google/wiki40b huggingface dataset:
Maija Plisetskaja

Maija Mihailovna Plisetskaja (ven. Майя Михайловна Плисецкая; 20. marraskuuta 1925 Moskova – 2. toukokuuta 2015 München) oli venäläinen balettitanssija ja koreografi. 
Plisetskaja syntyi Moskovassa juutalaiseen taiteilijasukuun. Hän aloitti koulunkäynnin Huippuvuorilla, missä hänen isänsä työskenteli kaivoksen johtajana ja diplomaattina. Kun isä joutui teloitetuksi Stalinin vainojen yhteydessä vuonna 1938 ja äiti, elokuvanäyttelijä Rahil Messerer, karkotettiin Kazakstaniin, Maijan huoltajaksi ryhtyi hänen tätinsä, maineikas balettitanssija Sulamif Messerer. 
Moskovassa Plisetskaja sai opetusta Jelizaveta Gerdtiltä. Ensiesiintymisensä Bolšoi-teatterissa hän teki 11-vuotiaana. Hän valmistui koreografiakoulusta vuonna 1943 ja liittyi Bolšoin balettiin, jossa hän nousi sittemmin ensitanssijattareksi ja esiintyi aina vuoteen 1990 saakka. Hänet nimitettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijaksi vuonna 1959, ja hän sai myöhemmin kolmesti Leninin kunniamerkin. Vuonna 1958 hän avioitui säveltäjä Rodion Štšedrinin kanssa. 
Plisetskaja on saanut kansainvälistä mainetta klassisista rooleistaan muun muassa baleteissa Joutsenlampi ja Prinsessa Ruusunen. Hän on työskennellyt baletinjohtajana Roomassa 1983–1984 ja Madridissa 1988–1990. Vuonna 2006 Japanin keisari Akihito myönsi hänelle Praemium Imperialen.
Diário de Notícias

Diário de Notícias on portugalilainen päivittäin ilmestyvä sanomalehti. Sen perustetivat Tomás Quintino Antunes ja Eduardo Coelho Lissabonissa 29. joulukuuta 1864. Lehti on portugalilaisen mediyhtiö Controlinveste omistuksessa.
Lehden päätoimittaja on João Marcelino.
Markku Paasonen

Markku Paasonen (s. 14. marraskuuta 1967 Oulu) on suomalainen runoilija. Hän on julkaissut viisi runokokoelmaa sekä romaanin Pienet kalat syövät suuria kaloja (2014). Runoteos Voittokulku toi Paasoselle Kirjallisuuden valtionpalkinnon vuonna 2002, ja Lauluja mereen uponneista kaupungeista oli vuoden 2007 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon ehdokkaana. Paasosta on luonnehdittu proosarunon mestariksi ja vanhan runomuodon uudistajaksi.
Gumbetin piiri

Gumbetin piiri (ven. Гумбетовский район, Gumbetovski raion, avaariksi Гумбет район, Gumbet raion) on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 676,2 neliökilometriä. Asukkaita on 18 500 henkeä (vuonna 2010).
Gumbetin piiri sijaitsee Dagestanin luoteisosan vuoristoseudulla. Se rajoittuu idässä Kazbekin ja Buinakskin, etelässä Untsukulin ja Hunzahin ja lännessä Botlihin piireihin sekä pohjoisessa Tšetšenian Nožai-Jurtin piiriin. Seudulla virtaa Andijskoje Koisu -joki.
Piiriin kuuluu 15 maalaiskuntaa: Aradirih, Argvani, Danuh, Gadari, Igali, Ingiši, Kiljatl, Mehelta, Nižneje Inho, Šabduh, Tljarata, Tsilitl, Tširkata, Tšitl ja Verhnee Inho. Hallinnollinen keskus on Meheltan kylä, josta on 166 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Mahatškalaan. Asutuskeskuksia on yhteensä 27. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 99,7 % piirin asukkaista on avaareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut puutarhanhoitoon, viljakasvien viljelyyn sekä maidon ja lihan tuotantoon. Teollisuutta edustaa säilyketehdas. Piirin kautta kulkevat Botlihin ja Buinakskin sekä Hasavjurtin ja Tlohin väliset maantiet.
Piirissä toimii 8 lastentarhaa ja 21 koulua. Kulttuurilaitoksia ovat 25 kerhotaloa, 21 kirjastoa ja museo. Paikallislehtenä ilmestyy avaarinkielinen Gumbet.
Gwadar

Maantiede

Gwadarin kaupunki sijaitsee hiekkaisella kannaksella, joka yhdistää vasaran muotoisen niemekkeen mantereeseen. Sisämaa Gwadarin lähellä kuuluu useiden pienehköjen virtojen valuma-alueeseen.

Historia

Aina 1700-luvulle saakka Gwadaria hallitsivat muun Makranin tapaan heimot, joilla ei ollut keskushallintoa. 1700-luvun puolivälin jälkeen Dorrani-valtakunnan vasalli ja Kalatin hallitsija Mir Nasir Khan liitti lopulta Gwadarin omiin alueisiinsa ja vuonna 1784 hän antoi alueen maahansa paenneelle Masqatin sulttaanille Ahmad bin Said al-Busaidille. Ei ole täysin selvää oliko Gwadarin luovutus tarkoitettu pysyväksi. Al-Busaidi maksoi suojelurahaa Mir Nasir Khania seuranneille Kalatin hallitsijoille vuoteen 1857/1858 saakka. Vuonna 1860/1861 silloinen Kalatin hallitsija ehdotti Brittiläiselle Intialle Gwadarin ostamista Omanilta ja sen siirtämistä hänen alueidensa osaksi. Kalatin lisäksi paikasta oli kiinnostunut Persia, jolla oli aluevaatimuksia koko Kalatin rannikon suhteen. Brittieversti Frederic John Goldsmid lähetettiin alueelle tutkimaan maiden aluevaatimusten luonnetta ja hänen mukaansa Omanin valta Gwadarissa oli oikeutettu ja taas Persian vaatimukset perusteettomia. Persian ja Kalatin välinen raja vedettiin lopulta noin 80 kilometriä Gwadarista länteen. Intian varakuningas George Curzon ehdotti Gwadarin liittämistä Kalatiin vuonna 1902, mutta ehdotusta ei koksaan pantu toimeen. Liitos olisi rikkonut brittien ja Ranskan välistä Omanin alueellista koskemattomuutta koskenutta julistusta vuonna 1862. Gwadar oli osa Omania aina vuoteen 1958 saakka, jolloin se myytiin nyt itsenäiselle Pakistanille hintaan 5 500 000 000 Pakistanin rupiaa.
Osana Pakistania Gwadar on ollut myös osa laajempaa Balochistanin konfliktia. Tyytymättömyyttä Pakistaniin ovat aiheuttaneet köyhyys, mutta samalla myös kehityshankkeet, joiden hyötyjen on koettu valuvan lähinnä ulkopuolisille. Useat eri asejoukot alueella ovat tehneet esimerkiksi pommi-iskuja ja sieppauksia. Samaan aikaan Kiina ja Pakistan ovat suunnitelleet esimerkiksi tien rakentamista Kiinan Kašgarista Gwadarin satamaan.

Talous

Paikallisten pääelinkeino on kalastus ja pääasiallinen teollisuus Gwadarissa liittyy kalan jalostukseen. Alueella tuotetaan myös suolaa haihduttamalla merivettä. Vuonna 2016 kiinalaisen yrityksen uutisoitiin aloittaneen uuden teollisuusalueen rakentamisen Gwadariin, jonka arvioitiin tuovan alueelle sen valmistuttua 40 000 työpaikkaa.

Väestö

Vuonna 1998 Gwadarin asukasluku oli yhteensä 43 850. Alueen asukkaat ovat balucheja, arabeja, khojia ja Afrikasta aikanaan tuotujen orjien jälkeläisiä.
Klooriprotikseeni

Käyttötarkoitus

Klooriprotikseenin pääasiallinen käyttötarkoitus on psykoosien, skitsofrenian ja bipolaarisen mielialahäiriön akuuttien maniavaiheiden hoito.
Muita käyttötapoja ovat pre-ja postoperatiivinen ahdistuneisuus ja unettomuus, voimakas pahoinvointi / oksentaminen (sairaalassa oleville potilaille), klooriprotikseeni myös lieventää SSRI-lääkkeiden käytön yhteydessä esiintyvää ahdistusta. Lääke myös lieventää alkoholin ja opioidien käytön jälkeisiä vieroitusoireita.
Sitä voidaan myös käyttää lieventämään ärtyneisyyttä, aggressiivisuutta ja unettomuutta lapsipotilailla joilla ei esiinny psykoottisia oireita.
Eräänä erityisindikaationa on myös ankaran kivun adjuvanttihoito, lääke vahvistaa varsinaisten kipulääkkeiden vaikutusta. Käytetään joko 15, 25 taikka 50 mg:n tabletteina.
Lääkeaineen antipsykoottiset ominaisuudet ovat melko lähellä klooripromatsiinia, myös klooriprotikseeni on sangen sedatiivinen. Erona edelliseen saattaa olla suurempi psykoaktiivinen sekä anksiolyyttinen lääkitysvaikutus, jolla tähdättäneen lieventämään skitsofrenian nk. negatiivioireita.

Sivuvaikutukset

Klooriprotikseeni aiheuttaa tyypillisten ensimmäisen polven neuroleptien tavoin pahanlaatuisen neuroleptioireyhtymän riskin ohella mahdollisesti ekstrapyramidaalisia oireita ja suun ja limakalvojen kuivumista, sydämentykytysta (takykardiaa) sekä allergisia ihottumia: lääkekuurin aikana olisi suojauduttava auringonvalolta. Sama varotoimi koskee myös klooripromatsiinia. Lähdeteos kuvaa ekstrapyramidaalioireiden vaaran vähäisinä.
Liisa Linko-Malmio

Liisa Elina Linko-Malmio (28. toukokuuta 1917 Käkisalmi – 8. joulukuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano) ja Sibelius-Akatemian laulun lehtori vuosina 1963–1984. Hänet tunnetaan Karita Mattilan opettajana.
Hänen mukaansa on nimetty palkinto Liisa Linko-Malmio -palkinto, jota on jaettu vuodesta 2003.
Linko-Malmio opiskeli Suomen lisäksi Tukholmassa ja Lontoossa. Hän oli kiinnitettynä Kansallisoopperaan 1940–1943 ja 1945–1951 (Suomalainen ooppera) sekä 1955–1960 (Suomen kansallisooppera). Bremenin oopperaan hän oli kiinnitettynä 1943 ja Kööpenhaminan kuninkaalliseen teatteriin 1951–1955.
Linko-Malmion isä oli säveltäjä ja pianisti Ernst Linko ja äiti laulaja Lahja Linko. Hänen puolisonsa vuodesta 1943 oli arkkitehti Veikko Malmio.
Liisa Linko-Malmion lauluoppilaita ovat olleet Karita Mattilan ohella muiden muassa Merja Wirkkala, Marjatta Airas, Satu Vihavainen, Margareta Haverinen, Raita Karpo, Kirsi Tiihonen ja Laura Pyrrö. Linko-Malmio sai professorin arvonimen vuonna 1977.
Santiago de Compostelan katedraali

Santiago de Compostelan katedraali (gal. Catedral de Santiago de Compostela) on roomalaiskatolinen katedraali Santiago de Compostelassa Galiciassa Espanjassa. Katedraalin paikalla on ollut kirkollista toimintaa 800-luvun alusta. Nykyisen katedraalin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1075, ja ne jatkuivat jaksoittain vuoteen 1211 saakka.
Katedraali edustaa vahvasti romaanista arkkitehtuuria. Sen pilarit ovat perusmuodoltaan neliöitä, ja niiden sivuissa on kiinni neljä puolipylvästä. Pylväät kannattavat tynnyriholvia sekä jakavat tilan osiin. Keskikäytävän puoleisin puolipylväs kohoaa koko käytävän korkuiseksi kannattelemaan holvikattoa. Sivuikkunat toimivat epäsuorana valonlähteenä.
Katedraalin sisäänkäyntiä koristava Pórtico da Gloria kuuluu romaanisen kuvanveiston merkittävimpiin veistoskokonaisuuksiin.
Bea Toivonen

Bea Toivonen (s. 28. lokakuuta 1992) on Miss Suomi 2014. Hän edusti Suomea myös Miss Universum 2014 -kilpailuissa.
Parturi-kampaajaksi ja meikkaaja-maskeeraajaksi opiskelleen Toivosen äiti Marja Kinnunen on vuoden 1985 Miss Suomi ja isä Harri Toivonen on kilpa-autoilija. Bea Toivosen isoisä oli ralliautoilija Pauli Toivonen ja setä ralliautoilija Henri Toivonen.
Toivonen asui avoliitossa Lontoossa brittiläisen muusikon Jesse Smithin kanssa reilun vuoden, mutta suhde päättyi vuoden 2016 syksyllä ja Toivonen palasi takaisin Suomeen.
Vennajäärä

Koko ja ulkonäkö

Vennajäärä on ruumiinrakenteeltaan rotevanoloinen ja leveäruumiinen sarvijäärälaji. Se on 10–14 mm pitkä, pohjaväriltään harmaa ja kauttaaltaan lyhyen, harmaan karvoituksen peittämä. Kuoriaisen selkäpuolella on mustia, epäsäännöllisten keltaisten täplien reunustamia laikkuja, jotka naamioivat sen hyvin jäkälien kirjomalle puunrungolle. Etuselässä on neljä pitkulaista, mustaa täplää. Raajat ovat harmaanruskeat ja myös niissä erottuu keltaisia ja mustia täpliä. Tuntosarvet ovat huomattavan pitkät ja väriltään punaruskeat.
Hieman samannäköisiä lajeja ovat pärnäjäärä (Oplosia cinerea) sekä haapakatkiainen (Aegomorphus clavipes).

Levinneisyys

Vennajäärä on eurooppalaisittain itäinen laji, jonka läntisimmät esiintymät ovat Puolan Białowiezan metsässä. Lisäksi sitä tavataan Baltiassa, Suomessa sekä Venäjän poikki aina Koreaan saakka. Ruotsista on vain yksi havainto 1800-luvulta. Suomessa vennajäärää tavataan ainoastaan Lounais-Suomen tammialueilla. Aikaisempia havaintoja on tehty laajemmalti mm. Paraisten Lenholmilta sekä Turun Katariinanlaaksosta, mutta niistä ei kuoriaisia ei ole tavattu 1940-luvun jälkeen. Viime vuosina havaintoja on vain Turun Ruissalosta, missä lajilla on ainakin parikymmentä esiintymispaikkaa ja kanta vaikuttaa vakaalta.

Elinympäristö ja elintavat

Vennajäärän elintapoja ei tunneta kovin hyvin. Toukat elävät tammen ja lehmuksen paksujen kuolleiden oksien tai kuolleen puun rungon kuoren alla. Toukat kaivertavat puuainekseen matalia mutta leveitä, mutkittelevia käytäviä. Tavallisimmin niitä tavataan maahan kaatuneista rungoista, mutta joskus myös huonokuntoisista elävistä puista. Lajia tavataan usein yhdessä yleisen saikurahaapsasen (Saperda scalaris) kanssa. Toukkien kehitys kestää ainakin kaksi vuotta ja täysikasvuiset toukat koteloituvat kuoren alle puuhun kaivertamaansa onkaloon, joka on soikea, noin 15–20 mm pikä ja 7–10 mm leveä. Aikuisia kuoriaisia tavataan lisääntymipaikoiksi sopivien puiden rungoilta kesäkuusta elokuuhun, mutta yksittäishavaintoja on jopa toukokuulta.
Suomessa vennajäärän esiintymät ovat pääasiassa suojelualueilla. Lajin suojelun kannalta on olennaista jättää kaatuneet puut ja maahan pudonneet oksat paikoilleen.
Uutelanmäki

Uutelanmäki on mäki Korpilahden Moksin kylässä. Sen korkeus merenpinnasta on 257,8 m, ja sen huippu on Jyväskylän korkein kohta. Uutelanmäellä on taukoriihi.
Tauno Sorvisto

Elämä ja ura

Tauno Sorviston vanhemmat olivat konemestari Otto Sorvisto ja Ida Vauhkonen. Sorvisto aloitti näyttelijän uransa Kokkolan Näyttämöltä, johon hän oli kiinnitettynä 1945–1946. Hän oli Anita Välkin ohella Kokkolan Näyttämön ensimmäinen ammattinäyttelijä. Sen jälkeen Sorvisto näytteli Hämeenlinnan Työväen Näyttämöllä, Porin Teatterissa, Kuopion Yhteisteatterissa ja Vaasan Suomalaisessa Teatterissa. Vuonna 1955 Sorvisto palasi Kuopion Yhteisteatteriin, jossa hän näytteli uransa loppuun.
Sorviston näyttämötehtäviä olivat muun muassa nimirooli komediassa Gabriel, tule takaisin, Ventti-Ville komediassa Omena putoaa ja Polonius tragediassa Hamlet. Uransa alussa hän näytteli Juhanin roolin Hella Wuolijoen draamassa Niskavuoren nuori emäntä.
Sorvisto näytteli Alfredin roolin Sina Kujansuun ohjaamassa televisionäytelmässä Valmistumisen aika vuonna 1978. Lisäksi hänellä oli sivuroolit televisioelokuvissa Ruusubaletti (1968) ja Siunattu hulluus (1975). Uransa varhaisvaiheessa Sorvistolla oli pieni sivutehtävä Edvin Laineen komediassa Tapahtui kaukana (1950).
Sorvisto sai Kultaisen ansiomerkin huhtikuussa 1978.
Sorviston ensimmäinen puoliso oli konttoristi Rauha Annikki Laukkanen, jatkosodan aikana alkanut liitto päättyi puolison kuolemaan 1946. Toinen puoliso oli farmaseutti Kerttu Esteri Tuoma, liitto alkoi 1949 ja siitä syntyi poika vuonna 1952.
Helmholtzin kelat

Helmholtzin kelat ovat laite, joka koostuu kahdesta ympyränmuotoisesta kelasta, joilla on yhteinen keskiakseli ja joiden välinen etäisyys toisistaan on yhtä suuri kuin kelojen yhteinen säde. Helmholtzin keloja käytetään mm. kokeissa kumoamaan ulkoisia magneettikenttiä, kuten Maapallon magneettikenttä. Kelat on nimetty saksalaisen fyysikon Hermann von Helmholtzin mukaan.

Magneettikenttä keskiakselilla

Johdetaan lauseke magneettivuon tiheydelle kelojen keskiakselilla paikan funktiona. Oletetaan, että ohut virtajohdin ei kulje origon kautta. Olkoon johtimessa kulkeva sähkövirta . Vasemmanpuoleisen kuvan merkinnöin voidaan kirjoittaa Biot’n−Savartin laki, joka kertoo magneettivuon tiheyden mielivaltaisessa pisteessä :
, 
missä
 on tyhjiön permeabiliteetti (eli magneettivakio),
 on johtimen differentiaalinen pituusalkio pisteessä  ja
 merkitsee vektorin normia (pituutta).
Sovelletaan Biot'n−Savartin lakia kahdelle ympyränmuotoiselle johdinsilmukalle siten, että piste  sijaitsee silmukoiden keskiakselilla. Tarkastellaan ensin pelkästään yhtä silmukkaa. Asetetaan tarkastelukoordinaatisto siten, että origo on silmukan keskellä ja -akseli kulkee silmukan keskiakselia pitkin. Olkoon silmukan säde  ja siinä kulkeva sähkövirta  (ks. oikeanpuoleinen kuva). Tässä geometriassa Biot'n−Savartin laista saadaan:
sillä  kaikilla . Pisteessä  termit
 ja
ovat vakioita, joten ne voidaan siirtää ulos integraalista. Jäljelle jää suoritettavaksi suljettu polkuintegraali yli -säteisen ympyrän, eli ympyrän kehän pituus:
.
Jos silmukka korvataan halkaisijaltaan yhtä suurella kelalla, jossa on  kierrosta, kerrotaan edellä saatu tulos :llä:
.
Lisätään -akselille kohtaan  toinen kela, jonka säde on  ja kierrosten lukumäärä . Oletetaan, että tässä kelassa kulkee yhtä suuri sähkövirta samaan kiertosuuntaan kuin ensimmäisessä kelassa. Toisen kelan aiheuttama magneettivuon tiheys keskiakselilla lasketaan hyödyntäen jo saatua tulosta. Tarvitsee vain korvata muuttuja :llä. Kokonaisuudessaan magneettivuon tiheys keskiakselilla saadaan näiden kahden kelan magneettivuon tiheyksien summana:
.
Sijoittamalla tähän yhtälöön , saadaan yhtälö magneettivuon tiheydelle Helmholtzin kelojen keskiakselilla:
.

Magneettikenttä kelojen puolivälissä

Keskiakselilla täsmälleen silmukoiden puolivälissä () magneettivuon tiheys on:

Esimerkkejä

Maapallon magneettivuon tiheys maan pinnalla voi olla paikoin 50 μT. Olkoon Helmholtzin kelojen säde (ja etäisyys) 0,5 m ja kummassakin 50 kierrosta. Lasketaan, kuinka suuri sähkövirta keloissa pitää kulkea, jotta puolessa välissä kelojen keskellä vastakkaissuuntainen maan magneettikenttä kumoutuu.
Ratkaisu:
Käyttämällä viimeisimpänä johdettua yhtälöä magneettivuon tiheydelle keskiakselilla kelojen puolivälissä, saadaan:
Kuten huomataan, jo suhteellisen pienellä laitteistolla ja pienellä sähkövirralla saadaan maapallon magneettikenttä keskellä laitteistoa kumottua täysin.
Ludwig Boltzmann

Lapsuus ja opiskeluvuodet

Boltzmann syntyi Wienissä. Hänen isänsä, Ludwig Georg Boltzmann, oli verotarkastaja. Boltzmannin isoisä oli kellovalmistaja, joka oli muuttanut Berliinistä Wieniin ja hänen äitinsä, Katarina Pauernfeind, on alun perin kotoisin Salzburgista. Boltzmann opiskeli kotona hänen vanhempiensa ohjaamana. Boltzmann kävi lukiota Linzissä, joka on ylä-Itävallan pääkaupunki. Boltzmannin ollessa 15 vuotta vanha, hänen isänsä kuoli.
Boltzmann alkoi opiskella vuonna 1863 fysiikkaa Wienin yliopistossa. Hänen opettajiinsa kuuluivat mm. Josef Loschmidt, Joseph Stefan, Andreas von Ettingshausen ja Jozef Petzval. Boltzmann sai filosofian tohtorin arvon vuonna 1866 työskennellen Stefanin alaisena. hänen tutkielmansa käsitteli kineettistä kaasuteoriaa ja vuotta myöhemmin hänestä tuli yksityisdosentti. Tohtoriksi pääsyn jälkeen hän työskenteli kaksi vuotta Stefanin alaisena, jonka aikana Stefan johdatteli Boltzmannin Maxwellin töihin.

Akateeminen ura

Boltzmann sai matemaattisen fysiikan professuurin Grazin yliopistosta vuonna 1869, jolloin hän oli 25-vuotias. Samana vuonna hän työskenteli muutaman kuukauden Heidelbergissä Robert Bunsenin ja Leo Königsbergerin kanssa. Kahden vuoden kuluttua hän pääsi työskentelemään Gustav Kirchhoffin ja Hermann von Helmholtzin kanssa Berliiniin. Matematiikan professoriksi Wienin yliopistoon hän pääsi vuonna 1873 ja pysyi professorina kolme vuotta.
Boltzmann tapasi Henriette von Aigentlerin vuotta aiemmin kuin sai matematiikan professuurin Wienin yliopistosta. Von Aigentler oli matematiikan ja fysiikan opettaja Grazissa. Boltzmann ja von Aigentler menivät naimisiin 17. heinäkuuta 1876 ja saivat kolme tytärtä ja kaksi poikaa. Boltzmann jätti Wienin ja palasi Graziin, siellä hän tapasi Svante Arrheniuksen, ja Walther Nernstin. Vuonna 1885 Boltzmann sai Itävallan tiedeakatemian jäsenyyden ja kahden vuoden kuluttua hänestä tuli Grazin yliopiston rehtori. Boltzmann nimitettiin Münchenin yliopistoon teoreettisen fysiikan professoriksi vuonna 1890.

Viimeiset vuodet

Boltzmann palasi jälleen Wienin yliopistoon, tällä kertaa hänestä tuli teoreettisen fysiikan professori entisen opettajansa tilalle vuonna 1893. Boltzmann ei kuitenkaan tullut toimeen kaikkien kanssa Wienissä, erityisesti Ernst Mach, josta oli tullut filosofian tohtori 1895 ja Wilhelm Ostwald kutsui Boltzmannia Leipzigin yliopistoon. Boltzmann suostui ja matkusti Leipzigiin vuonna 1900. Kaksi vuotta myöhemmin Mach joutui jäämään eläkkeelle huonon terveytensä takia ja Boltzmann näki Wienin taas miellyttävämpänä. Siellä hänen oppilaisiinsa kuuluivat Karl Przibram, Paul Ehrenfest ja Lise Meitner.
Wienissä Boltzmann ei ainoastaan opettanut fysiikkaa vaan piti myös filosofian luentoja. Boltzmannin pitämät luonnonfilosofiaa käsittelevät luennot olivat ensimmäisestä luennosta lähtien todella suosittuja ja luennot saivat erityistä huomiota. Kaikille luennoille osallistuville ei edes riittänyt istumapaikkoja.
Boltzmann kärsi ajoittaisista masennuksista ja hän hirttäytyi Italian Duinossa 5. syyskuuta 1906.
Bob Edwards

Bob Edwards (s. 15. toukokuuta 1947 Louisville, Kentucky) on yhdysvaltalainen radiotoimittaja, joka nykyään isännöi ohjelmaa The Bob Edwards Show XM Satellite Radiossa.
Uransa alkuvaiheessa Edwards työskenteli uutistoimittajana WHEL-asemalla New Albanyssä, jonka jälkeen hän siirtyi lyhyeksi aikaa Yhdysvaltain puolustusvoimien radio- ja televisioverkkoon Koreaan. Vuonna 1974 Edwards siirtyi NPR:lle ja myöhemmin samana vuonna hänestä tuli Susan Stambergin juontajapari All Things Considered -uutisohjelmaan. Vuonna 1979 Edwardsia pyydettiin juuri alkaneen Morning Edition -ohjelman tilapäiseksi isännäksi. Hänen oli tarkoitus toimia juontajana ainoastaan 30 päivän ajan, mutta loppujen lopulta hän hoiti tehtävää lähes 25 vuotta. Edwards syrjäytettiin ohjelman isäntänä keväällä 2004, mikä herätti syytöksiä ikärasismista. Myöhemmin samana vuonna hän siirtyi XM Satellite Radioon.
Bob Edwards nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 2004. Peabody-palkinnon hän sai vuonna 1999.
Susanna Tervaniemi

Susanna Tervaniemi on vuoden 2001 Miss Suomen ensimmäinen perintöprinsessa. Hänet valittiin vuoden 2002 Miss Skandinavia -kilpailun ensimmäiseksi perintöprinsessaksi. Hän on ollut julkisuudessa huumeisiin liittyneiden sotkujen takia. Hänet on tuomittu sakkoihin huumausaineen käyttörikoksista vuosina 2003 ja 2008. Ensin hän jäi kiinni hasiksesta ja ekstaasista, jälkimmäisellä kerralla kokaiinista.
Tervaniemi on kirjoittanut kolumnia rikoslehti Alibiin. Vuonna 2002 hän juonsi Yle TV2:n viihdeohjelmaa Katso pois yhdessä Teemu Virtasen kanssa.
Jussi Ahde on Tervaniemen entinen miesystävä.
SS-divisioona Das Reich

Historia

Lokakuussa 1939 Adolf Hitler määräsi, että SS-Verfügungstruppeen kuuluneista rykmenteistä muodostetaan yksi yhtymä, SS-Verfügungs-divisioona. Siihen kuuluivat jalkaväkirykmentit Deutschland, Germania ja Der Führer sekä tykistörykmentti ja viesti-, pioneeri-, tiedustelu-, panssarintorjunta- ja ilmatorjuntakonekivääripataljoonat. Samalla hän antoi määräyksen kahden uuden yhtymän muodostamisesta eli Totenkopf- ja Polizei-divisioonat.
Ranskan taisteluiden päätyttyä SS-Verfügungs-divisioona oli hetken valvomassa Ranskan länsirannikkoa lähellä Pyreneitä ennen kuin se siirrettiin Alankomaihin heinäkuun alussa valvomaan maan asevoimien aseista riisuntaa. Alankomaissa divisioonan tykistörykmentti vastaanotti uusia patteristoja ja uutta kalustoa, mutta saman aikaisesti yhtymästä siirrettiin upseereita ja yksiköitä perustettavaan SS-divisioona Wikingiin.
Vuoden 1940 lopulla divisioona palasi Etelä-Ranskaan Visouliin. Reichsführer-esikunta muutti yhtymän nimen joulukuussa SS-Deutschland-divisioonaksi ja vain kuukautta myöhemmin nimi muutettiin SS-Reich motorisoiduksi divisioonaksi. Saman aikaisesti yhtymä vastaanotti uusia joukkoja, moottoripyöräpataljoonan sekä divisioonan taktiset tunnukset.