Pikakirjoitus

Pikakirjoitus eli stenografia on tavallista kirjoitusta nopeammaksi tarkoitettu kirjoitusjärjestelmä, jolla harjaantunut kirjoittaja pystyy kirjoittamaan puhetta muistiin samassa tai nopeammassa tahdissa. Nopeus perustuu yksinkertaistettuihin kirjainmerkkeihin ja lyhenteiden käyttämiseen. Eri kielille käytetään tavallisesti eri järjestelmiä, joissa kielten ominaispiirteet on otettu huomioon. Joillekin kielille on kehitetty myös pikakirjoituskoneita, joilla pystytään kirjoittamaan puhenopeudella.
Pikakirjoitusta on käytetty muun muassa saarnojen, puheiden tai sanelun ylöskirjoittamiseen, eri maiden parlamenttien ja oikeusistuinten kokousten pöytäkirjojen tekemiseen sekä muistiinpanojen kirjoittamiseen.

Määritelmä ja nimitykset

Suomalaisessa pikakirjoituskirjallisuudessa ei ole esitetty täsmällistä määritelmää pikakirjoitukselle. Ulkomaisessa kirjallisuudessa määritelmät ovat varsin erilaisia. Pikakirjoitushistorioitsija Christian Johnen esitti, että pikakirjoitus on tavallisen kirjoituksen rinnalle luotu keinotekoinen kirjoitus, jossa on erityiset merkit ja säännöt huomattavan kirjoituslyhyyden saavuttamiseksi. Kirjoitusjärjestelmien tutkijan Peter T. Danielsin mukaan pikakirjoitusta voidaan luonnehtia kirjoitusjärjestelmäksi, jolla sanat voidaan kirjoittaa puhenopeudella.
Pikakirjoitus-sanan rinnalla käytetään vierasperäistä nimitystä stenografia. Se on johdettu kreikan kielen sanoista stenos (στενός), kapea, ja graphein (γράφειν), kirjoittaa. Sana on peräisin englantilaiselta John Willisiltä, joka käytti sitä (muodossa stenographie) 1600-luvun alussa.
Myös takygrafia tarkoittaa pikakirjoitusta. Sanaa käytetään kuitenkin tavallisesti vain antiikin ja keskiajan pikakirjoituksesta.

Kreikan pikakirjoitus

Vuonna 1883 Kreikasta löydettiin 300-luvulta eaa. peräisin oleva marmorikivi (niin sanottu Akropolis-kivi), johon hakatussa tekstissä kuvataan eräänlaista pikakirjoitusjärjestelmää. Kivi on kuitenkin melko pahasti vaurioitunut ja teksti vaillinainen, eikä kyseisestä järjestelmästä tai sen mahdollisesta käytöstä ole tarkkaa tietoa.
Vuodelta 155 on peräisin sopimus Keski-Egyptistä, jossa sovitaan, kuinka Panechotes antaa orjansa Chairammonin Apolloniokselle kahdeksi vuodeksi pikakirjoituksen opiskelua varten. 200-luvulta lähtien on peräisin enemmänkin papyruskääröjä ja vahatauluja, joissa on käytetty pikakirjoitusmerkkejä.
Noin 1100-luvulla kreikkalainen pikakirjoitus näyttää kuitenkin unohtuneen.

Latinan pikakirjoitus

Varhaisimmat tiedot latinankielisen pikakirjoituksen käytöstä Rooman valtakunnassa ovat ensimmäiseltä vuosisadalta ennen ajanlaskun alkua. Vuonna 63 eaa. kirjoitettiin niin sanotuilla Tiron merkeillä muistiin Cato nuoremman pitämä puhe senaatissa. Järjestelmä on saanut nimensä Marcus Tullius Tirosta, joka oli Ciceron vapautettu orja ja toimi hänen sihteerinään. Ei tiedetä kuitenkaan varmasti, oliko järjestelmä Tiron kehittämä vai käyttikö hän vain sitä.
Järjestelmästä tuli hyvin suosittu, ja muun muassa keisarit Augustus ja Titus osasivat pikakirjoituksen. 300-luvun lopulta lähtien myös kirkon piirissä alettiin käyttää pikakirjoittajia, kun kirkolliskokousten väittelyt haluttiin saada talteen.
700-luvun lopulla Kaarle Suuri määräsi, että papeille ja munkeille oli järjestettävä pikakirjoituksen opetusta. Tältä ajalta on peräisin noin 13 000 Tiron merkkiä sisältävä luettelo, joka on tärkein lähde järjestelmän tuntimisen kannalta.
Latinan pikakirjoituksen käyttö näyttää kuitenkin loppuneen 1070-luvun paikkeilla.

Nykyhistoria

Pikakirjoitusjärjestelmien kehittäminen käynnistyi uudestaan Englannissa 1500-luvun lopussa, ja 1800-luvun alusta lähtien pikakirjoitus alkoi levitä laajemmin muuallekin. Uusia järjestelmiä kehitettiin erityisesti Englannissa, Ranskassa ja Saksassa. Muualla käytettiin varsinkin aluksi näiden kolmen maan järjestelmien muunnoksia, mutta myöhemmin myös itsenäisempiä järjestelmiä.

Englanninkieliset maat

Uuden ajan ensimmäisen pikakirjoitusjärjestelmän julkaisi englantilainen Timothe Bright vuonna 1588. Järjestelmä sisälsi noin 500 merkkiä yksittäisille sanoille. Se oli kuitenkin hankalasti opittavissa, koska merkit oli opeteltava ulkoa kukin erikseen. Mikäli tietylle sanalle ei ole omaa merkkiä, se piti kirjoittaa sanan synonyymin ja alkukirjaimen avulla. Samoihin aikoihin englantilainen Peter Bales kehitti oman järjestelmänsä. Ei tiedetä varmasti, kumpaa kehitettiin tai käytettiin aikaisemmin, mutta Bales julkaisi omansa kaksi vuotta Brightin jälkeen.
John Willisin vuonna 1602 julkaisema järjestelmä oli edeltäjiään selvästi helpommin opittava. Se sisälsi aakkoston, jonka avulla sanoja voitiin kirjoittaa, eikä näin tarvinnut opetella tuhansia erillisiä merkkejä. Seuraavaksi järjestelmiä julkaisivat muun muassa Edmond Willis 1618, Thomas Shelton 1626 ja Theophilus Metcalfe 1633. Samuel Pepys kirjoitti Sheltonin järjestelmällä kuuluisat päiväkirjansa. Sheltonin järjestelmä levisi myös Ruotsiin, kun Johan Swan oli sovittanut sen ruotsin kielelle 1660-luvulla ja käytti sitä työskennellessään Ruotsin valtaneuvostossa. Swan ei kuitenkaan levittänyt pikakirjoitustaitoa, ja järjestelmä unohtui hänen jälkeensä.
John Byrom kehitti 1720-luvulla järjestelmän, joka loi pohjan nykyaikaisten geometristen järjestelmien kehittämiselle.
Useimmat 1600- ja 1700-luvun järjestelmät olivat lyhytikäisiä, mutta Samuel Taylorin vuonna 1786 julkaisema järjestelmä säilyi käytössä noin sata vuotta. Siitä tehtiin myös muunnoksia useille muille kielille, muun muassa espanjalle, portugalille, italialle ja ruotsille.
Englanninkielisistä järjestelmistä merkittävimmiksi tulivat Isaac Pitmanin (1837) sekä John Robert Greggin (1888) järjestelmät. Greggin järjestelmästä tuli suosittu erityisesti Yhdysvalloissa. James Hillin vuonna 1966 julkistama Teeline-järjestelmä on suosittu Britanniassa.

Ranska

Jacques Cossard julkaisi ensimmäisen ranskalaisen pikakirjoitusjärjestelmän vuonna 1651. Kyseessä oli itsenäinen geometrinen järjestelmä, joka ei perustunut aikaisempiin englantilaisiin järjestelmiin. Oppikirjan painosmäärät olivat kuitenkin pieniä, eikä järjestelmän käyttämisestä ole säilynyt tietoa. Charles Alois Ramsay julkaisi käännöksen englantilaisesta Sheltonin järjestelmästä vuonna 1681. Jean Coulon de Thévenot julkaisi vuonna 1788 järjestelmän, jossa konsonanttien ja vokaalien merkit liittyivät sulavasti yhteen, mutta useampitavuisissa sanoissa kukin tavu kirjoitettiin erikseen, ja kynä piti niiden välillä nostaa paperista, mikä hidasti kirjoittamista.
Théodore Pierre Bertinin järjestelmä vuodelta 1792 pohjautui englantilaiseen Taylorin järjestelmään. Bertinin järjestelmällä pystyttiin kirjoittamaan puhenopeudella, minkä ansiosta se voitti suosiossa Coulonin järjestelmän.
Ranskassa pikakirjoituksen tarve kasvoi suuren vallankumouksen jälkeen, kun parlamentaarinen elämä virisi. Järjestelmiä julkaisivat muun muassa Louis Félix Conen de Prépéan, Aimé Paris, Louis Prosper Guénin, Hippolyte Prévost, Albert Delaunay ja Émile Duployé. 1900-luvulla suosituimmiksi jäivät Prévost-Delaunay ja Duployé.

Saksankieliset maat

Ensimmäisen saksankielisen pikakirjoituksen oppikirjan laati Carl Aloys Ramsay vuonna 1678. Järjestelmä oli lähes suora kopio englantilaisesta Sheltonin järjestelmästä. Oppikirjasta julkaistiin useita painoksia, mutta ei ole tiedossa, missä määrin järjestelmää käytettiin.
Vuonna 1796 Friedrich Mosengeil julkaisi järjestelmän, joka pohjautui Théodore-Pierre Bertinin tekemään ranskankieliseen versioon englantilaisesta Taylorin järjestelmästä. Siinä ainoastaan konsonanteille oli omia merkkejä, ja vokaalit merkittiin sanan ympärille pisteillä tai viivoilla. Samaa merkkiä saatettiin käyttää kuitenkin useammalle eri konsonanttiyhdistelmälle, ja yksittäiset sanan keskellä olevat vokaalit jätettiin merkitsemättä, mikä hankaloitti tekstin lukemista. Heti seuraavana vuonna Karl Gottlieb Horstig julkaisi uuden järjestelmän, joka muistuttaa englantilaisia Taylorin ja Lewisin järjestelmiä, mutta on selvästi itsenäisempi kuin Mosengeilin järjestelmä. Horstigin järjestelmä tuli laajaan käyttöön: sitä muun muassa opetettiin Jenan yliopistossa, ja sillä oli käyttäjiä eri parlamenteissa noin sadan vuoden ajan.
Franz Xaver Gabelsberger kehitti 1800-luvun alussa järjestelmän, josta tuli erittäin suosittu ja joka sovitettiin myös useille muille eurooppalaisille kielille. Useimmista aikaisemmista järjestelmistä poiketen kyseessä oli niin sanottu kursiivinen järjestelmä: sen merkit koostuivat tavallisen kaunokirjoituksen kirjainten muodoista, ja ne liitetään sulavasti toisiinsa yhtenäisellä viivalla.
Saksassa kehitettiin muitakin järjestelmiä, mm. Stolze, Stolze–Schrey ja Arends, ja käytössä oli useita näistä rinnakkain. 1900-luvun alussa haluttiin päästä yhtenäiseen järjestelmään, mutta eri koulukuntien oli vaikea päästä yhteisymmärrykseen, kunnes vuonna 1924 saatiin sovituksi Saksan yhtenäisjärjestelmä, joka oli Gabelsbergerin ja Stolze–Schreyn välimuoto.

Pikakirjoituksen käyttö

Pikakirjoitusta on käytetty jo varhain julkisten puheiden ja saarnojen muistiinmerkitsemiseen, ja parlamenttien ja oikeusistuinten istuntoja on tallennettu pikakirjoituksella. Myös liike-elämä on ollut merkittävä pikakirjoittajien työllistäjä, mutta sanelukoneiden, tietokoneiden ja tekstinkäsittelyohjelmien yleistymisen myötä pikakirjoituksen käyttö on vähentynyt.

Pikakirjoitusnopeudet

Kirjoitusnopeuksia mitataan nykyisin yleensä tavuina minuutissa. Ainakin Britanniassa ja Yhdysvalloissa käytetään kuitenkin mittayksikkönä sanoja minuutissa, kuten Suomessakin aikaisemmin.
Kun Suomessa opetettiin pikakirjoitusta valinnaisena aineena oppikouluissa, hyvänä saavutuksena pidettiin sitä, että oppilas pystyi ensimmäisen vuoden jälkeen kirjoittamaan melko virheettömästi 50 tavun minuuttinopeudella. Toisen opetusvuoden jälkeen noin kolmannes oppilaista pystyi kirjoittamaan 100 tavun minuuttinopeudella, parhaat jopa 150 tavun nopeudella.
Ruotsalainen pikakirjoittaja ja kielitieteilijä Hans Karlgren arvioi, että kotitarpeikseen pikakirjoitusta käyttävä saavuttaa jonkin ajan kuluessa nopeuden 125–175 tavua minuutissa. Kokouspikakirjoittaja voi pärjätä 250 tavulla minuutissa, mutta selviää huolettomammin, jos pystyy kirjoittamaan noin 300 tavua minuutissa. Suomessa valtiopäiväpikakirjoittajien pätevyysvaatimuksena oli alun perin 100 sanaa (n. 250 tavua) minuutissa, mutta myöhemmin vaatimuksia nostettiin asteittain ja päädyttiin 325 tavuun minuutissa
Kansainvälisen pikakirjoitusjärjestön Interstenon kilpailuissa nopeimmat kirjoittajat ovat 2000-luvulla kirjoittaneet noin 350–500 tavua minuutissa. Paras suomalaistulos kautta aikojen on Veikko Sorsalla, joka kirjoitti vuonna 1969 525 tavua minuutissa eli noin 3,5 sanaa sekunnissa. Normaali puhenopeus on noin 200–300 tavua minuutissa.

Konepikakirjoitus

Perinteisen käsipikakirjoituksen lisäksi tekstiä voidaan kirjoittaa pikakirjoituskoneilla, joissa painetaan useita näppäimiä yhtäaikaa. Tavu syntyy niin että vasen käsi valitsee tavun alun, oikea käsi tavun lopun. Lisäksi kukin pikakirjoittaja voi tallentaa koneeseen makroja, joista tulee toistuvia fraaseja, kuten "Hyvät naiset ja herrat". Nykyisin tiivistetty teksti avataan saman tien tietokoneella, aikaisemmin se kirjoitettiin paperiliuskalle josta puhtaaksikirjoittaja muutti sen normaalikielelle.

Konepikakirjoitus on mahdollistanut puheiden tosiaikaisen tulkitsemisen, mitä käytetään muun muassa television tekstityksessä kuulovammaisille.