Agudat

Agudat (myös agoudat tai amarot) ovat Länsi-Afrikan entisiä paluumuuttajaorjia, brasilialaisten ja portugalilaisten orjakauppiaiden jälkeläisiä, sekä näiden molempien ryhmien pitämien orjien jälkeläisiä, jotka myöhemmin sulautuivat heihin. Agudat ovat katolisia, muslimeita sekä perintesten orishan ja vodunin harjoittajia.
Nykyisen Beninin väestöstä noin 5-10 prosenttia on agudoja.

Tausta

Amerikkaan vietiin arviolta yhteensä lähes 11 miljoonaa afrikkalaista orjina vuosina 1500–1866. Heistä noin viisi miljoonaa orjaa päätyi Brasiliaan. Orjarannikolta Benininlahdelta vietiin Brasiliaan noin 900 000 orjaa.
Eri alkuperistä lähtöisin olevia brasilalaisia, valkoisia orjakauppiaita, mulatteja ja vapautettuja asettui Afrikkaan. Paluumuutto vilkastui Bahian orjakapinoiden jälkeen 1830-luvun lopulla. Nykyisen Beninin seudulla muuttajat asettuivat Petit-Popoon, Grand-Popoon, Agouéen, Ouidahiin, Cotonouhun ja Porto-Novoon. Nigeriassa Badgari ja Laos olivat huomattavia brasilalaisten paluumuuttokaupunkeja.

Tavat, kieli ja uskonnot

Agudat erottuivat paikallisesta väestöstä harjoittamalla afrikkalais-amerikkalaisia tapoja, kieltään ja uskontojaan, kuten candombléa ja katolilaisuutta. Heillä on usein portugalin- ja espanjankielisiä nimiä. Monet agudat olivat myös muslimeja, jotka toivat islamilaisia vaikutteita Dahomeyhin.

Musiikki ja esitystaide

Afrobrasilialaisten vaikutus ilmenee monien perheiden sukunimissä, ruokakulttuurissa ja kansanjuhlissa. Agudat esittivät Afrikassa myös omaa teatteria ja draamaa. Esimerkiksi bumba-meu-boi on suosittua brasilialaista kansanmusiikkia. Beninissä vietetään burrinha-karnevaalia Bahian tavoin. Tunnettu ilmiö ovat myös uskonnolliset juhlat, kuten katolinen Bonfim -festivaali. 
Agudat toivat mukanaan Samba da show -tanssin ja Samba-rummun Afrikkaan. Eteläbeniniläinen Kaleta-traditio on peräisin brasilailaisilta paluumuuttajilta 1830-luvulta. Cotonoussa ja Porto-Novossa vietetään paikallisten  brasilalaisten järjestämiä burrinha-festivaaleja.

Arkkitehtuuri

Agudat toivat mukanaan afrobrasilalaisen arkkitehtuurin Länsi-Afrikkaan. Monet paluumuuttajista olivat käsityöläisiä ja rakentajia, jotka toivat mukanaan Brasiliassa opittuja taitojaan. Afrobrasilialaisen arkkitehtuurin tunnusmerkkejä ovat tiilirunko, kaari-ikkunat ja ovet, sekä puiset ikkunaluukut. ”Brasilialaisissa” taloissa on usein kaksi kerrosta ja veranta. Koristeissa on usein vaikutteita paikallisesta yhteisöstä. 
Rakennukset ovat usein näyttäviä jopa ränsistyneinä. Afrobrasilalaisen arkkitehtuurin tuhoutumiseen on kiinnitetty huomiota. Esimerkiksi Lagosin brasilialaiskortteleissa Camposin alueella suurin osa siitä on tuhoutumassa tai jo tuhottu. 
Eräs afrobrasilalaisen arkkitehtuurin helmiä on Porto-Novon Suuri moskeija, jossa on keramiikkalaatoitettu minareetti, moniväriset seinät ja suuri, kaiverrettu puuovi. Muun Porto-Novon afrobrasilialaisen arkkitehtuurin mukana se oli vuonna 2016 julkaistun artikkelin mukaan luhistumistilassa.

Vaikutus

Ensimmäisten ”brasilialaisten” joukossa oli Brasilian portugalilaisten plantaasiaristoraatteja, joiden sukunimiä olivat de Souza, da Silva, Rodriguez tai Martinez. Esimerkiksi Porto-Novon 30 000 hengen väestöstä oli vuonna 1898 tuhat brasilialaista. Entinen presidentti Émile-Derlin Zinsou ja päällikkö Paul Émile de Souza ovat brasilialaisten jälkeläisiä. Agudoilla oli tärkeä osuus varsinkin Ranskan siirtomaavallan alkuaikoina, jolloin he vaikuttivat siirtomaan kulttuuriseen, ammatilliseen ja poliittiseen elämään.
Portugalilaisten vanhempien brasiliassa syntynyt jälkeläinen Francisco Félix de Sousa (1754–1849) oli orjakauppias, joka vaikutti Länsi-Afrikan alueen politiikkaan tukemalla entisiä orjia perustaen afrobrasilialaisia yhteisöjä nykyisen Nigerian, Beninin, Ghanan ja Togon alueille. Hän myös kehitti Ouidahin alueen johtavaksi orjakaupan keskukseksi. de Souzaan liittyvät tarinat ja kertomukset tunnetaan Beninissä nykyisinkin ja hänestä on tullut osittain myyttinen hahmo. Souzan suvun talo Singbomey ja de Souzan nimelle omistettu aukio vaalivat hänen muistoaan Ouidahissa.
Beninin itsenäisyyden jälkeen agudojen vaikutusvalta väheni ja monet muuttivat vapaaehtoisina pakolaisina Ranskaan vuoden 1972 vallanpaappauksen jälkeen. 
1990-luvulla useat agudat osallistuivat aktiivisesti Kansalliskongressin organisoimiseen, joka edisti vallan siirtymistä demokratiaan Beninissä. Jotkut aguda-yhteisön jäsenet saavuttivat poliittista arvostusta ja näkyvyyttä.