google/wiki40b huggingface dataset:
Septem-ryhmä

Septem-ryhmä on puhtaaseen väritaiteeseen pyrkinyt vuonna 1912 perustettu taiteilijaryhmä, joka toi impressionismin aatteet Suomeen. Ryhmään kuuluivat muun muassa A.W. Finch, Magnus Enckell, Yrjö Ollila, Mikko Oinonen ja Verner Thomé . Ryhmä sai vaikutteensa varsinkin Ranskan väritaiteesta.

Ryhmän synty ja ensimmäinen näyttely

Septem-ryhmän synnyn alkusysäyksenä voidaan pitää vuoden 1908 Pariisin syyssalongin Suomen taiteen osastolla esillä olleiden maalausten saamaa murskaavaa arvostelua. Suomalaiset olivat lähteneet Pariisiin suurin odotuksin toivoen näyttelystä samanlaista menetystä kuin suomalaisella maalaustaiteella oli ollut vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyssä. Näin ei kuitenkaan käynyt vaan ulkomaiset kriitikot pitivät esillä olleita teoksia vanhanaikaisina, elottomina ja värittöminä.
Magnus Enckell oli toiminut Suomen näyttelyosaston komissaarina ja hän lähti nyt yhdessä muutamien muiden nuorten taiteilijoiden kanssa uudistamaan suomalaista maalaustaidetta neoimpressionismin hengessä. He omaksuivat arkkitehtien Sigurd Frosterus ja Gustaf Strengell kehittämät väriteoriat ja ottivat käyttöön puhtaan paletin sateenkaarivärit. Ryhmä piti ensimmäisen yhteisnäyttelynsä 1912 ja tästä näyttelystä tuli modernin maalasutaiteen läpimurto suomalaisessa taiteessa. Ryhmään kuuluivat tällöin Enckellin lisäksi Verner Thomé, Alfred William Finch, Yrjö Ollila, Ellen Thesleff, Juho Rissanen ja Mikko Oinonen. Tyko Sallinen teki 1910-luvun alussa maalauksensa Pyykkärit Septem-ryhmän ihanteita noudattaen. Myöhemmin Sallinen siirtyi yhdessä muiden vuonna 1917 perustetun Marraskuun ryhmän taiteilijoiden kanssa tummempaan väri-ilmaisuun ja he omaksuivat vaikutteita kubismista. Septem-ryhmän ulkopuolella myös Akseli Gallen-Kallela käytti 1910-luvun alussa puhtaan paletin kirkkaita ja voimakkaita värejä maalauksissaan. Hän sai tähän koloristiseen kauteensa innoituksen oleskeltuaan vuosina 1909–1910 Brittiläisessä Itä-Afrikassa eli nykyisessä Keniassa.

Yhteisnäyttelyt

Septem-ryhmä omaksui nimensä kolmannen yhteisnäyttelynsä aikana maalis-huhtikuussa 1914. Tällöin ryhmästä olivat jääneet pois Ellen Thesleff ja Ranskaan siirtynyt Juho Rissanen. Uutena jäsenenä oli mukana Per Åke Laurén. Seuraavana vuonna 1915 Septem-ryhmä piti keväällä neljännen näyttelynsä. Näyttelyyn oli kutsuttu osallistumaan myös tulevan Marraskuun ryhmän perustajajäsenet Alvar Cawen, Ragnar Ekelund, Valle Rosenberg, Tyko Sallinen ja Werner Åström. Näyttelyn yhteydessä oli lisäksi Gustaf Wilhelm Finnbergin muistonäyttely. Septem-ryhmä piti vielä kaksi yhteisnäyttelyä keväällä 1916 ja keväällä 1917. Ryhmän vaikutus jatkui aina noin vuoteen 1920 saakka.
Kirk Windstein

Kirk Windstein on yhdysvaltalaisen Crowbar-yhtyeen kitaristi/laulaja sekä New Orleans -pohjaisten doom/sludgemetallin superkokoonpanon Downin kitaristi Sekä Kingdom Of Sorrow:n kitaristi/laulaja .
Windstein kirjoittaa myös suurimman osan Downin kappaleista yhdessä Pepper Keenanin kanssa. Suuren suosion myötä Windstein kiertää ensisijaisesti Downin kanssa mutta valmistautuu myös pääyhtye Crowbarin uuteen levyyn joka tulee olemaan jatkoa vuonna 2005 ilmestyneelle Life's Blood For The Downtrodden -levylle.
Husaariapina

Ulkonäkö ja koko

Husaariapina kasvaa 70—90 senttimetriä pitkäksi, ja häntä on samanmittainen. Koiras painaa 7–13 kilogrammaa, naaras 4–7 kg. Selkäpuoli on punaruskea, vatsa vaaleampi.

Levinneisyys

Husaariapinoita tavataan Länsi- ja Keski-Afrikassa Senegalista Etiopiaan ja Tansaniaan asti.

Elintavat ja lisääntyminen

Husaariapinoita on vaikea lähestyä. Viekkaat ja vauhkot eläimet pakenevat heti nähdessään ihmisen. Husaariapinoiden nopeudeksi on mitattu 55 kilometriä tunnissa.
Husaariapinat kehittyvät nopeasti ja lisääntyvät nuorempina kuin mikään muu vanhan maailman apinalaji. Naaraat saavuttavat sukukypsyyden kaksi- ja puolivuotiaina ja synnyttävät kolmivuotiaina. Poikaset selviävät omillaan puolivuotiaina, mutta emot imettävät niitä vuoden ikäisiksi asti. Emot parittelevat ja synnyttävät uuden poikasen joka vuosi. Emo voi samaan aikaan olla tiineenä, imettää poikasta ja huolehtia vallattomasta pennusta. Husaariapinaemojen joukossa on niin ylihuolehtivia kuin huolettomiakin. Ne jättävät hyvinkin nuoria poikasia muiden naaraiden kaittaviksi siksi aikaa kun itse syövät, mutta jos toinen naaras lähestyy poikasta pyytämättä, antaa emo tunkeilijalle hiljaisen varoituksen avaamalla suunsa.
Vaikka husaariapinat ovat vankeudessa eläneet yli 20-vuotiaiksi, on vapaudessa eläneen husaariapinalauman keskimääräinen elinikä noin neljä vuotta. Apinat syövät pihkaa ja puiden turvonneissa piikeissä majailevia muurahaisia sekä heinäsirkkoja ja muita hyönteisiä.
Useimmat kädelliset nukkuvat yhdessä puiden oksilla, mutta husaariapinat nukkuvat yksin ja vaihtavat yöpuuta joka ilta, kenties hämätäkseen leopardeja ja muita petoja. Husaariapinat tekevät laajempia syöntiretkiä (noin kuusi kilometriä päivässä) suuremmilla reviireillä (noin 4000 hehtaaria) kuin muut samankokoiset kädelliset. Yleensä noin 20 naaraasta ja näiden jälkeläisistä sekä yhdestä liki sivullisesta uroksesta koostuvaa laumaa johtaa täysikasvuinen naaras, joka painaa keskimäärin viisi kiloa ja on noin puolet uroksen koosta.
Koska husaariapinat ovat varsin alttiita luonnonolojen vaihteluille, ne tuskin selviävät uusista, ihmisten aiheuttamista uhista.
Husaariapina on ihmisen lisäksi toinen kädellinen, joka alkaa hikoilla liikkuessaan.
Sergi

Pelaajaura

Sergi edusti pääosan urastaan eli vuodet 1993–2002 Barcelonaa. Lisäksi hän edusti Atlético Madridia vuosina 2002–2005. Sergi saavutti Barcelonan riveissä muun muassa kolme Espanjan-mestaruutta ja Cup-voittajien cupin voiton.
Espanjan maajoukkueessa Sergi pelasi vuosina 1994–2002 56 ottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän edusti Espanjaa MM-kilpailuissa vuosina 1994 ja 1998 sekä EM-kilpailuissa vuosina 1996 ja 2000. Sergi pelasi lisäksi joitakin otteluita myös epävirallisessa Katalonian maajoukkueessa.
Martin Niemöller

Martin Niemöller (14. tammikuuta 1892 Lippstadt, Saksa – 6. maaliskuuta 1984 Wiesbaden, Saksan liittotasavalta) oli saksalainen evankelinen teologi ja Saksan evankelisen kirkon vaikutusvaltaisimpia johtajia. Niemöller perusti 1933 tunnustuskirkon ja oli Hessenin-Nassaun evankelisen maakirkon johtaja. Hän oli alkujaan meriupseeri. 
Niemöllerin kirjoittamaksi on jäänyt maailmanhistoriaan runo Ensin ne tulivat..., jonka tarkkaa muotoa ei tiedetä, sillä runon sisältö ja järjestys on muuttunut useaan kertaan:
»Suomeksi:

”Ensin ne tulivat hakemaan kommunistit, ja en puhunut mitään koska en ollut kommunisti.

Sitten ne tulivat hakemaan ammattiyhdistysihmiset, ja en puhunut mitään koska en ollut ammattiyhdistyksessä.

Sitten ne tulivat hakemaan juutalaiset, ja en puhunut mitään koska en ollut juutalainen.

Sitten ne tulivat hakemaan minut, ja silloin ei enää ollut ketään joka olisi puhunut puolestani.”» 
Vuonna 1913 Saksan merivoimien upseeriksi tullut Niemöller palveli Ensimmäisen maailmansodan aikana useissa eri sukellusveneissä vuosina 1915−1918. Hän palveli U-73:lla kapteeniluutnantti Gustav Sießin alaisuudessa lähes koko vuoden 1916, osallistuen miltei kahdenkymmenen aluksen upottamiseen pääosin miinoilla. Alkuvuodesta 1917 saman vuoden kesään Niemöller toimi U-39:n merenkulku-upseerina kapteeliluutnantti Walter Forstmannin alaisuudessa. Tänä aikana U-39 upotti 35 alusta, joiden yhteisvetoisuus oli yli 90 000 bruttorekisteritonnia. Elokuussa 1917 Niemöller määrättiin förstiksi komentajakapteeni Waldemar Kophamelin U-151:lle. Niemöllerin aikana U-151 upotti laivoja yli 55 000 bruttorekisteritonnin edestä. Yliluutnantti Niemöller sai lopulta oman sukellusveneen, UC-67:n, komentoonsa kesällä 1918. UC-67:n päällikkönä hän upotti torpedoilla kolme kauppa-alusta Välimerellä, yhteisvetoisuudeltaan 3 900 bruttorekisteritonnia. Niemöller palkittiin ansioistaan ensimmäisen luokan rautaristillä. Sodan lopulla hän päätti ryhtyä papiksi, mikäli selviäisi. Vuoden 1920 Ruhrin alueen levottomuuksien aikana kansallismielinen konservatiivi Niemöller osallistui Freikorps-liikehdintään, toimien Akademische Wehr Münster -nimisen vapaajoukon kolmannen pataljoonan komentajana.
Alkuun kansallissosialisteja kannattanut Niemöller oli myöhemmin 1933 perustamassa kansallissosialisteja vastustavaa Tunnustuskirkkoa yhdessä muun muassa Karl Barthin ja Dietrich Bonhoefferin kanssa.
Yhdysvalloissa asunut kirjailija Thomas Mann julkaisi hänen saarnojaan ja kiitti hänen rohkeuttaan. Niemöller joutui keskitysleiriin Sachsenhausenin ja Dachaun keskitysleiriiin vuosiksi 1938–1945. Toisen maailmansodan jälkeen hän oli Hessenin-Nassaun evankelisen maakirkon johtaja 1947–1964. Hän toimi ekumeenisessa liikkeessä ja rauhanliikkeessä ja puhui ydinaseriisunnan puolesta. Vuonna 1961 hän nousi Kirkkojen maailmanneuvoston johtoon.
Puolalainen vastarinta toisessa maailmansodassa

Puolalainen vastarinta toisessa maailmansodassa tarkoittaa puolalaisten vastarintaa Saksan miehittäessä Puolaa toisen maailmansodan aikana. Vastarintatoiminta käynnistyi Saksan miehitettyä Puolan.
Ensimmäiset vastarintaosastot olivat yleensä yksiköstään eroon joutuneita sotilaita jotka kuulivat maansa antautuneen, mutta jatkoivat partisaanitoimintaa. Puolan vastarintaliikkeen ja partisaanitoiminnan merkittävin saavutus on Varsovan kansannousu 1944. Vastarintaa oli myös maan ulkopuolella: Puolan pakolaishallitus toimi Lontoossa ja puolalaisia vapaaehtoisia taisteli liittoutuneiden riveissä. Puolan vastarintaliike oli luonteeltaan kansallinen, eikä se ollut kommunistien hallinnassa.
Bentō

Bentō (弁当 tai べんとう) on japanilainen eväslaatikkoon pakattu lounas. Se voi olla kotitekoinen tai ostettu valmiina kioskista, ruokakaupasta tai ravintolasta.
Koska Japanissa ei useinkaan ole kouluruokailua, vaimot valmistavat lapsilleen kouluun ja miehilleen töihin lounaan mukaan muovista tai puusta valmistettuihin monikerroksisiin laatikkomaisiin bentō-astioihin. Lasten lounasrasiat ovat yleensä kirkkaamman värisiä ja koristeltu esimerkiksi manga-sarjakuvahahmojen kuvilla.
Bentō-laatikkoon pätee usein kaava 4:3:2:1, joka kertoo eri ainesten suhdeluvut. Riisiä on neljä osaa, kalaa, lihaa tai aterian "päälisuketta" kolme osaa, vihanneksia kaksi osaa ja vihannespikkelssiä yksi osa. Hinomaru-bentōssa on pelkkää riisiä, jonka keskelle on upotettu punainen luumupikkelssi.
Bentō-kulttuurin katsotaan alkaneen 1500-luvulla. Silloin ylimystö alkoi ottaa retkilleen lakattuja eväslaatikoita, joihin ruoka oli aseteltu erityisen kauniisti.
Bentō voi toimia myös retkieväänä. Junamatkalle mukaan otettavia bentōja kutsutaan nimella eki-ben eli asemaruoka. Myös teatteriin tai oopperaan voidaan ostaa mukaan hienompi bentō. Kaikkein kalleimpia bentōja ovat korkeatasoisten ravintoloiden tai ryokan-majatalojen tarjoamat menut lakkapuisissa laatikostoissa tai rasioissa tarjottuna. Lakkapuiset antiikkiesineet ja bentō-rasiat ovat keräilyharvinaisuuksia.
Vaadin

Vaadin eli vaame on naaraspuolinen poro, joka on lisääntymiskykyinen. Yleensä se on viidennestä ikävuodesta lähtien käytetty nimitys. Vaadin lisääntyy yleensä noin 12–13-vuotiaaksi.
Ian Black

Ian Black (s. 14. maaliskuuta 1985) on skotlantilainen jalkapalloilija. Hän on edustanut  Skotlannin valioliigassa pelaavaa Heart of Midlothiania kaudesta 2009–2010 alkaen. Aiemmin Black pelasi Inverness Caledonian Thistlessä.
Etnografinen museo (Tukholma)

Etnografinen museo (ruots. Etnografiska museet) on Tukholman Gärdetin kaupunginosassa toimiva museo. Se on yksi Ruotsin valtion neljästä maailmankulttuurien museosta. Etnografinen museo esittelee maailman eri kansojen historiallisia esineitä. Se oli pitkään osa Ruotsin luonnonhistoriallista museota. Museoon on ilmainen sisäänpääsy.
Puisen museorakennuksen suunnittelivat kilpailun pohjalta arkkitehdit Jan Gezelius ja Gunnar Mattsson, ja se rakennettiin 1977–1978. Rakennus voitti myöhemmin Kasper Salin -arkkitehtuuripalkinnon. Museo avattiin 1980.
Museon pihalla seisoo Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa asuvien haisla-intiaanien veistämä yhdeksän metriä korkea G’psgolox-toteemipaalu. Paikalla oli alun perin vuonna 1872 veistetty toteemipaalu, joka oli tuotu Ruotsiin 1920-luvulla, mutta se palautettiin vuonna 2006 haisla-kansan pyynnöstä Kanadaan. Tilalle pystytettiin haislojen lahjoittama kopio toteemipaalusta.
Burgundi-Franche-Comté

Burgundi-Franche-Comté (ransk. Bourgogne-Franche-Comté) on yksi Ranskan 18 alueesta (ransk. région), jotka muodostettiin vuoden 2016 alussa yhdistämällä kaksi aikaisempaa aluetta, Burgundi ja Franche-Comté. Alueen pääkaupunki on Dijon.
Assassin’s Creed Origins

Juoni

Assassins Creed Origin’sissa palataan nimensä mukaisesti (origin = syntyperä) assassiiniveljeskunnan juurille muinaiseen Egyptiin. Pelin päähahmo, viimeinen Medjay (suojelija) Bayek vastustaa Egyptin pahuutta ja vääryyttä.
Egyptin suojelijoista Bayek on viimeinen ja sen takia hänen täytyy tehdä asialle jotain. Seikkailunsa aikana Bayekin täytyy pelastaa kyläläisiä, tutkia paikkoja ja salamurhata vihollisia. Pelissä nähdään myös Bayekin kehittelemä ensimmäinen versio pelisarjan kaikista osista tuttu ranteesta avautuva salamurhaveitsi.

Pelaaminen

Assassins Creed Origin’sissa on suuri avoin maailma. Siellä liikkuminen tapahtuu joko kamelin tai hevosen selässä tai kyläläisiltä tai vihollisilta anastetulla hevoskärryllä.
Pelissä kolikoilla voi ostaa uusia aseita, jousipyssyjä, nuolia, kilpiä ja asuja. Uusia tasoja saavuttaessa saa ability-pisteitä, joilla voidaan lunastaa erilaisia kykyjä. 
Pelissä on myös crafting-ominaisuus. Omaa kestävyyttään voi parantaa tekemällä esimerkiksi rintakehäsuojan. Materiaalit varastetaan vihollisten tavarakuljetuksista ja esimerkiksi nahkaa ja turkkeja saadaan tapetuilta eläimiltä. 
Muista pelisarjan osista eroava ominaisuus on lintu nimeltään Senu. Linnun perspektiivistä voi katsoa lähipiiriä, esimerkiksi missä on vihollisia tai resurssikuljetuksia. Myös tehtävät eli questit näkyvät Senulle. 
Peli julkaistiin 27. lokakuuta 2017 PlayStation 4, Windows ja Xbox One -alustoille.

Vastaanotto

IGN ja Gamereactor antoivat Assassin’s Creed Originsille arvosanaksi 9/10 arvosteluissaan.
Turun sähkölaitoksen räjähdys 1920

Turun sähkölaitoksen räjähdys tapahtui 12. toukokuuta 1920. Räjähdyksen syynä oli laitoksen yhden höyrykoneen rakennevika. Onnettomuudessa kuoli kahdeksan työntekijää. Tapaus aiheutti Turussa pitkäaikaisen sähköpulan, ja esimerkiksi raitioliikenne oli 87 päivää keskeytyksissä.
Sähkölaitos rakennettiin Linnankadulle vuonna 1906, ja se alkoi tuottaa sähköä vuonna 1908. Se oli aluksi AEG-yhtiön omistama, mutta siirtyi kaupungin omistukseen vuonna 1919. Kaupunki aikoi laajentaa laitosta, koska sähkönkulutus kasvoi. Tätä varten tilattiin uusia höyrykoneita ja tutkittiin energian saamista kauempaakin. 
Onnettomuudessa räjähti yksi sähköaseman vanhimmista koneista, vuonna 1908 asennettu Steinmüller-höyrykattila. Syynä oli koneen rakenteen vika: onnettomuustutkinnassa paljastui yläkattilan päätelevyn murtuma, joka syntyi kattilan suuren läpimitan ja päätelevyn liian jyrkän taivutuksen vuoksi. Kattilan huollossa ja testauksessa ei ollut puutteita. Nämä havainnot aiheuttivat maailmanlaajuisen kattilakonstruktiomääräysten muuttamisen.
Räjähdys näkyi usean kuukauden ajan kaupunkilaisten arkielämässä, sillä yli 60 % Turun asunnoista oli sähköistetty. Paikallisia sanomalehtiä ei voitu julkaista, lukuun ottamatta käsivoimin pyöritettäviä lisälehtiä. Aluksi vallitsi melkoinen pimeys, ennen kuin kaduille saatiin vanhoja karbidilamppuja. Satamaa valaistiin ”Lux-lampuilla” ja rautatieasemaa tilapäisesti kynttilöillä. Useat tehtaat pysähtyivät ja huvitilaisuudet peruutettiin joksikin aikaa.
Automaattikynä

Automaattikynä (engl. autopen) tai allekirjoituskone on laite, jota käytetään allekirjoituksen tekemiseen. Yleensä automaattikynää käytetään, kun halutaan saada aikaan oikean allekirjoituksen kaltainen jälki silloin kun usean allekirjoituksen tekeminen käsin olisi työlästä ja kun halutaan välttää allekirjoituksen valmistamista painamalla tai kopioimalla.
Ruusuruohokiitäjä

Koko ja ulkonäkö

Ruusuruohokiitäjä muistuttaa paljon lähisukulaistaan kuusamakiitäjä (Hemaris fuciformis), mutta on jonkin verran tätä pienempi. Yleisvaikutelma on kimalaismainen. Perhosen ruumis on vihertävänkeltaisen karvan peittämä. Takaruumissa on musta poikkiraita, jonka takana jaokkeiden karvat ovat selkäpuolella oranssinkeltaisia, sivuilla vaaleita. Takaruumiin kärkitupsu on musta ja keskiosastaan keltainen. Siipien keskiosa on läpinäkyvä, mutta ulkoreunassa on ohut, mustanruskea reunus. Siivessä ei ole keskitäplää. Siipiväli on 37–44 mm.
Toukka on aluksi vihreä, myöhemmin vihreän ja violetin kirjava, kauttaaltaan vaaleiden nystyjen peittämä. Nystyt tekevät pinnasta hyvin karheantuntuisen. Toukan peräpäässä on suora, ruskeanvioletti piikki. Täysikasvuisena toukka saavuttaa 43–48 mm pituuden.

Levinneisyys ja lentoaika

Ruusuruohokiitäjän levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Baltiaan ja eteläisen Venäjän poikki Pohjois-Kiinaan. Skandinaviassa sitä tavataan Tanskassa sekä eteläisessä Ruotsissa ja Norjassa. Suuressa osassa Länsi-Europpaa laji on joko taantunut tai hävinnyt kokonaan. Suomessa laji on aikaisemmin ollut yleisempi, mutta sittemmin taantunut ja esiintyy nykyisin lähinnä Itä- ja Kaakkois-Suomessa. Useimmat havainnot keskittyvät nykyisin Pohjois-Karjalasta Saimaan poikki Kymenlaaksoon. Aikuiset perhoset lentävät kesäkuun alusta kesäkuun loppuun huipun ollessa kesäkuun alkupuolella.

Elinympäristö ja elintavat

Tyypillisenä päiväkiitäjänä ruusuruohokiitäjä on aktiivinen päiväsaikaan ja erityisesti aurinkoisina aamupäivinä. Ruusuruohokiitäjä vierailee mielellään kukilla ja tyypillisiä elinympäristöjä ovat aurinkoiset kedot sekä teiden pientareet. Lajin esiintyminen on paikoittaista, mutta se saattaa olla sopivalla paikalla jopa runsas. Yksilöt lentävät ajoittain kauemmaksikin varsinaiselta elinalueeltaan, mutteivät lähde helposti ylittämään laajoja avoimia alueita. Perhonen käy mieluiten punaisilla, sinisillä ja violeteilla kukilla.
Parittelu tapahtuu päivällä ja kestää noin kaksi tuntia, jona aikana perhoset lentävät toisiinsa peräpäät vastakkain kiinnittyneinä. Naaras munii noin 100 munaa, muutaman kullekin ravintokasville ja suosii aurinkoisella paikalla kasvavia kasveja. Toukat ovat aluksi aktiivisia öisin ja piilottelevat lehtien alapinnoilla mutta nousevat myöhemmin illoiksi kukintoihin syömään. Helposti näkyvä toukka pudottautuu maahan pienimmästäkin häiriöstä. Täysikasvuinen toukka koteloituu roskilla naamioituun kotelokoppaan maanpinnalle tai karikkeen joukkoon. Laji talvehtii kotelona. Perhoset kuoriutuvat koteloistaan joko aamulla tai aamupäivällä.

Ravintokasvi

Ravintokasveina toimivat pääasiassa ruusuruoho (Knautia arvensis) ja purtojuuri (Succisia pratensis), mutta joskus myös keltamatara (Galium verum) ja lehtokuusama (Lonicera xylosteum).
Mustajalka-albatrossi

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 70–80 cm, siipien kärkiväli 2,1 metriä ja paino keskimäärin 3,3 kg. Koiras on noin 10 prosenttia naarasta kookkaampi. Albatrossiksi laji on pienikokoinen. Aikuiset ovat hyvin tummanruskeita, lähes mustia. Valkoista on vain nokan tyvellä ja silmän alapuolella, pyrstön tyvellä ja siipien alapeitinhöyhenissä. Nuoret linnut ovat tummanruskeita ja nokan tyvellä on valkoinen rengas. Kaikissa puvuissa on mustahkot koivet ja nokka. Laji voi elää 40–50-vuotiaaksi.

Esiintyminen

Mustajalka-albatrossi pesii Tyynen valtameren pohjoispuoliskolla Havaijin luoteisilla saarilla sekä kolmella saarella Japanin ulkovesillä: Senkakulla, Boninilla ja Toroshimassa. Pesimäajan ulkopuolella laji vaeltelee laajasti pohjoisella Tyynellämerellä Kiinan, Alaskan ja Meksikon rajaamalla alueella.
Maailman populaation koko oli 109 000 pesivää paria (kaikkiaan 278 000 yksilöä) vuonna 2000. Laji on vähenemässä ja se on luokiteltu silmälläpidettäväksi, 2000-luvun alulla jopa erittäin uhanalaiseksi. Suurin uhka on kalastus, joka tappaa vuosittain useita tuhansia yksilöitä.

Elinympäristö

Pesimäaikana mustajalka-albatrossi asuu karuilla rannoilla, joilta pääosin puuttuu kasvillisuus, hiekkaisilla mailla ja turvesoilla. Pesimäajan ulkopuolella se vaeltelee Tyynellämerellä.

Lisääntyminen

Laji on sukukypsä 5–6-vuotiaana. Pari muodostaa elinikäisen parisuhteen. Kolmivuotiaat nuoret linnut palaavat merivaellukseltaan syntymäsaarelleen ja kahtena seuraavana kesänä ne rakentelevat harjoituspesiä ja esittävät kosiskelumenoja. Pesä on pelkkä kuoppa hiekassa. Naaras munii yhden munan ja molemmat puolisot hautovat sitä yhteensä noin 65 päivää. Koiras kuitenkin huolehtii haudonnasta pääosan. Emo lämmittää poikasta noin kolme viikkoa. Poikanen on lentokykyinen noin 140 päivän ikäisenä.

Ravinto

Mustajalka-albatrossi syö kalaa, lentokalojen munia, mustekaloja ja äyriäisiä. Laivoista heitetyt ruoantähteet kelpaavat sille hyvin, ja sitä kutsutaankin ”kelluvaksi porsaaksi”.
Bolšoi Hatymi

Bolšoi Hatymi (ven. Большой Хатыми, jak. Улахан Хатыми, Ulaxan Xatymi) on Tšulmanin kaupunkikuntaan kuuluva kylä Nerjungrin piirissä Sahan tasavallan eteläosassa. Se sijaitsee piirin pohjoisosassa 99 kilometriä Nerjungrista pohjoiseen.
Vuonna 1989 kylässä oli noin 1 000 asukasta. Vuonna 2001 asukasluku puolestaan oli 481, vuonna 2007 enää 324.
Bolšoi Hatymissä on terveyskeskus, koulu, kauppa ja klubi.
Sabina Guzzanti

RAIot

Lähes kaksi miljoonaa katsojaa seurasi 16. marraskuuta 2003 esitettyä Sabina Guzzantin  RAIot-nimistä poliittista satiiria. Seurauksena Silvio Berlusconin Mediaset-yhtiö uhkasi haastaa RAI-yhtiötä 20 miljoonaan euron korvausvaatimuksella , jolloin RAI Tre -kanava hyllytti RAIot-ohjelman ensimmäisen jakson jälkeen. RAI-yhtiön hallintoneuvosto perusteli ohjelman hyllytystä korvauskanteen taloudellisella riskillä yhtiölle . Vaikka Italian oikeuslaitos myöhemmin varmisti ettei korvauskanteella ole perusteita, piti RAI hyllytyksen voimassa, jolloin sen poliittinen kytkös paljastui. Satiirinsa mielivaltaisen hyllytyksen jälkeen Sabina Guzzanti ohjasi tapauksesta vuonna 2005 dokumentin Viva Zapatero!.
Drew Nicholas

Ura

Nicholas pelasi yliopistokoripalloa Marylandin yliopistossa vuosina 1999–2003. Hän siirtyi Eurooppaan vuonna 2003 ja meni Fabriano Basketiin, joka pelasi LegADuessa. Kaudeksi 2004–2005 hän siirtyi Basket Livornoon, josta hän siirtyi runkosarjan jälkeen Tau Cerámicaan. Nicholas jatkoi uraansa Italiassa ja meni Benetton Trevisoon. Hän voitti joukkueessa oltuaan Alphonso Ford -palkinnon. Kauden jälkeen hän siirtyi Efes Pilseniin, jossa hän pelasi melkein kaksi kautta. Nicholas sai joukkueesta potkut maaliskuussa 2008, koska ei suostunut matkustamaan Serbiaan yhdessä joukkueen muiden yhdysvaltalaisten pelaajien kanssa. Kaudeksi 2008–2009 hän siirtyi Panathinaikosiin kahden vuoden sopimuksella.
Nicholas oli voittamassa Panathinaikosissa Kreikan liigan mestaruutta vuosina 2009–2011, Kreikan cupia vuonna 2009 sekä Euroliigan mestaruutta vuosina 2009 ja 2011. Heinäkuussa 2011 hän palasi Italian liigaan tehtyään sopimuksen Olimpia Milanon kanssa. Hän pelasi Olimpiassa helmikuuhun 2012 asti, jolloin hänen sopimuksensa purettiin yhteisymmärryksessä. Heinäkuussa 2012 Nicholas siirtyi yksivuotisella sopimuksella venäläisseura PBK TsSKA Moskovaan. Sopimus purettiin kuitenkin marraskuussa 2012.