Noam Chomsky

Yliopisto: 1945–1955

Vuonna 1945 Chomskyn ollessa 16-vuotias, hän aloitti yleisen koulutusohjelman Pennsylvanian yliopistossa, jossa hän tutki filosofiaa ja logiikkaa sekä kiinnostui ensisijaisesti arabian kielen oppimisesta. Hän asui kotonaan ja rahoitti perustutkintonsa opettamalla hepreaa. Hän kuitenkin turhautui kokemuksistaan yliopistossa ja harkitsi keskeyttämistä ja muuttamista kibbutzille Palestiinan brittiläiseen mandaattiin. Hänen intellektuaalinen uteliaisuutensa kuitenkin heräsi uudelleen venäläissyntyisen kielitieteilijän Zellig Harrisin kanssa käytyjen keskustelujen kautta. Harrisin Chomsky tapasi ensimmäistä kertaa poliittisissa ympyröissä vuonna 1947. Harris tutustutti Chomskyn teoreettiseen kielitieteeseen ja suostutteli tämän ottamaan aiheen pääaineekseen. Chomskyn kunniamaininnan saanut kandidaatin tutkielma oli nimeltään ”Morphophonemics of Modern Hebrew”. Siinä oli mukana Harrisin kielen menetelmiä. Chomsky sisällytti kyseisen tutkielman maisterin tutkintoonsa, jonka hän suoritti Pennsylvanian yliopistossa vuonna 1951. Hänen maisterintutkielmansa julkaistiin myöhemmin kirjana. Yliopistoaikanaan hän kiinnostui myös filosofiasta, erityisesti opettajansa Nelson Goodmanin vaikutuksesta.
Vuosina 1951–1955 Chomsky nimitettiin Harvardin yliopiston Society of Fellows -ryhmään, johon nimitetään tutkijoita heidän poikkeuksellisen tieteellisen osaamisensa perusteella. Tässä ryhmässä hän aloitti tutkimuksen, joka muodostui hänen väitöskirjakseen. Goodmanin rohkaistua Chomskya hakemaan yliopistoon, merkittävä tekijä hänen päätöksessään hakea Harvardin yliopistoon oli, että filosofi W. V. Quine opetti siellä. Molemmat Quine sekä vieraileva filosofi J. L. Austin Oxfordin yliopistosta vaikuttivat merkittävästi Chomskyyn. Vuonna 1952 Chomsky julkaisi ensimmäisen akateemisen artikkelinsa, Systems of Syntactic Analysis, joka ilmestyi tiedelehdessä The Journal of Symbolic Logic, mutta ei kielitieteen lehdessä. Ollessaan erittäin kriittinen behavioristisille kululle kielitieteessä, hän esitteli ideoitaan luennoillaan Chicagon ja Yalen yliopistossa vuonna 1954. Vaikka hän ei ollut rekisteröitynyt opiskelijaksi Pennsylvanian yliopistoon neljään vuoteen, hän lähetti sinne vuonna 1955 tarkastettavaksi tutkielmansa, jossa hän esitteli ideoitaan transformaatiokielioppiteoriasta; hän sai tohtorin tutkintonsa sen perusteella ja sitä jaettiin yksityisesti asiantuntijoiden kesken mikrofilmillä ennen kuin se julkaistiin osana The Logical Structure of Linguistic Theory -kirjaa vuonna 1975. Tohtorin tutkinto vapautti Chomskyn maanpuolustusvelvollisuudesta, jonka oli tarkoitus muuten alkaa vuonna 1955. Harvardin professori George Armitage Miller luki Chomskyn tohtorintutkielman ja vaikuttui. He julkaisivat yhdessä useita tieteellisiä artikkeleita tietokonelingvistiikasta.
Vuonna 1947 Chomsky alkoi seurustella Carol Doris Schatzin kanssa, jonka hän oli tuntenut lapsuudesta asti. He menivät naimisiin vuonna 1949. Sen jälkeen kun Chomsky nimitettiin Harvardin yliopiston Society of Fellows -ryhmään, he muuttivat yhteiseen asuntoon Bostoniin, Allstoniin, jossa he asuivat vuoteen 1965 asti, kunnes muuttivat Lexingtonin kaupunkiin. Vuonna 1953 he ottivat Harvardin matka-apurahaa vieraillakseen Euroopassa, matkustaen Englannin kautta Ranskaan ja Sveitsin läpi Italiaan. Samalla matkalla he viettivät kuusi viikkoa Hashomer Hatzairin HaZore'a:n kibbutzissa vastaperustetussa Israelin valtiossa. Vaikka he nauttivat matkastaan, Chomskya kauhistutti Israelissa sionismi, arabivastaisuus sekä stalisnismimyönteisyys.
New Yorkin vierailuilla Chomsky kävi usein jiddisinkielisen sanomalehden Freie Arbeiter Stimme toimituksessa. Hän ihastui Rudolf Rockerin ideoista, joka esitteli kirjoituksissaan anarkismin ja klassisen liberalismin välisiä yhteyksiä. Muiden poliittisten ajattelijoiden teksteihin, joita Chomsky luki, sisältyi muun muassa anarkistin Diego Abad de Santillánin, demokraattisosialistien George Orwellin, Bertrand Russelin ja Dwight Macdonaldingin sekä marxistilaisten Karl Liebknechtin, Karl Korschin ja Rosa Luxemburgin kirjoituksia. Lukeminen sai hänet vakuuttumaan anarkosyndikalistisen yhteiskunnan toivomisesta ja häntä kiehtoivat anarkosyndikalistiset kommuunit Espanjan sisällissodan aikana, joita Orwell dokumentoi kirjassa Katalonia, Katalonia (1938). Hän luki innokkaasti vasemmistolaista Politics lehteä ja huomautti sen "vastanneen ja kehittäneen" hänen kiinnostustaan anarkismiin. Myös Living Marxist -aikakauslehti vaikutti häneen. Vaikka hän torjui marxilaiset perusteet, häneen vaikutti paljon Antonie Pannekoekin Living Marxist -lehteen kirjoittamat artikkelit neuvostojen kommunismista. Hän oli myös erittäin kiinnostunut Leninist League -puolueen Marlentinen ideoista ja oli heidän kanssaan samaa mieltä, että toinen maailmansota järjestettiin tuhoamaan Euroopan proletariaatti länsimaisten kapitalistien ja Neuvostoliiton "valtiokapitalistien" toimesta.

Uran alkuvuodet: 1955–1966

Chomsky oli ystävystynyt Massachusettsin teknillisessä yliopistossa (MIT) kahden kielitieteilijän, Morris Hallenin ja Roman Jakobsonin kanssa. Jakobson nimesi Chomskyn apulaisprofessoriksi MIT:iin vuonna 1955. MIT:ssä Chomsky vietti puolet ajastaan konekääntämisprojektin kanssa ja toisen puolen ajastaan opettaen kielitieteen ja filosofian kursseilla. Myöhemmin hän kuvasi MIT:iä ”melko vapaaksi ja avoimeksi paikaksi, joka on avoin kokeiluille ilman tiukkoja vaatimuksia. Se oli hyvä paikka minunlaiseni kiinnostuksille ja töille”. Vuonna 1957 MIT ylensi hänet dosentiksi, ja vuosina 1957–58 hän työskenteli myös Columbian yliopistolla vierailevana professorina. Samana vuonna Chomskyn ensimmäinen lapsi Aviva syntyi, sekä hän julkisti ensimmäisen kielitieteellisen kirjan nimeltä Syntatic Structures, joka radikaalisti vastusti hallitsevaa Harris–Bloomfield -trendiä alalla. Chomskyn ideat herättivät ajatuksia välinpitämättömyydestä vihamielisyyteen ja hänen työnsä aiheutti eripuraa ja ”merkittävää kuohuntaa” tieteenalalla. Kielitieteilijä John Lyons myöhemmin totesi, että ”se mullisti kielen tieteellisen tutkimuksen”. Vuosina 1958–69 Chomsky oli tutkijana Yhdysvaltain kansallisen tiedesäätiön Institute for Advanced Study:ssa Princetonissa, New Jerseyssä.
Vuonna 1959 Chomsky julkaisi arvostelun Language -lehdessä B. F. Skinnerin kirjasta Verbal Behavior, jossa hän argumentoi Skinnerin näkemyksiä vastaan siitä, että kieli olisi opittua käytöstä. Chomsky arvosteli sitä, että Skinner ei huomioinut ihmisen luovuuden roolia kielitieteessä. Arvostelunsa ansiosta hänestä tuli ”vakiintunut intellektuelli”, ja hän jatkoi MIT:ssä Hallenin kanssa kielitieteen parissa. Vuonna 1961 hän sai akateemisen palkinnon virassaoloajastaan, ja hänestä tuli nykykielten ja kielitieteen osaston täysi professori. Hänet nimitettiin puhujaksi Ninth International Congress of Linguists -täysistuntoon, joka pidettiin vuonna 1962 Cambridgessä, Massachusettsissa. Tämä puhujan rooli käytännössä vakiinnutti hänet yhdysvaltalaisen kielitieteen edustajaksi. Hän jatkoi kielitieteellisten ideoiden julkaisemista koko vuosikymmenen ajan, esim. Aspects of the Theory of Syntax (1966), Topics in the Theory of Generative Grammar (1966) ja Cartesian Linguistics: A Chapter in the History of Rationalist Thought (1966). Yhdessä Hallenin kanssa, hän myös muokkasi Studies in Language -kirjasarjaa Harper and Row -kustantamolle ja laajensi fonologiaa generatiiviseen kielioppiin kirjaan The Sound Pattern of English (1968). Hän jatkoi akateemisten tunnustuksien ja kunniamainintojen saamista töillään; vuonna 1955 Kalifornian yliopisto antoi hänelle arvonimen Linguistics Society of America Professor ja sen jälkeen Berkleyn yliopisto arvonimen Beckman Professor. Hänen Beckman-luennot koottiin ja julkaistiin Language and Mind -kirjassa vuonna 1968. Luennoista seuranneet väittelyt Chomskyn ja hänen kriitikoidensa välillä tulivat tunnetuksi nimellä ”kielitieteellinen taistelu”. Nämä väittelyt pyörivät suurimmaksi osaksi filosofisten kysymysten äärellä kielitieteen sijaan.

Edward Herman ja Faurissonin tapaus: 1976–1980

1970-luvun loppupuolella Chomskyn julkaisut laajentuivat ja ne täsmensivät hänen aikaisempia töitään, ottaen kantaa kriitikoihin ja päivittäen hänen kielioppiteoriaansa. Hänen julkiset puheensa herättivät usein paljon kiistelyä, etenkin, kun hän kritisoi Israelin hallituksen toimia ja armeijaa. Hänen poliittiset näkemyksensä olivat oikeistolaisen ja keskustalaisen hyökkäyksen kohteena, hyökkääjistä näkyvimmän ollessa Alan Dershowitz. Chomsky piti Dershowitziä ”täytenä valehtelijana” ja syytti häntä asioiden aktiivisesta vääristelystä. Lisäksi 1970-luvun alussa hän aloitti yhteistyön Edward S. Hermanin kanssa, joka oli myös julkaissut kritiikkiä Yhdysvaltojen sodasta Vietnamissa. Yhdessä he kirjoittivat Counter-Revolutionary Violence: Bloodbaths in Fact & Propaganda -kirjan, joka kritisoi Yhdysvaltojen armeijan osallistumista Kaakkois-Aasiassa ja korosti miten valtamedia jätti huomioimatta ja peitteli näitä aktiviteettejä. Julkaisija Warner Modular alun perin hyväksyi kirjan ja julkaisi sen vuonna 1973, mutta Warner Modularin emoyhtiö Warner Communications paheksui kirjan sisältöä ja määräsi tuhottavaksi kaikki kopiot kirjasta.
Kun valtavirran julkaisijat osoittautuivat vaikeaksi, Chomsky löysi tukea Mike Albertin South End Pressistä, joka oli aktivistisesti suuntautunut kirjakustantamo. Vuonna 1979 Chomsky ja Herman tarkistutti Counter-Revolutionary Violence -kirjan ja julkaisi sen South End Pressin kanssa kahtena julkaisuna The Political Economy of Human Rights -nimellä. Tässä he vertailivat Yhdysvaltain median reaktiota Kambodẑan kansanmurhasta ja Indonesian miehityksestä Itä-Timorissa. He totesivat, että media jätti huomioimatta Itä-Timorin tilanteen, koska Indonesia oli Yhdysvaltojen liittolainen, ja keskittyi sen sijaan Kambodẑaan, koska Kambodẑa oli Yhdysvaltojen vihollinen. Chomskyn ollessa kiinnostunut Itä-Timorin tilanteesta, hän todisti aiheesta Yhdistyneiden kansakuntien dekolonisaation erityskomiteassa (United Nations' Special Committee on Decolonization) vuosina 1978 ja 1979. Hän osallistui myös YK:n konferenssiin Lissabonin miehityksestä vuonna 1979. Seuraavana vuonna Steven Lukas kirjoitti artikkelin Times Higher Education Supplement -lehteen, jossa hän syytti Chomskya siitä, että hän pettää anarkistiset ihanteet ja toimii Kambodẑan johtajan Pol Potin puolustelijana. Vaikkakin Laura J. Summers ja Robin Woodsworth Carlsen vastasivat artikkeliin, että Lukas väärinymmärsi täysin Chomskyn ja Hermanin työt, Chomsky itse ei vastannut artikkeliin. Tämä kiista vahingoitti Chomskyn mainetta, mutta Chomsky edelleen linjasi, että kriitikot julkaisivat tarkoituksellisesti hänestä valheita halventaakseen häntä.
Vaikka Chomsky oli kritisoinut julkisesti pitkään natsismia ja totalitarismia, hänen sitoutumisensa sananvapauteen johti hänet puolustamaan ranskalaisen historioitsijan Robert Faurissonin oikeutta sananvapauteen holokaustin kiistämisestä. Ilman Chomskyn hyväksyntää ja tiedottamista hänen vetoomuksensa julkaistiin Faurisonnin kirjan Mémoire en défense contre ceux qui m'accusent de falsifier l'histoire esipuheessa vuonna 1980. Chomsky ei kuitenkaan puolustanut itse holokaustin kiistämistä, vaan itse oikeutta sananvapauteen, niinkin kyseenalaisissa asioissa kuten holokaustin kiistämisessä. Chomsky tuomittiin laajasti puolustaen Faurissonia, ja Ranskan valtavirran lehdistö syytti Chomskyn olevan holokaustin kiistäjä. Chomsky kieltäytyi julkaisemasta vastaväitteitä heidän syytöksilleen. Kritisoimalla Chomskyn asemaa, sosiologi Werner Cohn myöhemmin julkaisi analyysin tapauksesta nimeltä Partners in Hate: Noam Chomsky and the Holocaust Deniers. Faurissonin tapauksella oli pitkä haitallinen vaikutus Chomskyn uralle, ja hän ei vieraillut Ranskassa – jossa hänen poliittisten kirjoituksien käännöksiä ei julkaistu vasta kuin 2000-luvulla – yli kolmeenkymmeneen vuoteen tapauksen jälkeen.

Reaganin kausi ja työt mediasta: 1980–1989

Republikaanien ehdokkaan Ronald Reaganin valinta Yhdysvaltojen presidentiksi vuonna 1981 merkitsi sotilaallisen väliintulon lisääntymistä Keski-Amerikassa. Nicaraguan Contra-sodan aikana – jolloin Yhdysvallat tuki vastavallankumouksellisten miliisiä Sandinistien hallitusta vastaan – Chomsky matkusti Managuaan tapaamaan työntekijäjärjestöjä ja konfliktia paenneita ihmisiä, pitäen yleisöluentoja politiikasta ja kielitieteestä. Monet näistä luennoista julkaistiin vuonna 1987 On Power and Ideology: The Managua Lectures -kirjassa. Vuonna 1983 hän julkaisi The Fateful Triangle -kirjan, jossa hän tarkasteli Israelin–Palestiinan konfliktia ja Yhdysvaltojen roolia siinä, väittäen, että Yhdysvallat oli käyttänyt konfliktia omiin tarkoituksiinsa. Vuonna 1988 Chomsky vieraili palestiinalaisalueilla todistamassa Israelin armeijan miehityksen vaikutuksia.
Vuonna 1988 Chomsky ja Herman julkaisivat Manufacturing Consent: The Political Economy of the Mass Media -kirjan, jossa he korostivat heidän propagandamalliansa valtamedian ymmärtämiseksi. He väittivät, että jopa maissa, joissa ei ole sensuuria virallisten määritelmien mukaan, esitetyt uutiset esitettiin käyttäen neljää filtteriä, joilla oli suuri vaikutus mitä kirjoituksia raportoitiin ja miten ne oli esitetty. Kirjasta tehtiin elokuva vuonna 1992 nimeltä Manufacturing Consent: Noam Chomsky and the Media, jonka ohjaajina olivat Mark Achbar ja Peter Wintonick. Vuonna 1989 Chomsky julkaisi Necessary Illusions: Thought Control in Democratic Societies -kirjan, jossa hän kritisoi pseudodemokraattista luonnetta lännen kapitalistisissa valtioissa.
80-luvun aikana monet Chomskyn opettamista opiskelijoista tulivat oman alan asiantuntijoiksi kielitieteessä, laajentamalla ja tarkistamalla Chomskyn ideoita generatiivisesta kieliopista. 80-luvun loppuun mennessä Chomsky oli vakiinnuttanut itsensä maailmanlaajuisesti tunnettuna henkilönä.

Lisääntynyt poliittinen aktivismi: 1990–nykyhetki

1990-luvulla Chomsky otti osaa poliittiseen aktivismiin suuremmassa määrin kuin ennen. Säilyttäen sitoutumisen Itä-Timorin itsenäistymiselle, hän vieraili Australiassa pitäen puheita asiasta itätimorilaisille ryhmille, kuten East Timorese Relief Association- ja the National Council for East Timorese Resistance -ryhmille. Luennot, jotka hän piti kyseisistä asioista julkaistiin vuonna 1996 kirjana nimeltä Powers and Prospects. Kansainvälisen julkisuuden seurauksena Chomskyn elämäkerran kirjoittaja Wolfgang Sperlich arveli, että hän tuki itätimorilaisten itsenäistymistä enemmän kuin kukaan muu, paitsi tutkiva journalisti John Pilger. Sen jälkeen kun itätimorilaiset itsenäistyivät Indonesiasta, Australian johtama kansainvälinen Force for East Timor -rauhanturvajoukko saapui Itä-Timoriin; Chomsky kritisoi tätä uskoen, että se oli suunniteltu varmistamaan Australian pääsy Itä-Timorin öljy- ja kaasuvarantoihin Timor Gap Treaty -sopimuksen turvin.
Chomsky vetäytyi kokopäiväisestä opetuksesta, vaikka emerituksena hän kuitenkin jatkoi tutkimista ja seminaareihin osallistumista MIT:ssä.
Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen vuonna 2001 Chomskya haastateltiin laajasti ja nämä haastattelut koottiin ja Seven Stories Press -kirjapaino julkaisi ne lokakuussa. Chomsky väitti, että iskuista seurannut terrorisminvastainen sota ei ollut uusi kehityssuunta, vaan jatkoa samalle Yhdysvaltojen ulkopolitiikalle ja siihen liittyvälle retoriikalle, jota on harjoitettu ainakin Reaganin aikakaudesta 1980-luvulta lähtien. Vuonna 2003 hän julkaisi Hegemony or Survival -kirjan, jossa hän kuvaili Yhdysvaltojen ”imperialistista suurta strategiaa” ja kritisoi Irakin sotaa ja muita näkökantoja liittyen ”terrorisminvastaiseen sotaan”.
Chomsky kiersi maailmaa säännöllisemmin tänä aikana, pitäen puheita eri aiheista. Vuonna 2001 hän piti D.T. Lakdawala Memorial Lecture -luennon New Delhissä, Intiassa, ja vuonna 2003 hän vieraili Kuubassa Latin American Association of Social Scientists -yhdistyksen kutsusta. Vuonna 2002 Chomsky vieraili Turkissa osallistuakseen julkaisijan oikeudenkäyntiin, jota syytettiin maanpetoksesta, koska he olivat painaneet yhden Chomskyn kirjoista; Chomsky puolusti syytettyä ja hänen tuoma kansainvälinen mediahuomio kumosi tuomioistuimen syytteet ensimmäisenä päivänä. Tämän matkan aikana Chomsky vieraili kurdien alueille Turkissa puhuen ja kannattaen kurdien ihmisoikeuksia. Chomsky Maailman sosiaalifoorumin tukijana osallistui heidän konferenssiin Brasiliassa vuosina 2002 sekä 2003. Hän osallistui myös messuihin Intiassa.
Hänen vaimonsa Carol kuoli joulukuussa 2008.
Chomsky osallistui Occupy-liikkeeseen pitäen puheita leirintäalueilla ja tuottaen kaksi teosta, jotka taltioivat liikkeen vaikutukset; Occupy -pamfletin vuonna 2012 ja vuonna 2013 Occupy: Reflections on Class War, Rebellion and Solidarity -pamfletin. Zuccotti Park Press -julkaisija julkaisi molemmat näistä teoksista. Analyyseissään hän arvosteli sitä, miten Occupy-liikkeen kasvu oli vastaus valkoisen työväenluokan koettua etujensa vähenevän ja demokraattisen puoleen hylänneen heidät.
Elokuussa 2015 Chomsky ilmoitti tukevansa Vermontin senaattoria, Bernie Sandersia, tulevissa vuoden 2016 Yhdysvaltain presidentinvaaleissa. Chomsky on tukenut aiemmin vain yhtä ehdokasta Sandersin lisäksi, Ralph Naderia vuonna 1987.
Vuoden 2016 alussa Chomsky moitti julkisesti Turkin presidenttiä Recep Tayyip Erdoğania siitä, että hän sortaa kurdeja ja tukee terroristeja. Chomsky syytti Erdoğania tekopyhyydestä ja lisäsi, että hän tukee al-Nusran rintamaa, joka on Al-Qaidan kumppani Syyriassa. Chomsky kritisoi myös Yhdysvaltojen läheisiä suhteita Saudi-Arabiaan ja Yhdysvaltain osallistumista Saudi-Arabian johtamaan interventioon Jemenissä, korostaen, että Saudi-Arabialla on yksi groteskeimmista ihmisoikeustilastoista maailmassa.
Huhtikuussa 2017 Chomsky väitti, että Yhdysvaltain republikaaninen puolue on maailman vaarallisin organisaatio ihmiskunnan historiassa, viitaten puolueen asenteeseen ilmastonmuutoksen suhteen.

Kielitieteellinen työ

Chomskyn maine kielitieteilijänä perustuu teoksiin Syntactic Structures (1957) ja ennen kaikkea Aspects in the Theory of Syntax (1965), joka lienee maailman siteeratuin kielitieteellinen teos. Näissä teoksissaan Chomsky kehitteli strukturaaliseen lauseopin teoriaa. Hänen työnsä pohjalta syntyi vaikutusvaltainen transformationaalis-generatiivisen lauseopin tutkimuksen paradigma (TG-teoria), jota Chomsky myöhemmin kehitti niin sanotuiksi Principles and Parameters (P&P) ja Government and Binding -teorioiksi (GB) sekä viimeksi niin sanotuksi minimalistiseksi ohjelmaksi (1995). Kaikkia näitä teorioita ja niiden johdannaisia nimitetään usein generativismiksi tai generatiiviseksi kielitieteeksi. 
Chomskyn ajattelussa keskeinen on niin sanottu universaalikieliopin käsite (Universal Grammar). Tämä on Chomskyn mukaan ihmisen lajityypillinen ominaisuus, jonka ansiosta kielen oppiminen on mahdollista. Kielitieteen tehtävä on kuvata kaikille kielille yhteistä universaalikielioppia formalisoimalla universaalikieliopin sisältämät säännöt sekä kielikohtaisesti vaihtelevat parametrit, jotka ovat vastuussa maailman kielten eroista. Oleellista on sen selvittäminen, miksi toiset ilmaisut ovat kieliopillisia ja toiset kieliopin vastaisia. Chomsky ja hänen kannattajansa ovatkin käyttäneet kieliopillisen tutkimuksen aineistona äidinkielisten kielenpuhujien (muun muassa tutkijan itsensä) käsitystä siitä, mitkä lauseet ovat kieliopillisia, mitkä eivät. Chomskyn teoriat ovat läheisessä yhteydessä B. F. Skinnerin ja behavioristien käsityksiin siten, että Chomskyn teoria kielestä alkoi murtaa behavioristista käsitystä oppimisesta. Chomsky löi viimeiset naulat behaviorismin arkkuun Skinnerin ”Verbal Behavior” -kirjaan kohdistamallaan kritiikillä. Chomskyn mukaan klassinen ehdollistamisteoria ei riitä selittämään kielenoppimista.
Chomskyn vaikutus kielitieteeseen on ollut erityisen suuri englantilaisella kielialueella sekä eräissä Euroopan maissa, kuten Italiassa, Skandinavian maissa ja Unkarissa. Yleisen kielitieteen valtavirrassa Chomskyn merkitys on kuitenkin 1980-luvulta alkaen nopeasti vähentynyt kielitypologian nousun myötä. Chomskya ja generativismia on kritisoitu empiirisen kielentutkimuksen laiminlyömisestä. On huomautettu, että kiinnittäessään huomion äidinkielisten kielenpuhujien kieli-intuitioon generativistit ovat lyöneet laimin todellisuudessa esiintyvien kieliopillisten ilmausten tutkimisen. Lisäksi generativistit ovat tutkineet lähinnä syntaksia ja jättäneet muut kielen osa-alueet vähemmälle huomiolle. Osa kritiikistä on kohdistunut Chomskyn käsitykseen, jonka mukaan kielitiede on luonnontiede (science), kun perinteinen lingvistiikka pitää kielitiedettä humanistisena tieteenä (art). Esa Itkonen esittää teoksessaan Empiirisen kielitieteen metodologia (2010), että Chomskyn alulle panema kielitieteellinen vallankumous perustui vain hänen itsensä keksimään 39:ään esimerkkilauseeseen, eikä todellisiin tekstiaineistoihin, eli korpuksiin. 
Vaikka Chomskyn asema kielitieteessä ei tällä hetkellä ole yhtä keskeinen kuin parikymmentä vuotta sitten, hänen ansioinaan voidaan pitää huomion kiinnittämistä kieliopillisten intuitioiden olemassaoloon sekä lauseiden kieliopillisen ja semanttisen mielekkyyden erottamiseen. Tärkeäksi on osoittautunut myös formalisoinnin vaatimuksen tuominen kieliopin tutkimukseen. Generativismin paradigmaan kuuluvat lausetta pääsanan projektiona pitävät kielioppimallit, erityisesti niin sanottu HPSG-teoria, ovat olleet myös tärkeitä virikkeitä tietokoneella tapahtuvan lauserakenteen analyysin kehittämisessä.

Poliittiset näkemykset

Chomskyn poliittiset näkemykset eivät ole juurikaan muuttuneet hänen lapsuudestaan, jolloin hän sai vaikutteita poliittisesta aktivismista, joka oli juurtunut juutalaisten työväenluokan traditioon. Hän pitää yleensä itseään anarkosyndikalistina ja/tai anarkososialistina. Hän ei näe kyseisiä positioita niinkään poliittisina teorioina, vaan ideaaleina, jotka hänen mielestään sopivat ihmisten tarpeisiin parhaiten: vapaus, yhteisöllisyys ja järjestäytymisvapaus. Toisin kuin muut sosialistit, kuten ne, jotka hyväksyvät marxismin, Chomsky uskoo politiikan jäävän tieteen vastuualueen ulkopuolelle. Hän kuitenkin perustaa näkemyksensä ihanneyhteiskunnasta empiiriseen aineistoon ja empiirisesti perusteltuihin teorioihin.
Chomskyn mielestä totuus poliittisesta todellisuudesta on systemaattisesti vääristettyä tai tukahdutettua eliittien yritysten etujen mukaisesti. He käyttävät valtamediaa, mainontaa ja ajatushautomoita edistääkseen omaa propagandaansa. Chomskyn työt pyrkivät paljastamaan tällaisia manipulointeja ja totuuden, jota he peittelevät. Hän uskoo, että "maalaisjärki" on kaikki mitä tarvitaan murtamaan valheiden verkko ja näkemään totuus, jos sitä käytetään kriittisten ajattelutaitojen ja tietoisuuden kanssa siitä, mikä rooli itsekkyydellä ja itsepetoksella on itseen ja muihin. Hän uskoo, että älymystöllä on moraalinen vastuu kertoa totuus maailmasta, mutta väittää että vain harvat tekevät niin, koska he pelkäävät menettävänsä arvovaltansa ja rahoituksensa. Hän väittää, että intellektuellin velvollisuus on käyttää etuoikeuttaan resursseihin ja koulutukseen tukeakseen demokratialiikkeitä ja heidän kamppailujaan.
Vaikka Chomsky on osallistunut protestimarsseihin ja organisoinut aktivistiryhmiä, hänen mielestään ensisijaisesti koulutus sekä ilmaisten oppituntien ja luentojen tarjoaminen edistää laajempaa poliittista tietoisuutta. Hänen poliittiset kirjoituksensa ovat kattaneet monenlaisia aiheita, vaikkakin hänen useimmissa töissään on monia keskeisiä teemoja. Hän on IWW:n jäsen ja International Organization for a Participatory Societyn neuvottelukunnassa.
Noam Chomsky on tunnetuimpia amerikkalaisia vasemmiston edustajia. Hän pitää itseään anarkismin, tarkemmin sanottuna libertaarin sosialismin kannattajana. Tämän hän käsittää erityisesti valtahierarkiat, kuten kapitalistiset yritykset, kaikissa muodoissaan haastavana filosofiana pyrkien eliminoimaan ne epäoikeutettuina.
Ylipäänsä Chomsky ei halua tulla luokitelluksi perinteisten poliittisten suuntausten mukaan ja toivoo näkemystensä puhuvan puolestaan. Hänen tärkeimmät poliittiset toimintatapansa ovat olleet kirjoittaminen lehtiin ja kirjoihin sekä esiintyminen puhujana.
Chomsky näkee neljä vallitsevaa valtiokäsitystä, joille antaa nimet klassinen liberalismi, hänen itsensä kannattama libertaarisosialismi, valtiososialismi sekä valtiokapitalismi. Chomsky on todennut kansainvälisestä politiikasta ja poliittisesta historiasta, että sosialistiset valtiot surmaavat omia kansalaisiaan, kapitalistiset muiden maiden kansalaisia.

Terrorismi

Chomskyn mukaan kansainvälisen terrorismin taustalla ovat terroristeiksi kutsuttujen tahojen lisäksi merkittävällä tavalla suurvallat Yhdysvaltojen johdolla. Terroristien merkittävimmät teot on tehty reaktiona länsimaiden harjoittamaan politiikkaan Lähi-idässä ja muualla. Samoin länsimaat itse tukevat terroristeiksi luokiteltavia tahoja ja tekevät terrorismiksi luokiteltavia asioita. Sinänsä terrorismi – kuten väkivalta yleensäkin – on Chomskyn mukaan tuomittavaa – ja oikeutettua vain suuremman väkivallan estämiseksi. 
Kirjassaan ”Maailmanvalta vai maailmanloppu” Chomsky huomauttaa että ”sotaa terrorismia vastaan” käyvät maat jotka itse harjoittavat terrorismia eri muodoissa; Yhdysvallat, Israel, Venäjä ja Kiina. Lisäksi Chomsky ihmettelee, miksi kukaan ei ole huomauttanut moisesta paradoksista.

Yhdysvaltojen ulkopolitiikka

Chomsky kritisoi voimakkaasti Yhdysvaltain ulkopolitiikkaa. Suurvallat yleensä pyrkivät hallitsemaan maailmaa ympärillään niin sotilaallisesti kuin taloudellisestikin. Niin myös Yhdysvallat. Yhdysvaltojen ulkopolitiikan eräs peruskivi on pyrkimys kumota onnistuneet demokratiakokeilut, so. ”hyvän esimerkin” valtiokokeilut, pyrkimys estää itsenäinen ja myönteinen kehitys sellaisillakin alueilla, joissa Yhdysvalloilla ei ole varsinaisia taloudellisia intressejä. Näin Chomsky selittää interventiot Guatemalaan, Laosiin, Nicaraguaan ja Grenadaan.

Globalisaatio

Kansainväliset instituutiot kuten IMF, WTO, GATT ja NAFTA ovat Chomskyn mukaan uusliberaalilla politiikallaan palvelleet ensisijaisesti omistavaa eliittiä takaamalla halpaa työvoimaa, raaka-aineita ja sijoitusmahdollisuuksia teollisuusmaille. Oleellista olisi sallia myös kehitysmaiden käyttää näitä samoja talouspoliittisia välineitä omaan talouskehitykseensä. Investoijien oikeuksien sijaan kansainvälisissä taloussopimuksissa pitäisi keskittyä ihmisten sosiaalisiin oikeuksiin.

Sosialismi

Chomsky kannattaa libertaarin sosialismin näkemyksiä, jotka edellyttävät paitsi taloudellista vapautta, myös sitä, että omistajien ja johtajien sijasta tuotantoa hallitsevat kuluttajat ja työläiset yhdessä. Neuvostotyylistä valtiososialismia hän on pitänyt totalitaarisena ja ilmiselvän tuhoisana järjestelmänä.

Media

Chomskyn mukaan etenkin Yhdysvalloissa mutta myös muualla tiedotusvälineet rajoittavat ja ohjaavat keskustelua edistääkseen suuryritysten ja hallituksen etua. Demokratia ei voi toteutua epätasa-arvoisessa yhteiskunnassa, jossa tiedotusvälineet ovat taloudellisten valtahierarkioiden omistuksessa. Totalitaaristen maiden sensuuri on varsin tehotonta verrattuna ”vapaiden maiden” tiedotusvälineiden harjoittamaan itsesensuuriin.
Chomsky mainitsee toistuvasti laskelmia siitä, kuinka vähän jotain merkittävää tapahtumaa on käsitelty Yhdysvaltojen tiedotusvälineissä, koska kyseinen aihe on ollut poliittisesti epämiellyttävä Yhdysvaltojen valtaeliitin kannalta. Chomsky myös toteaa, että suuret mediatalot omistavat suuria osia aseteollisuutta harjoittavista yrityksistä eikä olisi median omien etujen mukaista kertoa mitään negatiivista aseteollisuudesta. (Yhtenä esimerkkinä Chomsky mainitsee vuoden 2000 intifadan, jonka aikana Israelin armeija surmasi useita siviilejä amerikkalaisvalmisteisia helikoptereita käyttäen. Samaan aikaan Bill Clinton vahvisti uusimman helikopterikaupan Israelin kanssa. Valtamedia vaikeni tapahtumasta.)

Lähi-itä

Juutalaissyntyinen Chomsky kritisoi voimakkaasti Israelin politiikkaa. Kuuluisa israelilainen toisinajattelija Tanya Reinhardt on Chomskyn oppilaana ollut kielitieteilijä. Israelin ja palestiinalaisten konfliktiin Chomsky kannattaa yhden valtion ratkaisua, jossa etnisillä yhteisöillä olisi kieli-, opetus- sekä kulttuuriautonomia. Chomskyn mukaan tähän päästäisiin kuitenkin välivaiheiden kautta, joista ensimmäinen on kahden valtion ratkaisu.

Vaalit

Chomsky ei vastusta vaaleihin osallistumista, vaan hänen mukaansa on pikemmin äänestettävä demokraatteja kuin republikaaneja silloin kun se auttaa estämään republikaanien valtaanpääsyn. Muutoin Chomskyn mukaan on äänestettävä radikaalimpia vaihtoehtoja, kuten vihreitä (alueilla, joilla ei ole vaaraa siitä että republikaanit voittavat vaalit). Chomsky luottaa vahvasti kansalaisaktivismin voimaan ja on ollut 1960-luvulta Yhdysvaltojen johtavia kansalaisaktivisteja. Chomskyn mukaan muutos parempaan voi tapahtua vain, kun ruohonjuuritasolla olevat ihmiset tarttuvat tuumasta toimeen. Vuoden 2008 esivaaleissa Chomsky kirjoitti Ken Hildebrandtille kirjeen, jossa tämä kehui demokraattien presidenttiehdokas Mike Gravelin saavutuksia Vietnamin sodan lopettamisessa ja hallituksen salailun lopettamisessa, kun tämä julkaisi Pentagonin asiakirjoja. Chomsky kehui myös Gravellia tämän kielteistä asenteesta aggressiivisen ulkopolit..iikan harjoittamista kohtaan. Itse vuoden 2008 presidentinvaaleissa Chomsky kehotti ihmisiä vaa’ankieliosavaltioissa äänestämään Obamaa, mutta ”ilman illuusioita”. Vuonna 2012 Chomsky toisti näkemyksensä, ja kehotti äänestämään vaa'ankieliosavaltioissa Obamaa. Hän kuitenkin lisäsi, ettei itse asu vaa'ankieliosavaltiossa ja äänestää todennäköisesti vihreiden ehdokasta, Jill Steinia.

Uskonto

Chomsky puhuu harvoin suhteestaan uskontoon, mutta kysyttäessä Chomsky on vastannut tieteilijälle tyypilliseen tapaan: tiede ei anna syytä uskoa yliluonnolliseen, mutta Chomsky muistuttaa verkkolehti Science & Theologyn haastattelussa, että monet asiat, joihin ihmiset uskovat, ovat irrationaalisia, mutta silti tosia. Kysyttäessä uskooko Chomsky Jumalaan, on Chomsky vastannut, että ei ymmärrä kysymystä. Chomsky ei omien sanojensa mukaan ole saanut selvyyttä, mitä jumaluudella tarkoitetaan, joten hän ei voi antaa vastausta. Ateistiksi Chomsky ei itseään laske, sillä termiin kohdistuu sama ongelma kuin jumaluuteen; Chomsky ei tiedä, mitä hän ateistina kieltäisi. Chomskyn elämänkatsomus onkin melko lähinnä agnostikkojen ajatuksia. Chomsky kertoo isoisänsä olleen ortodoksijuutalainen, mutta itse hän katsoo olevansa “valistuksen lapsia”, jotka lähestyvät ja tarkkailevat maailmaa rationaalisesta näkökulmasta.
Chomsky on kritisoinut uusateistista liikettä ja todennut esimerkiksi, että ei liity liikkeeseen, sillä hänellä ei ole "ylimielisyyttä" saaranta tieteen filosofiasta lapsensa menettäneelle äidille, joka odottaa näkevänsä edesmenneen lapsensa taivaassa.
Chomsky on työskennellyt monien kristillisten hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa ja puhunut kirkoissa. Etenkin katolisen kirkon pappien vapautuksen teologian työn Latinalaisen Amerikan köyhien ja vähäosaisten hyväksi Chomsky arvostaa korkealle, jopa sankarilliseksi, kuten Chomsky eräissä kirjoissaan toteaa.

Ihmisoikeudet

Poliittisen aktivismin ohella Chomsky on tehnyt töitä eri ihmisoikeusjärjestöille, muun muassa Amnesty Internationalille esimerkiksi Itä-Timorissa ja Kolumbiassa. Chomsky on myös kirjoittanut paljon Turkin harjoittamasta kurdien sorrosta. Tämä johti vuonna 2002 Chomskyn julkaisijan oikeudenkäyntiin Turkissa, mutta Chomskyn saapuminen paikalle veti median huomion oikeudenkäyntiin ja syytteet kumottiin. Chomsky on myös puhunut useissa ihmisoikeuskonferensseissa.

Merkittäviä oppilaita

Chomskyn oppilaina on ollut monia nykyisin tunnettuja vaikuttajia, kuten Mark Baker, Ray C. Dougherty, C.-T. James Huang, Ray Jackendoff, George Lakoff, Howard Lasnik, Robert Lees, James McCawley, Barbara Partee, John R. Ross ja monia muita.