Imperialismi

Imperialismin historiaa

Historiassa valtakuntien laajentaminen sodan keinoin on ollut enemmän sääntö kuin poikkeus: Assyrian valtakunnan valloittivat persialaiset, jotka kukistuivat Aleksanteri Suuren (356–323 eaa.) edessä. Hänen visionsa oli oicumene ’yksi maailma’ tai kosmopolis ’maailman polis’. Tämän tavoitteen saavutti käytännössä Rooma, joka yhdisti maailman Britteinsaarilta Egyptiin. Tuohon aikaan imperiumia pidettiin yhdistävänä tekijänä.

Pax Britannica

Napoleonin kukistamisen jälkeen oli vallinnut niin sanottu Pax Britannica, jolloin Yhdistynyt kuningaskunta oli hallinnut suvereenisti meriä ja siten maailmankauppaa sekä noussut teollisen vallankumouksen myötä johtavaksi talousmahdiksi. Saksan yhdistyminen vuoden 1871 sodan päätteeksi ja Italian yhdistyminen 1870, ja niissä sekä Ranskassa alkanut teollistuminen ja uudet aseet – höyrylaivat ja teräs – nostivat muut maat kilpailemaan Britannian kanssa. Kauppakilpailu koveni vuosien 1873–1896 pitkän laman aikana, jolloin hallituksilla oli paine edistää kotimaista teollisuutta suojatulleilla, mikä johti vapaakaupan oppien hylkäämiseen (Saksassa 1879 ja Ranskassa 1881). Uusien mertentakaisten alueiden uskottiin luovan vientimarkkinat ilman ulkomaista kilpailua ja toimivan lisäksi halpojen raaka-aineiden lähteenä.
Britannian paluun imperialismiin katsotaan ajoittuvan vuoteen 1875, jolloin Benjamin Disraelin hallitus osti velkaantuneelta Egyptin hallitsijalta Ismaililta strategisesti tärkeän Suezin kanavan osakkeet. Ismailin sanouduttua irti veloista Ranska ja Britannia ottivat maan hallintoonsa ja pakottivat hallitsijan eroamaan. Maassa nousi vuonna 1882 kapina, jonka brittijoukot kukistivat.
Venäjän laajenemisen pelko sai britit ottamaan Kyproksen sotilastukikohdakseen tukemaan Osmanien valtakuntaa mahdollista Venäjän hyökkäystä vastaan sekä valloittamaan Afganistanin puskurivyöhykkeeksi Venäjän ja brittien Intian välille. Sisä-Aasian jako päättyi brittien sotaretkeen Tiibetiä vastaan 1903–1904. 1890-luvulla Britanniasta tuli Afrikan valloituksen edelläkävijä.

Sosiaalista taustaa

Kirjailija Rudyard Kipling kehotti Yhdysvaltoja kantamaan ”valkoisen miehen taakan” ja viemään sivistystä maailman muille roduille. Sosiaalidarvinismista tuli tunnettu oppi läpi länsimaiden, ja Ranskan isällinen mission civilisatrice, sivistämistehtävä, vetosi valtiomiehiin.
Henry Stanleytä kiinnosti erityisesti Afrikan tarjoamat taloudelliset mahdollisuudet. Hän kirjoitti artikkeleita, taivutteli rikkaita ja puhui julkisissa tilaisuuksissa lausuen muun muassa: ”Koskien tuolla puolen on 40 miljoonaa alastonta ihmistä, ja Manchesterin puuvillankehrääjät odottavat tilaisuutta vaatettaa heidät”. Hän kehotti myös kaatamaan sivistystä Afrikan barbarismiin ja liittämään nuo ”kurjat” kristilliseen seurakuntaan.
Ammattiliittojen, sosialismin ja protestiliikkeiden synty sai poliittisen eliitin käyttämään kolonialismia kiihkoisänmaallista henkeä luodessaan, siten saavuttaen työväenluokan tuen. Uudet joukkotiedotusvälineet käyttivät tätä hyväkseen varsinkin Espanjan–Yhdysvaltain sodan yhteydessä 1898 sekä buurisodan ja boksarikapinan aikana 1900. Jopa ne jotka yhdistivät imperialistisen kolonialismin sortoon ja riistoon, hyväksyivät kolonialismin hiljaisesti: vuonna 1904 sosialistinen internationaali päätti, että tulevaisuuden sosialististen hallitusten on johdatettava siirtomaiden ihmiset lopulta itsenäisyyteen.

Siirtomaa-ajan vaikutukset Afrikassa

Siirtomaa-ajalla on merkittäviä vaikutuksia Afrikan konflikteihin ja Afrikan kehitykseen. Berliinin konferenssissa läntiset valloittajamaat päättivät Afrikan uusista rajoista, jolloin ainoastaan 20 prosenttia rajoista jäi entiselleen. Monet eri etnisiin ryhmiin kuuluneet joutuivat toisistaan erilleen. Uusien rajalinjausten takia tiettyihin etnisiin ryhmiin kuuluneet olivat aiemmasta tilanteesta poiketen vähemmistöä tai enemmistöä. Samaan valtioon liitettiin kansoja, joilla oli erilainen kulttuuri ja jotka olivat poliittisestikin eläneet erillään toisistaan tai taistelleet toisiaan vastaan.

Kolonialismin vaikutukset

Vuosien 1885–1914 valloitusten jälkeen Britannia otti 30 % Afrikan väestöstä hallintaansa, Ranska 15 %, Saksa 9 %, Belgia 7 % ja Italia 1 %. Väkirikkain maa oli brittien Nigeria, joka 15 miljoonalla asukkaallaan oli suurempi kuin koko Ranskan Länsi-Afrikka tai Saksan siirtomaat yhteensä.

Yhdysvallat ja Saksa

Yhdysvalloista ja Saksasta oli tullut molemmista suurvaltoja, ja ne aloittivat 1890-luvulla voimakkaan kilpavarustelun, etenkin laivastojen osalta. Yhdysvallat valtasi Kuuban, Puerto Ricon ja Filippiinit Espanjalta vuoden 1898 sodassa. Filippiinien valloitus johti parinsadantuhannen asukkaan verilöylyyn, josta maan kansalaiset – etunenässään kirjailija Mark Twain – syyttivät hallitustaan.
Saksassa valtakunnankansleri Otto von Bismarck piti aluksi siirtomaita hyödyttöminä, mutta pyörsi sittemmin kantansa pysyäkseen muiden Euroopan maiden tahdissa, ja piilottaakseen Saksan laajemmat strategiset haaveet. Saksan merkittävin siirtomaa oli Tansania, jonka valtaaminen esti Britannian haaveet saada Afrikan halki pohjois–etelä-akselilla kulkeva alue.

Venäjä

Venäjä yhdistyi Moskovan ruhtinaskunnan Iivana IV:n johdolla (1533–1584). Myöhemmin Venäjästä kasvoi eurooppalainen suurvalta, etenkin Pietari Suuren valloitusten jälkeen. Imperialismin aikakautena Venäjä laajeni Keski-Aasiaan, kohti brittien hallitsemaa Intiaa. Suurvaltojen kilpajuoksua kutsuttiin Kiplingin tunnetuksi tekemällä nimellä ”Suuri peli” (”The Great Game”). Lopulta Afganistan jäi kuitenkin puskurivaltioksi imperiumien väliin.
Venäjän pitkäaikaisin vastustaja oli turkkilainen Osmanien valtakunta, joka oli Venäjän laajentumispyrkimysten esteenä ja piti hallussaan lukuisia kristittyjen pyhiä paikkoja. Erityisenä syynä oli pyrkimys slaavien yhdistämiseen, (panslavismiin). Venäjän politiikan pitkän linjan tavoite oli saada haltuunsa Dardanelliensalmi ja Konstantinopoli (”Tsargrad”), jonka ympärysvallat sille lupasivatkin ensimmäisen maailmansodan voiton jälkeen. Venäjän harjoittaman imperialismin syinä on pidetty esimerkiksi taloudellisia syitä ja oman maan suhteellisen liikakansoituksen purkamista.
Sodan seurauksena valtaan nousseiden bolševikkien historiankirjoitus lähti menneisyyden täydellisen tuomitsemisen näkökulmasta. Etenkin bolševikkihistorioitsija Mihail Pokrovskin mukaan ”Venäjä oli aina Moskovan suuriruhtinaskunnan ajoista asti ollut väkivaltaisesti laajentumaan pyrkinyt, muita kansoja alistanut kolonialistinen valta”.
Neuvostoliiton kaudella Venäjä laajensi alueitaan huomattavasti ja muodosti itselleen toisessa maailmansodassa satelliittivaltioista koostuneen itä-blokin.

Japani

Vuoden 1868 Meiji-restauraatio teki Japanista länsimaistyyppisen valtion ja aloitti teollistumisen ja militarismin. Japani laajensi maa-alueitaan ottamalla haltuunsa Korean 1894 ja Mantšurian 1905 Venäjälle aiheuttamansa tappion jälkeen. Ennen toista maailmansotaa Japani oli häikäilemättömällä valloituspolitiikalla saanut haltuunsa laajoja osia Itä-Aasiasta, mutta sen mahti romahti sodan seurauksena. 1900-luvun alkupuoliskolla Japani oli aktiivisimmin imperialismia harjoittanut valtio.

Kiina

Kiina oli imperialismin kautena lähinnä eurooppalaisen ja japanilaisen imperialismin uhrina. Toisen maailmansodan jälkeen se itse valloitti Tiibetin.

Imperialismin arvostelu

Imperialismin vastaisia liikkeitä voidaan nimittää yhteisnimellä anti-imperialismi. Riistetyiksi itsensä kokevissa maissa nationalisteilla on ollut usein merkittävä osa tässä toiminnassa. Jotkut (sosiaali)liberaalit ja etenkin sosialistit ovat vastustaneet imperialismia. Reaalipolitiikka on tosin ajoittain ajanut näiden molempien ryhmien edustajia puolustamaan imperialistista politiikkaa.
Taloustieteilijä Adam Smith esitti siirtokunnista (tuolloin Pohjois-Amerikka ja Länsi-Intia) luopumista teoksessaan Kansojen varallisuus (The Wealth of Nations IV:VII, Of Colonies). Fabialainen liberaali John A. Hobson esitti kritiikissään (Imperialism, 1902) imperialismin lähtökohdaksi kapitalismin epäkohdat, jotka johtivat pääoman etsiytymiseen ulkomaille.
Tekstistä otti vaikutteita muun muassa Lenin, joka kirjoituksissaan määritteli imperialismin kapitalismin viimeiseksi vaiheeksi. Hänen oppi-isänsä Karl Marx oli vielä tukenut imperialismia, koska se Marxin mielestä joudutti historiallista kehitystä kohti sosialismia.
Marxistis-leninistinen näkökulma tuli uudelleen voimakkaasti esiin 1960- ja 1970-luvuilla, kun monikansalliset yritykset alkoivat kasvattaa merkitystään. Globalisaatiokeskustelun yhteydessä radikaalit teoreetikot ovat puhuneet esimerkiksi ”kansainvälisen finanssipääoman imperialismista”.

Sitaatteja imperialismista

Adam Smith, Kansojen varallisuus (1776; suom. Toivo T. Kaila 1933)
”Jos olisi annettava mahdollisimman lyhyt määritelmä imperialismista, niin pitäisi sanoa, että imperialismi on kapitalismin monopolistinen vaihe. – – Imperialismi on kapitalismia sillä kehitysasteella, jolloin on muodostunut monopolien ja finanssipääoman herruus, pääoman vienti saanut huomattavan merkityksen, kansainväliset trustit aloittaneet maailman jakamisen ja maapallon koko alueen jakaminen suurimpien kapitalististen maiden kesken on päättynyt. – – imperialismille on oleellista muutamien suurvaltojen kilpataistelu hegemoniasta, ts. pyrkimys maiden valtaukseen, ei siinä määrin suorastaan itseään varten kuin vastustajan heikentämiseksi ja sen hegemonian järkyttämiseksi.”
Vladimir I. Lenin, Imperialismi, kapitalismin korkein vaihe (1916)