Vanheneminen

Vanheneminen tarkoittaa ikääntymisen myötä tapahtuvia, lopulta kuolemaan johtavia muutoksia elimistössä. Ihmisellä ruumiin rappeutuminen alkaa jo noin kolmenkymmenen vuoden iässä. Erityisesti vanheneminen ilmenee sellaisten solujen toiminnassa, jotka vähenevät iän myötä. Elimistön vanheneminen rappeutuneeseen tilaan on ainutlaatuinen ilmiö ihmisillä, sillä luonnonvaraisissa eläinpopulaatioissa elinkelpoisuudeltaan heikentyneet yksilöt karsiutuvat luonnonvalinnan myötä pois, kun taas erityisesti kehittyneiden maiden asukkaiden elämään tällaiset seikat eivät vaikuta lähes ollenkaan. Vanhenemista tutkiva tieteenhaara on nimeltään gerontologia.

Solujen vanheneminen

Telomeerit ovat kromosomien DNA-molekyyleissa olevia pääteosia, joissa on rajallinen määrä säännöllisiä emäsjaksoja, jotka irtoavat solujen jakautuessa. Tietyssä vaiheessa kyseiset ryhmät loppuvat, minkä seurauksena myös mitoosit loppuvat. Soluja ei enää muodostu samalla vauhdilla kun entisiä kuolee. Esimerkiksi rasituksessa soluja kuolee, mutta ihmisen elimistössä on tältä varalta runsaasti ylimääräisiä soluja, jotka toimivat reserveinä. Varastojen ehtyessä vastustuskyky heikkenee. Moniin vanhenemisen mukana tuomiin muutoksin elimistössä ovatkin syynä sairaudet, jotka iskevät helposti vastustuskyvyltään heikkoihin vanhuksiin. Eräät solut, kuten lihas- ja hermosolut eivät uusiudu lainkaan. Tällaisten solujen tuhoutumisen kohdalla vanheneminen on kaikkein merkittävintä.

Teorioita

Vaikka vanhenemisen biologiaa tutkiva gerontologia on varsin nuori tieteenala, on biologisen vanhenemisen eteneminen varsin hyvin tiedossa. Vanhenemiseen vaikuttavien tapahtumien syistä ei kuitenkaan ole vielä kovin paljon tietoa.
Erään teorian mukaan vanhenemisen syynä ovat mutaatiot. Elimistössä tapahtuu jatkuvasti lukuisia mutaatioita, mutta rappeutuneessa vanhuksen elimistössä entsyymit, jotka korjaavat DNA-virheitä eivät enää toimi samalla teholla, minkä johdosta mutaation vaikutukset tulevat helpommin näkyviin. Lopulta mutaatiot johtavat kuolemaan.
On myös todettu, että vanhenemisen myötä soluihin kertyy jätteitä, jotka ovat elimistölle myrkyllisiä ja sen toimintaa haittaavia. Immuunisuoja heikentyy veren valkosolujen toimintojen heikentyessä ja saattaa tämän myötä olla osaltaan vaikuttamassa elimistön rappeutumiseen. Samoin elimistön vanhenemisen seurauksena tulevia muutoksia on selitetty vapaitten radikaalien elimistön kerääntymisellä ja niiden aiheuttamilla solujen hapetustapahtumilla.
Vuonna 2013 julkaistussa tutkimuksessa elimistön fysiologinen ikääntyminen liitettiin ensi kerran tiettyyn aivojen osaan, hypotalamukseen, tosin vasta hiirikokeiden perusteella.

Elinikä

Erityisesti kehittyneissä maissa ihmisten keskimääräinen elinikä on pidentynyt viime vuosikymmeninä voimakkaasti, mikä osaltaan on vaikuttanut väestönkasvun kiihtymiseen. Kuitenkaan yksittäisen ihmisen enimmäiselinikä ei ole ratkaisevasti kasvanut. Nykyisin pidetään maksimissaan saavutettavissa olevana rajana 120-125 ikävuotta, koska perintötekijöistä johtuvia elämän mittaan vaikuttaviin tekijöihin ei ainakaan nykylääketieteen keinoin kyetä vaikuttamaan. Sen sijaan vanhenemisen edistymistä on mahdollista hidastaa monin tavoin, kuten kuntoilemalla sekä mielen vireyttä ylläpitämällä henkisten ponnistelujen ja sosiaalisen aktiivisuuden keinoin. Vanheneminen on kuitenkin hyvin yksilöllinen ilmiö.

Eliniän piteneminen, terveys ja hoivamenot

Eliniän pidentymisen lisäksi myös ihmisten terveys on parantunut ja hoivan tarve on siirtynyt myöhemmille elinvuosille. Toisaalta yli 85-vuotiaana toimintakyky usein heikkenee ja iän myötä muistisairaudet lisääntyvät. Kuitenkin esimerkiksi Etelä-Karjalan sairaanhoitopiirissä 94 % yli 75-vuotiaista asuu kotonaan. 
Hoitomenojen kasvu selittyy osittain väestönkasvulla ja ikärakenteen vanhentumisena, osittain hoidon laadun paranemisena mm. teknologian kehityksen ansiosta. Muilla kuin kaikkein vanhimmilla potilailla kuolemaa edeltävät kustannukset (mallinnuksessa viimeinen vuosi) ovat moninkertaisia muihin kustannuksiin verrattuna.