google/wiki40b huggingface dataset:
Niobiumpentakloridi

Rakenne ja ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa niobiumpentakloridi muodostaa kirkkaan keltaisia kiteitä, jotka ovat hyvin hygroskooppisia. Se hydrolysoituu vedessä muodostaen vetykloridia, niobiumoksikloridia ja vedellistä niobiumpentoksidia, jota kutsutaan niobiumhapoksi. Yhdiste liukenee  rikkihappoon ja orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, bentseeniin ja tetrahydrofuraaniin. Niobiumpentakloridi sulaa noin 250 °C:n lämpötilassa punaoranssiksi nesteeksi.
Kaasufaasissa niobiumpentakloridi esiintyy monomeerinä, mutta nesteessä ja kiinteässä olomuodossa se on dimeeri, jonka niobiumionit ovat yhteydessä toisiinsa kahden kloridi-ionin välityksellä. Rakenne on analoginen tantaalipentakloridin kanssa. Yhdiste on Lewis-happo ja muodostaa komplekseja Lewis-emästen kanssa.
Kansakunta

Kansakunta tarkoittaa ihmisyhteisöä, jonka jäseniä yhdistää toisiinsa ja erottaa muista kansakunnista esimerkiksi yhteinen kotimaa, historia, julkinen kulttuuri ja talous. Kansakunnan käsite syntyi 1700- ja 1800-luvun nationalismin seurauksena Euroopassa, kun eri valtiot alkoivat selkeästi eriytyä ja muodostaa omia kansallisia hallintokulttuureitaan.

Määritelmiä

Anthony D. Smithin määritelmän mukaan kansakunta on ihmisyhteisö, jolla on nimi, joka elää kotimaassaan ja jolla on yhteisiä myyttejä ja yhteinen historia, yhteinen julkinen kulttuuri, yhtenäinen talous sekä yhtäläiset oikeudet ja velvollisuudet. Kansakunnan ei välttämättä tarvitse hallita aluettaan vähintään autonomisena yksikkönä, vaan riittää että se pyrkii hallinnolliseen autonomiaan ja asuu myyttien määräämässä kotimaassaan. Kansakunta on suppeampi käsite kuin etninen yhteisö. Ne eroavat siinä, että kansakunnassa on oltava kokonainen yhteinen julkinen kulttuuri mutta etnisessä ryhmässä eri väestöryhmillä voi olla vain jokin yhteinen kulttuuripiirre. Toinen ero on siinä, että etnisen ryhmän sisällä voi kansakunnasta poiketen olla suuriakin eroja oikeuksien ja velvollisuuksien suhteen esimerkiksi eri säätyjen kesken.
Modernissa maailmassa kansakuntien jäseniä liittävät yhteen valtion säätämät lailliset oikeudet ja moderni kansalaisuus. Entisaikoina saman tehtävän täyttivät uskonnollinen laki ja rituaalit. Tämän pohjalta Anthony D. Smith pitää mahdollisena, että jo myöhäisantiikin ajan juutalaisia ja armenialaisia voitaisiin kutsua kansakunniksi. Keskiajan Euroopan kansakunnat pohjautuivat Smithin mukaan lateraalisiin etnisiin yhteisöihin. Ne voidaan jaotella dynastiseen ja patriisityyppiin. Vahvoihin valtioihin perustuvia dynastisia kansakuntia olivat Englanti, Skotlanti, Ranska, Tanska, Ruotsi, Espanja, Puola ja Venäjä sekä jonkin aikaa myös Unkari. Epäyhtenäisempiin patriisityypin kansakuntiin kuuluivat myöhäiskeskiajan Sveitsi ja Alankomaat, osittain myös Irlanti. Euroopan ulkopuolella kansakunnaksi Smith nimeää Tokugawa-suvun 1600–1800-luvuilla hallitseman Japanin. Kaikille esimoderneille kansakunnille oli ominaista, että ne muodostuivat vähitellen eivätkä minkään ihmisryhmän tietoisen tavoittelun tuloksena.
Benedict Andersonin mukaan kansakuntaa määrittää kolme asiaa: rajat, jotka kansakuntia erottavat; ajatus ja mahdollisuus kansakunnan suvereenisuudesta; sekä se, että kansakunta kuvitellaan yhteisöksi. Tässä yhteisö viittaa siihen, että kansakuntaan liitetään ajatus syvästä horisontaalisesta toveruudesta. Kuvitteleminen taas tarkoittaa sitä, että kansalaiset eivät koskaan tunne suurinta osaa kansakunnan muista asukkaista tai edes kuule heistä, mutta silti jokaisen kansalaisen mielessä elää kuva kansakunnan jäsenten välisestä yhteydestä. Tämän veljeyden, sisaruuden tai kansalaisuuden ansiosta ihmiset ovat tunnistaneet omat ja toisten velvollisuudet, ja he ovat jopa voineet esimerkiksi sodissa uhrata henkensä isänmaansa ja kansallisten arvojensa puolesta.
Petäjäjärvi (Ylöjärvi, Poikelus)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 40 hehtaaria ja se on 1,7 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta. Sen rantaviivan pituus on 6,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Jakaman valuma-alueella (35.34), jonka Parkusjoen alaosan alueeseen (35.342) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 139,8 metriä mpy.
Tammisunnuntai

Tammisunnuntaita vietetään vuosittain tammikuun viimeisenä sunnuntaina Suomen sisällissodan eli niin sanotun vapaussodan alkamisen muistoksi. Alun perin nimityksellä on tarkoitettu sunnuntaita 27. tammikuuta 1918, jolloin sodan on katsottu alkaneen.
Etelä-Pohjanmaalla suojeluskuntien oli määrä alkaa riisua venäläistä sotaväkeä aseista Etelä-Pohjanmaalla maanantain 28. tammikuuta 1918 vastaisena yönä kello 3.  Samana päivänä punakaartit ottivat samana aamuna vallan eteläisen Suomen kaupungeissa. Laihialla miehet kuitenkin aloittivat venäläisen Hulmin varuskunnan aseistariisunnan jo sunnuntai-iltana 27. tammikuuta. Paikalla on Hulmin taistelu‎n muistoksi pystytetty muistomerkki jossa on myös aseistariisunnan aikana kuolleiden laihialaismiesten nimet. Aseistariisunnan alkuna on pidetty myös 23. tammikuuta 1918, jolloin Karjalassa ryhdyttiin riisumaan venäläisiä sotilaita aseista pienemmässä mittakaavassa.
Taustalla oli tilanne, että Venäjän kansankomissaarien neuvosto oli tunnustanut Suomen itsenäisyyden, mutta Venäjän joukkoja oli yhä Suomessa senaatin pyynnöstä huolimatta. Tällöin Mannerheim otti aloitteen käsiinsä ja ryhtyi upseeriensa kanssa laatimaan suunnitelmaa Pohjanmaan venäläisten varuskuntien aseista riisumiseksi.
Vuonna 2017 tapauksesta tehtiin dokumenttielokuva Tammisunnuntai 1918, joka kuului viralliseen Suomi 100 -ohjelmaan. Se sai ensiesityksensä 17. marraskuuta 2017 Filmiä ja valoa -festivaalilla.
Valkoisten perinnejärjestöt ovat vaalineet tammisunnuntain muistoa järjestämällä juhlia lähes joka vuosi koko Suomen itsenäisyyden ajan muutamaa sotien jälkeistä vuotta lukuun ottamatta. Erityisesti Pohjanmaalla juhlapäivä on voimissaan.
Venäläisten aseistariisuntaa Pohjanmaalla johtanut valkoisten ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim kuoli myös sattumalta tammisunnuntaina vuonna 1951.
Ronald DeFeo, Jr.

Ronald ”Butch” DeFeo, Jr. (s. 26. syyskuuta 1951 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen joukkomurhaaja.
Ronald DeFeo, Jr. syntyi vuonna 1951. Hänen vanhempansa olivat Ronald DeFeo, Sr. ja Louise DeFeo. Ronaldilla oli kaksi siskoa ja kaksi veljeä. Ronald DeFeo murhasi perheensä kotonaan New Yorkin Amityvillessä.

Murhat

Talosta löydettiin Marlin 336C -mallinen kivääri, jolla DeFeo murhasi perheensä. Kuusi perheenjäsentä oli murhattu aamulla klo 6:00. Ronald DeFeo jäi kuitenkin teoistaan kiinni. 
DeFeo oli myös murhannut vanhempansa ennen lasten murhia. Louise DeFeo ja DeFeon sisko heräsivät laukaukseen. Kivääristä löytyneet luodit oli heitetty kellariluukusta suoraan lehtien väliin.

Tuomio

DeFeo väitti, että hänen äitinsä oli ensin kuullut laukauksen ja samoin yksi hänen siskoistaan, mutta siitä ei ole vielä tietoa, kuinka he olisivat heränneet kesken verilöylyn.. DeFeon oikeudenkäynti alkoi 14. lokakuuta 1975 ja hänet tuomittiin 6 x 25 vuodeksi vankeuteen. Hänellä on mahdollisuus päästä ehdonalaisuuteen. Häntä pidetään vankina Green Havennin vankilassa. Kaikki hänen valituksensa tuomiosta sekä vetoomukset ehdonalaiseen pääsystä on evätty.
Joe James

Ura

James kasvoi autokisahullussa Kaliforniassa, jossa ajeli veljensä Waltin kanssa kuivajärviroadstereilla matka-autojen huoltamotyön ohella. Veljeksistä tuli CRA-autojärjestön jäseniä ja 1949 Joe pääsi ajosaavutustensa avustuksella ajamaan keskilänteen kilpailuja. Hän ajoi sprint car -autoja IMCA-järjestön radoilla kohtalaisella menestyksellä ja siirtyi vuonna 1950 keskilännen AAA Circuit -radoille, jossa kykeni ajamaan kokeneita kuljettajia vastaan 10 parhaan kuljettajan sijoituksista. Ensimmäisen AAA -voittonsa hän sai Ohion Daytonissa ajetussa kilpailussa.
Hän osallistui Indianapolis 500 -kilpailuun kaksi kertaa kausilla 1951 ja 1952 (kuuluivat vuosina 1950-1960-luvuilla Formula 1 -sarjaan), joissa oli parhaimmillaan kolmastoista vuoden 1952 osakilpailussa. Hän voitti vuoden 1952 aikana myös kuusi voittoa sekä mestaruuden AAA -sarjassa.

Kuolema

James menehtyi Champ Car -kilpailussa San Jose Speedwaylla vuonna 1952. Hän nousi kilpailun johtoon toisesta lähtöruudusta, kunnes 47. kierroksella ilmestyneet keltaiset liput pakottivat uusintalähtöön, jossa hän osui Mike Nazarukin autoon tehden useita voltteja. James vietiin sairaalaan, jossa hän menehtyi kolme päivää myöhemmin kallonmurtumasta ja sisäisistä vaurioista saatuihin vammoihin.

Kunnianosoitukset

Jamesin kunniaksi Salemissa järjestettiin vuodesta 1953 lähtien Joe James Memorial -kilpailu, kunnes hänen maanmiehensä Pat O'Connorin kuoltua vuonna 1958 kilpailu nimettiin uudelleen Joe James/Pat O'Connor Memorial -kilpailuksi. Hänet valittiin National Sprint Car Hall of Fameen vuonna 1997.
Otto Wagner

Otto Koloman Wagner (13. heinäkuuta 1841 Wien – 11. huhtikuuta 1918 Wien) oli itävaltalainen arkkitehti. Wagner lukeutui historismin ja jugendin arkkitehteihin. Hän on Wienin arkkitehtikoulukunnan perustaja ja modernin kaupunkirakentamisen edelläkävijä. 
Wagner opiskeli vuodesta 1857 vuoteen 1862 Berliinin kuninkaallisessa arkkitehtiakatemiassa sekä Wienissä aluksi Polyteknillisessä instituutissa ja myöhemmin kuvataideakatemiassa muun muassa August Sicard von Sicardsburgin ja Eduard van der Nüllin oppilaana. Oman itsenäisen arkkitehtiuransa Wagner aloitti vuonna 1864.
Wagner teki Wienin uuden keskustasuunnitelman, josta tosin toteutui vain kaupunkirata. Hän seurasi vuonna 1894 Karl von Hasenaueria Wienin kuvataideakatemian professorina. Sen erikoisluokan johtajana hän oli perustamassa Moderne Architektur -nimistä oppisuuntaa. Hänen toteutuneita suunnitelmiaan ovat Karlsplatzin asema (1899–1901), Postsparkassenamt (1904–1906) ja Nussdorf Wienissä.
Sophie Tucker

Sophie Tucker, alun perin Sonja Kališ (ven. Соня Калиш, 1887–1966), oli amerikkalainen laulaja ja vaudeville-esiintyjä. Hän esitti aluksi blackface-näytöksiä kahviloissa ja vaudeville-esityksissä ja lauloi myöhemmin musikaalinäytelmissä New Yorkissa ja Lontoossa. Hän näytteli toisinaan myös elokuvissa. Tuckerin tunnetuimmaksi kappaleeksi on jäänyt Shelton Brooksin säveltämä ”Some of These Days”.

Elämä ja ura

Sonja Kališ syntyi 13. tammikuuta 1884 venäjänjuutalaiseen perheeseen. Perhe muutti pian Sonjan syntymän jälkeen Venäjältä Puolaan ja pian sen jälkeen Bostoniin Yhdysvaltoihin Sonjan ollessa kolmen vuoden ikäinen. Pian Yhdysvaltoihin muuton jälkeen perhe vaihtoi sukunimekseen Abuza ja asettui asumaan Hartfordiin.
Sophie meni 16-vuotiaana naimisiin Louis Tuck -nimisen miehen kanssa ja vuotta myöhemmin synnytti tälle lapsen. Mies kuitenkin jätti perheen lapsen synnyttyä. Sophie vaihtoi sukunimensä Tuckeriksi ja alkoi esiintyä tällä nimellä. Hän muutti New Yorkiin ja esiintyi aluksi kahvila- ja kapakkalaulajana. Vuonna 1906 hän alkoi esiittää blackface-esityksiä vaudevillenäyttämöllä.
Vuonna 1909 Tucker otettiin esiintyjäksi Broadwayllä esitettävään Ziegfeld Follies -musikaalirevyysarjaan, ja kahdessa vuodessa hänestä tuli sarjan pääesiintyjä. Lopulta hän luopui blackface-naamiosta, jota oli pitänyt koska ei ollut uskonut normaalin ulkonäkönsä vetävän yleisöä, ja hänen suosionsa vain kasvoi. Tucker esitti huumorikappaleita, ragtime-lauluja ja balladeita ja otti repertuaariinsa myös perinteisiä jiddišinkielisiä lauluja. Tuckerin kenties tunnetuin nauhoitus, Shelton Brooksin säveltämä ”Some of These Days”, ilmestyi vuonna 1911.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Tucker esiintyi jazzkokoonpanolla nimeltä Five Kings of Syncopation. Vuonna 1914 hän meni naimisiin pianisti Frank Westphalin kanssa ja aviopari myös esiintyi yhdessä. He kuitenkin erosivat jo vuonna 1917. Tuckerin ensimmäinen teatterimusikaalirooli oli vuonna 1919 Shubert Gaieties -näytelmässä.
Vuonna 1921 Tucker tapasi pianisti Ted Shapiron, josta tuli hänen pitkäaikainen yhteistyökumppaninsa. Shapiro toimi Tuckerin musiikillisena ohjaajana ja sävelsi suuren osan tämän materiaalista. Tuckerin 1920-luvun hittejä olivat muun muassa ”I’m the Last of the Red-Hot Mamas”, ”My Yiddishe Momme” sekä uudelleen nauhoitettu ”Some of These Days”. Tucker esiintyi vuonna 1922 Lontoossa esitetyssä musikaalissa Round in 50, ja matkusti myöhemmällä urallaan paljon Britannian ja Yhdysvaltojen välillä. Hän esiintyi myös näyttelijänä elokuvissa Honky Tonk (1929), Broadway Melody (1937) ja Ei meillä pelätä (1937).
Tuckerin maine kuitenkin hiipui 1940-luvulle tultaessa, ja hän siirtyi takaisin pienemmille lavoille laulaen enimmäkseen yökerhoissa satunnaisten elokuva- ja teatteriesiintymisten lisäksi. Lauluäänensä heiketessä hän otti repertuaariinsa osittain puhuttuja filosofistyylisiä kappaleita. Vuonna 1963 Tuckerin elämästä tehtiin elokuva Sophie. Tucker kuoli 9. helmikuuta 1966 New Yorkissa.
20 vuotta

Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Pepe Willberg, sanoittanut Kirsti Willberg ja sovittanut Laszlo Varga, ellei toisin mainittu.
Kalle Kirra

Kaarle (Kalle) Johannes Kirra (9. tammikuuta 1893 Huittinen – 11. lokakuuta 1969 Huittinen) oli satakuntalainen maanviljelijä, pankinjohtaja ja Maalaisliiton kansanedustaja. Hänet valittiin eduskuntaan Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä vaalikausille 5. syyskuuta 1922 – 20. lokakuuta 1930 ja toisen kerran 1. syyskuuta 1936 – 21. heinäkuuta 1948. Hän oli Pitkän parlamentin kansanedustaja.
Kirra oli presidentin valitsijamies vuosina 1925 ja 1931. Hänen luottamustoimiaan olivat Maalaisliiton keskushallituksen jäsenyys, Maalaisliiton Satakunnan piirin puheenjohtajuus, Maalaisliiton Satakunnan piirin sihteeriys, Maataloustuottajain Satakunnan piiriliiton johtokunnan puheenjohtaja, Satakunnan Kustannus oy:n johtokunnan puheenjohtaja, Huittisten sanomalehden johtokunnan puheenjohtaja, MTK:n liittoneuvoston jäsenyys, MTK:n säätiön hallituksen jäsenyys ja MTK:n säätiön valtuuskunnan jäsenyys.
Kalle Kirra on ehkä tunnetuin eduskunnassa loppuun asti sotasyyllisyyslakia vastaan äänestänyt kansanedustaja. Hänen kannanottonsa oli järkkymätön:
»Pitääkö nyt ruveta tekemällä tekemään näistä miehistä rikollisia!»
Yrjö Mälkki

Yrjö Mälkki (s. 31. elokuuta 1926 Vahviala) oli VTT:n elintarvikelaboratorion johtaja, professori. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi vuonna 1965.
San Antonion roomalaiskatolinen arkkihiippakunta

San Antonion roomalaiskatolinen arkkihiippakunta (lat. Archidioecesis Sancti Antonii) on vuonna 1874 perustettu katolisen kirkon arkkihiippakunta Texasissa. Vuonna 2014 siihen kuului 728 001 jäsentä ja 139 seurakuntaa, joissa työskenteli 309 pappia.
Lohja (yritys)

Oy Lohja Ab (aikaisemmin Lohjan Kalkkitehdas Oy) oli suomalainen monialayhtiö, joka sulautettiin vuonna 1990 silloisen Wärtsilä Oy:n kanssa Metra Oy:ksi.

Historia

Lohjan Kalkkitehdas sai alkunsa merikapteeni Karl Forsströmin vuonna 1897 Lohjan Virkkalaan perustamasta kalkkiuunista. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen yhtiö aloitti Virkkalassa myös sementin valmistuksen.
Yhtiöstä muodostettiin osakeyhtiö vuonna 1914 ja se listattiin Helsingin pörssiin vuonna 1927. Yhtiön ensimmäinen toimitusjohtaja oli kalkkitehdasta alusta alkaen johtanut Petter Forsström, joka oli Karl Forsströmin poika. Hänen toimitusjohtajakautensa jatkui vuoteen 1962 saakka.
Kalkin ja sementin rinnalle valmistusohjelmaan tulivat myöhemmin kalkkihiekkatiilet, Siporex-kevytbetoni, kiviainekset, valmisbetoni ja betonituotteet. Kalkkilouhoksia ja -kaivoksia yhtiöllä oli Lohjan Ojamolla ja Tytyrissä sekä Sipoossa. Nykyisin Helsinkiin kuuluvan Vuosaaren alueella yhtiöllä oli kaivos, josta louhittiin marmoria. Vuosaaressa toimi myös kalkkihiekkatiiliä ja Siporex-kevytbetonia valmistava tehdas Saseka. Vuonna 1978 Siporexin tuotanto keskitettiin Ikaalisiin vuonna 1972 perustetulle tehtaalle. Vuonna 1968 yhtiö laajeni muoviteollisuuteen ostamalla Uniplast- ja Finnacryl-nimiset yritykset.
Vuonna 1975 yhtiön nimeksi tuli Oy Lohja Ab. Samana vuonna alkoi Solifer Caravan -matkailuvaunujen tuotanto Helsingin Vuosaaressa Bensowilta ostetulla tuotantolinjalla.
Yhtiön toimitusjohtajana vuodesta 1973 lähtien toiminut Risto K. Alanko kuoli Rissalan lentoturmassa 1978. Vuonna 1979 toimitusjohtajaksi nimettiin Georg Ehrnrooth, ja samana vuonna Oy Lohja Ab osti turkulaisen televisioita valmistavan Asa Radion sekä osake-enemmistön teuvalaisesta asuntovaunuja valmistavasta Oy Kafi Ab:stä.
Vuonna 1977 Oy Lohja Ab osti Instrumentariumilta elektroluminenssinäyttöjen kehitykseen liittyneen projektin. Vuonna 1984 projektia tukemaan perustettiin Lohja Mikroelektroniikka. Myöhemmin elektroluminenssinäyttöjen tuotanto myytiin Planar Systemsille, ja Lohja Mikroelektroniikasta tuli Elcoteq. Suomalainen nanoteknologiayritys Beneq Oy osti vuonna 2007 Planarin elektroluminenssinäyttöjen valmistuksessa käytettävän laite- ja prosessikehitysliiketoiminnan.

Fuusion jälkeinen aika

Metra luopui vähitellen kaikista Lohjalta siirtyneistä toimialoista. Rakennusmateriaalit siirtyivät Partekin omistukseen, Finlux myytiin Nokialle, Uniplast Keraplastille, asuntovaunujen valmistus siirtyi CapManin rahastojen omistukseen, mikroelektroniikasta tuli Elcoteq Oyj (myöhemmin Elcoteq SE) ja elektroluminenssinäyttöjen valmistus myytiin yhdysvaltalaiselle Planar Systems Incille.
Entisen Oy Lohja Ab:n kaivostoimintaa Tytyrissä ja Sipoossa jatkaa nykyään Nordkalk Oyj ja betoniteollisuutta Rudus-konserniin kuuluva Rudus Betonituote Oy (entinen Abetoni Oy). Rudus-konserni on niin ikään entinen Lohja-konsernin yksikkö. Se tunnettiinkin vuoden 2007 loppuun saakka nimellä Lohja Rudus.
François Migault

François Migault (4. joulukuuta 1944 Le Mans – 29. tammikuuta 2012) oli ranskalainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui 16 Formula 1 -osakilpailuun kausilla 1972 ja 1974–1975. Hän oli parhaimmillaan 14. vuoden 1974 Ranskan GP:ssä. Hän ei koskaan kilpaillut kunnollisella autolla ja hänen tuloksensa jäivät laihoiksi. Migault kilpaili myös Formula 2 -sarjassa vuonna 1975 Osellalla saavuttaen yhden pisteen. Migault on kilpaillut Le Mansin 24 tunnin ajossa vuosina 1971–2001.
Kizel

Kizel (ven. Ки́зел) on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä 140 kilometriä Permistä koilliseen. Vuoden 2002 väestönlaskennassa sen asukasluku oli 23 841.
Vesa Ristimäki

Ura

Ristimäki valmistui Tampereen yliopistosta kauppatieteen maisteriksi pääaineenaan markkinointi vuonna 1993. Opiskeluaikanaan hän toimi Tullikamarin Klubin toimitusjohtajana vuosina 1989–1992. Vuonna 1993 Ristimäki aloitti Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan omistaman Vanhan ylioppilastalon HYY:n kulttuurikeskuksen toiminnanjohtajana. Vuotta myöhemmin hän siirtyi Oy Gaudeamus Ab:n palvelukseen Vanhan Ylioppilastalon päälliköksi tehtävänään kulttuuri- ja ravintolatoiminnan uudelleenorganisointi.  
Ristimäki jätti Vanhan vuonna 1997 ja osti osuuden Popzoo Promotions Oy:stä ryhtyen Jarmo "Elukka" Eskelisen yhtiökumppaniksi. Ristimäki toimi Popzoon toimitusjohtajana vuosina 1997–2006. PopZoo vastasi Helsingin juhlaviikkojen Huvila-teltan tuottamisesta ja taiteellisesta johtajuudesta vuosina 1996–2000. Yritys siirtyi Eastwayn omistukseen 2007. 
Sekä Ristimäki että Eskelinen ovat olleet Helsingin kaupunkikulttuuriin vaikuttavia henkilöitä 1990-luvulta eteenpäin. He toimivat näkyvästi Helsingin kulttuuripääkaupunkivuotena 2000. Art goes Kapakka -tapahtuman jakaman Helsinki hauskemmaksi -palkinnon Ristimäki sai vuonna 2004.  
Vuosina 2007–2013 Ristimäki toimi Eastwayn johtotehtävissä päätyen Eastway Liven toimitusjohtajaksi 2013. Vuoden 2014 elokuussa Ristimäki ryhtyi jälleen yrittäjäksi ja perusti oman No Fear Agency & Promotion Oy:n, joka tuottaa tapahtumia ja konserttikiertueita. Ristimäki konsultoinut useiden tapahtumatilojen konseptointia ja rakentamista sekä laatinut tapahtumatuotantoon ja festivaalien kehityssuunnitelmia Helsingin ja Hämeenlinnan kaupungeille. Toteutuneista hankkeista tärkein on Turun Logomon suunnitteluvaiheen liiketoiminnan konsultointi sekä Kotkan tapahtumakeskuksen konseptin suunnittelu (työn alla 2016–2018). Useat konsultoinneista hän on toteuttanut yhteistyössä Pink Eminence Oy:n Outi Raatikaisen kanssa. Lisäksi Welldonen Risto Juvosen kanssa hän suunnitteli Bio Rexin konserttisalihanketta vuonna 1996 ja oli mukana kehittämässä Linnanmäen vesitornin suunnitelmaa konserttisaliksi 2006-2007. Nämä suunnitelmat eivät ole toistaiseksi toteutuneet.

Tuotantoja

Uransa aikana Vesa Ristimäki on tuottanut yli 2000 tapahtumaa. Esimerkiksi elektronisen musiikin Koneisto-festivaalit Helsingissä 2000-luvun alussa olivat PopZoon tuottamia. Vuonna 2014 hän tuotti suomalaisen kirjallisuuden laajimman tähänastisen kansainvälisen esittäytymisen Finland Cool Frankfurtin kirjamessuille ja vuonna 2018 hän tuotti yhdessä Alt Agencyn kanssa loppuunmyydyn Wigwam 50 v. -kiertueen.
Pölkky

Historia

Yrityksen nimi oli vuodesta 1965 Virranniemen Saha Oy, joka muutettiin Pölkky Oy:ksi vuonna 1968, kun saha siirrettiin nykyiselle paikalle. Vuonna 1972 alkoi myös höyläystoiminta. Vuonna 1999 valmistui Taivalkoskelle pyörösahalinja ja yritys sai valtakunnallinen yrittäjäpalkinnon. Vuoden 2000 jälkeen linjoja on tullut huomattavasti lisää.

Tuotanto

Tällä hetkellä Pölkky Oy:llä on Kuusamossa sijaitsevan päätoimipaikan lisäksi tuotantolaitokset Taivalkoskella, Oulussa, Pellossa, Kajaanissa ja Pohjois-Kuusamossa Kitkalla.
Haukilammi (Janakkala, Mallinkainen)

Maantietoa

Lampi sijaitsee kumpulevassa maastossa alavalla soistuneessa metsämaastossa. Sen pinta-ala on 3,2 ha ja se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä ja rannat ovat kokonaan soistunutta metsämaata. Itärannalle on rakennettu viisi vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tie Turengin suunnalta. Vastarannalla on tietön rakennus.

Vesistösuhteet

Lampi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Puujoen alueeseen. Se jaetaan vielä Heinäjoen valuma-alueeseen, johon lampi kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 124 metriä mpy. Viereisen suon ojitus on kytketty lampeen kaivetulla ojalla. Ojia myöten ylimääräiset vedet virtaavat etelään Haukijokena, joka yhtyy pelloilla Lähdeojaan. Se puolestaan yhtyy Heinäjokeen sen alajuoksulla juuri ennen Heinäjoen yhtymistä Puujokeen. Puujoki laskee Hiidenjoen kautta Vanajaveteen.
Punakäärmetähti

Koko ja ulkonäkö

Punakäärmetähdellä on pieni ja pyöreä keskiruumis, jonka halkaisija on enintään 1,5 senttimetriä. Keskiruumiista erkanee viisi lyhyttä, lonkeromaista sädehaaraa, joiden tyvessä on nivel ja 10–12 pientä ihokidusta eli papulaa. Koko eläin on punaruskea sädehaarojen tyvessä sijaitsevia valkoisia täpliä lukuun ottamatta.
Sädehaarat ovat muodostuneet pyöreäreunaisista kalkkilevyistä, joiden molemmilla laidoilla on kolme piikkiä segmenttiä kohti. Keskiruumista peittävät suuret suomut sekä melko huomaamattomat kalkkilevyt. Sisimmissä imujalkapareissa on 2–3 uloketta, mutta ulommissa vain yksi. Keskiruumiin alapinnalla sijaitsevaa suuaukkoa ympäröivät säteittäin pienet leualliset kalkkikilvet. Jokaisessa leuassa on rivi hampaita sekä 3–5 suupapulaa kummallakin puolella.

Levinneisyys

Punakäärmetähteä tavataan Atlantin valtameren koillisosissa Norjasta Azoreille ulottuvalla vyöhykkeellä sekä Välimeressä.

Elinympäristö

Punakäärmetähti elää pehmeällä pohjalla 4–850 metrin syvyydessä.

Lisääntyminen

Punakäärmetähti on yksineuvoinen eläin, joka elää korkeintaan kolme vuotta. Sen munat hedelmöittyvät merivedessä ruumiin ulkopuolella ja niistä kehittyy vedessä uivia toukkia, jotka kasvavat nopeasti täysikasvuisiksi käärmetähdiksi.

Ravinto

Punameritähti syö pääasiassa pieniä selkärangattomia, varsinkin monisukasmatoja, simpukoita ja äyriäisiä.