google/wiki40b huggingface dataset:
Mikkelin sotakirjallisuustapahtuma

Mikkelin sotakirjallisuustapahtuma on vuodesta 2017 alkaen järjestetty vuosittainen kirjallisuustapahtuma.  
Vuonna 2017 teemana oli "Sodan kosketus". Ensimmäisessä tapahtumassa sotakirjallisuuteen luotiin yleiskatsaus, pohdittiin seikkailukirjallisuuden sisältöä sekä tutustuttiin Mikkeli-sidoksiin. Kielletyistä kirjoista puhui väitöskirjaansa pohjaten professori Kai Ekholm. Seikkailukirjallisuuden tuntijana oli  kirjailija Esa Siren ja Sari Näre puhui siitä, miten seksuaalisuus ilmeni sodan aikana. Lisäksi tapahtumassa puhuivat Hannu K. Riikonen, Juha-Pekka Koskinen sekä 2000-luvun sotakirjallisuudesta väitellyt Marita Hietasaari. 
Toisena tapahtumavuonna käsiteltiin vuoden 1918 tapahtumia. Kirjailija Sirpa Kähkönen, kotimaisen kirjallisuuden professori Jyrki Nummi, kirjailija Anneli Kanto, VTM, tietokirjailija, väitöskirjatutkija Tuulikki Pekkalainen ja FT, dosentti Tuomas Tepora käsittelivät vuoden 1918 tapahtumia moninaisista näkökulmista. Keskustelua johdatteli tunnettu sotakirjallisuuden ystävä, toimittaja Jone Nikula.
Mikkelin III sotakirjallisuustapahtuma järjestetään 28.9.2019 ja teemana on talvisota. Kirjailija Petri Tamminen käsittelee puheenvuorossaan sitä, miten sotakirjallisuus ja yksittäisten ihmisten sotamuistot eroavat toisistaan ja kuinka ne täydentävät toisiaan. FT Virpi Launonen puhuu tunnetuimmista talvisotaa käsittelevistä teoksista ja pohtii niiden näkökulmia. Apulaisprofessori Antero Holmila valottaa neljän brittikirjailijan näkökulmaa talvisotaan. VTT, everstiluutnantti Juha Mälkki hyppää puolen miljoonan henkilön sotilasorganisaation sisälle muodostaen aikamatkan kulttuurisiin itsestäänselvyyksiin ja dialogien merkitykseen sotilaallisen suorituskyvyn rakentamisessa. FT, kirjailija Päivi Lipponen pohtii esityksessään sodan todellisuutta. Lisäksi Veikko Happonen tulkitsee tapahtumassa Yrjö Jylhän sota-aiheisia runoja ja suomalaisen kirjallisuuden suurmiehistä useita teoksia tehnyt FT, kirjailija, dosentti ja professori emeritus Panu Rajala puhuu Ilmari Kiannon ja Frans Emil Sillanpään vastakkaisista kohtaloista talvisodassa.
Tapahtuman järjestävät Mikkelin kesäyliopisto, Mikkelin museot, Mikkelin seutukirjasto ja Sodan ja rauhan keskus Muisti.
Tumma mehiläinen

Tumma mehiläinen (Apis mellifera mellifera) on eräs tarhamehiläisen alalaji. Tumma mehiläinen on kehittynyt Alppien pohjoispuolella ja levinnyt luontaisesti Pohjois-Euroopan lauhkean vyöhykkeen pohjoisrajoille. Sen levinneisyys on seurannut karkeasti tammivyöhykkeen rajaa Skandinaviasta Viron poikki kaakkoiseen Karjalaan. Italialaiseen mehiläiseen verrattuna tumma mehiläinen on isompi ja tummempi, eikä sillä erotu raitoja takaruumiissa. Se talvehtii pienenä talvipallona eikä kuluta paljon ruokaa, sillä se on tottunut Pohjolan karuihin olosuhteisiin. Luonteeltaan tumma mehiläinen on ärhäkkä ja parveilee melko herkästi. Se kerää loppukesällä satoa kanervasta. Suomessa tumma mehiläinen oli tarhattuna yleinen ennen eteläisempien alalajien tuontia.
Tumma mehiläinen oli aiemmin maailman yleisin alalaji, mutta se oli kadonnut lähes kokonaan 1960-luvulle tultaessa. Heteroosin myötä hybridiksi muuttuneessa mustassa alalajissa voimistuneet aggressiiviset käyttäytymispiirteet tekivät sen kanssa työskentelyn vaikeaksi, mikä johti sen vaihtamiseen lempeämpiin alalajeihin ja mustan mehiläisen nopeaan harvinaistumiseen 1960-lukuun mennessä. Puhtaina mustat mehiläiset ovat kuitenkin lauhkeita vaikkakin arkoja. Niiden kyky kerätä arvokasta kanervakasvien mettä ja talvehtia vaikeissakin oloissa ovat erityisesti Pohjoismaissa edullisia ominaisuuksia. Kyseistä alalajia on alettu elvyttää 2000-luvulla.
Kultavatsaviheltäjä

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kultavatsaviheltäjä on 16–18 cm. Kultavatsaviheltäjäkoiras on selästään ja siivistään väriltään vihreä. Pää on musta ja niskassa kulkee keltainen raita. Koiraan kurkku on valkoinen ja rinnan poikki kulkee leveähkö musta juova. Vatsastaan koiraskultavatsaviheltäjä on kirkkaan keltainen. Naaras on selästään harmahtavan ruskea ja vatsastaan vaalea. Nuoret linnut muistuttavat naarasta, mutta niiden siivissä on myös punaruskeaa väriä. Naaraskultavatsaviheltäjä muistuttaa ulkonäöltään punakurkkuviheltäjä- (Pachycephala inornata) ja lyijyselkäviheltäjänaaraita (Pachycephala rufiventris).

Levinneisyys ja elinympäristö

Australiassa kultavatsaviheltäjää tavataan alueelta, joka ulottuu Queenslandin osavaltion rannikolta etelään Victorian ja Etelä-Australian osavaltioihin ja rannikkoa pitkin Länsi-Australiaan sekä Tasmaniaan. Lisäksi kultavatsaviheltäjää tavataan Indonesian saaristosta ja Papua-Uudesta-Guineasta. Linnun elinympäristöä ovat sademetsät, malleekasvusto, eukalyptusmetsät ja pensaikot. Toisinaan sitä tavataan puutarhoistakin.

Elintavat

Kultavatsaviheltäjät liikkuvat yleensä pareittain. Linnun äänet ovat melodisia vihellyksiä ja se kuuluu Australian äänekkäimpiin lajeihin. Ravintonaan se käyttää pääasiassa hyönteisiä ja voi syödä myös marjoja. Kultavatsaviheltäjä pyydystää hyönteisiä puiden latvustoista ja pensaikoista ja voi muodostaa sekaparvia yhdessä muiden hyönteisiä syövien lintujen kanssa.
Lajin pesimäkausi kestää syyskuulta tammikuulle. Kultavatsaviheltäjäpariskunta rakentaa oksanhaarukkaan kuppimaisen pesän risuista, puun kuoresta, ruohoista ja hämähäkinseitistä. Pesimäkaudessa on vain yksi pesintä ja naaras munii kahdesta kolmeen munaa. Munien haudonta-aika on hieman yli kaksi viikkoa ja sekä koiras että naaras hautovat munia. Molemmat puolisot osallistuvat myös poikasten ruokintaan hyönteisillä ja marjoilla.
Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi

Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi on entsyymi, joka katalysoi puriinien aineenvaihduntaa. Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi katalysoi hypoksantiinista inosiinimonofosfaattia, guaniinista guanosiinimonofosfaattia ja ksantiinista ksantosiinimonofosfaattia.

Olosuhteet

Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasin massa vaihtelee eliöstä rippuen 42–150 kilodaltoniin. Jotta entsyymi toimisi kunnolla täytyy siihen olla kiinnittyneenä magnesiumioneja. Magnesiumin kanssa entsyymiin liittymisestä kilpailevat bariumin, kalsiumin, elohopean ja sinkin ionit. Nämät metalli-ionit ovat hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasin inhibiittoreita. Muita entsyymin inhibiittoreita ovat merkaptopuriini ja tioguaniini, jotka asettuvat hypoksantiinin tilanne entsyymin aktiiviseen kohtaan. Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi toimii parhaiten eliöstä riippuen 22–70 °C lämpötilassa ja pH:n ollessa 6–10.

Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi ja sairaudet

Virhe hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasin tuotantoa säätelevässä HPRT-geenissä tunnetaan nimellä Lesch-Nyhanin oireyhtymä. Tauti on peittyvästi periytyvä ja taudin kantaja on nainen. Oireyhtymässä ihmiselimistöön kertyy virtsahappoa. Oireyhtymä ilmenee henkisenä ja fyysisenä jälkeen jäämisenä.
HMS Fiji

Palvelus

HMS Fiji liitettiin palvelukseen otettaessa Kotilaivastoon. Alus purjehti Clydestä 31. elokuuta 1940 osallistuakseen hyökkäykseen Dakariin (operaatio Menace). Alukseen osui 1. syyskuuta U-32 laukaisema torpedo, joka pakotti sen palaamaan Englantiin korjattavaksi. Alus palasi palvelukseen kuusi kuukautta myöhemmin.
HMS Fiji oli maaliskuussa 1941 partiomatkalla Tanskan salmessa, jossa se epäonnistui kotiinpalaavan saksalaisen risteilijän Admiral Scheerin havaitsemisessa. Huhtikuussa alus oli Force H:n mukana sulkemassa Brestissä olevia Saksan laivaston raskaita yksiköitä satamaan, kunnes se purjehti suojaamaan Maltalle lentokoneita toimittavia tukialuksia.
HMS Fiji suojasi edelleen Maltan saattueita, kunnes se siirrettiin osallistumaan Kreetan taisteluihin, joiden aikana alus upposi 22. toukokuuta 1941 1/LG2:n Messerschmitt Bf 109:n suorittamassa ilmapommituksessa. Hyökkäyksen aikana alus oli ilman ilmatorjuntatykkien kranaatteja.
Latvian historian museo

Historia

Vuonna 1868 perustettiin Riian latvialainen seura ja sen yhteydessä toimi useita kulttuurikomiteoita, joihin lukeutui tiedekomitea. Se alkoi kerätä esineistöä museon perustamista varten vuonna 1869. Riiassa toimi jo entuudestaan yksi historiamuseo, mutta se oli keskittynyt lähinnä alueen saksalaisten historiaan. Museo keräsi aluksi kaikenlaista tavaraa, mutta vuonna 1893 päätettiin keskittymisestä balttien historiaan ja kansatieteeseen. Varsinaisesti museo avasi ovensa kävijöille vuonna 1895. Riiassa vuonna 1896 kokoontuneen Venäjän arkeologisen kongressin yhteydessä järjestettiin näyttely, jota varten tehtiin aineistonkeruumatkoja, joilta museon kokoelmiin kerääntyi 6 000 esinettä. Samalla museo painottui entistä enemmän historiaan. Näyttely keräsi lopulta 45 000 kävijää. Museo toimi latvialaisen seuran tiloissa, kunnes sille aiottiin rakentaa omat tilat 1900-luvun alussa. Hanketta varten kerättiin lahjoituksia vuonna 1914, mutta hanke keskeytyi ensimmäisen maailmansodan takia.
Latvian itsenäistyttyä vuonna 1918 latvialainen seura luovutti kokoelmansa valtiolle. Vuonna 1920 museo sai tilat Riian linnasta ja vuonna 1924 siitä tuli kansallinen museo. Itsenäisyyden aikana museon kokoelmia laajennettiin merkittävästi ja museon henkilökunta järjesti esimerkiksi useita arkeologisia kaivauksia. Museo jatkoi toimintaansa Neuvostoliiton miehitettyä maan vuonna 1940, mutta sen toiminta vaikeutui. Myöhemmin saksalaiset miehittivät maan ja veivät suuren osan museon arvoesineistä vetäytyessään vuonna 1944. Suurin osa viedyistä esineistä saatiin kuitenkin myöhemmin takaisin. Neuvostoliiton miehitettyä maan uudestaan museon näyttelyitä järjestettiin neuvostomyönteisemmiksi. Museo menetti lähes kaikki työntekijänsä sodan seurauksena, mutta uuden henkilökunnan kokoamisessa onnistuttiin suhteellisen lyhyessä ajassa. Museon kokoelmat jatkoivat kasvuaan, vaikka osia siitä luovutettiin muille museoille. Vuonna 1989 kokoelmissa oli 571 000 esinettä. Latvian itsenäisyyden jälkeen museo akkreditoitiin valtion tason museota vastaavaksi vuosina 2000 ja 2004. Vuodesta 2005 museo on toiminut valtion virastona.

Toiminta

Museossa on pysyvä näyttely, joka kattaa Latvian historiaa vuodesta 8 000 eaa. vuoteen 1941. Vuosittain järjestetään lisäksi useita vaihtuvia näyttelyitä, jotka ovat käsitelleet esimerkiksi kuureja, liiviläisiä ja latvialaisia kansallispukuja. Museon tiloissa järjestetään seminaareja, konferensseja ja tiedeluentoja. Museo on myös julkaissut esimerkiksi katalogeja ja tutkielmia. Museon kokoelmat on jaettu viiteen osastoon: arkeologinen osasto käsittää 400 000 esinettä, kansatieteellinen 84 000, rahatieteellinen 160 000 ja historiallinen 273 000. Lisäksi replikaosasto käsittää 150 historiallisten kuvausten perusteella jäljennettyä historiallista asustetta.
Cardenal Cisneros (1897)

Palvelus

Alus haaksirikkoutui vuonna 1905.
Termobaarinen pommi

Termobaarinen pommi tuottaa voimakkaan lämpö- ja paineiskun suljetussa tilassa, minkä takia se on tuhoisa elävää voimaa ja palavia materiaaleja vastaan. Sillä on korvattu aiemmin vastaavaan tarkoitukseen käytetty liekinheitin. Sitä voidaan käyttää myös vahvasti linnoitettuja kohteita vastaan.
Kehittyneet termobaariset kranaatit voidaan varustaa myös rakennusten ja bunkkerien seiniä läpäiseviksi yhdistelmäammuksiksi. Läpäisevään vaikutukseen voidaan pyrkiä liike-energian tai ontelopanoksen turvin. Useimmat asevoimat kuitenkin pääasiallisesti turvautuvat reikien puhkaisemisessa erillisiin aseisiin.
Termobaarinen vaikutus aikaansaadaan useimmiten aerosoliräjähteellä (engl. Fuel Air Bomb), jossa aloitepanos levittää nopeasti palavaa aerosolia (esimerkiksi bensiiniä ja tämän höyryjä) ympärilleen, ja sytytyspanos sytyttää ilma-aerosoliseoksen sekunnin murto-osien kuluttua tästä. Varsinaisessa termobaarisessa pommissa kuitenkin levitys ja sytytys toimivat yhdellä panoksella (yksivaiheisesti). Myös aerosolipommin nestemäinen polttoaine on voitu korvata kiinteällä polttoaineena toimivalla räjähdysaineella, jolla on negatiivinen happitasapaino. Koska räjähdys etenee aaltona ja aiheuttaa runsasta kaasunmuodostusta, on tällaisella tilavuudeltaan suurella palavan aineen ja ilman seoksella suuri painevaikutus. Samasta syystä se leviää nopeasti. Syttyessään seos synnyttää myös lämpöä, mikä vahvistaa painevaikutusta lämpölaajenemisen vuoksi. Kyseessä ei ole varsinainen räjähdys (detonaatio) vaan hitaampi nopean palamisen muoto, humahdus (deflagraatio). Yleensä tällaisella pommilla ei ole sirpalekuorta, koska sellainen rajoittaisi tavoitteena olevaa painevaikutusta huomattavasti eikä deflagraatio myöskään anna sirpaleille kovin suurta liike-energiaa.
Kjell Espmark

Kjell Espmark (s. 19. helmikuuta 1930 Strömsund, Jämtland, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija ja Tukholman yliopiston kirjallisuustieteen professori emeritus. Hänet valittiin Ruotsin akatemiaan 1981.
Espmark on yksi niistä kolmesta Ruotsin akatemian jäsenestä, jotka erosivat Akatemiasta Metoo-kohun vuoksi. Hän sai vuonna 1975 Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinnon, 1980 Schückin palkinnon, 1985 Bellmanin palkinnon, 1998 Kellgrenin palkinnon ja 2000 Samfundet De Nion suuren palkinnon.
Tampereen kauppakamari

Tampereen kauppakamari on Pirkanmaalla toimiva elinkeinoelämän edunvalvonta- ja palvelujärjestö,  joka edistää Pirkanmaalla elinkeinoelämän toimintaedellytyksiä, yrittäjyyttä, tervettä kilpailua ja kansainvälistymistä sekä valvoo elinkeinoelämän etuja edistäen sen ja viranomaisten välistä yhteistoimintaa.
Tampereen kauppakamarin jäseninä on noin 2 100 erikokoista ja eri toimialoja edustavaa yritystä ja yhteisöä. Jäsenyys kauppakamarissa on vapaaehtoista. Toiminta rahoitetaan jäsenmaksuilla ja maksullisilla palveluilla. Edunvalvontakohteet määritellään vuosittain yhteistyössä luottamushenkilöiden kanssa laadittavassa vaikuttamissuunnitelmassa. Kauppakamari ei ota vastaan maksullisia edunvalvontatoimeksiantoja.

Se on jäsenmäärältään toiseksi suurin Suomen 19 kauppakamarista, joiden yhteiselimenä toimii Keskuskauppakamari. Tampereen kauppakamarin puheenjohtaja on Minna Metsälä. Toimitusjohtaja on Antti Eskelinen ja hänen edeltäjiään Tommi Rasila (2004–2012), Harri Jaskari (2001–2004) ja Matti Hokkanen (1968–2000).
Kauppakamareiden toiminta perustuu Suomessa kauppakamarilakiin (878/2002). Sen mukaan kauppakamari on Keskuskauppakamarin jäsenyhteisö, jonka toiminta-alueena on Keskuskauppakamarin sille vahvistama alue. Kauppakamarin tehtävänä on kehittää elinkeinoelämän toimintaedellytyksiä toiminta-alueellaan sekä hoitaa sille säädettyjä ja määrättyjä julkisia tehtäviä.

Historia

Venäjän väliaikainen hallitus vahvisti 10. elokuuta 1917 asetuksen kauppakamareista, joita tuli perustaa Helsinkiin, Tampereelle, Turkuun, Vaasaan ja Viipuriin. Tampereen kauppakamarin perustamista yritettiin useammassa kokouksessa marraskuusta 1917 alkaen, mutta lopullinen perustamispäätös siirtyi muun muassa sisällissodan takia vuoden 1918 toukokuuhun. Aluksi Tampereen kauppakamarin toiminta-alue oli nykyistä huomattavasti laajempi ja ulottui Porin ja Rauman alueilta Keski-Suomeen asti. Nykyisin Tampereen kauppakamarin toiminta-alue kattaa  Pirkanmaan maakunnan sekä Kiikoisten kunnan Satakunnasta.
Paphiopedilum villosum

Historia

P. villosumin löysi Thomas Lobb Burmasta vuonna 1853 ja lajia viljelivät ensimmäisinä Veicht poikineen. Lajin kuvasi Lindley vuonna 1854.

Kuvaus

P. villosum on ryppäittäin kasvava venuksenkenkä. 14-42 cm pitkiä ja 2-4 cm leveitä lehtiä on neljästä viiteen kappaletta. Väritys on päältä vaaleanvihreä, alta tyvestä violettipilkkuinen. Kukkavana on 7-24 cm pitkä, pitkän pehmeän valkoisen karvan peittämä, ja väriltään violetti vihrein pilkuin. Kukkavanan kärkeen kehittyy yksi kukka, joka on 7-14 cm leveä. Laji kukkii huhtikuusta toukokuuhun.

Elinympäristö ja hoito

P. villosum kasvaa puolivarjossa suurten puiden 10-15 metrin korkeudessa olevissa happamissa humustaskuissa, joskus silikaattikivien humuksen täyttämissä syvennyksissä. Lajin kasvualue on 1400-2000 metrin korkeudella. Lajin luontainen levinneisyysalue ulottuu itäisimmän Intian, Pohjois-Myanmarin, Etelä-Kiinan, Koillis-Thaimaan, koko Laosin, Itä-Kambodžan ja Vietnamin länsiosan alueelle. Alueen lämpötila vaihtelee 8 ja 19 celsiusasteen välillä. Ilmasto on talvisin kohtalaisen kostea, kesäisin kostea.
Ivan Savin

Ivan Savin (ven. Ива́н Са́вин, oikealta nimeltään Ivan Ivanovitš Savolain (Savolainen), Иван Иванович Саволаин (Саволайнен); 10. syyskuuta 1899 Odessa – 12. heinäkuuta 1927 Helsinki) oli venäläinen kirjailija ja journalisti.
Savinin isoisä oli suomalainen merimies, joka nai Odessassa paikallisen kreikkalaisnaisen. Hänen isänsä oli notaari ja äitinsä moldovalainen. Lapsuutensa Savin vietti Poltavan kuvernementin Zenkovissa. Lukion jälkeen hän osallistui valkoisten puolella Venäjän sisällissotaan. Jäätyään punaisten vangiksi Savin onnistui pakenemaan Pietariin, josta hän pääsi suomalaisten sukujuuriensa ansiosta muuttamaan isänsä kanssa Suomeen.
Savin kirjoitti runoja, proosaa ja artikkeleita, joita julkaistiin venäläisessä emigranttilehdistössä. Lahjakas, tyyliltään romanttinen kirjoittaja sai tunnustusta, ja aiheidensa perusteella häntä kutsuttiin ”valkoisen unelman runoilijaksi”. Savinin ainoa elinaikana ilmestynyt runokoelma Ladonka painettiin Belgradissa vuonna 1926. Kirjailija kuoli epäonnistuneeseen umpisuolenleikkaukseen.
Otto Dix

Otto Dix (2. joulukuuta 1891 – 25. heinäkuuta 1969) oli saksalainen taidemaalari, joka on tunnettu varsinkin sodan kauhujen kuvaajana.
Dix lähti vapaaehtoisena rintamalle heti ensimmäisen maailmansodan alussa vuonna 1914. Sodan aikana hän teki yli 300 piirrosta rintamaolosuhteista. Nuo piirrokset olivat pohjana hänen 1920-luvulla tekemilleen maalauksille ja grafiikkatöille, jotka kuvasivat sodan kauhuja hätkähdyttävän groteskilla tavalla.
Sotaan liittyvien aiheiden lisäksi Dix kuvasi sodanjälkeisen Saksan sosiaalisia ongelmia: sotainvalideja, kerjäläisiä, rikollisia ja prostituoituja. Hän ei ollut poliittisesti aktiivinen, vaan piti itseään puolueettomana vallitsevien olosuhteiden kuvaajana. Tyylillisesti Dix aloitti ekspressionistina ja dadaistina, mutta kehittyi myöhemmin saksalaisen taidesuuntauksen uusasiallisuuden tyypilliseksi edustajaksi.
Dixin järkyttävät sotakuvaukset olivat jyrkässä ristiriidassa Adolf Hitlerin militaristisen arvomaailman kanssa. Hitlerin vuonna 1933 tapahtuneen valtaannousun jälkeen Dixin sallittiin maalata vain harmittomia maisemakuvia. Osa Dixin sodanvastaisista maalauksista määrättiin tuhottavaksi.
Toisen maailmansodan jälkeen Dix sai tunnustusta sekä Länsi- että Itä-Saksassa.
Carlos Bacca

Seurajoukkueura

Bacca siirtyi vuoden 2012 alkupuolella belgialaiseen Club Bruggeen, pelattuaan tätä ennen vain Etelä-Amerikassa. Hänestä maksettiin 2,5 miljoonan euron siirtokorvaus. Kauden 2012–2013 päätteeksi hän voitti sarjan maalikuninkuuden 25 osumallaan.
9. heinäkuuta 2013 Bacca teki sopimuksen espanjalaisen Sevillan kanssa. Hänestä maksettiin 7 miljoonan euron siirtokorvaus.
2. heinäkuuta 2015 Bacca siirtyi Milaniin 30 miljoonan euron siirtokorvauksella.
Patamäki

Maantiede ja asutus

Patamäen kunnan pinta-ala on 69 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Hatsinan piirin Kommunarin, etelässä Susaninan ja Novyi Svetin ja lännessä Verevän kuntiin sekä pohjoisessa Pietarin kaupungin Puškinin piiriin. Pinta-alasta 74,6 % on maatalousmaata, 16,1 % asuinaluetta, 7,4 % metsää ja 1,6 % vesistöjä.
Kunta sijaitsee Inkerin ylängön ja Nevan alangon siirtymäalueella. Seudulla virtaavat Inkereenjoki ja Venjoki. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, turve ja dolomiitti.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Luukkasin (ven. Lukaši) taajama ja 15 kylää: Anttila (Antelevo), Hartikaisi eli Marinova (Marjino), Korpikylä (Korpikjulja), Montila (Mondelevo), Nikkasi eli Väärälä (Vjarlevo), Pienlopotti (Pokrovskaja), Poritsa (Poritsy), Poru (Bor), Pukkila eli Koprala (Kobralovo), Repola (Reppolovo), Ruussova (Russolovo), Saklina (Šaglino), Saksala eli Suuri-Selkelevä (Bolšoje Sergelevo), Vekkilä (Vekkelevo) ja Vähikkälä (Vjahtelevo). Toiseksi suurin asutuskeskus on 1 500 asukkaan Luukkasi. Kunnan alueella sijaitsee viisi puutarhapalsta-aluetta. Kesäaikaan asukasmäärä nousee yli yhteentoista tuhanteen.

Historia

Ennen toista maailmansotaa seudulla asui etupäässä inkerinsuomalaisia venäläistä Pienlopotin kylää lukuun ottamatta. Luterilaiset kuuluivat Venjoen seurakuntaan.

Liikenne, talous ja palvelut

Patamäen kautta kulkee Kraasselan, Hatsinan ja Pavlovskin välinen maantie. Kunnasta on linja-autoyhteydet Pietariin, Hatsinaan, Pavlovskiin ja Kommunariin. Sen itä- ja länsipuolitse kulkevat Pietarista etelään johtavat rautatiet. Korpikylän eteläpuolella on harrastajalentäjien käyttämä lentokenttä.
Seudun perinteinen pääelinkeino on maatalous. Tärkein maatalousyritys on maitoa, viljaa, perunaa ja vihanneksia tuottava Slavjanka-M. Luukkasissa toimii muuntaja-automatiikkaa ja sähkökaapelia valmistava Sevzapmontažavtomatikan tehdas. Valtaosa työvoimasta työskentelee Puškinissa, Pavlovskissa, Hatsinassa ja Pietarissa.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Luukkasissa toimii koulu, entisen lastentarhan rakennukseen sijoitettu kulttuurikeskus ja lääkärin vastaanotto.

Nähtävyydet ja matkailu

Kunnassa on neljä toisen maailmansodan muistomerkkiä. Matkailupalveluja ei ole.
Libertas

Rooman temppelit

Vuonna 238 eaa. roomalainen jumalatar Libertas sai viimein virallisen aseman yhtenä Rooman jumalattarista. Tuolloin legendaarinen kansantribuuni Tiberius Gracchus määräsi ensimmäisen Libertakselle pyhitetyn temppelinsä rakennettavaksi Rooman Aventinus-kukkulalle.
Vuosina 58-57 eaa. Libertakselle rakennettiin temppeli Rooman Palatinus-kukkulalle Publius Clodius Pulcherin päätöksellä. Temppeli rakennettiin maanpaossa olleen Ciceron talon entiselle paikalle, jotta kyseisellä tontilla olisi laitonta asua. Palattuaan Cicero onnistui perustelemaan päätöksen laittomaksi, minkä jälkeen hän sai tonttinsa takaisin ja tuhosi temppelin.
Vuonna 46 eaa. senaatti päätti rakentaa Libertaksen temppelin uudelleen, mutta sen jumalattarelle rakennettiinkin pieni patsas Forumin eteen.

Vapaudenpatsas

Vapaudenpatsas on Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen muistomerkki, jonka yksityiset, Amerikan vapautta ihailevat ranskalaiset lahjoittivat Yhdysvaltain valtiolle vuonna 1886. Siinä jalustalla seisova Libertas valaisee maailmaa soihdullaan New Yorkin edustalla.

Ranskan vallankumoukset

Ranskan suuressa vallankumouksessa 1789 Libertas symbolisoi vallankumouksen henkeä. Vallankumouksessa vanha aateliston ja papiston valtaa ylläpitänyt sääty-yhteiskunta kaadettiin, ja sen tilalle nousivat liberaalit arvot vapauden ja järjen nimissä. Vapautta ja järkeä kuvattiin naishahmoilla, ja toisinaan sama hahmo edusti molempia. Vallankumouksellisten pienempi äärivasemmistosiipi ihannoi sekin vapautta: sen vuonna 1793 harjoittamassa "järjen palvonnassa" Libertas syrjäytti Neitsyt Marian alttareilla.
Historian kuuluisin Libertasta kuvaava maalaus on Eugène Delacroix'n teos Vapaus johtaa kansaa, joka kuvaa vuoden 1830 vallankumousta.

Marianne- ja Columbia-neidot

Vallankumouksia symboloineesta Libertas-hahmosta muodostui vähitellen Marianne-niminen hahmo, joka on Ranskan ruumiillistuma (vrt. Suomi-neito). Myös Yhdysvaltojen vastaava hahmo, Columbia ("USA-neito"), on Libertaksen henkilöitymä, ja Mariannen tavoin hänkin käytti useimmiten "vapaushattuna" tunnettua fryygialaismyssyä. Maailmansotien jälkeen Columbian on sittemmin korvannut niin ikään Libertakseen perustuva hahmo nimeltä Lady Liberty.

Rahat

Kautta historian Libertaksen kuva tai nimi on esiintynyt monissa kolikoissa ja seteleissä. Galban hallintokaudella Libertas kuvattiin "Kansan vapaus" -nimisissä kolikoissa. Ainakin kaksi yksityistä pankkia on seteleissään kuvannut Libertasta. Sveitsin 5, 10 ja 20 Rappenin kolikoissa on niin ikään Libertaksen kuva.