google/wiki40b huggingface dataset:
Edgar Grönblom

Ernst Edgar Grönblom (1. marraskuuta 1883 Turku – 25. tammikuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos ja teknisen tukkukaupan alalla toimivan Oy Grönblom Ab:n toimitusjohtaja. Yhtiö toimittaa työkaluja ja tarvikkeita teollisuudelle ja on johtavia työstökoneiden ja dieselmoottorien maahantuojia Suomessa. 
Grönblomin vanhemmat olivat kauppaneuvos Ernst Richard Grönblom (1859–1934) ja Anna Maria Asplund (1856–1948). Hän pääsi ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta reaalilyseosta 1902 ja valmistui Dresdenin kauppaoppilaitoksesta 1904.
Grönblom oli isänsä vuonna 1897 perustaman Oy Grönblom Ab:n palveluksessa vuodesta 1904 ja hän oli yhtiön toimitusjohtajana 1919–1953 ja sen jälkeen yhtiön johtokunnan puheenjohtajana 1953–1960. Vuosina 1914–1918 Grönblom johti toiminimen haarakonttoria Pietarissa ja Moskovassa. Hän oli Turun kaupungin komendanttina 1918 ja ylennettiin reservin kapteeniksi samana vuonna. Grönblom oli Alankomaiden varakonsulina Turussa 1923–1933. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1938 ja kauppatieteiden kunniatohtorin arvon 1953.
Grönblom oli Oy Vuoksenniska Ab:n, Tammer Tehtaat Oy:n sekä Crichton-Vulcanin johtokunnan jäsenenä sekä Suomen Teknisen kauppaliiton puheenjohtajana 1945-1948. Hän kuului Turun kaupunginvaltuustoon 1919–1924 ja oli Åbo Akademin valtuuskunnan jäsen vuodesta 1919, Turun ruotsalaisen teatterin johtokunnan jäsen 1916–1934 ja Helsingin ruotsalaisen teatterin valtuuskunnan jäsen vuodesta 1933.
Grönblom oli naimisissa vuodesta 1911 Gerda Kyrklundin kanssa. Heidän poikansa diplomi-insinööri Sven Grönblom (1913–2006) oli  Oy Grönblom Ab:n palveluksessa 1938–1992 myynti-insinöörinä, teknillisenä johtajana, toimitusjohtajana sekä hallituksen puheenjohtajana ja jäsenenä. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuutettuna.
Edgar Grönblom osti vuonna 1928 Helsingin Eirasta Armfeltintien ja Rehbinderintien kulmasta arkkitehti Onni Tarjanteen vuonna 1911 pankinjohtaja Georg Sidorowille suunnitteleman jugendhuvilan jota alettiin kutsua myöhemmin Grönblomin taloksi. Talon sisustuksen oli suunnitellut Harry Röneholm ja talon puutarhassa oli kuvanveistäjä Viktor Janssonin tekemä suihkukaivo. Grönblom muutti perheineen taloon asumaan vuonna 1933. Myöhemmin talossa asui hänen poikansa Sven Grönblom ensin perheineen, sitten yksin kunnes talo jäi tyhjilleen vuonna 2006 hänen kuoltuaan. Perilliset eivät päässeet sopuun talon kohtalosta ja niinpä autioitunut talo rapistui niin että se herätti jo huomiota tiedotusvälineissäkin. Perikunta myi lopulta talon keväällä 2016.  
Edgar Grönblomin veli diplomi-insinööri, vuorineuvos Berndt Grönblom oli Oy Vuoksenniska Ab:n perustaja ja toimitusjohtaja.
Frédéric Etsou-Nzabi-Bamungwabi

Frédéric Etsou-Nzabi-Bamungwabi (3. joulukuuta 1930 – 6. tammikuuta 2007) oli katolisen kirkon pappi Kongon demokraattisesta tasavallasta. Hän kuului Congregatio Immaculati Cordis Mariae -sääntökuntaan.
Etsou-Nzabi-Bamungwabi vihittiin papiksi 13. heinäkuuta 1958, sitten piispaksi 7. marraskuuta 1976. Hän toimi Kinshasan arkkipiispana vuodesta 1990 kuolemaansa. Vuonna 1991 hänestä tuli kardinaali; siten hän osallistui uuden paavin valintaan vuoden 2005 konklaavissa.
Etsou-Nzabi-Bamungwabi kuoli 76-vuotiaana Leuvenissa, Belgiassa. Hänen seuraajakseen Kinshasan arkkipiispana nimitettiin joulukuussa 2007 Laurent Monsengwo Pasinya.
François Michel Louvois

François Michel Le Tellier, Louvoisin markiisi (18. tammikuuta 1641 Pariisi – 16. heinäkuuta 1691 Versailles) oli ranskalainen valtiomies, joka toimi sotaministerinä vuodesta 1666 ja oli mukana luomassa Ludvig XIV:n sotilasmahtia yhdessä Henri Turennen ja Sébastien Le Prestre de Vaubanin kanssa.

Armeijan uudelleenorganisointi

Ministerinä Le Tellier salli ansiokkaiden sotilaiden nousta armeijan hierarkiassa, vaikka he eivät olisikaan olleet korkeata syntyperää. Näin aateliston vastustuksesta huolimatta. Hän uudenaikaisti armeijan: yhtenäistämällä ja parantamalla aseistusta, kasarmien ja asevarikoiden rakentamisella, jotka ilmestyivät vuoden 1692 jälkeen, kuin myös palkkojen säännöllisellä maksamisella. Hän myös yritti luoda yleisen kansallisen asevelvollisuuden, mutta tässä asiassa hän koki tappion.
Armeijan toimintaa parannettiin monin tavoin. Upseerikoulutusta tehostettiin. Asetekniikan uudistuksia olivat piilukkokivääri, pistin vakiovarusteena ja tykistön organisaation ja tulivoiman lisääminen. Le Tellier katsoi, että armeijan kurittomuuden ja hajanaisuuden syy oli puutteellinen huolto, joten hän alkoi kehittää toimivaa huolto-organisaatiota ja miehistön oloja. Upseeriston huono palkkausjärjestelmä aiheutti myös hankaluuksia. Upseerien oli ostettava virkaan oikeuttava valtakirja, ja valtio maksoi eversteille ja kapteeneille sen mukaan, kuinka monta miestä he asettivat kruunun käyttöön. Tästä seurasi kavalluksia, väärennöksiä ja korruptiota, ja sotamiesten todellinen määrä oli paljon pienempi kuin papereiden mukaan olisi pitänyt olla. Epäkohtaa korjattiin siirtymällä kiinteisiin kuukausipalkkoihin ja ansioitumisen mukaiseen etenemiseen virkauralla. Jälkipolvet ovat todenneet, että Le Tellier oli koko Ranskan historian kyvykkäimpiä sotaministereitä.
Töölön kirkko

Historia

Kirkkorakennuksen muoto noudattaa paljolti vuonna 1927 järjestetyn arkkitehtikilpailun voittanutta suunnitelmaa. Kilpailun jälkeen ehdotusta muokattiin. Esimerkiksi rakennuksen toisessa kerroksessa sijaitseva 400 hengen kirkkosali jäi pienemmäksi kuin Ekelundin alun perin hahmottelema 700 hengen sali. Rakennus vihittiin käyttöön 13. huhtikuuta 1930.
Töölön kirkosta tuli seurakuntansa pääkirkko vasta runsas vuosikymmen valmistumisensa jälkeen; alun perin rakennus toimi seurakuntasalina. Kun Töölöstä muodostettiin 1941 oma evankelis-luterilainen seurakunta, rakennuksen pääkäyttötarkotus muutettiin kirkoksi. 
Kirkon alttaritaulu on jäänyt keskeneräiseksi, koska tätä öljyvärimaalausta Iankaikkinen elämä maalannut taiteilija Henry Eriksson kuoli liikenneonnettomuudessa vuonna 1930. Vihkikappelin Viinipuu-seinämaalaus, kastekappelin Jeesuksen kaste -seinämaalaus ja ala-aulan kaarisyvennyksen Mooses ja palava pensas -maalaus ovat taidemaalari Paavo Leinosen käsialaa. Kirkon 26-äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan Urkutehdas. Muusikko Petri Walli kuoli 28. kesäkuuta 1995 hypättyään Töölön kirkon tornista.
Töölön kirkko oli suljettu peruskorjauksen takia jouluun 2014 saakka.  Korjauksen valmistuttua kirkon avajaisjuhlallisuudet pidettiin sunnuntaina 14. helmikuuta 2016. Peruskorjauksessa muun muassa uusittiin talotekniikka ja keittiötilat sekä palautettiin rakennuksen ulko- ja sisäpintoihin alkuperäinen väritys.

Pärinäpirtti

Töölön kirkon kellarin kerhohuone Pärinäpirtti eli "Päris" on ollut monien kerhojen kokoontumispaikka. Muun muassa kappalainen Ilmo Launis veti siellä askartelu- ja tekniikkakerhoja.
Jáchymov

Kaivostoiminta ja rahat

1500-luvun alussa Joachimsthalista löydettiin hopeaa. Tämän arvokkaan esiintymän hyväksikäyttö sai paikkakunnan nopeasti kasvamaan, ja Schlickin herttuat, joiden omistuksiin seutu kuului, tulivat Böömin rikkaimpiin kuuluvaksi aatelissuvuksi. Schlickin herttuat ryhtyivät lyömään hopearahoja, joista käytettiin paikkakunnan mukaan nimitystä Joachimsthaler.  Tästä nimestä ovat peräisin myöhemmin muuallakin käyttöön tulleet rahayksiköiden nimet talari, taaleri ja dollari.

Historia

Uskonpuhdistus alkoi 1523.  Schmalkaldenin sodassa (1546–1547) Saksi miehitti joksikin ajaksi Joachimsthalin. Kun vuonna 1621 vastauskonpuhdistus palautti kaupunkiin katolisen uskon, monet protestantit kaupungista ja sen läheisyydestä pakenivat Saksiin.
1800-luvulla kaupunki oli paikallishallinnon (Bezirkshauptmannschaft) keskus, ja siellä toimivat viranomaiset, joiden vastuualueeseen kuului kaivostoiminta ja raudan tuotanto. Kaivostoiminta oli edelleen merkittävää. Sitä ylläpitivät sekä valtiolliset että yksityiset yhtiöt. Vuonna 1885 alueen kaivoksista saatiin 11,35 tonnia hopeaa sekä lisäksi nikkeli-, vismutti- ja uraanimalmia. Uraani löydettiinkin ensimmäiseksi juuri Joachimsthalin pikivälkkeestä, samoin kuin myöhemmin radium. Radiumin löysi 1800-luvun lopussa Marie Curie, joka sai sitä eristetyksi pienen määrän analysoimalla useita tonneja Joachimsthalin pikivälkettä. Ensimmäiseen maailmansotaan saakka Joachimsthalissa oli maailman ainoa toiminnassa oleva uraanikaivos. Ydinenergiaa tuolloin ei tosin vielä tunnettu, mutta eräitä uraaniyhdisteitä käytettiin väriaineina. Kaivoksen arvokkaimmaksi tuotteeksi tuli kuitenkin tuohon aikaan suoranaisena ihmeaineena pidetty radium.
Paikkakunnalla oli 1800-luvulla muutakin teollisuutta, muun muassa suuri tupakkatehdas. Maaliskuun 31. päivänä 1873 lähes koko kaupunki paloi.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen kaupunki tuli kuulumaan Tšekkoslovakiaan. Se sijaitsi kuitenkin saksankielisillä sudeettialueilla, jotka vuonna 1938 Münchenin sopimuksella liitettiin Saksaan.

Nykyaika

Toisen maailmansodan jälkeen alue palautettiin Tšekkoslovakialle, ja saksalaisväestö karkotettiin. Kaupungin nimi muutettiin tšekinkieliseen muotoon Jáchymov.
Sen jälkeen kun kommunistit olivat tulleet valtaan vuonna 1948, paikkakunnalle perustettiin suuri vankila poliittisia vankeja varten. Uusien vallanpitäjien vastustajat joutuivat pakkotöihin uraanikaivoksiin ankarissa oloissa, niin että heidän keskimääräinen elinikänsä tuona aikana oli 42 vuotta.
Uraanikaivostoiminta lopetettiin vuonna 1964. Radioaktiivisia kuumia lähteitä, jotka ovat syntyneet entisten uraanikaivosten paikalle, käytetään lääkärin valvonnassa hermostollisten ja reumaattisten sairauksien hoitoon.
Maksimilian I (Meksiko)

Maksimilian I (6. heinäkuuta 1832 Wien – 19. kesäkuuta 1867 Queretaro) oli Itävallan arkkiherttua ja Meksikon keisari. Maksimilian oli Itävallan keisarin Frans Joosefin nuorempi veli. Hän oli Lombardia-Venetsian kuvernööri, mutta Lombardian irtauduttua Itävallan keisarikunnasta vuonna 1858 hän jäi ilman tehtävää. Kunnianhimoisena miehenä hän ei ollut tyytyväinen asemaansa pelkkänä keisarin nuorempana veljenä, ilman mahdollisuuksia Itävallan kruunuun, ja otti kiitollisena vastaan Napoleon III:n tarjoaman mahdollisuuden saada Meksikon kruunu.
Hän oli lyhyesti kihloissa Brasilian prinsessan Maria Amélian kanssa, mutta tämä kuoli tuberkuloosiin ennen kuin häitä ehdittiin järjestää.
Vaimonsa, belgialaisen prinsessa Charlotten, kannustamana Maksimilian lähti muun perheen varoituksista huolimatta Meksikoon vain huomatakseen, että Napoleonin lupaukset eivät pitäneet paikkaansa. Koko Amerikka oli meksikolaisen presidentin Benito Juárezin puolella, koska amerikkalaiset eivät pitäneet eurooppalaisten sekaantumisesta Amerikan asioihin eivätkä halunneet monarkiaa Amerikkaan. Näin ollen Maksimilian jäi ilman apuvoimia Meksikoon Napoleonin vetäydyttyä ja hänet teloitettiin ampumalla 19. kesäkuuta 1867 Queretarossa.
Teloituksen jälkeen Maximilian palsamoitiin ja asetettiin näytille. Seuraavan vuoden alussa itävaltalaiset haetuttivat vainajan haudattavaksi Keisarilliseen kryptaan Wieniin 18. tammikuuta 1868.
Maksimilianin kuoleman jälkeen hänen vaimonsa Charlotte menetti järkensä ja vietti loput pitkästä elämästään Belgiassa, Laekenin linnassa, missä hän kuoli vuonna 1927.
Ranskalainen taidemaalari Édouard Manet teki Maksimilianin viimeisistä hetkistä kuuluisan maalauksensa Keisari Maksimilianin teloitus.
Isaac Stern

Isaac Stern (21. heinäkuuta 1920 Kremenets, Puola (nykyään Ukrainaa) – 22. syyskuuta 2001 New York) oli yhdysvaltalainen viulisti. Hän muutti San Franciscoon Ukrainasta perheensä mukana kymmenen kuukauden ikäisenä. Saatuaan alkeisopetusta äidiltään hän aloitti viuluopintonsa San Franciscon konservatoriossa vuonna 1928. Vuodesta 1931 hän sai Louis Persingerin opetusta, mutta jatkoi vuodesta 1932 taas konservatoriossa Naoum Blinderin oppilaana. Ensikonserttinsa hän antoi vuonna 1936 soittaen Saint-Saënsin 3. viulukonserton Pierre Monteuxin johtaman San Franciscon sinfoniaorkesterin solistina.
Sternin viulutaide kuuluu 1900-luvun merkittävimpiin. Hänen tyylinsä katsottiin olevan tasapainoinen kompromissi Jascha Heifetzin teknisesti rikkeettömän, mutta emotionaalisesti etäisen, ja Fritz Kreislerin lämpimän romanttisen, mutta välillä suuria vapauksia ottavan soiton väliltä.
Pitkän uransa aikana Stern esitti oikeastaan koko viulukirjallisuuden laidasta laitaan. Hän on levyttänyt kaikki klassiset viulukonsertot, useat moneen kertaan. Hänet muistetaan myös Viulunsoittaja katolla -elokuvan viulusoolon esittäjänä.
Stern avusti mielellään nuoria lahjakkaita muusikoita heidän uransa alussa. Tällaisia Sternin löytöjä olivat muun muassa sellisti Yo-Yo Ma sekä viulistit Itzhak Perlman ja Pinchas Zukerman.
Sternin lempisoitin oli "Ysaye" Guarneri del Gesù.
Ingeborg Hymander

Johanna Eunika Ingeborg Hymander (14. tammikuuta 1865, Helsinki – 19. syyskuuta 1938) oli aikansa keskeinen suomalainen pianopedagogi. 
Hänen isänsä oli kirkkomuusikko Johan Hymander ja veljensä urkujenrakentaja Josef Hymander, joka johti Lahden urkutehdasta 1902–1909. Ingeborg Hymander opiskeli Helsingin musiikkiopistossa 1883–1887 ja Saksassa opettajinaan Hans Bischoff, Karl Klindworth, Eugen d'Albert ja Rudolf Breithaupt. Hymander opetti Helsingin musiikkiopistossa, josta tuli 1924 Helsingin konservatorio pianonsoittoa 1889–1936 ja pianopedagogiikkaa 1906–1936. Musiikkiopiston alkeiskoulun tarkastajana hän toimi 1889–1924. Hän teki yhdessä Aline Ahlforsin kanssa oppikirjan Pianonsoiton alkeiskurssi I–III (1906) ja kirjoitti oppikirjan Nuori pianonsoiton opettaja, pianonsoiton opetuksesta (WSOY 1924).
Eila Lahti-Argutina

Eila Lahti-Argutina (14. huhtikuuta 1937 Petroskoi, Neuvostoliitto – 10. elokuuta 2008 Petroskoi, Venäjä) oli venäjänsuomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Lahti-Argutina työskenteli pitkään Neuvostoliitossa ilmestyneissä suomenkielisissä Punalippu- ja Neuvosto-Karjala-lehdissä. Neuvostoliiton hajottua hän keskittyi tutkimaan Stalinin vainoissa menehtyneiden suomalaisten kohtaloita.
Lahti-Argutina sai kaksoiskansalaisuuden 2004 ja muutti pysyvästi Kuopioon. 
Lahti-Argutina julkaisi kaksi kirjaa suomalaisten kohtaloista 1930-luvun Neuvostoliitossa. Jukka Rislakin kanssa tehty Meillä ei kotia täällä (1997) käsittelee Suomesta 1930-luvulla työn perässä loikanneiden edesottamuksia. Teos oli ehdokkaana Tieto-Finlandian saajaksi ja se on käännetty englanniksi. Vuonna 2001 julkaistiin yli 8 000 suomalaista nimeä käsittänyt matrikkeli Olimme joukko vieras vaan. Lahti-Argutina keräsi tietoja arkistoista ja hän haastatteli vielä elossa olleita. Lahti-Argutina menehtyi aivoverenvuotoon Petroskoissa. Hän oli kuollessaan viimeistelemässä matrikkelin jatko-osaa.
Lahti-Argutina valmistui Petroskoin valtionyliopistosta.
Lahti-Argutinan isä, kemiläinen Eino Lahti, loikkasi Neuvostoliittoon vuonna 1930 poliittisista syistä, ja kuoli Tšeljabinskin pakkotyöleirillä vuonna 1943. Isän kohtalo selvisi Eilalle vasta 1990-luvun tutkimusten myötä.
Kriisinhallintalaki

Kysymys tasavallan presidentin ylipäällikkyydestä

Eduskunnan perustuslakivaliokunnan tulkinnan mukaan tasavallan presidentin ei tarvitse osallistua suomalaisten joukkojen lähettämiseen EU-tehtävään.
Perustuslakivaliokunnan joidenkin jäsenten mielestä ongelman ratkaisuksi ei olisi poikkeuslaki käynyt. Hallitus vastasi tähän ehdottamalla perustuslain täydennystä, missä määriteltäisiin selvästi tasavallan presidentin asema ylipäällikkönä kaikkien suomalaisjoukkojen lähettämiseen toimeksiantajasta tai tehtävästä riippumatta. Perustuslain muutoksen sijasta päädyttiin poikkeuslakiratkaisuun, jottei tasavallan presidentin ylipäällikkyyttä tarvinnut vahvistaa valtiosääntöön tältä osalta.

5/6 enemmistövaatimus

Kriisinhallintalain säätäminen tarvitsi 5/6 enemmistön, jotta se voitiin julistaa kiireelliseksi ja säätää jo saman eduskunnassa aikana 2/3 enemmistöllä siten, että se tulee voimaan ennen 1. tammikuuta 2007, jolloin Saksan johtaman joukon, missä on myös hollantilaisia ja suomalaisia, päivystysvuoro alkaa.
Lopullisessa äänestyksessä 164 kannatti lakia, yhdeksän vastusti ja kaksi äänesti tyhjää. Vasemmistoliiton eduskuntaryhmästä viisi edustajaa vastusti lakia ja kaksi äänesti tyhjää mutta valtaosa kannatti lakia. Puolueelle oli ongelmallinen kriisinhallintalain mahdollistama suomalaisten joukkojen lähettämisen ulkomaille ilman Yhdistyneiden kansakuntien mandaattia. Osittain puolueen sisäisestä jakautumisesta johtuen puheenjohtaja Suvi-Anne Siimes erosi Vasemmistoliiton puheenjohtajan tehtävistä.

Kritiikkiä hallitusrintaman piiristä

Kriisinhallintalakiin liittyvät Euroopan unionin taistelujoukot saivat kritiikkiä osakseen. Paavo Väyrynen ei pitänyt hyvänä sitä, ettei Euroopan unionilta vaadita selvitystä Euroopan unionin ulkorajojen turvaamisesta, vaan osallistutaan jopa kahteen taistelujoukkoon.

Valtiosääntö 2006 saakka

Ensimmäinen toisen maailmansodan jälkeen ulkomaille lähtenyt suomalainen sotilasjoukko oli Suezin kriisin jälkihoitoa varten lähetetty rauhanturvajoukko 1956. Tuolloin päätös perustui tasavallan presidentti Urho Kekkosen, Karl-August Fagerholmin johtaman hallituksen ja eduskunnan päätöksin. Samaa käytäntöä noudatettiin myöhemminkin.

Tehtävien laatu

Kriisinhallintalaki mahdollistaa vaativiksi rauhanturvatehtäviksi kutsuttuja toimintoja, mitkä voivat sisältää rauhaanpalauttamista tai rauhaanpakottamista.
Oral Hammaslääkärit

Osake ja omistus

Arvo-osuusjärjestelmässä 9. huhtikuuta 1999 lähtien. Listattu Helsingin Pörssissä 1. kesäkuuta 1999 alkaen. Kaupankäyntitunnus 12. huhtikuuta 2006 alkaen ORA1V, aiemmin ENE1V. 
Oral poistui Helsingin pörssistä 18. joulukuuta 2014.
Gent–Wevelgem 2013

Gent–Wevelgem 2013 oli järjestyksessään 75. maantiepyöräilyn Gent–Wevelgem-kilpailu. Se käytiin 24. maaliskuuta 2013 UCI World Tourin 2013 seitsemäntenä kilpailuna. Se oli tarkoitus järjestää 238 kilometrin reitillä Deinzesta Wevelgemiin, mutta kylmän sään vuoksi lähtöpaikka siirtyi Gisteliin ja kilpailumatka lyheni 190 kilometriin.
Peter Sagan voitti kilpailun karattuaan kärkiryhmästä noin neljä kilometriä ennen maalia. Hän voitti ajon 23 sekunnin erolla Borut Božičiin, Greg Van Avermaet sijoittui kolmanneksi.
Wilhelm Windelband

Wilhelm Windelband (11. toukokuuta 1848, Potsdam – 22. lokakuuta 1915) oli saksalainen uuskantilainen filosofi, joka kuului Badenin koulukuntaan.
Windelband muistetaan nykyään ennen kaikkea hänen kehittämistään termeistä nomoteettinen ja idiografinen, joita käytetään psykologiassa ja muilla aloilla, vaikkakaan ei välttämättä täysin hänen alkuperäisessä merkityksessään. Windelband vastusti monia muita aikansa uuskantilaisia ja katsoi, että "Kantin oikea ymmärtäminen vaatii hänen tuolle puolelleen menemistä".
Windelband tukeutui Kantin tuon puolen tavoittelussa sellaisiin filosofeihin kuin Hegel, Herbart ja Lotze. Heinrich Rickert liitetään läheisesti Windelbandiin. Windelbandin oppilaisiin kuului paitsi huomattavia filosofeja myös sosiologeja kuten Max Weber ja teologeja kuten Ernst Troeltsch.
Eino Hirvonen

Eino Hirvonen (18. heinäkuuta 1902 Kitee – 20. tammikuuta 1988) oli suomalainen liikemies. Hän oli Kuusinen Oy:n toimitusjohtaja 1940–1948 ja uudestaan 1954–1960 ja vuodesta 1954 Suomen Tukkukauppiaiden Liiton puheenjohtaja 1956–1960. Vuodesta 1950 hän oli Helsingin kauppakorkeakoulun hallituksen puheenjohtaja, ja samana vuonna hän sai Kauppatieteiden kunniatohtorin arvon.
Hirvonen oli tarmokkaasti mukana monessa Kauppakorkeakouluun liittyvässä toiminnassa. Hän oli KY:n puheenjohtaja 1927–1928 ja 1933–1935. Hän oli koulurakennukseen rakentamisen suurelta osin rahoittaneen toimikunnan puheenjohtaja 1947–1949. Tunnustuksena lukuisista kansalaisansioistaan hän sai Suomen Leijonan Ritarikunnan komentajamerkin ja VR4:n.
Paulo-säätiö jakaa Eino Hirvonen -stipendiä Helsingin kauppakorkeakoulussa opiskelleille tai opiskeleville kauppatieteen maistereille vientikoulutusta edistäviin tutkimuksiin ja toimintaan.
Francisco Moreno Barrón

Francisco Moreno Barrón (s. 3. lokakuuta 1954 Salamanca) on meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Morelian arkkihiippakuntaan 25. helmikuuta 1979 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Gaguarin titulaaripiispaksi 2. helmikuuta 2002. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alberto Suárez Inda, jota avustivat Giuseppe Bertello ja Carlos Suárez Cázares.
Moreno Barrón sai 28. maaliskuuta 2008 nimityksen Tlaxcalan piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 28. toukokuuta.
Teemu Viinikainen

Teemu Viinikainen (s. 1975) on suomalainen jazzkitaristi. Viinikainen on valmistunut musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemian jazzosastolta, missä hän on myös opettanut vuodesta 2002 alkaen. Hän on soittanut mm. Jukka Perkon, Eero Koivistoisen ja Jukkis Uotilan kokoonpanoissa. Ulkomaisista artisteista Viinikainen on tehnyt yhteistyötä mm. Joe Lovanon, Tim Hagansin ja Randy Breckerin kanssa.
Viinikainen on saanut mm. Suomen jazzliiton Yrjö-palkinnon ja Sony-jazzpalkinnon.
Vintonin piirikunta

Väestö

Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 13 435 asukasta ja 5 349 kotitaloutta. Etniset ryhmät jakautuivat valkoisiin (97,6 %), mustiin (0,6 %), alkuperäisamerikkalaisiin (0,4 %) ja aasialaisiin (0,2 %).
Damage: The Sadistic Butchering of Humanity

Juoni

Presidentin menestynyt ja lupaava poika Michael Modelcitizen katoaa. Neljän vuoden etsintöjen jälkeen hänen todetaan olevan kuollut ja hänelle järjestetään hautajaiset. Hautajaispäivänä Mike Massacre herää hullun tiedemiehen koekammiossa. Mike on menettänyt muistinsa eikä tiedä kuka hän on tai missä hän on. Pelin tavoitteena on eliminoida kaikki vastaantulijat.

Kehitys

Damagen kehittäneen tiimin jäsenet olivat alun perin irtautuneet The Crux -demoryhmästä. Jyrki Sinivaara ja Olli-Pekka Kojo alkoivat kehittää peliä Amiga-ST:llä ohjelmoitujen tikku-ukkojen ympärille. Kojo ideoi sivultakuvatun kaupungin, Sinivaara toimi pelin ohjemoijana. Kehitykseen meni neljä vuotta. Yhdessä vaiheessa pelillä oli myös hollantilainen jakelija.
Kehittäjätiimi on perustellut pelin väkivaltaisutta sillä, että he halusivat tehdä pelin, ”jota kukaan ei kehtaisi tehdä”. Peli oli viimeinen suomalainen Amigalle kehitetty peli.
Vuonna 2013 pelistä tehtiin uusversio PC:lle. Peli hyväksyttiin vuonna 2016 Steamin Greenlight-ohjelmaan, eli se voidaan julkaista Steamissa.

Vastaanotto

Pelin julkaisussa CU Amigan päätoimittaja piti Damagea idealtaan sairaana. Vice-lehden mukaan Damage on yksi Amigan huomattavimmista gore-peleistä, ja sen voi nähdä edelläkävijänä Hotline Miamille.
Juovamonnit

Lajit ja anatomia

Varhaisimmat juovamonnien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu paleoseenikaudelle. Fossiileja tunnetaan 11 lajia 4:ssä suvussa. Nykyään elävien juovamonnilajein määrä vaihtelee eri lähteissä. Lähteestä riippuen juovamonnit jaetaan 18–30 sukuun ja 170–210 lajiin. Heimon kalojen sukulaisuus muihin monnikalojen heimoihin ja heimon monofyleettisyys on epävarma. Aikaisemmin juovamonnien heimoon kuuluneita lajeja on siirretty buurimonnien (Austroglanididae) ja kissamonnien (Claroteidae) heimoihin.
Juovamonnit ovat ruumiinrakenteeltaan usein pitkulaisia kaloja, joille ovat tyypillisiä piirteitä selkäevän kookas piikki, suuri rasvaevä sekä usein voimakkaasti haarautunut pyrstöevä. Kuonossa on 4 paria viiksisäikeitä. Yleensä juovamonnit kasvavat noin 30 cm pitkiksi mutta suurimmat lajit, kuten niilijuovamonni (Bagrus docmac) ja Chrysichthys grandis voivat saavuttaa 1,5–2 m pituuden. Eräät pienemmät lajit ovat värikkäitä ja juovikkaita ja niitä pidetään joskus akvaarioissa. Tällaisia ovat esimerkiksi mustalansettimonni (Bagrichthys hypselopterus) ja kultajuovamonni (Mystus vittatus).

Levinneisyys

Juovamonnilajeja tavataan makeista vesistä, ja eräitä kaloja myös murtovesistä. Afrikassa elää 1 suku Bagrus, jonka lajeja tavataan Saharan eteläpuolisesta Afrikasta ja Aasiassa eläviä lajeja tavataan Tigris- ja Eufrat-joista sekä laajalta alueelta Etelä-Aasiasta Japaniin ulottuvalta vyöhykkeeltä. Eräät suurimmista lajeista ovat tärkeitä ruokakaloja.