google/wiki40b huggingface dataset:
Vasta-aine

Rakenne

Immunoglobuliinit ovat Y:n muotoisia proteiineja, jotka koostuvat neljästä polypeptidiketjusta: kahdesta identtisestä kevytketjusta ja kahdesta identtisestä raskasketjusta, jotka kiinnittyvät toisiinsa rikkisilloilla. Vasta-aine voi koostua yhdestä tai useammasta immunoglobuliinista.
Sekä raskasketjuissa että kevytketjuissa on yksi variaabeli domeeni. Kevytketjussa on lisäksi yksi vakiodomeeni ja raskasketjussa kolme. Variaabelit domeenit vastaavat antigeenien tunnistuksesta. Niiden monimuotoisuus selittää myös sen, miten on mahdollista, että immunoglobuliinit ovat spesifisiä, mutta elimistö pystyy kuitenkin tunnistamaan lukuisan määrän vieraita partikkeleita.

Kevytketjut

Kevytketjut koostuvat variaabelista domeenista (VL), vakiodomeenista (CL) ja nämä J-segmentistä (joining, liittävä). J-segmentti koodaa 13 aminohapon aluetta kevytketjussa. Kevytketjujen geeniperheitä on kaksi, κ ja λ.
Ihmisen perimän κ-perheessä on 76 eri variaabelia geeniä, 5 eri J-segmenttiä, ja 1 vakiogeeni. λ-perheessä on noin 300 variaabelia geeniä, ja noin 6 JC-geeniparia.

Raskasketjut

Raskasketjut muodostuvat pääasiassa variaabelista domeenista (VH) ja kolmesta vakiodomeenista (CH). Näiden välissä on lisäksi J-segmentti ja D-segmentti (diversity, monipuolisuus).

Monimuotoisuus

Nisäkkäät voivat tuottaa 10⁶–10⁸ erilaista vasta-ainemolekyyliä. Geneettinen monimuotoisuus selittää tästä vain murto-osan.

VDJ-rekombinaatio

V- D- ja J-geenisekvenssien päissä on konservoituneita nukleotidisekvenssejä, joiden kohdalta geenisegmentit yhdistetään. Yhdistämisen yhteydessä entsyymit poistavat ja lisäävät nukleotideja yhdistymiskohtaan, mikä luo vaihtelua vasta-aineisiin. VJ-yhdistymiskohta on osa antigeeniä sitovaa kohtaa ja osallistuu kontaktien luomiseen kevyt- ja raskasketjun välillä. (Jos lisättyjen nukleotidien määrä ei ole jaettu kolmella, geenin lukukehys muuttuu ja geeniä ei voi ekspressoida.)

Somaattiset mutaatiot

Vasta-aineiden monimuotoisuuden takana on myös somaattisia mutaatioita, joita tapahtuu B-solujen klonaalisen lisääntymisen yhteydessä. Somaattinen mutaatio kohdistuu joka 1000:een DNA:n emäkseen. Somaattisen mutaation ansiosta puolet alkuperäisen solun jälkeläisistä kantaa mutaatiota.
Hulevesi

Hulevedeksi kutsutaan rakennetuilta alueilta poisjohdettavaa sade- ja sulamisvettä sekä perustusten kuivatusvettä. Näitä vesiä syntyy erityisesti kaduilta, teiltä ja rakennusten katoilta muodostuvana pintavaluntana. Perinteiset hulevesien johtamisjärjestelmät perustuvat joko seka- tai erillisviemäröintiin. 
Sekajärjestelmässä hulevedet johdetaan samassa putkessa yhdessä muiden jätevesien, kuten talousjätevesien kanssa puhdistamolle. Suomessa vanhoilla asuinalueilla hule- ja jätevedet kulkevat samassa putkessa, kun taas uudemmissa taajamissa taas ne on erotettu toisistaan, jolloin hulevedet menevät puhdistamattomina suoraan vesistöihin. Perinteisesti tätä erillisverkostoa on kutsuttu sadevesiviemäriksi. Sekaviemäröinnin suurimpia ongelmia ovat verkostojen kapasiteetin riittämättömyys suurien tulvatapahtumien aikana. Puhdistamattomat jätevedet saattavat mennä suoraan vesistöihin, kun rankkasateiden aikana viemärit tulvivat ylikuormittumisen takia tai vedenpuhdistamon kapasiteetti ei riitä. Kylmät lumensulamisvedet puolestaan heikentävät jätevesien puhdistusprosesseja. Toisaalta sekaviemäröinnissä joskus varsin likaisetkin hulevedet kulkevat jätevedenpuhdistamon kautta joutumatta suoraan vesistöön. 
Erillisviemäröinnin etuna on jätevedenpuhdistukselle hulevesistä aiheutuvien ongelmien pienentyminen. Kansainvälisesti on kuitenkin todettu, että myös erillisviemäröintiin liittyy huomattavia haittoja yhteiskunnalle ja ympäristölle, kuten taajama-alueiden tulvintaa, haitta-aineiden kulkeutumista kaupunkialueilta vesistöihin ja avouomien eroosiota. Pelkkien putkiviemärijärjestelmien rinnalle onkin kehitetty uusia, vaihtoehtoisia menetelmiä hulevesien johtamiseen ja käsittelyyn. Näihin menetelmiin kuuluvat esimerkiksi hulevesien imeytysrakenteet, viivytys- ja pidätysaltaat sekä rakennetut kosteikot. Tiheän kaupunkirakentamisen ongelmia on ratkaistu viherkattojen avulla, mutta ne eivät ole ainoa ratkaisu äkillisiin ja rankkoihin sateisiin, koska sadantavesien purkautumista varten pitää rakentaa myös hulevesialtaita ja kosteikkoniittyjä. 
Kun jo kymmenesosa valuma-alueesta on päällystettyä, hulevedet alkavat huonontaa veden laatua ja silloin, kun neljäsosa alueesta on päällystettyä, järvien ja jokien ongelmat ovat vakavia. Taajamien hulevesien mukana voi liikkua kymmeniätuhansia kemikaaleja. Kaduilta sadeveden mukaan tulee öljyä, tiesuoloja, raskasmetalleja, torjunta-aineita ja eläinten jätöksiä, jolloin huleveden laatu heikkenee ja kasvit ja eläinlajistot kärsivät.
Malmössä rakennuttaja saa 50 prosenttia lisää rakennusoikeutta käytettyään rakennusteknisesti hulevesiongelmaa vähentäviä ratkaisuja ja Saksassa annetaan verohelpotuksia. Myös Suomessa on alettu kiinnittää huomiota hulevesien käsittelyyn jo syntypaikallaan. Tällainen pyrkimys viivyttää ja imeyttää vesiä pieninä virtoina rakennetuilla alueilla luonnonmukaista imeytymistä ja hidasta kulkua jäljitellen saattaa olla ainoa keino estää sade- ja sulamisvesien aiheuttamia tulvia. Hulevesien luonnonmukaisen käsittelyn tutkimus- ja kehitystyötä on ollut jouduttamassa arviot ilmaston lämpenemisen myötä lisääntyvistä tulvista.
Kirsi Vainio-Korhonen

Ura

Vainio-Korhonen aloitti tammikuussa 2003 Turun yliopiston Suomen historian professorina. Sitä ennen hän oli toiminut Suomen Akatemian tutkijana ja yliopiston luennoitsijana. Hän on perehtynyt tutkimustyössään erityisesti sukupuolihistoriaan ja naisten työn historiaan.
Vainio-Korhonen julkaisi vuonna 2008 teoksen Sophie Creutzin aika – aateliselämää 1700-luvun Suomessa. Sen päähenkilö on kreivitär Sophie Creutz, ja se käsittelee 1700-öluvun historiaa, elämäntapaa ja ajatusmaailmaa kaakkoissuomalaisen aatelisperheiden näkökulmasta. Suomen herttuattaren arvoituksen keskushenkilö puolestaan on porvaristyttö Eva Merthen, joka oli Zacharias Topeliuksen varhainen Suomi-neito.
Vuonna 2012 Vainio-Korhoselta ilmestyi kaksi teosta. Sophie Creutzin aika -teoksen eräänlainen jatko-osa oli Sofie Munsterhjelmin aika – aatelisnaisia ja upseereita 1800-luvun Suomessa. Ujostelemattomat – kätilöiden, synnytysten ja arjen historiaa puolestaan kertoo kätilöiden ammattikunnan historian kautta 1700-luvun käsitystä perheestä, lapsista ja seksuaalisuudesta. Teos palkittiin Vuoden tiedekirjana. Palkintolautakunta kehui teosta ansiokkaasta mikro- ja makrotasojen yhdistämisestä. Se sai myös Lauri Jäntin säätiön kunniamaininnan ja ehdokkuuden Kanava-palkintoon.
Vainio-Korhosen ja Anu Lahtisen kirjoittama Lemmen ilot ja sydämen salat – suomalaisen rakkauden historiaa ilmestyi vuonna 2015. Se on ensimmäinen suomalaisen rakkauden ilmemismuotoja käsittelevä laajamittainen teos.
 Vainio-Korhonen sai vuonna 2016 Suomen tietokirjailijoiden tunnustuspalkinnon Tietokirjailijapalkinnon.

Yksityiselämä

Kirsi Vainio-Korhonen on syntynyt Helsingissä Esko Vainion ja Liisa Heikolan perheeseen. Hänen puolisonsa on filosofian tohtori, arkistopäällikkö Gustav Mikael Korhonen. Pariskunnalla on kaksi lasta.
Papinsaari (Kuhmoinen)

Maantietoa

Saari on 1,1 kilometriä pitkä, 390 metriä leveä ja sen pinta-ala on 31,2 hehtaaria . Se sijaitsee kirkonkylän edustalla noin 100–400 etäisyydellä mantereen rannasta. Saaren länsipuolelle jää Vastiainen, joka on pieni Vorikanniemen taakes jäävä järvenosa. Saaren eteläpuolella on Lintusalmi, joka erottaa saaren Vorikanniemestä 50 metriä leveänä salmena. Saaren itäranta on alle 200 metrin etäisyydellä sen itäpuolella olevasta rannasta. Saarelta ei näe suoraan Päijänteen järvenselille, koska Uotilansaari sijaitsee niiden edessä. Saari on matala ja sillä on kaksi yhtä korkeaa mäkeä. Niiden huiput sijaitsevat Papinsaaren hautausmaalla siunauskappelin ja hautausmaan eteläpuolella olevalla kalliomäellä. Niiden huiput yltävät noin 97,5 metrin korkeuteen merenpinnasta ja 19 metrin korkeuteen Päijänteestä.
Saari on asuttu, siellä on viljelyssä kuusi peltopalstaa ja toiminnassa vedenpuhdistamo. Vapaa-ajan asuntojakin on pari. Hautausmaa sijaitsee saaren pohjoispäässä sen länsirannassa. Saarelle tulee kirkonkylän taajamasta penergtie, jossa on lyhyt silta. Sillan juurella on venesatama laitureineen ja lahdenpohjukkaan tulee veneväylä.
Esko Puupponen

Esko Puupponen (1919 – 29. elokuuta 2002 Kangasala) oli suomalainen hortonomi, ylipuutarhuri ja puutarha-alan kirjoja julkaissut tietokirjailija. Hän toimi Turun yliopiston kasvitieteellisen puutarhan hoitajana.
Lawrence Berkeley National Laboratory

Historia

Vuonna 1928 Yalen yliopiston professoria Ernest Lawrencea pyydettiin työskentelemään Kalifornian yliopiston Berkeleyn kampukselle, jossa ollessaan hän keksi syklotronin ja sai siitä vuonna 1939 Nobelin palkinnon. Hän perusti LBNL:n vuonna 1931. Tuolloin hän perusti Berkeleyn kampuksella säteilylaboratorion. Myöhemmin hän siirsi laboratorion ylös kukkulalle LBNL:n nykyiseen sijaintipaikkaan, koska tahtoi lisää tilaa isommalle syklotronille.
Vasta Lawrencen kuoleman jälkeen vuonna 1959 laboratorio nimettiin virallisesti Ernest O. Lawrence Berkeley Laboratoryksi.

Tieteelliset väärinkäytökset LBNL:ssä

Vuonna 1999 LBNL:ssä väitettiin löytyneen raskaat alkuaineet 116 ja 118. Pari vuotta myöhemmin laitos kuitenkin veti väitteensä takaisin, koska ilmeni, että yksi tutkijoista oli väärentänyt todisteet löydöstä.
Ian Malcolm

Esiintyminen

Malcolm esiintyi ensi kerran Michael Crichtonin Dinosauruspuisto-romaanissa, jossa hän on yksi tutkijoista, jotka lähtevät Isla Nublar -saarelle vierailulle. Malcolm ei odota liikoja puiston suhteen, sillä hän on varma että jokin menee pieleen. Kiertoajelun aikana Tyrannosaurus Rex hyökkää Malcolmin kimppuun ja murtaa hänen jalkansa. Malcolm kuljetetaan saaren vierailukeskukseen, jossa hän tapaa Gerry Hardingin (jonka tyttäreeseen Sarah Hardingiin Malcolm sittemmin ihastuu). Myöhemmin Malcolm viedään Costa Ricaan hoidettavaksi.

"Kuolema"

Dinosauruspuisto-romaanissa Tyrannosaurus Rex hyökkää Malcolmin kimppuun ja haavoittaa häntä vakavasti. Malcolm kuljetetaan sairaalaan, mutta myöhemmin kerrotaan, että hän on kuollut. Kadonnut maailma -romaanissa Malcolm on kuitenkin elossa, ja selviää, että hänet olikin saatu elvytettyä juuri viime hetkellä.
Lise Daoust

Lise Daoust (s. 15. toukokuuta 1950 Montreal) on kanadalainen huilisti. Hän opiskeli muun muassa Pariisin konservatoriossa vuosina 1972–1975 Alain Marionin, Christian Lardén ja Jean-Pierre Rampalin johdolla. Hän on opettanut muun muassa Montrealin yliopistossa vuodesta 1980 alkaen. Vuonna 2009 hänet nimitettiin Kanadan musiikkikeskuksen lähettilääksi. 
Daoust on kantaesittänyt Alain Gagnonin teoksen Trois solos d'un personnage (1977) ja René Lussierin teoksen Zone grise (1990). Vuonna 1990 hän piti Karlheinz Stockhausenin Kathinkas Gesang als Luzifers Requiem (huilulle ja nauhalle) Pohjoios-Amerikan-ensiesityksen. Tätä teosta hän oli opiskellut säveltäjän itsensä ja huilisti Kathinka Pasveerin johdolla.
Andrea Belotti

Seurajoukkueura

Belotti aloitti uransa AlbinoLeffessä, jonka paidassa Serie B:ssä ja Lega Prossa hän pelasi vuosina 2011–2013 37 ottelua tehden 14 maalia. Kaudeksi 2013–2014 Belotti siirtyi lainalle Serie B:n Palermoon, jossa hän teki kauden aikana 24 ottelussa 10 maalia Palermon voittaessa Serie B:n ja noustessa Serie A:han. Palermo osti Belotti itselleen kaudeksi 2014–2015. Hän teki pääsarjadebyyttinsä elokuussa 2014 Sampdoriaa vastaan. Avausmaalinsa hän teki seuraavassa kuussa Napolin verkkoon osuen tuossa ottelussa kahdesti. Belotti pelasi kauden aikana 38 ottelua tehden kuusi maalia.
Elokuussa 2015 Belotti siirtyi Serie A:n Torinoon. Hän teki debyyttinsä seuran paidassa seuraavassa kuussa Hellas Veronaa vastaan. Avausmaali syntyi marraskuussa 2015 Bolognan verkkoon.
Kaudella 2016–2017 Belotti oli 26 maalillaan Serie A:n kolmanneksi paras maalintekijä edellään vain kaksi ulkomaalaispelaajaa.

Maajoukkueura

Belotti edusti Italiaa nuorten maajoukkuetasoilla yli 30 maaottelussa. Vuosina 2013–2015 hän pelasi Italian alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa tehden 18 ottelussa yhdeksän osumaa. Vuoden 2015 alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän onnistui kerran maalinteossa.
Ensimmäisen ottelunsa Italian A-maajoukkueessa Belotti pelasi syyskuussa 2016. Syyskuun 2019 7. päivään mennessä hän on pelannut 23 A-maaottelua ja tehnyt niissä seitsemän maalia.

Muuta

Belottin lempinimi Gallo (suom. kukko) juontaa juurensa hänen nuoruuteensa. Belottin ystävä ehdotti Belottille tuuletukseksi kukon heltan matkimista ja myöhemmin tästä tuli Belottille lempinimi.
Dinoterbi

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dinoterbi on vaaleankeltaista kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee moneen orgaaniseen liuottimeen kuten etanoliin. etyyliasetaattiin, sykloheksaaniin ja dimetyyliformamidiin. 
Dinoterbi on selektiivinen herbisidi ja sen vaikutusmekanismi perustuu oksidatiivisen fosforylaation häirintään. Yhdiste on monien muiden dinitrofenolien tavoin hyvin myrkyllinen myös nisäkkäille. Aineen aiheuttaman myrkytyksen oireita ovatn muun muassa huonovointisuus, ruumiinlämmön kohoaminen, hikoilu, rauhattomuus, jano ja nopean hengitys.

Valmistus ja käyttö

Dinoterbiä voidaan valmistaa nitraamalla 2-tert-butyylifenolia.
Dinoterbiä käytetään tai on käytetty rikkaruohomyrkkynä viljakasvien, herneiden ja papujen ja sinimailasen viljelillä. Se on dinosebiä selektiivisempi ja vähemmän altis ilmaston vaikutuksille, minkä vuoksi se sopii dinosebiä paremmin viljojen rikkakasvien torjuntaan. Yhdiste levitetään viljelmille emulsiona.
Otaheiteomena

Ulkonäkö ja koko

Otaheiteomena on lehtipuu, joka kasvaa 15–25 metriä korkeaksi. Sen rungon paksuus voi olla 45 cm. Lehdet koostuvat 9–25 soikeasta lehdykästä. Kukat ovat pienet ja valkoiset, soikean hedelmän pituus on noin 10 cm ja sen sisällä on syötävä siemen.
Otaheiteomena tuottaa hedelmää jo neljäntenä vuonna siementen kylvöstä, tai kaksi vuotta pistokkaan istuttamisen jälkeen.

Levinneisyys ja elinympäristö

Otaheiteomenan alkuperäistä esiintymisaluetta ei tunneta, mutta sen arvellaan olleen Aasiassa. Nykyisin sitä tavataan vain viljeltynä.
Se kasvaa parhaiten kosteilla trooppisilla alueilla, eikä tuota hedelmää ilmastoissa, joissa on talvella pakkasta.
Havaijinkitara

Historia

Kitara rantautui Havaijille 1800-luvun alussa eurooppalaisten  merimiesten mukana ja havaijilainen kitaramusiikki sai alkunsa vuoden 1832 tienoilla, jolloin kuningas Kamehameha III palkkasi meksikolaisia ja espanjalaisia karjapaimenia.
Havaijinkitaran steel-soittotyylin keksijästä on useampia tarinoita. J. D. Bisignanin mukaan tyylin keksi 1890-luvun puolivälissä havaijilainen koulupoika Joseph Kekuku kävellessään rautatiekiskojen vierellä portugalilaisen kitaransa kanssa. Tarinan mukaan hän löysi radalta pultin ja alkoi liu'uttaa sitä kitaransa kieliä pitkin. Myöhemmin hän opetteli soittamaan kitaraansa liu'uttaen veitsen terää kielillä. Hän myös vaihtoi kitarankielet metallisiin kieliin ja korotti ne, etteivät ne osuisi kaulan kohoumiin. Muina kandidaatteina tyylin keksijöiksi pidetään intialaista merimiestä Gabriel Davionia vuoden 1885 tienoilla tai portugalilaislähtöistä James Hoaa. Kekukun kerrotaan kuitenkin kiertäneen Yhdysvaltoja ja jopa Eurooppaa aina kuolemaansa asti vuonna 1932 opettaen ja popularisoiden havaijilaisen steel-kitaran soittoa. Soitinta alettiin sähköistää 1930-luvulla, jolloin alunperäisen havaijinkitaran akustinen koppa jäi tarpeettomaksi ja aiheutti itse asiassa äänen kiertämisongelman. Sähköistettyä, kaikukopatonta versiota alettiin sittemmin kutsua steel-kitaraksi (true lap steel).
Jimmy Shea

James Edmund "Jimmy" (tai "Jim") Shea Jr. (s. 10. kesäkuuta 1968 West Hartford, Connecticut, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen skeleton- eli mahakelkkailija. 
Shea voitti skeletonissa kultaa Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002 ja maailmanmestaruuden vuonna 1998 Altenbergissä. Lisäksi hänellä on MM-hopea ja -pronssi.
Shea on olympiaedustaja kolmannessa polvessa. Hänen isoisänsä Jack Shea voitti kaksi kultamitalia vuoden 1932 talviolympialaisten pikaluistelussa, ja isänsä Jim Shea kilpaili hiihdossa ja yhdistetyssä vuoden 1964 kisoissa. Jimmy Shea vannoi talviolympialaisten 2002 avajaisissa olympiavalan, kuten teki myös hänen isoisänsä vuoden 1932 kisoissa.
BITNET

BITNET oli osa yhdysvaltalaisten yliopistojen verkkojärjestelmää. Sen kehitti Ira Fuchs New Yorkin kaupunginyliopistosta (CUNY) ja Greydon Freeman Yalen yliopistosta vuonna 1981. Teknisesti se koostui BITNET-yhdyspisteistä ja käyttäjien puhelinverkkoyhteyksistä. Verkossa käytettiin omaa RSCS-protokollaa. Verkon palveluihin kuului alusta asti mm. sähköposti.

Muuta

BITNET:ssä aloitti vuonna 1984 MUD-roolipeli nimeltään MAD
Heikkiönlampi (Ikaalinen)

Maantietoa

Lammen pituus on 150 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,0 hehtaaria. Se sijaitsee mäkien täplittämän metsäisen suoalueen keskellä Latonevan ja Mekkonevan välissä. Siihen on kaivettu viisi suo-ojaa. Lännestä laskee Koivistonlammen ja Nevalammen yhteinen laskuoja, etelästä Kaukalolammesta lähtevän suuremman suon johto-oja. joka virtaa Heikkiölammen vieressä olevan lampareen läpi. Luoteinen oja on lammen laskuoja, ja se kulkee 2,4 kilometriä ennen laskemistaan Ylisenlampeen. Rantaviivan pituus on 400 metriä ja ranta on lähes kokonaan suomaata. Lampi on autio eikä sinne johda tietä. Lähin tie tulee Onkilammelta ja ohittaa Heikkiönlammen puolen kilometrin päästä.
Erik Knudsen

Erik Knudsen (s. 25. maaliskuuta 1988 Toronto, Ontario) on kanadalainen näyttelijä. 
Knudsen oli Young Artist Award -ehdokkaana vuonna 2002. Hän esitti pääroolin (Donovan Mackay) vuosina 2003–2004 esitetyssä Mental Block -televisiosarjassa.
Knudsen esiintyi sarjan jälkeen Daniel Matthewsin roolissa kauhuelokuvassa Saw II (2005). Tuoreempi rooli (Dale Turner) hänellä on vuonna 2006 aloitetussa Jericho-sarjassa.
Erik on myös näytellyt Robbie Merceriä kauhuelokuvassa Scream 4.
Heidi Mayne

Heidi Mayne (s. 27. syyskuuta 1979 Cherry Hill, New Jersey) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä. Hän aloitti uransa elokuvissa vuonna 2007 ja on myös toiminut mallina muun muassa Club-lehdelle. Mayne voitti vuonna 2009 AVN-palkinnon parhaasta ryhmäseksikohtauksesta elokuvassa Icon Hillary Scottin, Mark Davisin, Alec Knightin, Cheyne Collinsin ja Alex Sandersin kanssa.
Mayne opiskeli kahden vuoden ajan fysioterapiaa, työskenteli sairaanhoitajan avustajana ja on myös tanssinut.
Bill Richards

William Francis Caven "Bill" Richards (28. maaliskuuta 1923 Ottawa – 28. helmikuuta 1995 Scarborough) oli kanadalainen viulisti, säveltäjä ja sovittaja. Hän opiskeli pianonsoittoa Herbert Sandersin johdolla Ottawassa sekä viulunsoittoa David Shuttleworthin ja Jack Cavillin johdolla Torontossa. Torontossa hän myös suoritti jatko-opintoja viulunsoitossa Broadus Farmerin johdolla vuonna 1939, Elie Spivakin johdolla 1946 ja Albert Pratzin johdolla 1950-luvun puolessavälissä. Hän aloitti ammattimaisen uransa 8-vuotiaana soittamalla viulusooloja radiossa. Vuonna 1942 hän liittyi laivastoon, ja vuosina 1943–1945 hän oli orkesterin jäsenenä Meet the Navy -sarjassa. 
Myöhemmin Richards työskenteli monissa CBC:n tuotannoissa säveltäjänä, juontajana, sovittajana, orkesterinjohtajana ja musiikillisena johtajana. Hän sävelsi myös muun muassa huilukvarteton (1964). Häntä kuullaan Moe Koffmanin, Catherine McKinnonin, Anne Murrayn ja Gordon Lightfootin levytyksillä. Hänen tyttärensä on Judi Richards.
Carcano

Carcano-kiväärit ovat italialaisia pulttilukkokivääreitä. Italian armeija käytti erimallisia Salvatore Carcanon suunnittelemia kiväärejä vuodesta 1891 toisen maailmansodan loppuun saakka.

Käyttö Suomessa

Talvisodan jälkeen Suomeen saapui Italiasta kymmeniä tuhansia Carcano M91/38 -kiväärejä, joita suomalaiset joukot tiettävästi vihasivat; aseen epästandardi 7,35×51 mm patruuna vaikeutti patruunahuoltoa, ja aseen tähtäinten säätöjen puute (pysyvästi asetettu 300 metriin) saivat aikaan sen, että monet hylkäsivät carcanonsa ja ottivat tilalle sotasaalis-Mosinin, jossa voitaisiin sentään käyttää kotimaista 7,62×53R -patruunaa.
Jatkosotaan mennessä Päämaja ymmärsi viestin ja "Ternit" jaettiin mm. merivoimille sekä kotirintaman ilmatorjunnalle sekä muille selustan joukoille. Myös tapojen vastaisesti, Helsingin ilmatorjunnan valonheittimiä käyttäneille lotille annettiin asekoulutus ja jaettiin "Terni" kiväärit vihollisten maahanlaskujen varalta suurpommitusten aikana.
1950-luvulla Suomesta myytiin noin 74 000 Carcanoa eri puolille maailmaa, ja moni päätyi keräilijöille Yhdysvaltoihin.

John F. Kennedyn murha

Lee Harvey Oswald käytti kiikaritähtäimellä varustettua, 6,5×52mm Mannlicher-Carcano -patruunalle pesitettyä Carcano M91/38 -kivääriä murhatessaan presidentti Kennedyn marraskuussa 1963.
Kultakurkkuharlekiini

Levinneisyys

Kultakurkkuharlekiinia tavataan laajalla alueella Kaakkois-Aasiassa. Sen kannankehitys on laskeva, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen ei uskota olevan vaarallisen harvinainen eikä vähenemisen vielä uskota vaarantavan sitä.
Špalernajan tutkintavankila

Špalernajan tutkintavankila oli 1800-luvulla rakennettu vankila Pietarin kaupungissa Venäjällä.
Vankila sijaitsi Špalernaja-kadun varrella, jonka mukaan se sai nimensä. Se rakennettiin keisari Aleksanteri II:n aikana 1871–1875 arkkitehti Karl J. Majevskin johdolla Venäjän ensimmäiseksi tutkintavankilaksi. Majevski noudatti amerikkalaista mallia, jonka mukaan vankisellit sijoitettiin sisäpihaa kiertävien rautaisten käytäväkerrosten varrelle.
Vankilassa on 317 yhdelle vangille tarkoitettua selliä, 68 joukkoselliä, eristys- ja rangaistushuoneita ja vankilan sairaala, joka on suunniteltu 700-henkisen vankilan tarpeisiin sopivaksi. Pyhän Aleksanteri Nevskin kappeli sijaitsi vankilaan pihasiiven kolmannessa kerroksessa vuoteen 1919, jolloin se lakkautettiin. Kappeli on jälleenrakennettu Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen.
Vankilaa käytettiin lähinnä poliittisten vankien säilytykseen. Vankeihin lukeutui kommunististen vallankumouksellisten lisäksi useiden muiden vallankumouksellisten ryhmien jäseniä ja lisäksi useita keisarin salaisen poliisin Ohranan pidättämiä suomalaisia aktivisteja 1900-luvun alussa. Suomalaisiin vankeihin kuuluivat muun muassa Esko Riekki, myöhemmin Suomen oman salaisen poliisin Etsivän keskuspoliisin päällikkö, Lapuan liikkeen perustaja Vihtori Kosola ja Suomen ilmavoimien hävittäjälentäjä Lauri Pekuri. Sellissä numero 193 istui Vladimir Lenin 1895–1897. Tästä sellistä tehtiin Neuvostoliiton aikana museo.
Helmikuun vallankumouksen aikana 1917 kapinalliset vapauttivat kaikki vangit. Vankila otettiin uudestaan käyttöön vuonna 1920, minkä jälkeen se kuului KGB:lle ja FSB:lle. Neuvostovallan aikana vankien olot ja kohtelu heikkenivät. Pietarilaiset eli silloiset leningradilaiset kutsuivat sitä nimellä ”Špalerka”. Vielä 1980-luvulla KGB säilytti siellä kuulusteltavina kolmeakymmentä poliittista vankia, joihin lukeutui muun muassa ihmisoikeusaktivisteja. Rakennus on purettu uudisrakentamisen tieltä.
Gotthardin rautatie

Gotthardin rautatie (saks. Gotthardbahn) on osa sveitsiläisen SBB-rautatieyhtiön rataverkkoa Keski- ja Etelä-Sveitsissä välillä Immensee-Chiasso. Gotthardin rautatie on otettu koko pituudeltaan käyttöön 1.6.1882. Rataosuuden pituus on 206 kilometriä. Merkittävimmät paikkakunnat rautatien varrella ovat Schwyz, Altdorf, Biasca, Bellinzona ja Lugano.

Historia

1800-luvun puolivälissä selvitettiin Alpit ylittäviä kulkureittejä monin paikoin. Vuonna 1863 Sveitsin 15 kantonia ja kaksi rautatieyhtiötä perustivat yhdistyksen (saks. Gotthardvereinigung) rautatieyhteyden rakentamiseksi Gotthardin reitille. Hanke pääsi vauhtiin vuonna 1871, jolloin yhdistys perusti yhtiön sen jälkeen kun Sveitsin, Italian ja Saksan valtiot olivat päässeet sopimukseen radan rakentamisesta ja käytöstä vuonna 1871.
Gotthardin ratayhtiö rakensi varsinaisen Gotthardin rautatien lisäksi liityntäratoja niin, että yhtiön rataverkon laajuus oli vuonna 1897 yhteensä 273 km. Gotthardbahn-Gesellschaft yhdistettiin osaksi valtiollista SBB-CFF-FFS-yhtiötä vuonna 1.5.1909.

Tekninen rakenne

Rautatie on kaksiraiteinen. Se on normaalilevyinen (1 435 mm) ja sähköistetty (15 kV, 16,7 Hz). Radan suurin jyrkkyys on 28 ‰, eikä siinä ole hammasrataosuuksia.

Liikenne

Radalla on henkilö- ja tavaraliikennettä.