Carl Enckell

Uran alku: upseeri, liikemies, diplomaatti

Enckellin suvussa oli paljon upseereita. Carl Enckellin isä Carl Enckell oli jalkaväenkenraali Venäjän armeijassa ja siirtyi Suomeen johtamaan Haminan kadettikoulua pojan ollessa seitsemänvuotias. Siellä myös hänen poikansa kouluttautui upseeriksi ja valmistuttuaan kurssinsa priimuksena vuonna 1896 liittyi eliittiyksikkönä tunnettuun henkikaartin Izmailovon rykmenttiin, missä oppi sujuvasti venäjää. Hän jätti kuitenkin upseerinuran jo kolmen vuoden kuluttua ja meni Dresdeniin opiskelemaan insinööriksi. Valmistuttuaan hän palasi Suomeen ja työskenteli koneinsinöörinä paperi- ja metalliteollisuuden palveluksessa, ja siirtyi 1911 Kone ja Silta Oy:n toimitusjohtajaksi. Yhtiö menestyi hyvin ja Enckell valittiin nopeasti Metalliteollisuuden Työnantajaliiton ja Yleisen Työnantajaliiton varapuheenjohtajaksi sekä Helsingin kaupunginvaltuustoon.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 venäjäntaitoinen Enckell nimitettiin Suomen ministerivaltiosihteeriksi Pietariin. Eduskunnan hyväksyttyä kesällä valtalain konservatiivinen Enckell painosti Venäjän väliaikaisen hallituksen johtajat hajottamaan Suomen eduskunnan lain torjumiseksi, mikä myös onnistui. Tämän johdosta hänellä oli pitkään huono maine Suomen vasemmiston silmissä.
Marraskuun alussa hän sukkuloi Helsingin ja Pietarin väliä uutta Suomen ja Venäjän suhteet määrittelevää perustuslakia sorvattaessa. Niin kutsutun Ståhlbergin komitean esityksen hän ehti vielä esitellä väliaikaiselle hallitukselle 5. marraskuuta, mutta saavuttuaan uudelleen Pietariin 7. marraskuuta Suomen eduskuntapuolueiden hyväksymän manifestiluonnoksen kanssa hän saattoi vain todeta uuden vallankumouksen tapahtuneen matkan aikana. Suomen julistauduttua itsenäiseksi Enckell muodosti P. E. Svinhufvudin ja Gustaf Idmanin kanssa Suomen senaatin valtuuskunnan, joka pyysi ja sai neuvostohallitukselta tunnustuksen itsenäisyydelle. Enckell nimettiin myös Suomen diplomaattiseksi edustajaksi Pietariin, mutta pesti jäi hyvin lyhyeksi valtiosuhteitten pian katketessa valkoisen Suomen ja Neuvosto-Venäjän välillä.
Enckellistä tuli marraskuussa 1918 Suomen järjestyksessä toinen ulkoministeri, ja hänen tehtäväkseen tuli nyt vuorostaan valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin kanssa hankkia tunnustus Suomen itsenäisyydelle maailmansodan voittaneilta ympärysvalloilta. Enckell johti Suomen valtuuskuntaa Pariisin rauhankonferenssissa 1919 ja Kansainliitossa sen käsitellessä Ahvenanmaan kysymystä. Enckellin taktiikkana oli viivyttää päätöksen tekemistä, kunnes suurvallat menettäisivät kiinnostuksensa wilsonilaiseen vähemmistökansallisuuksien (ruotsinkielisten ahvenanmaalaisten) oikeuksien ajamiseen. Taktiikka toimi, ja Ahvenanmaa päätettiin 1921 jättää Suomelle.
Vasta itsenäistyneessä maassa Enckell oli harvoja, jolla oli edes jonkinlaista kokemusta diplomaattisista tehtävistä (joita ministerivaltiosihteeriys etäisesti muistutti) ja siksi nuori kansakunta turvautui häneen aluksi niin usein. Enckell oli 1919–1926 Suomen edustajana Pariisissa ja samanaikaisesti 1920–1926 Kansainliitossa. Hän toimi myös kahden lyhytikäisen virkamieshallituksen ulkoministerinä 1922 ja 1924 ja edusti Suomea eräissä kansainvälisissä konferensseissa. Hän palasi 1927 kotimaahan jälleen liike-elämän pariin. Hän oli ensin Liittopankin toimitusjohtaja ja sitten HOP:n johtokunnan jäsen sekä 1936–1946 Teollisuudenharjoittajain keskinäisen palovakuutusyhtiön toimitusjohtaja.

Paluu huipulle vaikeina aikoina

Suomen ulkopolitiikan pariin Enckell palasi kohtalokkaana aikana vuonna 1944. Kyseisen vuoden helmikuussa hän kävi J. K. Paasikiven kanssa epävirallisissa rauhantunnusteluissa Moskovassa, jotka eivät kuitenkaan vielä johtaneet rauhaan Linkomiehen hallituksen torjuessa Neuvostoliiton kovat ehdot. Elokuussa nimitettiin Antti Hackzellin – toisen tsaarinaikaina Venäjään liikesuhteiden kautta tutustuneen – johtama uusi hallitus rauhan solmimista varten ja Enckell palasi pitkän tauon jälkeen ulkoministeriksi. Pääministerin saatua halvauskohtauksen kesken välirauhanneuvotteluiden Enckell joutui dramaattisissa oloissa matkustamaan Moskovaan asettuakseen Suomen valtuuskunnan johtoon. Neuvotteluissa ei paljoa neuvoteltu, mutta rauha saatiin.
Enckell jatkoi sen jälkeen ulkoministerinä yhtäjaksoisesti kaikissa sotien jälkeisissä hallituksissa aina Fagerholmin sosiaalidemokraattista vähemmistöhallitusta myöten, yhteensä viiden ja puolen vuoden ajan. Näinä vuosina hän oli yksi Paasikiven linjan keskeisistä arkkitehdeista. Enckellin ja toisen ulkoministerin Reinhold Sventon asemaa presidentti J. K. Paasikiven avustajina ja neuvonantajina korosti kummankin täydellinen venäjän taito ja se, että ulkoministeriön korkeimman virkamiehen, poliittisen osaston päällikön virka oli Enckellin koko ulkoministerikauden ajan ilman haltijaa. Enckellillä ja Sventolla oli kielitaitonsa ylläpitämiseksi tapana jopa keskustella ja käydä kirjeenvaihtoa keskenään venäjäksi. Enckell oli Suomen valtuuskunnan varapuheenjohtajana sekä Pariisin (uudessa) rauhankonferenssissa elokuussa 1946 että YYA-sopimuksesta neuvoteltaessa Moskovassa huhtikuussa 1948. Hän allekirjoitti Suomen edustajana Pariisin rauhansopimuksen 10. helmikuuta 1947 – ja yhtenä edustajista myös YYA-sopimuksen 6. huhtikuuta 1948. Enckell jäi eläkkeelle viimein vasta 73-vuotiaana.
Enckell kuoli 82-vuotiaana Helsingissä. Hän sai kahdesti sekä 1. luokan Vapaudenristin (jälkimmäisellä kerralla rintatähden kera) että Valkoisen Ruusun suurristin (jälkimmäisellä kerralla jalokivien kera) ja myös useita korkeita ulkomaisia kunniamerkkejä. Enckell julkaisi vuonna 1956 kaksiosaiset muistelmat, jotka keskittyivät Suomen itsenäistymisen aikoihin ja 1920-lukuun.

Perhe

Carl Enckellin vaimo oli hänen Saksassa tapaamansa  englantilaissyntyinen Lucy Marie Frieda Agathe Margareta Ponsonby-Lyons. Heidän poikansa oli diplomaatti, filosofian kandidaatti Ralph Enckell. Carl Enckellin veli oli kenraali Oscar Enckell, joka osallistui hänen kanssaan Moskovan välirauhanneuvotteluihin syyskuussa 1944.