google/wiki40b huggingface dataset:
Tampereen Urheilun Edistämissäätiö

Tampereen Urheilun Edistämissäätiö on säätiö, joka toimii nimensä mukaisesti tamperelaisen urheilun hyväksi. Säätiö jakaa vuosittain apurahoja tamperelaisten nuorten valmennuksessa ja ohjauksessa ansioituneille henkilöille seurojen esitysten perusteella.
Se perustettiin vuonna 1946 nimellä Tampereen Urheilutalo-Säätiö. Perustamisen taustalla oli jo 1900-luvun alkupuolella tamperelaisen urheiluväen keskuudessa herännyt ajatus oman urheilutalon saamisesta. Urheilutalohanke oli esillä useaan otteeseen ja erilaisia toimikuntia perustettiin. Lopulta vuonna 1946 syntyi tamperelaisten urheilujärjestöjen muodostama yhtymä, Tampereen Urheilutalo-Säätiö.

Toiminta

Sen päätavoitteena oli liikunnan tarpeita palvelevan urheilutalon saaminen Tampereelle, mutta säätiö toimi myös muun urheilutoiminnan ja -rakentamisen edistämiseksi Tampereella. Vaikka Tampereelle ei koskaan valmistunut säätiön alkuperäisten ajatusten mukaista urheilutaloa, oli säätiö voimakkaasti myötävaikuttamassa urheilupaikkojen, kuten Ratinan stadionin ja Pyynikin uimahallin, rakentamiseen Tampereelle.
Säätiöön kuuluvat kaikki tamperelaiset urheiluseurat ja -järjestöt, jotka ovat ilmoittaneet edustajansa säätiön edustajistoon. Kaksi kertaa vuodessa kokoontuva edustajisto valitsee säätiön hallituksen, joka päättää apurahojen saajista. Vuonna 2009 säätiöön kuuluu 60 tamperelaista urheilujärjestöä. Parhaimmillaan jäseniä on ollut vuonna 1989, jolloin mukana oli peräti 86 jäsenjärjestöä. Yhteensä historian saatossa toiminnassa on ollut mukana noin 150 eri tamperelaista urheilujärjestöä.
Säätiön varainhankinnassa merkittävimmässä asemassa olivat Tammelantorin Tempauksina tunnetut kansanjuhlat, jotka laadukkaalla ohjelmistollaan keräsivät vuodesta 1946 vuoteen 1963 vuosittain 6800-16000 osallistujaa.
Slice of life

Slice of life (ransk. tranche de vie, viipale elämää) on tavanomaisten asioiden kuvaamista taiteessa ja viihteessä. Teatterissa termi viittaa naturalismiin kun taas kirjallisuudessa termi on kerronnallinen tekniikka näennäisesti satunnaisia tapahtumia ilman juonen kerronnallisia elementtejä.
Termin synty yhdistetään ranskalaiseen näytelmäkirjailijaan Jean Jullien (1854–1919).
Magnolia (elokuva)

Juoni

Elokuva seuraa yhdeksän ihmisen elämää, jotka kaikki liittyvät WDKK-televisio-ohjelmaan. Earl Partridge (Jason Robards) tuotti ohjelmaa sen alkutaipaleella 1960-luvun lopussa. Nyt syövän vuoteeseen sitomana ja kuolevana hänen elämänsä on sairaanhoitaja Phil Parman (Philip Seymour Hoffman) käsissä. Earl pyytää Philiä etsimään poikansa T. J. Mackeyn (Tom Cruise), joka vihaa Earlia ja toimii nykyisin mediapersoonana, joka pitää sinkkumiehille seminaareja naisten viettelystä ja hylkäämisestä. Earlin edustusvaimo Linda (Julianne Moore) huomaa miehensä sairauden edetessä rakastavansa tätä aivan oikeasti.
Jimmy Gator (Philip Baker Hall) juontaa WDKK-ohjelmaa nykyisin. Hän on Earlin tapaan kuolemansairas. Jimmyn huumeongelmainen tytär Claudia (Melora Walters) inhoaa isäänsä ja syyttää tätä insestistä. Claudia tutustuu Jimiin (John C. Reilly), joka tapaa hänet työajalla poliisina tarkistaessaan ilmoitusta rauhanhäirinnästä. Stanley Specter (Jeremy Blackman) on lapsinero, joka kilpailee WDKK-ohjelmassa. Hänellä on mahdollisuus rikkoa vuonna 1968 tehty ennätys yhtäjaksoisesta voittoputkesta ja ansaita isälleen tuhansia dollareita. Donnie Smith (William H. Macy) on kyseisen ennätyksen haltija, entinen lapsinero, josta kasvoi katkeroitunut mies.
Vuorokauden aikana heidän tekemänsä valinnat muuttavat heidän elämänsä, kenties lopullisesti.
Selittämättömäksi jäävässä kohtauksessa taivaalta alkaa sataa sammakoita, jotka melkein hautaavat kaupungin alleen.
John Jameson

Elokuvat

Daniel Gillies esittää John Jamesonia elokuvassa Spider-Man 2 – Hämähäkkimies 2.
Rapsiöljy

Rapsiöljy on rapsin (Brassica napus L.) siemenistä puristettua kasviöljyä, jonka rasvahappokoostumus on samankaltainen kuin rypsiöljyssä . Rapsiöljyä käytetään ruokaöljynä, margariinin raaka-aineena ja voiteluöljynä. Sitä on käytetty aiemmin myös öljylamppujen polttoaineena.
HIRLAM

HIRLAM, lyhenne englannin sanoista High Resolution Limited Area Model ("tarkka rajatun alan malli") on tietotekninen säämalli, jota käytetään sääennusteiden laatimisessa. Mallin rajattu ala on esimerkiksi Skandinavian, Euroopan tai Pohjois-Amerikan suuruinen. HIRLAM säämallia ajetaan neljä kertaa vuorokaudessa (00, 06, 12 ja 18 UTC), joissa jokaisessa ennustepituus on 54h. Mallissa käytetty vaakasuuntainen hilaväli on 0.068 astetta, joka vastaa n. 7.5 km. Pystysuunnassa mallissa on 65 tasoa, joista 20 on sijoitettu ilmakehän alimpaan 1000 metriin.
Hirlamin A-versio valmistui vuonna 2006. Myös Suomen ilmatieteen laitos kehittää HIRLAM:ia. Hirlam pystyy ennustamaan kolmen vuorokauden sään 3–16 kilometrin tarkkuudella.
Renée Carl

Renée Carl (10. kesäkuuta 1875 Fontenay-le-Comte, Vendée, Ranska – 31. heinäkuuta 1954 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen mykkäelokuvien kauden näyttelijä. Hän esiintyi 186 elokuvassa vuosina 1907-1937. Ainakin 150 niistä oli ohjannut tai osittain ohjannut Louis Feuillade. Hän itse ohjasi vuonna 1922 valmistuneen elokuvan Un cri dans l'abîme.
Deniz Baykal

Deniz Baykal (s. 20. heinäkuuta 1938 Antalya) on turkkilainen lakimies ja tasavaltalaisen kansanpuolueen poliitikko. Hän suoritti yliopisto-opintonsa Turkissa ja Yhdysvalloissa. Hän pääsi Turkin parlamenttiin vuonna 1973. Myöhemmällä urallaan hän on toiminut muun muassa maansa ulko- ja varapääministerinä. Hän oli puolueen johtaja 10. toukokuuta asti, kunnes joutui eroamaan seksiskandaalin vuoksi.
Pikkumustakaija

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 35 cm ja paino noin 315 g. Pikkumustakaijan höyhenpuku on mustanruskea, vain pyrstön alapeitinhöyhenissä ja käsisulkien ulkohöydyissä on harmaata. Nokka on sarvenvärinen, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Vanhin vankeudessa elänyt pikkumustakaija eli 34,1 vuoden ikäiseksi.

Esiintyminen

Pikkumustakaijaa tavataan Komorien saaristossa, Madagaskarilla ja Seychellien Praslin Islandilla. Lajista tunnetaan kolme alalajia: nigra Madagaskarin itäosissa, libs muualla Madagaskarilla ja sibilans Komoreilla. Praslinin populaatio saattaa olla joko ihmisen saarelle tuoma tai luonnollista kautta saapunut. Carl von Linné kuvaili lajin holotyypin Itä-Madagaskarista.

Elinympäristö

Pikkumustakaija elää metsissä ja pensaikoissa.

Lisääntyminen

Pikkumustakaijan lisääntymisestä tiedetään vain vähän. Sen pesä sijaitsee puunkolossa ja sen pesimäkauden uskotaan kestävän marraskuusta helmikuuhun. Vankeudessa naaras munii kolmesta viiteen munaa, joita se hautoo ainakin kaksi viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä viiden-kuuden viikon ikäisinä.

Ravinto

Pikkumustakaijat syövät hedelmiä, marjoja, siemeniä ja kukkia. Paikoin Komoreilla se on viljelytuholainen kaakaoviljelmillä.
Holly Hunter

Ura

Hunter opiskeli näyttelemistä Carnegie Mellon -yliopistossa, josta valmistui vuonna 1980. Hän teki ensimmäisen elokuvaesiintymisensä vuonna 1981 elokuvassa Koston liekit, jossa hänellä oli sivuosarooli, ja elokuvauransa ensimmäisen pääosaroolin vuonna 1987 Coenin veljesten elokuvassa Arizona Baby. Hän esitti tuossa elokuvassa Edwina ”Ed” McDunnoughia toisen pääosaesittäjän Nicolas Cagen ollessa H. I. McDunnough. Samana vuonna Hunter näytteli myös elokuvassa Broadcast News – suora lähetys ja sai suorituksestaan useita palkintoja, muun muassa parhaan naispääosan Hopeisen karhun Berliinin elokuvajuhlilta. Hän oli myös ehdolla Oscarin (paras naispääosa) ja Golden Globen (paras naispääosa komediassa tai musikaalissa) saajaksi.   
Hunter on saanut useita palkintoehdokkuuksia myös myöhemmällä urallaan. Vuoden 1994 Oscar-gaalassa hän oli ehdolla kahdessa kategoriassa, paras naispääosa (Piano) ja paras naissivuosa (Firma). Hän voitti palkinnon roolistaan Ada McGrathina draamaelokuvassa Piano. Hän sai roolista myös monia muita palkintoja, muun muassa BAFTA-palkinnon, Golden Globen ja parhaan naispääosan Prix d'interprétation féminine -palkinnon Cannesin elokuvajuhlilta. Viimeisimmän useampia palkintoehdokkuuksia keränneen elokuvaroolinsa Hunter teki vuonna 2003 elokuvassa Kolmetoista, josta hän oli parhaan naissivuosan sarjassa ehdolla muun muassa Oscarin, BAFTA-palkinnon, Golden Globen ja SAG-palkinnon saajaksi.
Edellä mainittujen elokuvien lisäksi muita Hunterin tunnettuja elokuvia ovat muun muassa Coenin veljesten elokuva Voi veljet, missä lienet? vuodelta 2000 ja animaatioelokuva Ihmeperhe, jossa hän toimi Helen Parrin (suomenkielisessä versiossa Elli Vaara) alkuperäisenä äänenä.
Hunter näytteli pääroolia, Grace Hanadarkoa Turner Network Televisionin (TNT) vuosina 2007–2010 ensiesittämässä rikosdraamasarjassa Hyvässä uskossa. Hän oli tuosta roolista kahdesti ehdolla Emmyn ja kerran Golden Globen saajaksi. Hänet on palkittu televisiopalkinto Emmyllä kahdesti, vuonna 1989 pääosasta televisioelokuvassa Roe vs. Wade ja vuonna 1993 pääosasta televisioelokuvassa Murhaajaäidin tarina.  
Hunter on näytellyt urallaan elokuvien ja television lisäksi myös teatterissa. Hän teki ensiesiintymisensä Broadwayllä vuonna 1982 Beth Henleyn kirjoittamassa näytelmässä Crimes of the Heart. Vuonna 1984 hän näytteli päähenkilö Carnellea niin ikään Henleyn kirjoittamassa näytelmässä The Miss Firecracker Contest ja uusi roolin sen vuonna 1989 ilmestyneessä elokuvaversiossa.
Hunter sai tähden Hollywood Walk of Famelle vuonna 2008.

Yksityiselämä

Hunter on ollut naimisissa kerran: vuonna 1995 solmittu avioliitto elokuvaaja Janusz Kamińskin kanssa päättyi vuonna 2001. Myöhemmin hän on seurustellut brittinäyttelijä Gordon MacDonaldin kanssa, jonka kanssa on näytellyt Marina Carrin näytelmässä By the Bog of Cats Lontoon West Endillä. Hänellä on MacDonaldin kanssa kaksi lasta, tammikuussa 2006 syntyneet kaksospojat.
Kaarlo Roine

Kaarlo Vilho Roine (5. huhtikuuta 1891 – 5. toukokuuta 1918) oli helsinkiläinen autonkuljettaja ja yksi punakaartin keskisen rintaman päälliköitä Suomen sisällissodan aikana. Hän kuului Vihtori Hasun johtamaan esikuntaan esikuntapäällikkönä. Sodan jälkeen hän jäi valkoisten vangiksi, joutui sotaoikeuteen ja sai kuolemantuomion. Roine ammuttiin toukokuussa 1918.
Felukka

Felukka (arab.  فلوكة‎) on perinteinen puinen purjevenetyyppi, jota käytetään Punaisen meren, itäisen Välimeren ja erityisesti Niilin suojaisilla vesillä. Sen takilointi koostuu yleensä yhdestä ja joskus kahdesta latinalaispurjeesta.
Vaikka felukat on korvattu useissa paikoissa moottoriveneillä ja -lautoilla, ovat ne yhä yleisesti käytössä kuljetusmuotona varsinkin Egyptin Niilillä Assuanin ja Luxorin välillä, jossa niitä suosivat erityisesti turistit niiden tarjoaman rauhallisen kyydin vuoksi. Veneisiin mahtuu kymmenkunta matkustajaa yleensä 1-3-miehisen miehistön lisäksi.
Felukoiden runko on keskeltä leveähkö niiden pituuteen nähden. Latinalaispurjeen vuoksi niillä on mastoa noin kaksi kertaa pitempi yläpuomi, johon purje kiinnitetään. Niissä on harvoin hyttiä, mutta auringolta ja säältä suojaamassa on yleensä kevyt katos.
Hans Wegner

Hans Jørgensen Wegner (2. huhtikuuta 1914 – 26. tammikuuta 2007) oli tanskalainen huonekalumuotoilija. Hänen kalusteidensa orgaaniset ja elegantit linjat ja niiden valmistajien huolellinen puusepäntyö olivat avainasemassa nostamassa tanskalaisia puuhuonekaluja maailmanmenestykseen 1950-luvulla yhdessä Poul Henningsenin, Finn Juhlin ja Arne Jacobsenin töiden kanssa. Wegner piirsi uransa aikana yli 500 tuolia, joista noin sataa on sarjavalmistettu ja joista monista on tullut muotoiluikoneja.
Etelätanskalaisen suutarin pojaksi syntynyt Wegner työskenteli jo lapsena kalustepuusepän apupoikana, ja jatkoi pestiä 20-vuotiaaksi asti, jolloin lähti suorittamaan asepalvelustaan. Hän kävi teknillistä koulua ja opiskeli sitten taideteollisuus- ja arkkitehtuurikouluissa Kööpenhaminassa.
Vuonna 1928 Wegner pääsi suunnittelemaan Århusin uuden kaupungintalon kalustusta Arne Jacobsenin toimistoon. Muutaman vuoden kuluttua Wegner perusti oman suunnittelutoimiston ja alkoi suunnitella huonekaluja yhdessä arkkitehti Børge Mogensenin kanssa FDB-yhtiölle ja myöhemmin yksin PP Møbler -yhtiölle.
Wegner sai kaikkien aikojen ensimmäisen Lunning-palkinnon vuonna 1951 yhdessä Tapio Wirkkalan kanssa. Samana vuonna hänet palkittiin Grand Prix’llä Milanon triennaalissa. Hän on saanut myös ruotsalaisen Prinssi Eugenin mitalin ja tanskalaisen Eckersberg-mitalin. Hänen huonekalujaan on muun muassa Museum of Modern Artin kokoelmissa New Yorkissa.
Wegner käytti tuoleissaan monia perinteisiä ja vaativia puuliitostekniikoita, veistoksellisia ja luonnosta vaikutteita saaneita muotoja sekä eri materiaalien kuten massiivipuun, vanerin, metallin, rottingin ja paperinarun yhdistelmiä.
Keski-Pohjanmaan kansanopisto

Keski-Pohjanmaan kansanopisto (aiemmin nimellä Keski-Pohjanmaan Opisto) on Kokkolan Kälviällä toimiva vuonna 1948 perustettu kansanopisto. Sen opetustoiminta on nyttemmin liitetty osaksi Keski-Pohjanmaan koulutusyhtymän tarjontaa.
Keski-Pohjanmaan kansanopisto sijaitsee Kälviän kirkonkylän läheisyydessä Kälviänjoen kahdella puolella. Sen pihapiiriin kuuluvat opiskelija-asuntolat ja kurssihotelli.

Koulutus

Keski-Pohjanmaan kansanopisto järjestää kansanopistolinjojen ohella koulutusta ammatillisiin perustutkintoihin, ammatti- ja erikoisammattitutkintoihin, leirejä, lyhytkursseja sekä erilaista lisä- ja täydennyskoulutusta.
Nuorille opisto tarjoaa humanistisen ja kasvatusalan opintoina nuoriso- ja vapaa-ajanohjaajan sekä audiovisuaalisen viestinnän (media-assistentti) perustutkintokoulusta. Opistossa on myös laulu- ja musiikkiteatterilinjat. Liikunta-alaa edustaa tanssilinja.
Aikuislinjojen aihepiireinä ovat muiden muassa aistiohjaus, coaching, logoterapia, elämäntaitovalmennus, vammaisliikunta, viittomakieli ja valokuvaus. Sosiaali- ja terveysalan opintojen aiheisiin kuuluvat akupunktio, Alexander-tekniikka, autismi- ja dementiatyö, vyöhyketerapia, koululääketiede, ensiapu, psykoterapia, lymfaterapia, reiki, shindo, Horstmann-tekniikka, neurolingvistinen ohjelmointi, perhepäivähoito ja seksuaalineuvonta.

Huuhaa-palkinto

Keski-Pohjanmaan kansanopisto sai Skepsis-yhdistyksen myöntämän Huuhaa-palkinnon vuonna 2016 "näennäistieteellisten kurssien sisällyttämisestä koulutusvalikoimaan". Skepsis suhtautuu kriittisesti näennäistieteellisten oppien kuten reikin, homeopatian ja kiinalaiseen hoitoperinteen rinnastamiseen tieteelliseen tietoon perustuvan lääketieteen kanssa.

Historiaa

Keski-Pohjanmaan Opisto käynnistyi Kälviällä 25. lokakuuta 1948. Vuoteen 1956 asti se toimi Simukkalan pappilassa, kunnes se muutti nykyiseen paikkaansa Alavainiolle. Vuonna 1973 ja 1981 valmistuivat kaksi asuntolaa. Opisto laajeni toiselle puolelle jokea valmistuneeseen Ylävainion Auditorioon 1989, jota laajennettiin 2008.
Ensimmäisellä vuosikurssilla 1948 aloitti 27 nuorta rehtoripariskunnan Antti ja Liisa Tuomi-Nikulan ohjauksessa. Vuodesta 1974 vuoteen 1993 opistoa johti ”Kälviän Grundtvigiksi” kutsuttu Rauno Malviniemi. 1970–1980-luvuilla opiston pitkillä linjoilla oli parhaimmillaan 160 opiskelijaa. Malviniemen jälkeen rehtoreina ovat toimineet Olli Laurila (1993–1997), Tarja Hovila (1997–2003) ja Mervi Huttula (2003–). Keski-Pohjanmaan Opisto liittyi Keski-Pohjanmaan koulutusyhtymään 2002 ja nimeksi tuli Keski-Pohjanmaan kulttuuriopisto. Sittemmin nimi muuttui muotoon Keski-Pohjanmaan kansanopisto. 
Teatteri-ilmaisun ohjaajia alettiin kouluttaa 1993, kunnes koulutus siirtyi Keski-Pohjanmaan ammattikorkeakoululle 2000-luvun alkupuolella. Nuoriso- ja vapaa-ajanohjaajien koulutus alkoi 1998 ja media-assistenttien 2002.
Aila Niinimaa-Keppo

Aila Niinimaa-Keppo (30. tammikuuta 1952 Revonlahti – 20. kesäkuuta 2009 Vantaa) oli suomalainen toimittaja ja viestintäalan yrittäjä, joka oli julkisuudessa erityisesti Suomi–Georgia-seuran puheenjohtajana.
Niinimaa-Keppo opiskeli Markkinointi-instituutissa ja suoritti yliopistossa viestintäalan arvosanoja. Hän oli alkuun Mainos-renkaan ja Finnsov-matkojen palveluksessa mutta perusti oman viestintäyrityksen Prominorin ('pienemmän puolesta') 1987. Niinimaa-Keppo oli aloitteentekijänä Suomi–Georgia-seuran perustamiseksi 1989. Herätteenä sille oli hänen matkansa Gruusiaan Tbilisiin juuri, kun siellä tukahdutettiin väkivaltaisesti neuvostovastaiset mielenosoitukset. Hän välitti tapahtumat suomalaisille tiedotusvälineille. Vuoden 1991 presidentinvaaleissa hän taisteli Zviad Gamsahurdian valinnan puolesta ja kirjoitti seuraavan vuoden vallankaappauksesta kirjan Shevarnadzen valhe. Niinimaa-Keppoa on luonnehdittu tulisieluiseksi oikeudenmukaisuuden edistäjäksi, joka uskoi totuuden voimaan.
Astrid Lindgren -palkinto

Astrid Lindgren -palkinto on ruotsalainen kirjallisuuspalkinto, jonka perusti kustannusyhtiö Rabén & Sjögren 14. marraskuuta 1967 Astrid Lindgrenin 60-vuotissyntymäpäivän kunniaksi. Palkinto jaetaan vuosittain lasten- ja nuortenkirjallisuuden parissa ansioituneelle kirjailijalle.
Palkinnon arvo on 50 000 kruunua.
Urho Kiukas

Urho Juhana Kiukas (19. marraskuuta 1902 Kymi – 19. marraskuuta 1995) oli suomalainen poliisijohtaja, maaherra ja ministeri. Koulutukseltaan Kiukas oli molempien oikeuksien tohtori.
Urho Kiukas tuli ylioppilaaksi vuonna 1924, suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1930 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1934. Hän toimi asianajajana Helsingissä ja Mikkelissä vuosina 1927–1934, esittelijänä Mikkelin lääninhallituksessa vuosina 1934–1935 ja Heinäveden piirin nimismiehenä vuosina 1935–1944. Vuonna 1945 Kiukas siirtyi sisäministeriöön hallitussihteeriksi ja toimi sen jälkeen poliisiylijohtajana 29.8.1947-16.7.1957, Mikkelin läänin maaherrana vuosina 1957–1970 ja sisäasiainministerina Von Fieandtin virkamieshallituksessa viiden kuukauden ajan vuosina 1957–1958. Hän oli Saimaan kanavan valtuutettu ja Raha-automaattiyhdistyksen puheenjohtaja.
Vuosina 1947–1948 Kiukas toimi toisena syyttäjänä niin kutsutussa asekätkentäjutussa.
Kätilöopiston juttuna tunnetun korruptioskandaalin käsittelyssä 1960–1961 valtakunnanoikeudessa häntä vastaan esitetyt syytteet hylättiin kokonaisuudessaan.
Vuonna 1967 Urho Kiukas ja hänen puolisonsa Kaisu Kiukas perustivat nimeään kantavan rahaston, josta jaetaan apurahoja ja stipendejä Etelä-Savon alueelta kotoisin oleville opiskelijoille.
Kingdom of Madness (Magnumin albumi)

Kappaleet

Kaikki kappaleet on säveltäny ja sanoittanut Tony Clarkin.
Kordillieerien jääkilpi

Laajuus

Laajimmillaan Kordillieerien jäätikkö ulottui Yhdysvalloissa läntiseen Montanaan ja pohjoiseen Idahoon. Rannikolla se ulottui pohjoiseen Washingtoniin Seattlen ja Spokanen tasalle. Alaskassa se ulottui muun muassa Yukonin territorion eteläisimpään kolmannekseen, eteläiseen Keski-Alaskaan ja Alaskan niemimaalle. Jää peitti kaiken Alaskan eteläisimmästä osasta, kaakkoisesta rannikon "kahvasta", joka on Brittiläisen Kolumbian länsipuolella. Jää peitti laajimmillaan lähes koko mannerjalustan, joka oli jääkauden aikana vedenpinnan yläpuolella, Alaskan ja Kanadan rajalla olevasta Juan de Fucan salmesta pohjoiseen.

Historia

Viimeisen Wisconsin-jääkauden viimeistä vaihetta sanotaan Fraser-jäätiköitymiseksi. Silloin jää laajeni Fraserin ja Pugetin alamaihin, ja osaan Juan de Fucan salmea. Jää ulottui lännessä mannerjalustan rajan ja mantereen väliin. Täällä olivat ulkonevan mannerjään kielekkeet Puget Lobe ja Juan de Fuca Lobe. Pugetin kieleke oli jääkauden aikana lämpötilojen mukaan herkemmin liikkuva kuin muut jääkielekkeet, kieleke värähteli 200 kilometriä, ainakin 100 metrin vuosivauhtia. Laajimmassa asemassaan Pugetin kieleke lienee ollut 500–1 000 vuotta. Pugetin silmukka eteni viimeksi läntisessä Washingtonin osavaltiossa 15 000 vuotta sitten. Se synnytti tänne suistoalueita ja muitakin jäätiköille tyypillisiä kerrostumia. Jääkilpi ulottui 270 metrin korkeuteen Columbiajoen laaksossa, ja mannerjalustalla veden alla 0–300 metrin korkeuteen. Itäisillä Kaskadivuorilla syntyi Okanogan jääkieleke, johon liittyi Columbian jääjärvi. Jääkieleke nimeltä Purcell Trench Lobe patosi Missoula-järven.
Läntisessä Yhdysvaltain Washingtonin osavaltiossa ja Kanadan lounaisessa Brittiläisessä Kolumbiassa jää oli laajimmillaan 22 000–18 000 vuotta sitten. ja oli suuresti vetäytynyt, kun jää virtasi taas Pugetin alamaille joskus 17 000–13 000 vuotta sitten. Ennen aikaa 18 000 vuotta sitten jäätikkö saapui läntisillä Kaskadivuorilla, Olympicvuorilla ja Vancouversaarilla laaksojen suille ja loi moreenit, ja vetäytyi takaisin vuorille. Kordillieerien jää eteni Pugetin alamaille kaakkoisen Vancouverin saaren reunalle 18 000 vuotta sitten. Jää kiersi Olympicvuoret ja saapui läntiseen Juan de Fucan salmeen 17 000 vuotta sitten, ja Seattleen 15 000 vuotta sitten. Tämä oli Vashon stade-vaihe, joka päättyi 13 600 vuotta sitten, jolloin jää vetäytyi pohjoisille Pugetin alamaille. Joidenkin toisten mielestä jää olisi ollut 17 200 radiohiilivuotta sitten kauimpana lännessä.
Jäätiköityminen noin 17 500 vuotta sitten oli samalla tasalle sekä läntisillä että itäisillä Kalliovuorilla Yhdysvaltain ja Kanadan rajan tuntumassa, mikä kertoo jäätikön käyttäytyneen laajoilla sektoreilla suunnilleen samalla tavoin. Olympicvuorilla Evans Creek -stadiaalissa jää laajeni 21 000–19 000 vuotta sitten Brittiläisessä kolumbiassa valtavasti. Mount Saint Helensin tienoilla jää laajeni suurimmilleen 18 800 vuotta sitten.
Penektomia

Penektomia tarkoittaa peniksen poistamista leikkauksella lääketieteellisistä tai henkilökohtaisista syistä.

Lääketieteelliset syyt

Peniksen syöpä voi vaatia peniksen osittaista tai täydellistä poistoa. Kuinka paljon poistetaan, riippuu syövän asteesta. Jos syöpää on vain terskan alueella, vain peniksen kärki poistetaan. Pitkälle edenneen syövän takia koko penis poistetaan.
Harvinaisissa epäonnistuneissa ympärileikkauksissa on myös tarvittu täyttä tai osittaista penektomiaa. (ks. en:David Reimer).
Fournierin gangreeni (kivespussin, siittimen ja/tai välilihan kuolioituva bakteeritulehdus) voi vaatia penektomiaa ja/tai orkiektomiaa (kiveksen tai kivesten poistoa).

Henkilökohtaiset syyt

Sukupuolenkorjausprosessin läpikäyneiden miesten operoiminen ei vaadi peniksen poistoa, vaan siitä muovaillaan hänelle klitoris.
Dysmorfinen ruumiinkuvan häiriö voi aiheuttaa penektomian.
Miehet, jotka kokevat olevansa kolmatta sukupuolta, haluavat joskus emaskulaation, eli heiltä poistetaan penis ja/tai kivekset.
Miespuolisilta Skoptsiliikkeen jäseniltä vaadittiin kastraatiota eli joko kivesten ("vähäisempi sinetti") tai myös penis ("suurempi sinetti").
İzmirin maakunta

Historiaa

İzmirin väestö oli 1900-luvun alkuun saakka osittain kreikkalaista. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Turkki oli sekavassa tilassa, kun turkkilaiset kapinoivat Osmanivaltakuntaa vastaan. Versaillesissa vuodesta 1918 käydyissä rauhanneuvotteluissa kreikkalaisilla oli suuria aluevaatimuksia, varsinkin niistä Turkin alueista, joiden väestö oli kreikkalaista. Se saikin Sèvresin rauhassa itselleen muun muassa İzmirin maakunnan.
Kreikassa riemuittiin, että on syntynyt ”uusi Kreikka kahdelle mantereelle ja viiden meren rannoille”. Alueensa laajentamiseksi Kreikka aloitti hyökkäyksen Turkkia vastaan İzmirissa. Tilanne muuttui kuitenkin nopeasti Turkin itsenäisyyssodan sytyttyä toukokuussa 1919, sillä Turkki menestyi taisteluissa Kreikkaa paremmin. Kolme vuotta myöhemmin Kreikka evakuoi armeijansa İzmirista, ja Turkki aloitti syyskuussa 1922 kaupungin ryöstämisen ja kristityn väestön surmaamisen, joka vaati 30 000 ihmisen hengen. Lausannen rauhansopimus 1923 palautti Turkille ne alueet, jotka edellisessä rauhassa olivat joutuneet Kreikalle. Näillä seuduilla vanhastaan asunut kreikkalaisväestö joutui suurimmaksi osaksi Kreikan ja Turkin väestönvaihdossa: Kreikasta Turkkiin siirtyi 400 000 muslimia ja Vähästä-Aasiasta Kreikkaan lähes 1,1 miljoonaa kristittyä.