google/wiki40b huggingface dataset:
Ali Oraee

Kilpaura

Oraee voitti Maebashissa järjestetyn maailmanmestaruuskilpailut voitettuaan loppuottelussa Sajjad Mohajerin. Hän voitti myös raskaansarjan Euroopan-mestaruuden 2017 lokakuussa Espanjassa.
Ilmalämmitys

Ilmalämmitys on lämmönjakotapa, jossa huoneisiin puhalletaan lämmintä ilmaa. Ilma lämmitetään ilmanvaihtokoneessa tai erillisessä ilmalämmityskoneessa joko sähköllä, öljypolttimella, öljypolttimella vesikiertoisesti tai lämpöpumpulla (joka voi olla vesikiertoinen sekin). Kauppakiinteistöissä, joissa on paljon kylmä- ja pakastetiloja, hyödynnetään kylmäkoneiden lauhdelämpöä tulo- tai kiertoilman lämmittämiseen.
Ilmalämmitystä käytetään nykyään lähinnä suurissa avoimissa halleissa (teollisuusrakennukset, isot kauppahallit). 1980-luvulla ilmalämmitysjärjestelmiä rakennettiin paljon omakoti- ja rivitaloasuntoihin.
Ilmalämmityksessä lämmin ilma tuodaan huoneisiin ilmanjakokanavien ja huoneisiin sijoitettujen venttiilien avulla. Venttiilit voidaan sijoittaa joko lattialle ikkunoiden eteen tai ikkunan vastaiselle seinälle. Lattialle sijoitetut venttiilit vähentävät ikkunoiden vedon tunnetta; ongelmaksi voi syntyä hiekan ja pienien esineiden ajautuminen lattiaventtiiliin. Toimiva tuloilmaventtiilien sijoitus on myös ikkunan vastaiselle seinälle siten että ilmasuihku suuntautuu ikkunaa päin. Sopivan suuruisella nopeudella tuleva ilmavirta sekoittaa huoneilmaa niin ettei ikkunan edessä vedon tunnetta synny. Poistoilmaventtiili voidaan sijoittaa tuloilmaventtiilin viereen asuinhuoneessa n.30 cm:n etäisyydelle. Tuloilman nopeus venttiilistä estää ilmaa imeytymästä heti vieressä olevaan poistoventtiiliin.
Ilmalämmityksen yhteyteen voidaan liittää myös ilman jäähdytys ja kostutus (jolloin on kyse ilmastoinnista).
Kodin ilmalämmitys tapahtuu nykyään yhä useammin myös ilmalämpöpumpulla, jota ei ole kytketty ilmastointi­kanaviin lainkaan hyötysuhteen parantamiseksi. Sen sisäyksikkö tuottaa lämpöä pistemäisesti suoraan huoneen sisäilmaan. Tämän vuoksi sisäyksikön huolellinen sijoitus lämmitettävän tilan keskeisimpään kohtaan on kriittistä toimivan lämmityksen toteuttamiseksi. Kesäaikaan ilmalämpöpumppu toimii käänteisesti viilentimenä ja tavallisena ilmastointilaitteena.
Ilmalämmitykseksi voitaneen laskea myös kiertoilmakojeilla tapahtuva tilojen lämmitys. Kiertoilmakojeissa on vesikiertoinen tai sähkölämmityspatteri, minkä läpi puhalletaan tilan ilmaa joka patterin vaikutuksesta lämpenee (tai jäähtyy, mikäli kyseessä jäähdytyskonvektori). Kiertoilmakojeita käytetään usein tuulikaapeissa, joissa on hetkellinen suurehko lämmöntarve kun ovi avataan.
Raja-Karjala

Raja-Karjala on historiallinen alue, joka käsittää Laatokan Karjalan pohjoisimman osan Laatokan pohjoispuolelta luovutetussa Karjalassa. Raja-Karjalaan kuuluivat Salmin kihlakunnan kunnat, Impilahti, Suistamo, Soanlahti, Salmi, Suojärvi ja Korpiselkä. Raja-Karjalassa puhuttiin yleisesti karjalan kieltä ja suurin osa väestöstä oli ortodokseja. Nykyisin entinen Raja-Karjalan alue kuuluu Venäjän Karjalan tasavallan Suojärven ja Pitkärannan piireihin.

Historia

Raja-Karjalan alue kuului alkujaan Novgorodille ja sittemmin Venäjälle kuuluneeseen Käkisalmen lääniin ja siirtyi sen mukana Ruotsille Stolbovan rauhassa 1617. Ruotsi menetti alueen Suuressa Pohjan sodassa Venäjälle 1721, jonka jälkeen alue tuli kuulumaan Viipurin kuvernementtiin. Vuonna 1812 alue liitettiin muun Vanhan Suomen mukana Suomen suuriruhtinaskuntaan. 
Vuonna 1940 Suomi luovutti alueen Neuvostoliitolle talvisodan päättäneessä Moskovan rauhansopimuksessa. Jatkosodan alussa 1941 suomalaisjoukot valtasivat alueen takaisin ja väestö palasi koteihinsa. Suomi vetäytyi alueelta kesällä 1944 ja väestö evakuoitiin uudelleen muualle Suomeen. Raja-Karjalan väestö kuului suurelta osin Suomen Karjalan karjalankieliseen vähemmistöön ja heidän jälkeläisensä muodostavat edelleen enemmistön Suomen karjalankielisestä vähemmistöstä.
Sodan jälkeen Raja-Karjala venäläistyi, koska alkuperäiset asukkaat evakuoitiin talvisodan aikana ja uudelleen jatkosodan lopulla muualle Suomeen, pääasiassa Pohjois-Karjalaan (mm. Valtimolle) ja Pohjois-Savon pohjoisosiin sekä Kainuun eteläosaan ja Pohjois-Pohjanmaalle. Entisen Raja-Karjalan alueelle tuli pääasiassa venäläisiä, mutta jonkin verran myös karjalaisia ja muita kansallisuuksia.
Jerzy Grotowski

Jerzy Marian Grotowski (1933–1999) oli puolalainen teatteriohjaaja ja -teoreetikko. Hänen näyttelijäilmaisua koskeva koulukuntansa köyhyyden teatteri on nykyteatterin merkittävimpiä koulukuntia. Sen lähtökohtana on Antonin Artaudin julmuuden teatteri.
Köyhyyden teatteri karsii epäolennaisen, ja keskeinen on näyttelijä joka teknisen ja fyysisen taituruutensa kautta tavoittaa sisimmän minänsä paljastavan ilmaisun.
Lufttransportgeschwader 62

Vaakuna

LTG 62:n vaakuna oli aiemmin lentokoulu "S":n kilpi, mutta se otettiin käyttöön lennostossa, kun se muodostettiin koulusta 1971. Kilpeen on vaalean siniselle pohjalle kuvattu lentävä korppi, jonka silmät on sidottu. Vaaleansininen väri kuvaa taivaansineä, missä lennosto toimii. Korppi on lainattu saksalaisen karikatyyritaiteilijan ja maalarin Wilhelm Buschin, joka syntyi lähellä Wunstorfin lentotukikohtaa Wiedensahlissa, sarjakuvahahmolta "Hans Huckebeinilta". Valitsemalla "Hans HUckebeinin" vaakunaeläimekseen lennosto osoitti sitoutumistaan Wunstorfiin. Silmien sitominen kuvaa LTG 62:n sokkolentokoulutusta, jossa lennetään vain mittariston tukemana.
Kampfgeschwader 2

Perustaminen

Yksikkö perustettiin toukokuussa 1939 ilmavoimien yksiköitä uudelleen nimettäessä KG252:sta, jonka kalustona olivat Dornier Do 17Z:t. Vanhat kolminumeroiset yhtymänumerot korvattiin yksi ja kaksinumeroisilla. Yhtymät 1-25 kuuluivat perustettuun 1. ilma-armeijaan, Luftflotte 1:een. Rykmentin esikunta sijaitsi Sprottaussa ja molemmat laivueet Liegnitzissä.
Yhtymän uudelleen nimeämisen jälkeen annettiin 4. heinäkuuta 1939 määräys uusista konetunnuksista. Uusissa nelimerkkisissä tunnuksissa ensimmäiset kaksi identifioivat yhtymän tai erillisen laivueen ja KG 2:n tunnuksena oli U5. Toisen ryhmän ensimmäinen merkki oli koneen tunnus ja  jälkimmäinen merkki (kirjain) ilmoitti lentueen tai laivueen esikunnan. Esimerkiksi U5+KH oli KG 2:n 1. lentueen kone tunnuksella K.

Palvelus

Sodan aikana rykmentti menetti 767 lentokonetta tuhoutuneina ja 158 vaurioituneina. Sen riveissä palvelleista 1 908 sai surmansa tai katosi. Lisäksi 214 jäi sotavangeiksi.
Javier Aquino

Seurajoukkueura

Aquino aloitti ammattilaisuransa vuonna 2010 meksikolaisessa Cruz Azulissa. Tammikuussa 2013 hän siirtyi Segunda Divisiónissa palanneeseen Villarreal CF:ään. Villarreal-debyyttinsä hän teki tammikuussa 2013 Hércules CF:ää vastaan. Elokuussa 2014 Aquino siirtyi lainalle madridilaiseen Rayo Vallecanoon. Hän pelasi Rayossa 24 ottelua. Kauden päätteeksi Tigres de la UANL osti Aquinon 3,43 miljoonan punnan siirtosummalla.

Maajoukkueura

Alle 23-vuotiaiden maajoukkueessa pelannut Aquino teki maajoukkuedebyyttinsä heinäkuussa 2011 Chileä vastaan Copa Américassa, jossa hän pelasi Meksikon kaikki ottelut. Vuonna 2012 Aquino oli voittamassa Meksikolle sen jalkapallohistorian ensimmäisen kansainvälisen turnauksen voiton, kun se voitti olympiakultaa Lontoossa. Hän kuului myös Meksikon jalkapallomaajoukkueeseen Maanosaliittojen cupissa 2013 sekä Copa Américassa 2015.
Andrew Tomas

Andrew P. Tomas tai Alfred Tomas (synt. A. Boncza-Tomaszewski) 1906-2001 syntyi Pietarissa 1906, josta perhe muutti Helsinkiin vuonna 1911, jossa perheen isän toimi laivastoupseerina. 
Suomen itsenäistymisen myötä Tomasin isän komennus suuntautui Kiinaan, jossa hän vietti seuraavat 21 vuotta kunnes Maon vallankumouksen myötä oli edessä muutto Yhdysvaltoihin. 
Elämänsä viimeiset vuodet hän vietti tiettävästi Australiassa UFO-tutkijana. Lisäksi hän oli vapaamuurari. 
Tomas kirjoitti ja puhui sujuvasti ainakin ranskaa, englantia ja venäjää. Hänen teoksiaan on käännetty yli 60 eri kielelle. 
Tomas julkaisi elämänsä aikana ainakin 8 virallista kirjaa sekä monia sisäiselle piirille ja veljille tarkoitettuja teoksia. 
Harvinaisin hänen julkaistuista teoksista lienee vuonna 1950 ilmestynyt kirja astrologiasta ja tarot-korteista Signs, stars and seers; An experiment in historical prediction.
Aihepiireiltään Tomasin teokset ovat Erich von Dänikenin tuotosten kaltaisia mutta näistä aiheista hän kirjoitti jo vuosikymmeniä ennen Dänikeniä vuonna 1935 kirjassaan The Planetary Doctrine.
Syyslaulu

Syyslaulu (alkuperäiseltä nimeltä Höstvisa) on Erna Tauron säveltämä laulu Tove Janssonin sanoihin. Laulu sai kolmannen palkinnon Yleisradion järjestämässä laulukilpailussa 1965. Laulun kertosäe kuuluu ruotsiksi: "Skynda dig älskade, skynda att älska, dagarna mörknar minut för minut..." Suomeksi sanat lauluun on tehnyt Esko Elstelä.
ACARE

Advisory Council for Aeronautics Research in Europe (ACARE) on Euroopan komission kuudetta ja seitsemättä puiteohjelmaa ilmailutekniikan suhteen neuvova monikansallinen komitea.
Komitea syntyi vuonna 2000 nk. viisasten miesten raportista Vision 2020. Komitea alkoi toimia kesäkuussa 2001. Se on laatinut kuudennen ja seitsemännen puiteohjelman työohjelmien runkoa auttaen täten Komissiota. Komiteaan kuuluu EU-jäsenmaiden lisäksi EU:n suurien lentokonetehtaiden edustajia. Täten sillä on ollut kapasiteettia laatia 2002 ja 2004 strateginen tutkimussuunnitelma (SRA, strategic research agenda), johon puiteohjelman ilmailuosuuden sisältö perustuu.
Philip Henry Gosse

Philip Henry Gosse (6. huhtikuuta 1810 Worcester, Englanti – 23. elokuuta 1888 Torquay, Englanti) oli englantilainen luonnontieteilijä, lintutieteilijä, taidemaalari ja tieteen popularisoija. Gosse kehitti kemisti Robert Waringtonin kanssa akvaarion ja avasi ensimmäisen julkisen akvaarion Lontoon eläintarhaan vuonna 1853 David William Mitchellin kanssa. Gosse kirjoitti myös kaksi kirjaa akvaarioista ja aloitti viktoriaanisen ajan akvaariobuumin.
Gossen isä oli kiertelevä miniatyyrimaalari ja äiti sisäkkö. Vuonna 1827 hän purjehti Newfoundlandiin, jossa hän kehitti itsestään alueen hyönteistutkimuksen erikoistuntijan. Vuonna 1835 hän muutti Comptoniin, eteläiseen Kanadaan, jonne hänen oli tarkoitus perustaa kommuuni kahden uskonveljensä kanssa. Hän viljeli maatilaa kolme vuotta, kunnes kokeilu epäonnistui. Tämän jälkeen hän muutti joksikin aikaa Alabamaan, tutkien ja piirtäen alueen eläimistöä ja vihaten kaikkea orjuuteen liittyvää.
Vuonna 1939 Gosse palasi Englantiin, jossa hän sai julkaistuksi kirjansa Canadian Naturalist (1840). Hän sekaantui myös eri kristillisten piirien toimintaan. 1844 hän purjehti Jamaikalle, jossa hän palveli ammattimaisena keräilijänä moukkamaista kauppiasta Hugh Cumingia. Hänen tutkimuksensa keskittyivät lintuihin ja häntä kutsutaankin Jamaikan lintutieteen isäksi. Rotusyrjinnästä vapaana miehenä hän palkkasi mustia paikallisia apualaisikseen. Palattuaan Englantiin 1846 hän kirjoitti kokemuksistaan kirjan A Naturalist's Sojourn in Jamaica (1851).
Gosse avioitui Emily Bowesin kanssa 1848. Heidän poikansa Edmund syntyi vuonna 1849. Gosse kärsi päänsärystä, minkä vuoksi perhe muutti Devonin rannikolle pois Lontoon ilmansaasteista. Täällä Gosse kiinnostui meren elävistä ja kehitteli akvaarion, kirjoittaen aiheesta kirjan The Aquarium (1854). Kirja oli myyntimenestys. Vuonna 1856 Gosse kutsuttiin Royal Societyn jäseneksi.
Samoihin aikoihin hänen vaimossaan ilmeni rintasyöpä, johon he hakivat apua amerikkalaiselta puoskarilta Jesse Weldon Felliltä, joka määräsi hoidoksi jotakin voidetta. Rouva Gosse kuoli tuskallisesti sairastettuaan 9. helmikuuta 1857.
Pian vaimonsa kuoleman jälkeen Gosse kirjoitti teoksen, josta jälkipolvet hänet parhaiten muistavat: Omphalos: An Attempt to Untie the Geological Knot. Teos ilmestyi kaksi vuotta ennen kuin Darwinin Lajien synty. Teos herätti runsaasti vastustusta ja sitä myytiin huonosti, ja 1869 suurin osa painoksesta myytiin jätepaperina.
Vuonna 1860 Gosse avioitui Eliza Brightwenin (1813–1900) kanssa. Näihin aikoihin Gossen kirjallinen tuotanto oli runsasta. Hän kuvitti itse suuren osan kirjoistaan ja maalaukset olivat korkealaatuisia.
Gosse nimesi linnuista muun muassa kultapääskyn (Tachycineta euchrysea) ja jamaikanpiivin (Contopus pallidus) vuonna 1847.
Jousikvartetto nro 13 (Beethoven)

Jousikvartetto nro 13 B-duuri opus 130 on Ludwig van Beethovenin jousikvartetto, joka valmistui marraskuussa 1825. Kvarteton numero perustuu julkaisujärjestykseen, todellisuudessa teos on säveltämisjärjestyksessä Beethovenin neljästoista jousikvartetto. Kvartetto on viimeinen kolmesta venäläisen mesenaatin Nikolai Golitsynin Beethovenilta tilaamista kvartetoista. Kvarteton kantaesitti Schuppanzigh-kvartetti 21. maaliskuuta 1826 ja se julkaistiin 1827. Kvartetossa on poikkeuksellisesti kuusi osaa.
Teos sai välittömästi hyvän vastaanoton. Kantaesityksessä yleisö piti erityisesti osista Cavatina ja Alla danza tedesca ja toinen ja neljäs osa pyydettiin toistamaan. Teoksen viimeisenä osana oli laaja Große Fuge (Suuri fuuga), jota pidettiin kuitenkin liian rajuna ja sopimattomana teoksen päätteeksi. Beethoven sävelsi myöhemmin uuden, paljon lyhyemmän ja kevyemmän finaalin. Uusi finaali on sävelletty syys–marraskuussa 1826 ja sitä pidetään Beethovenin viimeisenä valmistuneena sävellyksenä. Kvarteton ensimmäinen esitys uuden finaalin kanssa tapahtui 1827 vasta Beethovenin kuoleman jälkeen.
Alkuperäinen finaali julkaistiin erillisenä teoksena Große Fuge opus 133. Kvartettoa esitetään toisinaan alkuperäisessä muodossa finaalina Große Fuge.
Muotkavuono

Muotkavuono (ven. Мотовский залив, Motovski zaliv) on Barentsinmeren merenlahti Venäjän Murmanskin alueen luoteisosassa. Muotkavuono työntyy kohti länttä Murmannin rannikon ja vuonon pohjoispuolisen Kalastajasaarennon niemimaan välissä. Vuono on 43 km:n pituinen, 5-15 km leveä ja enimmillään 200 m syvä. Siihen laskevat etelästä Vaalesjoki (Titovka) vuonon pienemmän sivulahden Titovkanlahden perälle sekä Läätsijoki Läätsivuonon perukalle, jossa myös on tärkeä Zapadnaja Litsan sukellusvenetukikohta. Muotkavuono ei yleensä jäädy talvella.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2019

Hakuprosessi

Dohan ohella kilpailuja hakivat Barcelona sekä Eugene. Äänestys kisäisännyydestä käytiin Monacossa 18. marraskuuta 2014.

Kritiikki

Maailmanmestaruuskilpailujen pitäminen Dohassa keräsi runsaasti kritiikkiä. Kilpakävelijät ovat kritisoineet sääoloja . Vähäinen yleisömäärä on kerännyt myös kritiikkiä Kisojen myöntöä Qatarille on kritisoitu, koska se tapahtui rahalla – Qatar lupasi IAAF:lle noin 24 miljoonan euron tulot sekä maksaa urheilijoiden matkakulut.  Norjan joukkue joutui vaihtamaan hotellia, koska se oli homeinen.
Aljaksandar Kazulin

Aljaksandar Uladzislavavitš Kazulin (valkoven. Аляксандар Уладзіслававіч Казулін, 25. marraskuuta 1955, Minsk) on valkovenäläinen poliitikko ja oli ehdolla Valko-Venäjän presidentinvaaleissa 2006.
Kazulin suoritti asevelvollisuutensa Neuvostoliiton laivastossa merijalkaväessä, valmistui 1980 Valko-Venäjän valtionyliopistosta matematiikasta, toimi yliopistossa vuoteen 1988 luennoitsijana ja dekaanina. Hänellä on tohtorintutkinto myös kasvatustieteissä, ja hän toimi Komsomolissa ohjaajana. Vuodet 1988–1996 Valko-Venäjän opetusministeriössä, jossa hän nousi varaministeriksi.
Vuonna 1996 hänet nimitettiin Valko-Venäjän valtionyliopiston rehtoriksi. Vuonna 2000 hänet valittiin uudelleen rehtorien vaalissa tähän tehtävään. Kazulin toi yliopiston mukaan kaupallisiin hankkeisiin ja perusti sille radioaseman.
Lukašenko erotti Kazulinin marraskuussa 2003 yliopiston kanssa yhteistyötä tekevään yritykseen liittyvän skandaalin vuoksi. Vuoden 2005 alussa Kazulin perusti poliittisen liikkeen Kansan tahto (Narodnaja volja), joka julkaisi saman nimistä lehteä. Maaliskuussa 2005 Kazulin liittyi toiseen Valko-Venäjän sosiaalidemokraattisista puolueista ja nimitettiin yhdistymiskokouksessa Yhdistyneen sosiaalidemokraattisen puolueen johtoon.
Kazulin on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Hän ei puhu valkovenäjää mutta on ilmoittanut aikovansa opiskella.
Kazulin pidätettiin 1. maaliskuuta vuoden 2006 presidentinvaalien aikana ja tuli poliisin pahoinpitelemäksi. 25. maaliskuuta opposition mielenosoituksessa Kazulin pidätettiin jälleen. Hänet tuomittiin 13. heinäkuuta viiden ja puolen vuoden vankeuteen huliganismista ja epäjärjestyksen tuottamisesta. Amnesty Internationalin mukaan syytteet liittyivät tilanteisiin, joissa poliisi yritti väkivaltaisesti estää Kazyliniä rekisteröitymästä mukaan poliittiseen kokoukseen. Hän oli vankilassa 53-päiväisessä nälkälakossa, jonka aikana menetti painostaan 40 kg. Kazulin sai helmikuussa 2008 kolme päivää vapaata vankilasta vaimonsa kuoltua syöpään. Eräiden järjestöjen mukaan hän oli maan ainoa poliittinen vanki.
16. elokuuta 2008 Kazulin vapautettiin yllättäen. Sitä ennen Euroopan unioni oli kertonut pitävänsä tämän ja eräiden muiden oppositiopoliitikoiden vapauttamista vaatimuksena sille, että Brysselin ja Minskin välille voitaisiin palauttaa diplomaattiset suhteet.
Ottilia Stenbäck

Ottilia Stenbäck, lempinimeltään Tiila-täti (31. joulukuuta 1848 Alavus – 15. heinäkuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen opettaja.
Stenbäckin vanhemmat olivat kirkkoherra Karl Fredrik Stenbäck ja Emilia Ottilia Christina von Essen. Stenbäck valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1873. Toimittuaan ensin opettajana Alavudella vuoteen 1876 hän siirtyi Helsinkiin, jossa työskenteli vuoteen 1919 saakka Helsingin suomalaisen tyttökoulun johtajattarena. Hän oli myös koulun yhteydessä toimineen jatko-opiston kasvatusopillisen johtokunnan jäsen ja opiston johtaja professori B. F. Godenhjelmin jälkeen vuodesta 1905 aina vuoteen 1925.
Stenbäck oli mm. NNKY-liiton perustaja ja ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1896–1932 sekä liittohallinnon jäsen 1905-1928 ja toimitti Tilhi-nimistä lastenlehteä vuosina 1884–1886. Hänen teostaan Kasvatusopin historian pääpiirteet I-II (1890-1892) käytettiin yliopiston kurssikirjana. Vuonna 1925 hän julkaisi Wilhem Wegeliuksen elämäkerran.
Reijo Heikkinen

Reijo Heikkinen (s. 21. huhtikuuta 1950 Oulu) on pitkään kasvatustieteen yliopisto-opettajana toiminut kirjailija, jolle on myönnetty professorin arvonimi. Heikkinen asuu Kajaanissa.

Henkilöhistoria

Heikkinen valmistui historiaa opiskeltuaan filosofian maisteriksi Oulun yliopistosta vuonna 1976, valtiotieteen lisensiaatiksi Turun yliopistosta 1980 ja kasvatustieteen maisteriksi 1987 Oulun yliopistosta. Kasvatustieteen tohtoriksi hän väitteli Oulun yliopistossa vuonna 1995 ja seuraavana vuonna hänet nimitettiin kasvatustieteen dosentiksi. 
Heikkinen on merkittävimpiä Lönnrotin, kulttuuriperinteen ja kansankulttuurin sekä kulttuuri- ja luontokohteiden tutkijoita. Hän työskenteli vuodesta 1978 Oulun yliopiston Kajaanin opettajankoulutusyksikössä ja yksikön lakkautuksen jälkeen Oulussa. 
Tutkimuksellisista ansioistaan Heikkinen sai tasavallan presidentin myöntämän professorin arvonimen vuonna 2012. Lisäksi hän on saanut muun muassa tiedonjulkistamispalkinnon 1988, Oulun yliopiston ensimmäisen Hyvän opettajan palkinnon 1990, Oulun Historiaseuran Olaus Magnus -tunnustuspalkinnon 1997, Kajaanin kaupungin kulttuuripalkinnon 2001, Kainuun maakunta -kuntayhtymän Pro Kainuu -palkinnon 2005 sekä Kainuun kirjailijapalkinnon 2008.
Anna Margareta Salmelin

Anna Margareta Salmelin (1716 – 8. syyskuuta 1789 Ilomantsi) oli suomalainen sotavanki. Hän oli ilomantsilaisen lukkarin Johan Lackmanin (1702–1770) puoliso. Hän tuli kuuluisaksi Pikkuvihan miehityksen aikana 1742–1743 onnistuttuaan vapauttamaan suuren joukon venäläisten ottamia suomalaisia sotavankeja. Venäjän miehityksen aikana hänet oli perheineen viety sotavangiksi Venäjälle monen aikansa suomalaisen tavoin.

Vihamielisyydet Ilomantsissa

Elokuussa 1741 perusteettiin vartiosto siviiliväestön suojelemiseksi Ilomantsin pitäjän kirkolle. Venäläiset yllättivät ja vangitsivat tämän vartioston marraskuussa 1741, hävittivät koko pitäjän itäosan ja raahasivat sadoittain siviiliväkeä Venäjälle Laatokan kaupunkiin ja Belozerskiin. 
Lukkari Lackmanin perhe sekä 26 muuta kirkonkyläläistä vangittin. Vangittuja myytiin orjiksi ja kastettiin uudelleen ortodoksiuskontoon.

Pelastusoperaatio

Salmelin palasi sotatoimien lakattua ensimmäisen kuuden palautetun sotavangin joukossa Ilomantsiin. Hän oli huolissaan perheestään, joka oli jäänyt Belozerskiin. Kun kirkkoherra otti toisen miehen lukkariksi, Salmelin lainasi matkarahat ja matkusti Pietariin. Pietarista hän jatkoi matkaansa Ruotsin lähetystön komissiosihteeri Karl Bertil Lagerflychtin avustuksella Belozerskiin. 
Kielitaitoisen adjutantin avulla sanavalmiiksi ja yli-innokkaaksi kuvailtu Salmelin onnistui vapauttamaan perheensä ja naapurinsa, vaikka venäläiset orjanomistajat yrittivät salailla tai väittää orjiensa mieluummin jäävän Venäjälle. Belozerskista palautettiin todennäköisesti hänen ansiostaan 16 miestä ja 12 naista. 
Anna Margareta Salmelin ei tyytynyt pelkästään sankaruuteen, vaan vaati pelastetuilta naapureiltaan korvauksia pelastusoperaatiosta syyskäräjillä 1748. Vastaajina oli 13 perhekuntaa, yhteensä 22 henkeä, jotka lupasivat maksaa vaurastuttuaan. Vuonna 1756 hän vielä velkoi kuuksenvaaralaisen Iivana Puharisen vaimolta Outilta lehmää korvauksena hänen poikansa Ontrein pelastamisesta. Neljä muuta pelastettua puolestaan todisti päässeensä pois Ontrein mukana ilman lukkarinvaimon apua.

Lapset

Anna Margareta Salmelinin ja Johan Lackmanin lapsia olivat Beata Juliana (1735), Ericus (1736), Mats (1738–1791), Anna Christina (1739), Brita (1746–1749), Johannes (1748–1750), Catharina (1750–1753) ja Samuel (1753).
Varsovan rautatieasema (Hatsina)

Aseman historiaa

Asema avattiin liikenteelle jo 1. marraskuuta 1853, jolloin käynnistyi Pietarin ja Hatsinan välinen junaliikenne. Arkkitehti Pjotr Onufrijevitš Salmonovitšin (Пётр Онуфриевич Сальмонович, 1833-1898) suunnittelema asemarakennus valmistui vuonna 1858. Se on muodoltaan pitkulainen ja sen arkkitehtonisesti hallitsevana piirteenä ovat lukuisat kaari-ikkunat ja -ovet. Läpikulkukäytävä erottaa tsaarin osaston lipputoimistosta sekä ensimmäisen, toisen ja kolmannen luokan odotushuoneista. Vuonna 1888 matkustajalaiturien päälle rakennettiin insinööri Feliks Jasinskin (Феликс Ясинский) suunnittelema metallikatos. Vuonna 1895 asema sai sähkövalaistuksen.