google/wiki40b huggingface dataset:
Charlotte Björkman

Charlotte Björkman (synt. Face 1833 – 26. kesäkuuta 1893) oli suomalainen kirjakauppias Kokkolassa. Hän sai ensimmäisinä sukupuolensa edustajina Suomen kustannusyhdistykseltä kauppaoikeuden vuonna 1867. Aiemmin samana vuonna oli oikeudet saanut myös Alexandra Elving, mutta hän aloitti kirjakauppatoiminnan vasta seuraavana vuonna. Kustannusyhdistyksestä riippumaton ensimmäinen naiskirjakauppias oli luultavimmin kajaanilaisen apteekkarin puoliso Alviina Malmgren, joka piti kirjakauppaa jo 1860.
Charlotte joutui varhain elämään äitinsä kanssa kaksin, koska hänen tehtaan työnjohtajana työskennellyt isänsä joutui rikoksesta vankilaan. Äiti toimi kätilönä Vaasassa, kutoi kanhasta ja myi kynttilöitä elättääkseen pienen perheen. Charlotte Face oli kiinnostunut kirjoista, vaikka tiukka uskonnollinen ympäristö ei rohkaissut siihen. Häntä tukivat kirjakauppiaaksi ryhtymisessä Vaasan kymnaasin lehtori G. J. Hallstén ja tuomari Paul Roschier.
Kirjakaupat oli ensimmäisiä yrityksiä, joissa naiset saattoivat toimia kauppiaina itsenäisesti. Suomen Kustannusyhdistys kannusti naisia alalle, mutta suositteli sitä vuoden 1867 vuosikertomuksessa vain perheettömille, sillä kirjkauppatoiminnan ei katsottu elättävän perheellisiä. Vuoteen 1873 mennessä Suomessa oli aloittanut jo toistakymmentä naispuolista kirjakauppiasta.
Charlotte Face ryhtyi pitämään Kokkolassa lehtori K. A. Alfströmin vuodesta 1848 pitämää kirjakauppaa. Kirjakaupalla oli ollut vielä kaksi omistaa, ennen kuin Charlotte Face aloitti vuonna 1867. Vuosisadan lopulla kirjakauppa oli hänen puolisonsa John Björkmanin nimissä.

Perhesuhteet

Vanhemmat isä työnjohtaja sukuaan Face ja äiti kätilö. Puoliso 1878 konttoristi, raatimies John Björkman.
Punnus (Käkisalmen piiri)

Maantiede ja asutus

Punnuksen kunnan pinta-ala on 245,87 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Käkisalmen piirin Kuninkaanristin (Romaški), koillisessa Petäjärven (Petrovskoje), idässä Mäkrälän (Razdolje) ja Valkjärven (Mitšurinskoje) kuntiin sekä etelässä Leningradin alueen Viipurin piirin Kivennavan (Pervomaiskoje) ja Raivolan (Roštšino), lännessä Kyyrölän (Krasnoselskoje) ja luoteessa Kähärin (Gontšarovo) kuntiin. Pinta-alasta 74,3 % on metsää ja 15,0 % maatalousmaata.
Kunnan pohjoisosa kuuluu Vuoksen alankoon ja muu osa Karjalankannaksen kumpuilevaan keskiylänköön. Järviä ovat Vuoksen suvantojärvi, Raakolanjärvi (ven. Žuravljovskoje) ja Punnusjärvi, jokia Äyräpäänjoki (Bulatnaja), Härkäjoki eli Vuotjoki (Volotšajevka), Punnusjoki (Krasnaja), Kannilanjoki (Ptšelinka) ja Suontaanjoki (Strannitsa). Seudulla on lukuisia soita. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora ja turve. Luonnonsuojelualueita ovat Punnusjärven luonnonmuistomerkki ja Väärämäenselän rauhoitusalue. Ympäristön tila on hyvä.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu neljä kylää: Silino (entiset Muolaan Telkkälä ja Passila), Svetloje (ent. Valkjärven Valkiamatka eli Valkkola), Tšetverjakovo (ent. Valkjärven Lahdenpohja) ja Vasiljevo (ent. Valkjärven Suontaka). Toiseksi suurin asutuskeskus on yli sadan asukkaan Svetloje. Kunnan alueella sijaitsevilla puutarha- ja huvila-alueilla on yli 900 palstaa, minkä perusteella loma-asukkaiden määrä voidaan arvioida noin 1 150 hengeksi.

Liikenne ja talous

Kunnan läpi kulkevat Raudun ja Podgornojen (entinen Kivennavan Seppälä) sekä Jagodnojen (ent. Valkjärven Vaalimo) ja Ptšolinon (ent. Muolaan Ylä-Kuusaa ja Määttälä) väliset päällystetyt maantiet, joista haarautuu päällystetty paikallistie Punnukseen. Keskuskylästä on linja-autoyhteydet Pietarin Devjatkinon metroasemalle sekä Rautuun. Svetlojen kautta kulkevat Raudun, Korobitsynon (ent. Valkjärven Ilmola, Pentsilä, Päivilä ja Sakastila) ja Viipurin välillä liikennöivät linja-autot. Parnasin ja Ozerkin metroasemilta on linja-autoyhteys Vasiljevon laskettelukeskuksiin. Lähin rautatieasema on Raudussa.
Seudun pääelinkeinot ovat matkailu ja maatalous. Lihan ja maidon tuotantoa harjoittava maatalousyritys Krasnoozjornoje työllistää noin 200 henkilöä. Svetlojen kylässä sijaitsee Venäjän tiedeakatemian radioastronominen observatorio 32-metrisine radioteleskooppeineen, joka on yksi alansa parhaista havaintovälineistä koko maailmassa. Arviolta viidesosa työvoimasta käy töissä kunnan ulkopuolella.

Kyläkuva ja palvelut

Punnuksen kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista sekä muutamista matalista kerrostaloista. Sen palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja joukko kauppoja.

Nähtävyydet ja matkailu

Silinon lähellä on arkeologisia löytöpaikkoja. Kunnan alueella sijaitsee neljä talvisodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden yhteishautaa.
Vasiljevon kylässä on Snežnyi ja Zolotaja dolina -nimiset laskettelukeskukset ja Svetlojessa matkailukeskus Krasnoje ozero, jotka työllistävät talvisaikaan lähes 300 henkeä. Kunnan alueella toimii myös viisi lomakylää sekä kalastus- ja metsästysmaja.
Winfried Kretschmann

Winfried Kretschmann (s. 17. toukokuuta 1948 Spaichingen) on Saksan Baden-Württembergin osavaltion pääministeri.
Vuosina 1973–1975 Kretschmann toimi aktiivisesti maolaisessa organisaatiossa Kommunistischer Bund Westdeutschland (KBW). Kretschmann opiskeli Stuttgartissa. Hän toimi biologian, kemian ja etiikan opettajana. Kretschmann on ensimmäinen vihreää puoluetta edustava pääministeri Saksassa, ja hän johtaa ”punavihreää” koalitiota (vihreät ja sosiaalidemokraatit).
Scotland Yard

51.49861°N, 0.13305°W 
Scotland Yard (virallisesti New Scotland Yard) on metonyymi Suur-Lontoon poliisitoimen (Metropolitan Police Service) päämajasta. Suur-Lontoon poliisitoimi on vastuussa suurimman osan Lontoon lainvalvonnasta.
Nimitys juontuu Suur-Lontoon poliisitoimen alkuperäisen päämajan sijainnista Whitehallissa, jossa sillä oli takaovi Great Scotland Yard -nimisellä kadulla. Scotland Yardin puoleisesta sisäänkäynnistä tuli poliisiaseman julkinen sisäänkäynti ja ajan myötä kadusta ja Suur-Lontoon poliisitoimesta tulivat synonyymisiä.
The New York Times kirjoitti vuonna 1964, että juuri niin kuin Wall Street antoi nimensä New Yorkin rahoituslaitosten keskittymälle, niin myös Scotland Yard antoi nimensä poliisitoiminnalle Lontoossa.
Poliisitoimi muutti Great Scotland Yardilta vuonna 1890 ja uudelle päämajalle annettiin nimi New Scotland Yard. Nykyinen New Scotland Yard sijaitsee Broadwayn kadulla Victorian kaupunginosassa ja on ollut Suur-Lontoon poliisitoimen päämaja vuodesta 1967 lähtien. Vuonna 2013 julkaistiin, että poliisitoimi tulee muuttamaan pienempään rakennukseen Victoria Embankmentiin vuonna 2015. Uuden päämajan nimeksi tulee Scotland Yard.

Historia

Suur-Lontoon poliisitoimen perusti Sir Robert Peel vuonna 1829.
Zach Trotman

Ura pelaajana

24. maaliskuuta 2012 Trotman teki kolmivuotisen tulokassopimuksen NHL-seura Boston Bruinsin kanssa.
28. joulukuuta 2013 Dennis Seidenbergin loukkaannuttua Trotman kutsuttiin AHL-farmijoukkue Providence Bruinsista ylös NHL:n puolelle, jossa hän teki debyyttinsä ottelussa Ottawa Senatorsia vastaan. Trotman teki ensimmäisen NHL-maalinsa 2. huhtikuuta 2015, jolloin teki voittomaalin 3–2 -lukemiin päättyneessä ottelussa Detroit Red Wingsiä vastaan.
Aleksandr Kutšma

Aleksandr Kutšma (s. 9. joulukuuta 1980) on kazakstanilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Kutšma on vuonna 1997 alkaneella ammattilaisurallaan pelannut tähän mennessä FC Tarazissa, FC Kairat Almatyssa, Rastatt 04:ssä, SG Sonnenhof Großaspachissa, 1. FC Pforzheimissa, Ruch Chorzówissa ja nykyseurassaan FC Astanassa, jossa hän on plannut vuodesta 2006 lähtien.
Maajoukkueessa hän on pelannut 33 ottelua ja tehnyt kaksi maalia. Hän liittyi siihen vuonna 2005.
John Stott

John Robert Walmsley Stott CBE (27. huhtikuuta 1921 – 27. heinäkuuta 2011) oli brittiläinen teologi. Hän oli evankelikalismin kansainvälisellä tasolla näkyvimpiä hahmoja.
Stott syntyi Lontoossa agnostisen Arnold-isän ja kristityn Emily-äidin poikana. Hän opiskeli Cambridgen yliopistolla teologiaa sekä nykykieliä ja toimi vuosina 1950–1975 All Souls Churchin johdossa. 
Stott julkaisi uransa aikana lukuisia kirjoja, joita on käännetty myös suomen kielelle. Hänellä oli keskeinen rooli Lausannen julistuksen (1974) työstämisessä. Hän kuoli 90-vuotiaana heinäkuussa 2011.
Jöran Wilhelm Lode

Jöran (Göran) Wilhelm Lode (19. maaliskuuta 1742 Turku – 11. syyskuuta 1799 Turku) oli Lode -sukuun kuulunut lakimies ja poliitikko, joka toimi Vaasan ja Turun hovioikeuden presidenttinä.
Loden vanhemmat olivat everstiluutnantti Otto wilhelm Lode ja Katarina Agneta Fleming. Hän opiskeli Turussa ja tuli hovioikeuden auskultantiksi 1776. Helsingin ryhmentin auditööri hänestä tuli 1771 ja Vaasan vasta perustetun hovioikeuden asessori 1776. Reuterholmin valtakaudella Loden ura kehittyi nopeasti: hänestä tuli revisiosihteeri ja yliauditööri 1792, oikeuskansleri 1793 ja sen ohella Vaasan hovioikeuden presidentti 1975. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin Turun hovioikeuden presidentiksi, mitä virkaa hän kävi hoitamaan Reuterholmin menetettyä asemansa ja Loden samalla oikeuskanslerin tehtävänsä. Lode otti osaa vuosien 1769-1770 ja 1771-1772 valtiopäiviin toimien kiivaasti hattuja vastaan.
Lode kuoli naimattomana.
Adolph Lindskog

Per Adolph Lindskog (4. joulukuuta 1751 Tukholma Ruotsi – 20. kesäkuuta 1836 Pietarsaari) oli kauppaneuvos, laivanvarustaja ja tehtailija.
Lindskogin vanhemmat olivat David Lindskog ja Sara Myhra ja puoliso vuodesta 1781 Anna Catharina Malm (1762–1833). Pietarsaareen Tukholmassa syntynyt Lindskog saapui ensimmäisen kerran kesällä 1775 laivan perämiehenä, jäi maihin ja ryhtyi Malmin sukuun kuuluneen Niclas Malmin omistaman kauppahuoneen palvelukseen. Laivuriksi ja porvariksi kaupunkiin hänet hyväksyttiin muutaman vuoden päästä, vuonna 1781 hän avioitui ensimmäisen työnantajansa tyttären kanssa. Laivanpäällikkönä Lindskog toimi vuoteen 1788 asti, mutta appensa kuoltua 1785 hän sai perintönä osuuksia kauppalaivoihin ja paneutui laivojen rakentamiseen ja varustamiseen. Täydet porvarioikeudet Lindskogille myönnettiin 1786. Hän rakennutti yhteensä kuusitoista alusta ja oli vuodesta 1796 osakkaana Pietarsaaren kauppiaiden yhteisessä telakassa. 1800-luvun alussa Lindskog hankki Ähtävältä sahan ja myöhemmin Pietarsaaren tupakkatehtaan osake-enemmistön. Hän kohosi liiketoimiensa ansiosta maakunnan varakkaimpien joukkoon ja muun muassa rakennutti Pietarsaaren ensimmäisen kivitalon. Vuonna 1818 hän luovutti liikkeensä hoidon poikansa Carl Salomonin hoitoon, vanhemman pojan Niclas Adolphin muutettua Tukholmaan 1810. Kummankaan pojan liiketoimet eivät kuitenkaan onnistuneet, Carl Salomonin hoitamina liiketoimet joutuivat vararikkoon 1842. Jo sitä ennen vuonna 1835 Lindskogien kaupunkitalo oli tuhoutunut Pietarsaaren tulipalossa.
Corona Australidit

Näkyvyys

Corona australidien radiantin deklinaatio on -48°, joten se ei näy Suomesta.
Kääpiövalas

Koko ja ulkonäkö

Kääpiövalas on  5–6 metrin pituinen ja voi painaa 4,5 tonnia. Naaraat ovat koiraita suurempia. Selkä ja kyljet ovat tumman harmaita. Väritys tummenee valaan ikääntyessä. Vatsapuoli on valkoinen. Selkäevä kaartuu taaksepäin ja sijaitsee ruumiin takapuolella. Evät ovat pienet, kapeat ja pyöreähköt ja tummemmat kuin muu ruumis. Pyrstön keskellä on pieni lovi. Pää on pienehkö ja siinä on pieni sierainaukka. Yläleuka on silovalaiden tapaan kaareva. Kidassa on 210–230 hetulaa kummallakin puolella. Niiden pituus voi olla 69 senttiä ja ne ovat väritykseltään vaaleaneltaisia. Kääpiövalalaan hetulat ovat vahvemmat ja taipuisammat kuin muilla hetulavalailla. Kurkussa on kaksi uurretta, jotka laajentavat sitä hieman ruokailun aikana. Kylkiluita on enemman kuin millään muulla hetulavalaalla.
Kääpiövalas luokiteltiin aemmin silovalaisiin, mutta kuuluu nykyään omaan heimoonsa, vaikka sillä on silovalaiden kanssa monia yhteisiä piirteitä kuten yläleuan kaarevuus.

Levinneisyys ja elinympäristö

Kääpiövalasta tavataan eteläisen pallonpuoliskon lauhkeissa merialueilla Antarktiksen ympäristössä Tyynessä valtameressä ja Atlantissa. Kääpiövalaasta on vain muutamia varmennettuja havaintoja avomereltä. Kääpiövaltaita tiedetään kuitenkin rantautuneen Argentiinassa, Falklandinsaarilla, Chilessä, Namibiassa, Etelä-Afrikassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa.
Niitä tavataan muun muassa Tasmanian, Etelä-Australian, Etelä-Afrikan ja Falklandinsaarten alueella. Kääpiövalaiden määrää ei tiedetä, ja niitä nähdään harvoin. Sen levinneisyysalue on kuitenkin laaja, eikä siihen kohdistu ihmisen aiheuttamia suuria uhkia ja toisaalta lajia tavataan satunnaisesti jopa 80 yksilön parvissa. Sitä pidetään siksi elinvoimaisena lajina. Lajin suurimpia uhkia lienevät ryöstökalastus ja elinympäristön muutokset.

Elintavat

Kääpiövalaat liikkuvat yleensä yksin tai pareittain, mutta jopa 80 valaan ryhmiä on havaittu. Niiden elintavoista tiedetään kuitenkin hyvin vähän. Ei ole varmuutta elävätkö perheryhminä tai muista sosiaalisista piirteistä. Kääpiövalaat ovat nopeita ja vahvoja uimareita
Kääpiövalaat syövät lähinnä krillejä ja hankajalkaisia, joita ne siivilöivät vedestä muiden hetulavalaiden tapaan.
Kääpiövalas naaraat synnyttävät yhden poikasen noin 11 kuukauden kantoajan jälkeen. Poikasen imetysajaksi on arvioitu 6–12 kuukautta. Synnytys tapahtuu luultavasti rantavesissä ja matalissa vesissä keväällä tai kesällä.

Luokittelu

Michelangelo Bisconti kuvasi vuonna 2012 Miocaperea pulchran,  uuden kääpiövalaslajin, jolloin kääpiövalas ei olisikaan heimonsa ainoa laji. Hän sijoitti tutkimuksessaan Neobalaenidae-heimon yhdessä silovalaiden kanssa yläheimoon Balaenoidea. Sen sijaan Fordycen ja Marxin (2013) kladististen tutkimusten mukaan nämä kaksi lajia kuuluvat aiemmin sukupuuttoon kuolleena pidettyyn heimoon Cetotheriidae.
Tazinlahti

Tazinlahti (ven. Та́зовская губа́, Tazovskaja guba) on Karanmeren Obinlahteen yhtyvä matala lahti Gydanin ja Tazin niemimaiden välillä. Sen pituus on noin 330 kilometriä ja leveys lahden suulla 45 kilometriä. Matalilla rannoilla on tundrakasvillisuutta. Vuoroveden vaihtelu on 0,7 metriä. Lahteen laskevat Taz, Pur ja Messojaha -joet.
Helsingin itsenäinen evankelisluterilainen seurakunta

Historia

Seurakunnan toiminta alkoi 1940-luvulla, mutta se merkittiin yhdistysrekisteriin vasta 29. joulukuuta 1958. Seurakunnan nimi oli aiemmin Helsingin vapaa evankelisluterilainen seurakunta, mutta se vaihtoi nimensä nykyiseen muotoonsa vuosien 2013 ja 2014 vaihteessa. Aiempi nimi oli aiheuttanut sekaannuksia, kun seurakunnan luultiin kuuluvan vapaisiin suuntiin. Vuonna 2016 seurakunta alkoi pitää Helsingin jumalanpalveluksiaan Luther-säätiön Koinonia-keskuksen tiloissa.

Toiminta

Seurakunnan toiminta-alueena on pääkaupunkiseutu, erityisesti Helsinki ja Järvenpää, joissa molemmissa pidetään säännöllisiä jumalanpalveluksia. Seurakunta järjestää lisäksi lasten kerhoja, nuorteniltoja, raamattupiirejä ja lauluiltoja. Seurakunnalla oli vuonna 2010 150 jäsentä.
Etelä-Hamgyeong

Aluejako

Etelä-Hamgyeongin maakunta jakautuu kolmeen kaupunkiin (si), kahteen suuralueeseen (gu ja jigu) ja 15 piirikuntaan (gun).
Direct Action: Day 21

Kappaleet

Kakki kappaleet säv. Jimmy Pursey ja Dave Parsons jollei toisin mainita.
Arthur Golden

Arthur Golden (s. 1956 Chattanooga Tennessee, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija. Golden on kirjoittanut menestysromaanin Geishan muistelmat (engl. Memoirs of a Geisha).
Golden kuuluu varakkaaseen New York Times -lehden omistavaan Ochs-Sulzbergerin sukuun. Hän opiskeli Harvard Collegessa ja suoritti arvosanan taidehistoriassa erikoistuen japanilaiseen taiteeseen. Vuonna 1980 hän suoritti Master of Arts -arvon Japanin historiassa Columbian yliopistossa ja opetteli mandariinikiinaa. Vietettyään kesän Pekingin yliopistossa hän meni töihin Tokioon. Yhdysvaltoihin palattuaan hän suoritti Bostonin yliopistossa Master of Arts -arvosanan englannin kielessä. Hän asuu Brooklinessa Massachusettsissa Yhdysvalloissa.
Ilmestyttyään 1997 Geishan muistelmat oli New York Timesin bestseller-listalla kaksi vuotta. Sitä on myyty englanniksi neljä miljoonaa kappaletta, ja se on käännetty 32 kielelle eri puolilla maailmaa.
Geishan muistelmia varten kirjoittaja haastatteli useita geishoja, joista tärkein oli Mineko Iwasaki. Heiltä kirjoittaja sai tietoa geishojen maailmasta. Journalismitaustansa vuoksi Golden päätti tehdä kirjasta kuvitteellisen, mutta kuitenkin mahdollisimman lähellä totuutta olevan, ja hän pyrki saamaan kaikki yksityiskohdat täsmälleen oikein.
Kun Geishan muistelmien japaninkielinen laitos ilmestyi, Arthur Goldenia syytettiin sopimuksen rikkomisesta ja Iwasakiin kohdistuvasta kunnianloukkauksesta. Kantaja väitti, että Golden oli sopinut, ettei paljasta häntä, jos hän kertoo elämästään geishana, sillä perinteinen vaikenemisen sääntö kieltää heitä kertomasta asiakkaistaan. Asia sovittiin ilman oikeudenkäyntiä julkistamattomalla rahasummalla.
Teoksen Geishan muistelmat pohjalta tehtiin 2005 elokuva, jossa näyttelevät Ziyi Zhang ja Ken Watanabe. Elokuvan on ohjannut Rob Marshall.
Newfoundlandin matalikko

Newfoundlandin matalikko (engl. Grand Banks of Newfoundland) on n. 500 kilometrin pituinen merialue Atlantilla Kanadan itärannikolla, Newfoundlandin saaren kaakkoispuolella. Matalikon keskisyvyys on 50-100 metrin välillä. Se sijaitsee Labradorin- ja Golfvirran kohtaamispaikassa ja se on syntynyt Golfvirran sulattaessa Labradorinvirran mukana pohjoisesta kulkeutuneita jäävuoria, jolloin vuorten mukana kulkeutunut sora on painunut pohjaan. Alueella on useita erillisiä matalikkoja, joista suurimpien nimet ovat Grand, Green ja St. Pierre. Matalikkoalueiden, joiden syvyys on alle 200 metriä, yhteenlaskettu pinta-ala on noin 282 500 km².
Alue tunnetaan sumuisena, mikä johtuu lämpimän Golfvirran ilmamassojen kohtaamisesta Labradorinvirran tuomien kylmien ilmamassojen kanssa, jolloin ilman ja meren väliset lämpötilaerot ovat suuria. Alueella on myös runsaasti jäävuoria, etenkin keväisin.
Newfoundlandin matalikko on ollut kansainvälisesti tunnettu kalastusalue, josta on kalastettu erityisesti turskaa. Myös kolja, meriahven, kampela, makrilli ja silli kuuluvat alueen kalalajeihin. Eurooppalaiset kalastajat havaitsivat alueen kalaresurssit 1400-luvun lopussa, ja alue alkoi pian houkutella runsaasti vanhan mantereen kalastajia. Alueen kalaisuuden ansiosta syntyivät myös ensimmäiset Newfoundlandin eurooppalaisasutukset, jotka perustettiin kalan kuivaus- ja suolaustukikohdiksi ennen kalojen kuljetusta Eurooppaan. 1900-luvulla eurooppalaiset, yhdysvaltalaiset ja kanadalaiset kalastajat ovat jatkaneet suurimittaista kalastustoimintaa. 1950-luvulta lähtien alueella toimi myös paljon venäläisiä ja japanilaisia kalastusaluksia. Kanadan hallitus laajensi merialuettaan vuonna 1977, jolloin suurin osa alueesta tuli sen hallintaan ja ulkomaalaisten kalastajien määrää vähennettiin. Alueen turskakanta romahti vuonna 1992, jolloin sen kalastaminen loppui lähes kokonaan. Kalastus aloitettiin uudelleen rajoitetussa määrin 1998, mutta turskakannat ovat edelleen hyvin alhaiset, eikä kalastustoiminta ole palannut entiselleen.
Öljynporaus alueella alkoi 1970-luvun lopulla ja se nousi yleiseen tietoisuuteen etenkin Ocean Ranger -porauslautan onnettomuuden johdosta, missä sen 84 hengen miehistö menehtyi 15. helmikuuta 1982. Uusimpia öljykenttiä ovat Hibernia, jossa öljyntuotanto alkoi 1997 sekä Terra Nova, jossa tuotanto aloitettiin tammikuussa 2002.
Lannoitus

Lanta-lannoitus

Ennen keinotekoisten lannoitteiden keksimistä lannoitteena toimi etupäässä eläinten lanta. Aikaisemmin lantaa käsiteltiin kiinteänä kuivalantana talikoimalla se karjasuojista hevoskärryjen lavalle ja talikoimalla se lavalta peltoon. Sähköistymisen ja vesipumppujen sekä lantapumppujen kehittymisen myötä lantaa alettiin käsitellä virtsaan ja veteen sekoittuneena lietemuodossa. Aikaisemmin lannan tai lietteen levittämisessä ei ollut rajoituksia, mutta Euroopan unionin aikana on ravinteiden huuhtoutumista pyritty ehkäisemään rajoittamalla lannanlevitystä.  Esimerkiksi lantaa tai lietettä ei saa levittää pelloille talvella, kun maa on jäässä. Näin koska lumen sulamisen mukana lannan ravinteet huuhtoutuvat vesistöihin ja aiheuttavat rehevöitymistä. Lisäksi lanta tulee mullata. Tämä voidaan tehdä suoraan levittimessä olevalla multaimella tai jälkikäteen vaikkapa äkeellä.

Keinolannoitus

Keinolannoitteiksi eli keinotekoisiksi lannoitteiksi kutsutaan kemianteollisuuden valmistamia lannoitteita, jotka on jauhemuodosta levittämisen helpottamiseksi rakeistettu. Ensimmäiset keinolannoitteet levitettiin käsin samaan tapaan kuin aikaisemmin kylvettiin kylvövakasta heittelemällä siemeniä peltoon.
Toisessa vaiheessa kehittyivät ensin hevosvetoiset ja sitten traktorin perässä vedettävät lannoittimet, kunnes lannoittimet kiinnitettiin traktorin kolmepistenostolaitteisiin, jolloin lannoitettaessa pellon päässä kääntyminen tuli helpommaksi.
Kolmannessa vaiheessa lannoitusmahdollisuus liitettiin kylvökoneeseen, jolloin muodostui kylvölannoitin. Tällöin kylvön jälkeen ei ole välttämätöntä keinolannoittaa erikseen, mikä on säästänyt peltotyötunteja ja vähentänyt ajokertoja.

Ympäristövaikutukset

Maatalousteknologian kehittäminen kuten lannoitteet säästää 13,1 miljardia hiilidioksiditonnia kasvihuonekaasupäästöjä vuosittain verrattuna vuoden 1961 teknologiaan. Hiilipäästöjä aiheuttaa eniten peltoalan lisääminen, mutta satojen kasvu johtuu lähinnä teknologian kehittymisestä, vähemmän peltojen lisäämisestä. Viljatuotanto kasvoi 162 % ja väestö vain 111 % vuosina 1961 - 2005. 
Lannoittamisen muita ympäristöhaittoja olisi mahdollista vähentää mitoittamalla ja kohdentamalla lannoitteet tarkemmin. Haitat koskevat keinolannoitteiden ohella myös luomulannoitteita, lantaa.
Euroopan unionissa, jossa 27 jäsenvaltion maatalouspolitiikka on yhteinen, on kiinnitetty huomiota myös ympäristötukien muodossa peltoviljelyn ravinnepäästöihin. Tässä tarkoituksessa on pyritty hillitsemään peltoon jäävän ja ilmaan typen tapaan haihtumattoman fosforin jäämiä, joiden riski karjatalousalueilla ei ole vähäinen.
Deltasypressit

Kuvaus

Deltasypressit ovat kausivihantia tai puoliainavihantia puita. Oksanhaaroja on kahdentyyppisiä, pysyviä pitkähaaroja ja yksivuotisia lyhythaaroja eli lyhytversoja. Pysyvät haarat ovat ilmaraollisia ja vihreitä muutaman ensimmäisen vuoden. Niissä kasvavien lehtien johteiset lehtikannat jäävät kiinni haaroihin lehtien pudotessa. Lyhytversot taas putoavat kokonaisina lehtineen.
Lehdet ovat ruodittomia ja kierteisesti asettuneita. Suurempien pysyvien oksanhaarojen ja käpyjä kantavien haarojen lehdet ovat suomumaisia. Nuorten puiden lyhytversojen lehdet ovat neulasmaisia ja asettuneet kierteisesti, mutta kääntyneet sivuille kaksirivisesti. Vanhempien puiden lyhytversojen lehdet ovat neulasmaisia, poikkileikkaukseltaan nelikulmaisia ja asettuneet kolmeen riviin.
Deltasypressit ovat yksikotisia. Kävyt kehittyvät versojen kärkiin. Hedekävyt koostuvat 15–20 kierteisesti asettuneesta hedelehdestä. Siemeniä tuottavat kävyt ovat päärynän- tai munanmuotoisia. Käpyjen emi- ja peitinsuomut ovat kiinnikasvaneet. Kierteisesti asettuneita käpysuomuja on 20–22. Tyveä lähinnä sijaitsevat suomut ovat siemenettömiä. Muissa käpysuomuissa on kaksi siementä. Pienet siemenet ovat yksisiipisiä.

Kehityshistoria

Aikaisimmat tunnetut deltasypresseiksi tunnistettavat fossiiliset puut ovat Pohjois-Kanadasta ja Grönlannista varhaiselta liitukaudelta, jolloin suku oli levinnyt jo laajalle. Myöhäisliitukaudelta tunnetaan deltasypressejä myös Aasiasta nykyisen Kiinan ja Venäjän alueilta. paleoseenikaudella deltasypressit olivat tärkeä osa pohjoisen pallonpuoliskon pohjoisosien kesävihantien metsien kasvillisuutta. Paleoseeni- ja eoseenikausien aikana deltasypressejä kasvoi laajalla alueella Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa monenlaisissa elinympäristöissä. Niitä esiintyi myös hyvin pohjoisessa arktisilla alueilla, joiden ilmasto on nykyään liian kylmä puuvartisille kasveille.
Deltasypressien uskotaan aina olleen lähinnä lämpimien kosteikkometsien ja soiden puita. Ilmaston maailmanlaajuisen kylmenemisen ja kuivumisen eoseenikauden jälkeen uskotaan suurelta osin aiheuttaneen deltasypressien harvinaistumisen ja nykyisen reliktisen levinneisyyden. Suku on säilynyt ulkoisesti hyvin muuttumattomana paleoseenikaudelta asti, eikä ole koskaan ollut kovin monimuotoinen.