google/wiki40b huggingface dataset:
Sleipnir

Sleipnir oli Odinin, skandinaavisen ylijumalan mahtava kahdeksanjalkainen ori, jonka kotitalli oli Asgardissa, ylisessä maailmassa. Se laukkasi tuulta nopeammin ja ylitti kaikki esteet. Sleipnir keräsi taistelussa kaatuneiden soturien sielut ja vei ne Valhallaan, sankarien asuinpaikkaan.
Sleipnirin isä oli mahtava Svadilfari, valtava musta ori, joka kuului eräälle jättiläiselle. Jätti tarjoutui eräänä päivänä rakentamaan hevosensa avulla muurin Asgardin suojaksi kolmessa talvessa, mikäli saisi palkkioksi auringon, kuun ja puolisokseen Freija-jumalattaren. Jumalat pitivät tehtävää mahdottomana ja suostuivat. Jättiläinen pyysi lupaa aasoilta käyttää Svadilfaria apunaan, johon Loki suostui. Svadilfari oli kuitenkin vahva ja suuri apuri, ja jättiläinen näytti onnistuvan. Aasat käskivät Lokin keksiä tapa, jolla jättiläinen ei onnistuisi. Loki otti harmaan tamman muodon ja vietteli Svadilfarin pois isäntänsä luota. Yhdessä Svadilfari ja Loki saivat varsan, ihmeellisen Sleipnirin. Kun jättiläisen aika loppui ja muuri jäi valmistumatta, Loki otti ihmisen hahmon ja palasi Asgardiin Sleipnir mukanaan. Odin ihastui oriin suuresti ja ratsasti sillä Asgardin ja Midgardin eli Maan väliä. 
Sleipnirin hampaisiin oli kaiverrettu riimukirjaimia. Ne selittivät osaltaan orin käsittämättömät voimat.
Yrjö Larmola

Yrjö Ilmari Larmola (s. 5. toukokuuta 1940 Nurmijärvi) on suomalainen filosofian tohtori ja eläkkeellä oleva Helsingin kaupungin entinen kulttuurijohtaja.

Henkilöhistoria

Larmolan vanhemmat olivat lääketieteen tohtori Erkki Yrjö Larmola (ent. Lindfors) ja vakuutusvirkailija Irja Helena Pernaja. Larmola pääsi ylioppilaaksi 1959 ja suoritti Helsingin yliopistossa humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon 1963, filosofian kandidaatin tutkinnon 1971, maisterintutkinnon 1973, lisensiaatintutkinnon 1986 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1990 tutkielmalla, joka käsitteli Eino Leinoa.
Larmola oli Hälläpyörä-lehden toimittaja 1961 ja päätoimittaja 1962, Hyvinkään Uutisten toimittaja 1962, Aikakauslehti Kotiseudun toimitussihteeri 1963–1965 ja Seulasten va. toimittaja 1963–1965. Hän oli Kalevalaseuran sihteerinä 1963–1965, Kotiseutuliiton toiminnanjohtajana ja Lahden kesäyliopiston sihteerinä ja toiminnanjohtajana 1965–1971.
Larmola edusti Kokoomusta, ja hänet valittiin 1966 Ylioppilaslehden päätoimittajaksi. Sosialidemokraattien Paavo Lipponen sai päätoimittajaäänestyksessä saman verran ääniä mutta hävisi paikan arvalla. Larmola oli päätoimittajana vuoteen 1969 saakka, ja hänen kaudellaan lehteä pidettiin konservatiivien äänitorvena, koska se muun muassa ei kirjoittanut riittävästi Ranskan vuoden 1968 opiskelijamielenosoituksista. Vanhan ylioppilastalon valtaukseen marraskuussa 1968 osallistuneet vaativatkin Larmelan eroa ja oikeutta toimittaa lehteä. Neuvotteluissa sovittiin, että valtaajat saivat toimittaa yhden vallankumousnumeroksi kutsutun Ylioppilaslehden numeron ja Larmolan johtama toimitus oli sen aikaa virkavapaalla.
Larmola toimi Eläketurvakeskuksessa tiedotusosaston apulaisosastopäällikönä vuodesta 1971 alkaen ja tiedotus- ja koulutusosaston päällikkönä sekä johtoryhmän jäsenenä vuodesta 1974. Hän oli Helsingin kaupungin kulttuurijohtajana 1990–2004 ja jäi eläkkeelle 2004.
Larmola oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1969–1972 ja varajäsenenä 1973–1990. Hän toimi Helsingin kaupungin nuorisolautakunnan puheenjohtajana 1970–1972, ja koululautakunnan puheenjohtajana 1977–1990. Hän on toiminut puheenjohtajana tai varapuheenjohtajana useissa yhteisöissä (Sosiaaliturvan keskusliitto, Helsingin seudun kesäyliopisto, Gallen-Kallelan museosäätiö, Helsingin Suomalainen Klubi ja Risto Ryti-seura).
Valtion sisäoppilaitos

Valtion sisäoppilaitos eli Niinisalon internaatti oli Kankaanpäässä Niinisalon varuskunnan tiloissa vuosina 1945–1947 toiminut sisäoppilaitos jossa sen toimintavuosina noin 4 000 kotiutettua sotilasta saattoi jatkaa sodan vuoksi keskeytynyttä lukiotaan. Aivan kaikki eivät suorittaneet ylioppilastutkintoa.
Oppilaitos aloitti toimintansa helmikuussa 1945 ja ensimmäiselle vuosiluokalle ilmoittautui virallisen tilaston mukaan 1 145 oppilasta. Opetusohjelmaa oli tiivistetty niin että lukion kolme luokkaa voitiin käydä 9 kuukaudessa, ja valittavissa oli joko humanistinen tai matemaattinen linja. Yksi vuosiluokka kesti noin kolme kuukautta. Ylioppilastutkinnossa suoritettiin kolme ainetta, äidinkieli, vieras kieli ja joko matematiikka tai reaali. Oppilaat olivat 23–25-vuotiaita, ja vanhin heistä oli 36-vuotias. Ensimmäiset ylioppilaskirjoitukset internaatissa järjestettiin kesäkuun lopulla 1945, ja niihin osallistuneista 210 kokelaasta hyväksyttiin 149.
Internaatissa oli 66 eri puolilta Suomea tullutta opettajaa muun muassa Kalle Väänänen, Anna-Liisa Heikinheimo, Anna Leinonen ja Eino Arohonka. Internaatin rehtorina oli aluksi Johannes Varsila ja sitten matematiikkaa opettanut Väinö Alava. Internaatin perustamiseen vaikutti erityisesti kouluneuvos L. Arvi P. Poijärvi. 
Internaatissa järjestettiin ylioppilaskirjoitukset kaikkiaan kuusi kertaa, viimeisen kerran helmikuussa 1947, jolloin internaatin toiminta päättyi. Kaikilla kerroilla ylioppilastutkinnon läpäisseiden osuus kaikista kirjoituksiin osallistuneista oli internaatissa suurempi kuin koko maan oppikouluissa keskimäärin.
Joukko sisäoppilaitoksessa aikanaan opiskelleita kokoontui Niinisalon varuskunnassa syyskuun lopulla 1980, jolloin ns. lamellikasarmin pohjoispäädyn seinään kiinnitettiin muistolaatta kertomaan tästä vaiheesta varuskunnan historiassa.
Kankaanpään kaupunginmuseon varuskuntaosastolla esitellään myös Niinisalon sisäoppilaitoksen toimintaa.
Colette Marchand

Uran alku balettitanssijana

Colette Marchand syntyi Pariisissa vuonnq 1925 ja opiskeli Pariisin oopperan balettikoulussa. Hän aloitti uransa klassisen baletin parissa ooperan baletissa, mutta hän heräti 19-vuotiaana ranskalaisen kritiikon ja impressaarin Irène Lidovan huomion. Lidova keräsi yhteen nuorten tanssijoiden ja koreografien ryhmän. Marchand liittyi Les Ballets de Paris -ryhmään vuonna 1948 tanssittuaan sitä ennen oopperan baletissa ja brittiläisessä Metropolitan Ballet’ssa.
Boris Kohno toimi Lidovan ryhmän johtajana ja loi siitä modernin balettiseurueen Roland Petit’n tekemien koreografioiden ympärille. Kun Margot Fonteyn jätti Les Ballets de Paris’n, Marchandille annettiin Les Demoiselles de la Nuit -baletin päätanssijana.
Petit’n baletissa L’Oeuf à la Coque Marchand aiheutti sensaation sekä Lontoossa että New Yorkissa. Siinä hän kuoriutuu jättiläismäisestä kananmunasta ja tanssii mustissa sukkahousuissa ja höyhenissä. Yhdysvalloissa hän nousi kauneusikoniksi, ja monissa lehdissä nostettiin esille Marchandin jalat. Hänet tunnettiinkin Yhdysvaltain lehdistössä usein lempinimellä ”Les Legs” (”jalat”).

Elokuvissa ja myöhemmät vuodet

Marchandin status toi hänelle Yhdysvalloissa sekä Broadway- että elokuvarooleja. Hän näytteli vuosina 1951–1952 Broadwayn revyyssä Two on the Aisle. Marchand oli John Hustonin elokuvassa Punainen mylly (1952) oli Henri de Toulouse-Lautrecin prostituoitu rakastaja. Hän sai roolista parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden ja voitti Golden Globen parhaana uutena naisnäyttelijänä. Punaisen myllyn jälkeen Marchand näytteli ranskalaisessa elokuvassa Unkarilainen rapsodia (1954) ja lyhyessä impressionistisessa tanssielokuvassa Romantic Youth, johon Marchand teki itse myös koreografian.
Petit koreografioi Lontooseen Marchandille baletin Lady in the Ice (1953), jonka ohjasi Orson Welles. London Festival Ballet’n kanssa Marchand tanssi vuosina 1955–1956. Uransa myöhemmissä vaiheissa hän esiintyi pariisilaisissa varieteeteattereissa ja vierailevana tanssijana useissa balettiseurueissa.
Senioripiha

Senioripiha on Joensuun keskustassa sijaitseva ikäihmisten asumis- ja palvelukeskus. Kyseessä on uudentyyppinen hyvinvointikeskus, joka yhdistää senioreiden asumisen, palvelut, harrastamisen sekä tutkimus- ja kehittämistoiminnan. Senioripiha on tarkoitettu sekä sen asukkaille että kaikille joensuulaisille vanhuksille.
Senioripihan palvelupisteestä annetaan kaikkiin ikäihmisten palveluihin liittyvää neuvontaa ja ohjausta. Yhdessä paikassa on tieto niin yksityisen, kolmannen sektorin kuin kunnankin järjestämistä vanhuspalveluista. Senioripiha Oy:n toimitusjohtaja on Jukka Masalin.
Kolmen taloa sai syksyllä 2014 nimikilpailuun perusteella nimet Maija, Matti ja Martta.
Senioripihan sijaitsee entisen paloaseman tontilla, joka on lähellä Pielisjoen rantaa ja Pötkänniemeä ja joka rajoittuu Torikatuun ja Rantakatuun. Paloaseman toiminta loppui vuonna 2008, ja sen jälkeen rakennuksissa toimi asunnottomien yömaja. Senioripihan rakentaminen alkoi 2012. 
Hankkeesta käytettiin alun perin nimitystä Hoivapuisto. Yksi vaihtoehtoehto sijoituspaikaksi oli aivan ydinkeskustassa Rantakadun, Torikadun ja Suvantokadun rajoittamassa korttelissa, mutta se osoittautui ahtaaksi paikaksi keskukselle.

Valmistumisaikataulu

Senioripihan ensimmäisessä vaiheessa valmistui 55 itsenäisen asumisen vuokra-asuntoa ja 20 pienryhmäkotiasuntoa. Ensimmäiset asukkaat muuttivat Maija-taloon 1.4.2014.
Asuntojen koko on 38–50,5 neliötä. Talossa on myös muun muassa Respectan apuvälinemyymälä.
Toisessa vaiheessa keväällä 2015 valmistuu 80 tehostetun hoivan asuntoa Matti-taloon . Tällöin valmistuu ravintola asukkaille, kuntosali, päivätoiminnan, muistihuollon, kotihoidon ja sosiaalipalveluiden tiloja sekä harrastustiloja.
Kolmanteen Martta-taloon rakennetaan vuokra- ja vapaarahoitteisia asuntoja.
Rošorvin kieli

Rošorvin kieli on Pamirin ylängöllä puhuttava iranilainen kieli.
Kieli on saanut nimensä Tadžikistaniin kuuluvalla Vuoristo-Badahšanin autonomisen alueella sijaitsevasta Rošorvin kylästä. Sen kirgiisinkieliseen muotoon perustuu nimitys orošorin kieli. Puhujien perinteistä asuinseutua ovat Pandžiin laskevan Bartangi-joen yläjuoksu sekä sen sivujokien Gudarin ja Tanymasin rannat. Vuonna 1954 osa Rošorvin asukkaista siirrettiin Vahšin laaksoon, josta myöhemmin monet ovat palanneet takaisin. Väestönlaskennoissa kielen puhujia ei ole rekisteröity. Arvioiden mukaan heitä on noin 2 000 henkeä.
Rošorvi kuuluu šugnanilais-rušanilaisiin kieliin, jotka yhdessä jazguljamin kanssa muodostavat itäiranilaisten kielten pohjoispamirilaisen ryhmän. Pamirin muiden iranilaisten kielten kanssa se luetaan myös pamirilaisten kielten ryhmään. Lähin sukukieli on bartangi.
Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Kirjakielenään puhujat käyttävät tadžikkia. Viime aikoina rošorvia varten on laadittu lisämerkein täydennetty kyrillinen kirjaimisto.
Aleksei Petuhov

Arvokilpailut

Petuhov sai junioreiden MM-kilpailuissa hopeaa 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa Sollefteåssa 2003. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän oli sprinttikilpailussa yhdeksäs. Vancouverin olympialaisissa 2010 Petuhov oli parisprintissä pronssilla Nikolai Morilovin kanssa. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Petuhov voitti maailmanmestaruuden parisprintissä, parinaan Nikita Krjukov. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä kahdeksanneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sai Krjukovin kanssa hopeaa vapaan hiihtotavan parisprintissä.

Maailmancup

Petuhov sijoittui maailmancup-kaudella 2008–2009 toiseksi vapaan hiihtotavan sprinttikilpailuissa Rybinskissä ja Valdidentrossa. Sprintticupissa hän sijoittui kuudenneksi. Seuraavalla kaudella hän voitti vapaan hiihtotavan sprintin Düsseldorfissa sekä sijoittui Rybinskissä ja Oslossa toiseksi sekä Davosissa kolmanneksi myös vapaan tyylin sprinteissä. Lisäksi hän oli voittamassa parisprinttiä Düsseldorfissa ja Rybinskissä. Sprintticupissa hän sijoittui kolmanneksi.
Kaudella 2010–2011 Petuhov voitti Rybinskin vapaan hiihtotavan sprintin ja oli toinen Davosin vapaan hiihtotavan sprintissä sekä Tour de Skin prologissa Oberhofissa. Sprintticupissa hän oli neljäs. Kaudella 2011–2012 hän sijoittui toiseksi Düsseldorfin vapaan hiihtotavan sprintissä ja voitti Davosin vapaan hiihtotavan sprintin. Tour de Skillä hän oli toinen Oberstdorfin sprintissä. Hän voitti lisäksi parisprintin Milanossa. Sprintticupissa hän sijoittui neljänneksi.
Kaudella 2012–2013 Petuhov sijoittui kolmanneksi Quebecin sprintissä. Kaudella 2013–2014 hän oli toinen Lahden ja kolmas Nové Měston maailmancupkilpailussa. Kaudella 2014–2015 hän sijoittui toiseksi Davosin vapaan hiihtotavan sprintissä ja voitti Otepään vapaan hiihtotavan parisprintin. Sprintticupissa hän oli neljäs.
Thomas McMahon (piispa)

Thomas McMahon (s. 17. kesäkuuta 1936 Dorking) on brittiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Brentwoodin hiippakuntaan 29. marraskuuta 1959 ja nimitettiin saman hiippakunnan johtoon 16. kesäkuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi George Basil Hume, jota avustivat Patrick Joseph Casey ja Geoffrey Burke.
Pierre Degeyter

Pierre Degeyter (8. lokakuuta 1848 Ghent, Belgia – 27. syyskuuta 1932 Saint-Denis, Ranska) oli belgialaissyntyinen ranskalainen sosialisti ja muusikko, joka tunnetaan parhaiten työväenlaulu ”Kansainvälisen” säveltäjänä. Toisin kuin laulun sanoittaja Eugène Pottier, Degeyter ehti elinaikanaan nähdä sen kohoamisen kansainvälisen sosialistisen liikkeen tunnuslauluksi.
Degeyter syntyi työläisperheeseen, joka muutti Belgiasta Ranskan Lilleen. Hän työskenteli puuseppänä ja oli harrastajamuusikko, joka lauloi kuorossa ja soitti eri soittimia. Degeyter kuului Ranskan työväenpuolueeseen ja johti Lillessä toiminutta La Lyre des Travailleurs -nimistä työväen kuoroa ja musiikkiseuraa. Vuonna 1888 hän sävelsi kuoron tilauksesta musiikin edellisenä vuonna kuolleen sosialistirunoilija Pottierin kirjoittamaan runoon L'Internationale, ”Kansainvälinen”. Nuotit julkaistiin nimellä Degeyter mainitsematta säveltäjän etunimeä, mikä aiheutti myöhemmin epäselvyyttä, ja hänen veljensä Adolphe väitti myös olevansa todellinen säveltäjä. Näitä väitteitä käytettiin poliittisena lyömäaseena varsinkin sen jälkeen, kun Pierre Degeyter vanhoilla päivillään vuonna 1920 liittyi Ranskan kommunistiseen puolueeseen. Vuonna 1922 Ranskan korkein valitusoikeus ratkaisi tekijänoikeuskiistan hänen hyväkseen.
Degeyter asui vuodesta 1902 Saint-Denisissä Pariisin lähellä. Hän sävelsi muitakin sosialistisia taistelulauluja. Hän vieraili vuonna 1928 Neuvostoliitossa. ”Kansainvälinen” oli tuolloin Neuvostoliiton kansallislauluna.
Maalahden seurakunta

Historia

1500-luvulla Maalahti oli osa laajaa Mustasaaren seurakuntaa. Tuolloin siihen kuuluivat myös Koivulahti, Maksamaa, Raippaluoto, Sulva, Laihia, Jurva sekä osia Vähäkyröstä. Vuonna 1602 maalahtelaiset rakensivat oman kappelikirkon, ja seuraavana vuonna he saivat siihen oman kappalaisen. Kuninkaallinen komissio, johon kuuluivat Hieronymus von Birckholtz, Nils Jöransson ja Jöran Hansson ja jonka tehtävänä oli jakaa suuret kirkkopitäjät antoivat kuningas Kaarle IX:n nimissä Maalahdelle pitäjänoikeudet 9. lokakuuta 1607 ja nimittivät samalla seurakunnan ensimmäisen kirkkoherran. Seurakuntaan kuuluivat Över- ja Yttermalaxin, Öster- ja Västersolvin sekä Vargön, nykyisen Bergön, kylät. 1800-luvulla myös Petolahti oli Maalahden kappeli. Tällöin Maalahti oli suurimmillaan.

Toimipaikat

Maalahden kirkko on valmistunut vuonna 1829.
Turritopsis nutricula

Ulkomuoto ja levinneisyys

Turritopsis nutriculan meduusavaihe on sekä vaaka- että pystymitaltaan 4–5 millimetriä ja muodoltaan kellomainen. Sen seinämät ovat tasapaksut. Kirkkaanpunainen, kookas, keskiosa on poikkileikkaukseltaan ristin muotoinen. Turritopsis elää valtamerissä lauhkeilla ilmastovyöhykkeillä.

Elämänkierto ja kuolemattomuus

Yleensä polyyppieläinten elämänkiertoon kuuluvat vuorottelevat polyyppi- ja meduusavaiheet. Meduusan hedelmöittyneistä munista kehittyy planula-toukkia. Näistä taas kehittyy meren pohjassa polyyppeja, joista muodostuu kahdessa päivässä meduusoita. Nuoret meduusat saavuttavat sukukypsyyden muutamassa viikossa (20 °C:ssa kehittyminen kestää 25–30 päivää, 22 °C:ssa 18–22 päivää).
Normaalisti meduusat kuolevat lisäännyttyään. Turritopsis nutricula kykenee kuitenkin kääntämään kehityksensä meduusasta takaisin polyypiksi muuttamalla solutyyppiään transdifferentioinnilla. Näin se on biologisesti kuolematon, mutta voi toki muiden eläinten tavoin kuolla vahingoittumalla.
Poitevin (koira)

Ulkonäkö

Poitevin on ulkonäöllisiltä piirteiltään erityisen hienostunut, ja se on yhtä aikaa sekä tyylikäs, voimakas että keveästi liikehtivä. Pää on pitkä ja kapea. Kallo on melko litteä, otsapenger erittäin vähäinen. Silmät ovat suuret ja väriltään ruskeat. Korvat ovat riippuvat, keskikokoiset ja ohuet. Kuono on pitkä ja hieman kyömy, kirsu suuri ja leveä. Kaula on pitkä ja jalomuotoinen. Rintakehä on pitkä ja erittäin syvä, selkä tiivis ja hyvin lihaksikas. Alalinja on hieman kohoava. Häntä on ohut, keskipitkä ja hieman kaartuva. Karvapeite on lyhyt ja kiiltävä. Väreistä yleisempi on kolmivärinen (tricolor), joka esiintyy joko mustalla satulalla tai suurin mustin laikuin. Toinen sallittu väritys on huomattavasti harvinaisempi valko-oranssi. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 62–72 cm ja narttujen 60–70 cm välillä.

Luonne ja käyttäytyminen

Poitevin työskentelee yleensä ajueissa. Se tunnetaan "itkevästä" haukustaan, jota kutsutaan ranskaksi termillä hurleur. Sitä käytetään suurriistan, etupäässä villisian ja kauriin, metsästykseen.

Alkuperä

Poitevin merkitsee "poitoulaista" tai "Poitousta peräisin olevaa". 1600-luvun lopulla tai 1700-luvun alussa markiisi François de Larrye risteytti Ranskan kruununprinssin omistamien ajokoirien jälkeläisiä englantilaisten staghound-ajokoirien kanssa. Lopputuloksena oli koira, joka soveltui suden metsästykseen. Alun perin jalostuslinjoja oli kolme: Larrye, Montemboeuf ja Céris. Kaksi jälkimmäistä olivat yleensä väriltään valko-oransseja. Larrye-linja osoittautui metsästysominaisuuksiltaan kahta muuta paremmaksi. Koska jalostukseen oli käytetty sekä ranskalaisia että englantilaisia ajokoiria, alkoivat ranskalaiset kutsua rotua "bastardiksi" (bâtard). Kun de Larrye mestattiin giljotiinilla vuonna 1793, kuoli poitevin lähes sukupuuttoon.
1800-luvun alussa de la Besge de Montmorillonin veljekset jatkoivat jalostusta muutaman jäljelle jääneen yksilön avulla. Vuonna 1842 rabies kuitenkin tappoi valtaosan heidän koiristaan, minkä vuoksi he toivat kettukoiria Englannista rodun elvytystä varten. 1800-luvun aikana jalostukseen käytettiin erityisen paljon urosta nimeltä Traveller, ja sen sanotaan olevan lähes kaikkien poitevinien esi-isä. Maailmansotien aikaan rotu oli jälleen kuolla sukupuuttoon ja myös tällä kertaa tilanne korjattiin risteytyksillä englanninkettukoirien kanssa. 
FCI tunnusti rodun vuonna 1963. Vuonna 2015 Tšekistä tuotiin Suomeen ensimmäinen rodunedustaja.
Hitopadeśa

Hitopadeśa on muinaisintialainen satukokoelma, jonka kirjoittajaksi arvellaan Nārāyanaa, joka eli joskus 800- ja 1300-luvun välillä. Kokoelma tarkoitettiin oppikirjaksi ruhtinaiden pojille.
Rashomon – paholaisen temppeli

Juoni

Roisto raiskaa naisen ja murhaa tämän puolison. Siltä ainakin vaikuttaa. Mutta kun tarina kerrotaan neljästä eri näkökulmasta – naisen, roiston, murhatun miehen ja todistajan – ei enää ole lainkaan varmaa, mitä todella tapahtui. Tarinasta tulee entistä ristiriitaisempi. Kenen sanaan ja tekoihin on uskominen? Alkaa vaikuttaa siltä, ettei yksikään neljästä tarinasta ole erityisen totuudenmukainen.

Vastaanotto

Japanilaisissa kriitikoissa herätti hämmästystä, että elokuva sai lännessä myönteisen vastaanoton. Epäiltiin, että syynä oli toisaalta sen eksoottisuus, toisaalta se, että se on japanilaisia elokuvia länsimaisempi. Heidän näkemyksensä mukaan Kurosawa otti liiaksi vapauksia aineistoon nähden. Kurosawa puolestaan näki japanilaisten kriittisen asenteen johtuvan juuri siitä, että elokuva menestyi lännessä, mikä herättää epäilyksiä sen aitoudesta.
Elokuvassa kuvataan murhaa ja raiskausta neljän todistajan kertomien selostusten kautta. Elokuvan juoni asettaa totuuden luonteen kyseenalaiseksi. Katsojan on kuitenkin määrä omaksua epätoivon sijaan myönteinen asenne, huomata esimerkiksi köyhä mies, joka ottaa hylätyn lapsen suojaansa.
Helsingin Sanomien Timo Peltosen mukaan Kurosawa poikkeaa elokuvaperinteestä, jossa roolihenkilö voi valehdella, mutta näytetty takauma kertoo totuuden. Elokuva ei kuitenkaan torju katsojaa, vaan päinvastoin vetää hänet mukaan pohtimaan totuutta. Kurosawa tekee loppuratkaisusta toisenlaisen kuin Akutagawan tarinoiden pessimistinen päätös. Kriitikon mukaan sodan jälkeen tarvittiin toivonkipinää.
Kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti vuonna 1979 luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Rashomon pääsi mukaan kahdeksalla äänellä. BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen vuonna 2018 kaikkien aikojen neljänneksi parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi.

Sovitukset

Rashomon on vaikuttanut voimakkaasti myöhempiin takaumiin perustuviin elokuviin. Martin Ritt on ohjannut Rashomonista western-version Häväisty (1964).
Blue Roses

Blue Roses (oik. Laura Groves) on englantilainen, Yorkshirestä kotoisin oleva folkmuusikko, jonka esikoisalbumi Blue Roses julkaistiin huhtikuussa 2009.
Alien Sex Fiend

Historia

Alien Sex Fiend aloitti uransa maineikkaassa Lontoon Batcave-klubissa vuonna 1982, ja yhtye tuli goottipiireissä nopeasti tunnetuksi tyylistään, joka yhdisteli psychobillya, tummasävyistä elektroa, industrialia, runsasta samplejen ja loopien käyttöä sekä kahelia laulua.
Aviopari Nik Fiendin ja Mrs. Fiendin luotsaama yhtye on julkaissut ansiokkaan määrän tuotoksia vuosien varrella. Alien Sex Fiend tunnetaan tavastaan vaihtaa tyyliään raskaasta industrialista ambientiin ja kokeellisiin suuntiin, ja yhtyeen ihailijoilla riittää aina pohdittavaa siitä, mitä odottaa seuraavalta Alien Sex Fiend -albumilta.
Vaikka yhtye ei ole saavuttanut koskaan valtavirran kaupallista menestystä (tahtomattaan tai ei), Alien Sex Fiend on pysynyt vakiosuosikkina yliopistojen radiokanavilla. Yhtyeestä voi myös mainita, että se on julkaissut maailman ensimmäisen (ja mahdollisesti ainoan) 11-tuumaisen singlen, "E.S.T. (Trip To The Moon)" lokakuussa 1984.
Yhtyeen musiikkivideo kappaleesta "Now I'm Feeling Zombified" näytettiin eräässä jaksossa Music Televisionin animaatiosarjassa Beavis ja Butt-head.
Yhtye asuu nykyisin Cardiffissa, Walesissa.

Konsertit

25 juhlavuottaan varten yhtye esitti viisi livekonserttia. Ensimmäisen Koko Clubissa, Camden Townissa, Lontoossa 13. tammikuuta 2007. Toiset perättäin Gaverkessa, Waregemissa, Belgiassa ja La Locomotivessa, Pariisissa, Ranskassa 20. tammikuuta ja 21. tammikuuta.
Litsi

Puu ja hedelmät

Litsin nahkamaiset lehdet ovat pitkiä ja kapeita. Ne ovat alussa punertavia mutta muuttuvat vanhemmiten tummanvihreiksi. Terälehdettömät kukat ovat pieniä, joko vihertävän tai kellertävän värisiä, ja kasvavat suurissa, jopa 75 senttimetriä pitkissä, rypäissä.
Itse hedelmä on noin saksanpähkinän kokoinen luumarja, joka muistuttaa etäisesti mansikkaa. Röpelöinen kuori on ohut, melko hauras ja väriltään joko punertava tai ruskea. Hedelmäliha on läpikuultavan valkoinen ja tuo mieleen säilötyn hillosipulin.
Maultaan hedelmä on raikkaan hapan ja hivenen rypälemäinen.
Sata grammaa hedelmälihaa sisältää noin 269 kJ (64 kcal) energiaa, 0,9 grammaa proteiinia, 16,4 grammaa hiilihydraatteja ja 0,3 grammaa rasvaa. Litsi on lisäksi erittäin C-vitamiinipitoinen.

Kasvuolosuhteet

Litsi viihtyy parhaiten subtrooppisessa tai trooppisessa ilmastossa, jossa sademäärät ja ilmankosteus ovat suuria. Kukkiakseen se tarvitsee viileän lepokauden. Kasvi ei kuitenkaan kestä kovaa pakkasta.
Litsi pitää ravinteikkaasta maaperästä, jonka pH:n tulisi olla noin 6-7. Maan tulee olla hyvin vettä läpäisevää, sillä kasvi ei siedä seisovaa vettä.