google/wiki40b huggingface dataset:
Merivahingonlaskija

Merivahingonlaskija on liikenne- ja viestintäministeriön alainen viranomainen, joka ratkoo merivakuutusasioita. Vanha virkanimitys on dispašööri. Kun haveri on tapahtunut, merivahingonlaskija arvioi vahingot ja vakuutuskorvaukset. Jos haverissa on useita osapuolia, hän arvioi, mikä osuus kullekin haveriosakkaalle tulee maksettavaksi yhteisessä haverissa kysymyksessä olevasta hankkeesta. Hänen lausuntonsa voidaan viedä oikeuden käsiteltäväksi, mutta ilman merivahingonlaskijan korvausselvitystä vene- ja muita merivahinkoasioita ei oikeudessa käsitellä.
Suomessa on vain yksi merivahingonlaskija. Tehtävät määritellään vuoden 1953 laissa, Laki merivahingonlaskijan korvausselvityksestä merivakuutusasioissa 10/53. Suomen merivahingonlaskijainstituutio käynnistyi kasvaneen kauppamerenkulun myötä 1851 keisari Nikolai I vahvistettua edellisenä vuonna kahden merivakuutusyhdistyksen säännöt ja määrättyä, että näitä varten oli perustettava yksi merivahingonlaskijan toimi.   
Suomen merivahingonlaskija on vuodesta 2015 lähtien oikeustieteen tohtori Lauri Railas, ja hänen edeltäjänsä oli vuosina 1997–2015 professori Hannu Honka. Aiemmin tehtävässä ovat toimineet professori Esko Hoppu vuosina 1982–1997 sekä professori Olof Riska 1965–1982.
Margaret Osborne duPont

Margaret Evelyn Osborne duPont  (4. maaliskuuta 1918 Joseph, Oregon – 24. lokakuuta 2012) oli yhdysvaltalainen naistennispelaaja.
DuPont voitti yhteensä  37 Grand Slam -mestaruutta kaksinpelissä, nelinpelissä ja sekanelinpelissä, minkä ansiosta hän sijoittuu niiden määrässä kaikkien aikojen listalla neljänneksi, vaikka hän ei koskaan osallistunutkaan Australian mestaruuskilpailuihin. Hänen Grand Slam -voitoistaan 25 tuli Yhdysvaltain mestaruuskilpailuista.
DuPont voitti parinsa Louise Brough Clappin kanssa kaikkiaan kaksikymmentä Grand Slam -nelinpelititteliä. He voittivat yhdeksän kertaa peräkkäin Yhdysvaltojen mestaruuskilpailut 1942–1950 ja veivät mestaruuden 12 kertaa niiden 14 vuoden aikana, joina he osallistuivat turnaukseen peliparina. 
Vuosina 1938–1958 DuPont sijoitettiin yhdysvaltalaisista naispelaajista kymmenen parhaan joukkoon neljätoista kertaa ja ykköseksi 1948–1950.  
Niissä kymmenessä Wightman Cup -kisassa, joihin DuPont osallistui, hän voitti kaikki pelaamansa kymmenen kaksinpeliä ja yhdeksän nelinpeliä. Hän oli Yhdysvaltain joukkueen kapteenina yhdeksän kertaa, ja niistä oli tuloksena kahdeksan Wightman Cupin voittoa. Hän avioitui William duPontin kanssa 1947 ja lopetti myöhemmin uransa väliaikaisesti synnyttääkseen poikansa. Hän voitti kuitenkin Grand Slam -turnauksia vielä synnytyksen jälkeenkin ja on yksi harvoista tähän saavutukseen yltäneistä naisista.  
DuPont valittiin International Tennis Hall of Famen jäseneksi 1967.
Robert Dinesen

Robert Theodor Louis Camillo Dinesen (23. lokakuuta 1874 Kööpenhamina – 8. maaliskuuta 1972 Berliini) oli tanskalainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä.
Robert Dinesen syntyi farmaseutin perheeseen. Hän opiskeli laulamista Vilhelm Heroldin ja näyttelemistä Nicolai Neiiendamin johdolla ja debytoi Kööpenhaminan Dagmar-teatterissa vuonna 1894. Dinesenin ensimmäinen elokuva Kuilu (Afgrunden, 1910)  muistetaan myös Asta Nielsenin ja Poul Reumertin esikoiselokuvana. Dinesenillä oli pääosa elokuvassa De fire Djævle (1911), jonka  jälkeen hän työskenteli Nordisk Filmin näyttelijänä ja ohjaajana vuoteen 1917 saakka. Tänä aikana hän ohjasi noin 70 elokuvaa.
Vuonna 1918 Dinesen ohjasi kaksi elokuva Ruotsissa. Vuonna 1920 hän siirtyi Saksaan, jossa hän ohjasi noin 25 elokuvaa. Äänielokuvan tultua ja natsien noustua valtaan Dinesen omistautui harrastukselleen maalaustaiteelle. Hän oli naimisissa kolmesti näyttelijöiden Marie Dinesenin, Johanne Dinesenin ja Margrethe Schönin kanssa. Dinesen oli kirjailija Kirsten Thomsenin isä.
Klingendahl

Klingendahl on Tampereella sijaitseva, nykyään toimisto- ja asuintiloina käytettävä rakennus. Klingendahl on vanha teollisuusrakennus, jossa toimi vielä 1950-luvulla Fabian Klingendahlin perustama Klingendahl Oy, joka valmisti lankaa.
Klingendahlin rakennuksen sisäpihalla sijaitsee vuonna 1951 valmistunut 81-metrinen savupiippu.
DearMoon

dearMoon on Yusaku Maezawan julkaisema ja rahoittama taideprojekti, johon kuuluu suunniteltu Kuun ympärilento. Projekti julkistettiin 17. syyskuuta 2018 SpaceX:n toimipisteessä. Kuulento on tarkoitus suorittaa SpaceX:n Starshipilla. Projektin ensijulkaisun aikaan lento on tarkoitus tehdä vuonna 2023. 
Maezawan lisäksi lennolle on mukaan tarkoitus valita 6-8 eri taiteen lajin harjoittajaa. Lisäksi mukana tulee olemaan SpaceX:n lentohenkilökuntaa.
Ljozna

Kauttakulkua Vitsebskin ja Smolenskin välillä

Ljozna on Vitsebskin ja Venäjän Smolenskin ja Moskovaan välisen liikenteen kauttakulkutaajama. Maantieyhteyksistä tärkeimpiin kuuluu Vitsebsksta itäkaakkoon johtava, Ljoznan keskustaajaman pohjoisosien kautta kulkeva kantatie P21. Tätä maantietä seuraten Vitsebskiin on 42 ja Venäjän rajalle 10 kilometriä. Tieyhteys jatkuu Venäjän puolella A141-kantatienä Rudnjan rajakaupungin (rajalta 9 km) kautta Smolenskiin. Maantien raja-aseman eteläpuolella kulkee samansuuntainen rajan ylittävä rautatie, jonka asema on Ljoznan taajaman eteläosissa.
Tommi Hoffren

Yksityiselämä

Nuoruudessaan Hoffren harrasti joukkuelajeista jääkiekkoa, salibandya ja lentopalloa, mutta aktiiviurheilu loppui hänen katkaistuaan jalkansa autokolarissa 18-vuotiaana. 2000-luvun taitteessa hän muutti kotikaupungistaan Maaningalta Kuopioon, jolloin hän jätti opinnot Lapinlahden taidelukiossa. Hoffren on kiinnostunut kauhu-, elämäkerta- ja rajatietokirjallisuudesta. Hän työskentelee Levykauppa Äxän Kuopion toimipisteessä.
Metro (ravintola)

Metro oli Lahdessa vuoteen 2013 saakka toiminut olutravintola. Metron erikoisuutena voidaan pitää sitä, että se toimi Lahden Alatorin alla entisissä yleisen käymälän tiloissa, baaritiskin ollessa entisen käymälän lippukassan paikalla. Ravintola profiloitui rauhalliseksi laajan valikoiman erikoisolut- ja sahtiravintolaksi, joka sai huomiota sekä kotimaisten että ulkomaisten olutharrastajien keskuudessa  . Toimintaa pyöritti yrittäjä Kari Kaksonen .

Historia

Ravintola Metro toimi Lahden alatorilla 1990-luvun alusta noin kahdenkymmenen vuoden ajan . Lahden alatorilla on sijainnut käymälä jo 1879 vuodesta lähtien toimien aluksi pienen arestihuoneen ulkorakennuksessa . Metron käytössä ollut entinen yleinen käymälähuoneisto valmistui vuonna 1952 ja se oli kaupunginarkkitehti Arvi Lepikön suunnittelema  . Metron toiminta kuitenkin loppui keväällä 2013. Alueella alkoivat arkeologiset kaivaukset, jotka liittyvät uuden toriparkin rakentamiseen. Kaivaukset ovat mittavimmat, joita alueella on tehty.    Lisäksi Hämeen ELY-keskus vaati Lahden kaupungilta, että alueella tehdään puhdistustöitä johtuen Alatorin ympäristössä vuosina 1930-1950 sijainneen huoltoaseman aiheuttamasta maaperän pilaantumisesta    . Arkeologisten kaivausten ja maanpuhdistustöiden johdosta entisen käymälän tilat purettiin ja näin ollen myös Metro-ravintolan toiminta loppui. Metron yrittäjä Kaksonen haki Lahden kaupungilta korvauksia vuokrasopimuksen oikeudettomasta irtisanomisesta, mutta Lahden kaupunginhallitus torjui korvausvaatimukset   . Yrittäjän mukaan vaihtoehtoisia keinoja maan puhdistamiseksi ilman ravintolatilojen hävittämistä ei selvitetty . Lahden kaupungin edustajien mukaan maan puhdistustoimet vaativat entisten käymälätilojen hävittämisen .

Kansalaisliike Metron säilyttämisen puolesta

Metron toiminnan lopettaminen aiheutti paljon keskustelua sekä internetissä että Lahden alueen paikallislehdissä. Facebookissa toimi ryhmä, joka puolustaa Metron toiminnan jatkamista.   Kansalaisliike yritti vedota lahtelaisiin päättäjiin myös jättämällä adressin Metron säilyttämisen puolesta joulukuussa 2012     . Kaupungin virkamiehet vakuuttivat aiemmin, ettei toriparkin rakentaminen vaikuta Metron toimintaan. Vaatimukset maaperän puhdistamisesta johtivat kuitenkin siihen, että Metron tilat puretaan.   Erityisesti Metron säilyttämistä puolustettiin sen kulttuurihistoriallisella merkityksellä lahtelaisten kannalta  . Jo entiset käymälätilat sinänsä olivat merkitykselliset ja Lahden kaupunginmuseo ilmoittikin kiinnostuksensa irrottaa käymälään vievän käytävän liuskekivimuurit. Tarkoituksena oli sijoittaa muurin osat esimerkiksi johonkin Lahden puistoista. Kaupunginmuseon mukaan sekä käymälän portaat että niiden katokset ja liuskekivimuuri ovat tärkeä osa Alatorin puistokokonaisuutta.
Lex Luthor

Taustaa

Luthor varttui Smallvillessä ja Metropolisin ns. "itsemurhaslummissa". Vanhemmat nimesivät hänet Alexanderiksi – Aleksanteri Suuren mukaan – asettaen suuria odotuksia pojalleen. Luthor vihasi kuitenkin nimeään ja päätti lyhentää sen muotoon Lex. Hänen vanhempansa kuolivat jo hänen ollessaan nuori ja Lex viettikin suuren osan nuoruudestaan kaduilla ja orpokodeissa. 
Hän osoittautui jo nuorena selvästi keskimääräistä älykkäämmäksi, mutta kyyninen ja vaikea luonne vaikeutti hänen ystävystymistään muiden kanssa. Aikuiseksi kasvettuaan Lex Luthor toimi tiedemiehenä ja rikastui myymällä keksintöjensä patentteja. 
Hän toimii pääomistajana perustamassaan monialan yrityksessä LexCorp ja on merkittävä vaikuttaja Metropolisin alamaailmassa. Hänellä on Lena -niminen tytär entisen vaimonsa kanssa.

Erityiskyvyt ja heikkoudet

Lex Luthor on hyvin älykäs (älykkyysosamäärä yli 220) ja erikoistunut erityisesti fysiikan, kemian ja mekaniikan aihepiireihin. Hän on erinomainen liikemies ja parhaimmillaan toimiessaan johtotehtävissä. Luthor on myös häikäilemätön machiavellisti, joka ei kaihda mitään keinoja saavuttaakseen päämääränsä. Hän pitää kuitenkin itseään ylivertaisena muihin verrattuna, eikä ylisuuren egonsa vuoksi kestä hyvin kritiikkiä. Luonteeltaan Luthor on äkkipikainen mikä saattaa heijastua aggressiopurkauksina. Hänen lähes epäluonnollisen vahva vihansa ja kateutensa Teräsmiestä kohtaan on myös tuottanut hänelle ongelmia menneisyydessä.
Luthor luottaa valtaosin älyynsä eikä ole parhaimmillaan fyysisissä haasteissa. Yleensä hänen henkivartijanaan toimii Mercy Graves -niminen palkkasoturi.

Teräsmies

Vuoden 1978 Teräsmies-elokuvassa sekä sen kahdessa jatko-osassa Luthoria näytteli Gene Hackman. Hän oli elokuvan aikana rahan perässä ja halusi huijata itselleen suuren omaisuuden osoittaakseen nerokkuuttaan. Luthor on kalju sarjakuvien tavoin, mutta käytti peruukkia piilottaakseen kaljuutensa. Hän piti salattua päämajaansa hylätyn rautatieterminaalin raunioissa. Hänen juonittelunsa useimmiten epäonnistuivat, koska kätyrit - kuten Otis ja tyttöystävä Eve Teschmacher - olivat useimmiten saamattomia ja hän joutui itse tekemään kaiken mikäli halusi ne saada aikaiseksi.
Elokuvan aikana Luthorin suunnitelma oli kääntää ydinohjuksen suunta kohti San Andreasin siirrosta, jonka myötä Kalifornian osavaltio uppoaisi mereen ja sen naapuriosavaltiosta tulisi uusi rannikkoalue. Luthor on onnistua suunnitelmassaan ja lähestulkoon hukuttaa Teräsmiehen kryptoniitin avulla. Teräsmiehen korjattua San Andreasin vahingot hän vie Luthorin ja Otisin vankilaan.

Teräsmieheni

John Shea esitti Lex Luthoria Teräsmieheni-televisiosarjassa vuosina 1993-1997, jossa se oli Metropolisin asukkaiden silmissä humanitaarinen multi-miljardööri. Teräsmies yritti sarjan ensimmäisellä tuotantokaudella todistaa ihmisille Luthorin olevan todellisuudessa korruptoitunut liikemies, kun taas Luthor yritti etsiä Teräsmiehen heikkouden. Hän saakin sen selville kauden lopussa saadessaan haltuunsa harvinaisen palan kryptoniittiä, jonka avulla hän oli tappaa Teräsmiehen asettamansa ansan avulla.
Subhash Kak

Subhash Kak (hindiksi सुभाष काक, Subhāṣ Kāk, 26. maaliskuuta 1947 Srinagar, Kashmir) on Yhdysvalloissa asuva intialainen fyysikko, tietojenkäsittelytieteilijä, runoilija ja kirjailija.
Hän on kirjoittanut esimerkiksi salauksesta ja kvantti-informaatiosta. Hän on julkaissut tekstejä myös oman alansa ulkopuolelta, Intia-keskeisestä "alkuperäiset arjalaiset" -ideologian näkökulmasta, esimerkiksi kosketellen tieteen historiaa ja filosofiaa, muinaista astronomiaa ja matematiikan historiaa. Hänet tunnetaan tieteen popularisoijana ja sujuvasanaisena kirjoittajana.
Ak Bars Kazan

Historiaa ja saavutuksia

Seura on perustettu vuonna 1956 aluksi nimellä Mašstroi, mutta alettuaan pelata valtakunnallisia sarjoja sen nimeksi tuli SK Uritskogo, jota se käytti 1958–1990. Vuosina 1990–1995 nimenä oli Itil Volga-joen mukaan, minkä jälkeen nimeksi on sovittu Ak Bars. Venäjän Federaation mestaruus, niin sanottu alempien sarjojen Venäjän mestaruus joukkueella on vuosilta 1962 ja 1976. 
Joukkue pelaa kotiottelunsa TatNeft Arenalla, Kazanin kaupungissa. Bars on voittanut superliigan kaksi kertaa (1998 ja 2006). Kazanista tuli KHL:n ensimmäinen mestarijoukkue vuonna 2009 sen kukistettua finaalissa Lokomotiv Jaroslavlin. Joukkue on voittanut myös European Champions Cupin vuonna 2007, loppuottelussa vastustajana oli suomalainen HPK, jonka Ak Bars voitti puhtaasti 6–0. Hopeaa Ak Bars on savuttanut Superliigassa vuosina 2000, 2002 sekä 2007.
Kazanissa pelasi aikoinaan neljä suomalaista. Keskushyökkääjä Niko Kapanen siirtyi kesäkuussa 2008 NHL:stä Phoenix Coyoteista Kazaniin. Kesäkuussa 2009 JYPin entinen keskushyökkääjä Jarkko Immonen teki kaksivuotisen sopimuksen seuran kanssa. Marraskuussa 2009 SM-liigan sen hetken paras maalivahti, Petri Vehanen, siirtyi sarjaa johtavasta Rauman Lukosta Kazaniin. Lukon ja Kazanin välisessä vaihtokaupassa Kazanin alkukauden maalivahti Mikael Tellqvist siirrettiin raumalaisten kokoonpanoon. Hyökkääjä Antti Miettinen siirtyi Kazaniin kesällä 2011 NHL:n Minnesota Wildista.
Perla-luokka

Suunnittelu

Luokan alukset olivat toisintoja Sirena-luokan aluksista. Muutoksina olivat lähinnä tornin muotoilu, kehittyneemmät moottorit, kaikuluotain ja ilmanvaihtojärjestelmä, joka mahdollisti suuremman polttoainetäytön. Luokan uppoumaltaan pinta-ajossa 695 tonnia ja sukelluksissa 855 t. Pituus oli 60,20 metriä, leveys 6,4 m ja syväys 4,70 m.
Aluksilla oli pinta-ajoa varten kaksi 675–750 hevosvoiman dieselmoottoria, jotka kumpikin oli kytketty omaan akseliin. Sukelluksissa akseleita pyörittivät kaksi 400 hevosvoiman sähkömoottoria. Alukset saavuttivat pinta-ajossa 14 solmun ja sukelluksissa 7,5 solmun nopeuden. Pinta-ajossa kahdeksan solmun nopeudella alusten toimintamatka oli 5 200 merimailia (9 600 km). Sukelluksissa neljän solmun nopeudella toimintamatka oli 74 merimailia.
Aseistuksena oli kuusi 533 millimetrin torpedoputkea, joista neljä keulassa ja kaksi perässä. Kukin putki oli varustettu yhdellä aluksen varastoon sijoitetulla torpedolla, eli aluksella oli kaikkiaan kaksitoista torpedoa. Luokan sukellusveneet oli lisäksi varustettu 100 millimetrin kansitykillä. Ilmatorjunta-aseistuksena oli yksi tai kaksi kaksiputkista 13,2 millimetrin konekivääriä.
George Latimer Bates

George Latimer Bates (21. maaliskuuta 1863 Abingdon, Illinois Yhdysvallat − 31. tammikuuta 1940 Chelmsford Iso-Britannia) oli yhdysvaltalainen luonnontieteilijä.
Bates opiskeli Knox Collegessa Galesburgissa ja Chicago Theological Seminaryssa. Vuonna 1895 hän asui Kaakkois-Kamerunissa ja elätti itsensä maata viljelemällä. Matkoillaan hän keräsi luonnonhistoriallista materiaalia ja lähetti niitä British Museumiin Lontooseen.
Vuonna 1928 Bates muutti Englantiin, missä hän kirjoitti teoksen Handbook on the Birds of West Africa (1930). Hän opetteli arabiaa ja vieraili Arabian niemimaalla tutkien alueen linnustoa. Hän kirjoitti käsikirjoituksen Birds of Arabia mutta ei saanut sitä julkaistuksi. Richard Meinertzhagen käytti käsikirjoitusta myöhemmin. Bates kirjoitti useita artikkeleita Arabian linnuista The Ibis-lehteen.
Bates nimesi useita uusia lintulajeja, muun muassa malinruusupeipon (Lagonosticta virata).
Kalle Salminen

Kaarle (Kalle) Vihtori Salminen (25. syyskuuta 1863 Alastaro – 7. maaliskuuta 1939 Punkalaidun) oli suomalainen kelloseppä ja maalari joka oli sosialidemokraattien kansanedustajana ensimmäisessä eduskunnassa.
Salmisen vanhemmat olivat torppari Israel Davidinpoika ja Anna Katarina Juhantytär. Hän työskenteli aluksi maataloustöissä ja toimi sittemmin maalarina, kelloseppänä, valokuvaajana ja puhelinkeskuksen hoitajana Punkalaitumella. Salminen oli naimisissa vuodesta 1889 Amanda Karolina Heikkilän kanssa.
Salminen oli SDP:n kansanedustajana 1907–1908 edustaen Turun läänin pohjoista vaalipiiriä.
Kultakeltasiipi

Koko ja ulkonäkö

Molemmat sukupuolet ovat jokseenkin yksivärisen keltaisia perhosia. Etusiivet ovat kiiltävät, kärjistään pyöristyneet ja tasaisesti lämpimän keltaiset. Myös takasiivet ovat tasaisen keltaiset, mutta sävyltään hieman vaaleammat. Pää, keskiruumis ja takaruumiin kärkiosa ovat keltaiset, takaruumiin tyviosan ollessa harmaansävyinen. Raajat ja tuntosarvet ovat mustanruskeat. Siipiväli on 25–31 mm.
Samannäköisiä lajeja ovat pikkukeltasiipi (Eilema lutarellum), jolla on kuitenkin kapeammat etusiivet ja takasiivissä harmaata väriä sekä vahakeltasiipi (Eilema cereolum), jolla puolestaan etusiivet ovat kulmikkaammat, himmeät ja ruumis tummempi.

Levinneisyys ja lentoaika

Kultakeltasiipeä tavataan Britteinsaarilta ja Pohjois-Espanjasta Euroopan ja Aasian poikki Japaniin ja mahdollisesti jopa Vietnamin pohjoisosiin saakka. Pohjoismaissa levinneisyys on hyvin eteläinen. Suomessa laji oli 2000-luvun alkuun saakka hyvin harvinainen harhailija. Sittemmin se on kuitenkin vakiintunut Etelä-Suomeen ja havaintoja on etelärannikolta suunnilleen Turku-Tampere-Joensuu-linjalle saakka. Kultakeltasiipi aloittaa lentonsa huomattavasti ennen muita keltasiipilajeja ensimmäisen sukupolven aloittaessa lentonsa jo toukokuun alkupuoliskolla. Lennon huippu on kesäkuussa. Joskus lajilla on myös osittainen toinen sukupolvi, jonka yksilöitä lentää elo-syyskuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Kultakeltasiipi on lehtimetsien laji, joka viihtyy myös metsien reunamilla ja paikoitellen se saattaa olla runsaslukuinen. Avoimilta paikoilta sitä tapaa vain harvoin, joskin lajilla on taipumusta vaeltaa etsien uusia elinpaikkoja. Perhoset lentävät illan hämärtymisestä keskiyöhön ja koiraat tulevat valolle, naaraat hyvin harvoin. Perhosia tulee myös syötille, mutta muuten ne eivät ilmeisesti käy aktiivisesti kukilla. Laji lentää usein melko korkealla, joskus puiden latvustoissa saakka.
Naaras munii noin 100 munaa puiden oksille tai lehdille, ja munat kuoriutuvat pari viikkoa myöhemmin. Toukat ovat täysikasvuisia syyskuussa ja koteloituvat toukkanahan karvoilla suojatun kotelokopan sisään. Useimmista keltasiivistä poiketen kotelo talvehtii.

Ravintokasvi

Toukka syö puissa kasvavia jäkäliä sekä viherleviä.
Tervola (Muolaa)

Kyläkuva

Tervolan kylän pinta-ala oli vuonna 1936 4,81 neliökilometriä, josta oli peltoa 76 hehtaaria, niittyä 0,4 hehtaaria ja metsää 405 hehtaaria. Tervolan talot sijaitsivat Lavolasta Kangaspeltoon johtavan kylätien varrella. Tervola oli kooltaan pieni kylä. Siellä oli Muolaan kunnan omistama Tervolan kantatila, Muolaan kunnalliskoti, 5-6 maatilaa ja joukko huviloita. Kunnan omistamalla tilalla oli kaksi kasvihuonetta ja järven ja kylätien välissä sijainnutta kaksikerroksista kunnalliskotia ympäröi laaja puutarha. Tervolan kylä kuului Viholan koulupiiriin.

Historia

Tervolan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Tervolan asukkaat asutettiin Humppilaan.
Ekologinen sukkessio

Ekologinen sukkessio, joskus myös suksessio eli seuraanto tarkoittaa tietyllä paikalla tapahtuvaa lajiston (vähittäistä) muuttumista. Sukkessio päättyy kliimaksiin, eli vakaaseen eliöyhteisöön, jonka lajisto ei juuri muutu.
Sukkessiota tapahtuu, koska eliöyhteisön jäsenet itse muuttavat omaa elinympäristöään. Esimerkiksi nopeasti kasvavien lehtipuiden nousu entiselle metsäpaloalueelle vähentää maahan asti pääsevän valon määrää, muuttaa lämpö- ja kosteusolosuhteita ym., jolloin aiemmin menestyneet valokasvit häviävät kilpailussa varjoa sietäville kasveille.

Kliimaksi

Kliimaksi on sukkession päätepiste, jossa eliöyhteisö on vakaa ja muuttumaton. Eliöyhteisö ei muutu, ellei ympäristö muutu. Ilmaston määräämää kliimaksia kutsutaan monokliimaksiksi. Samassakin ilmastossa esiintyy erilaisia kliimakseja, mikä johtuu ravinteisuuden ja eläimistön paikallisesta vaikutuksesta. Näitä monokliimaksista poikkeavia kliimakseja kutsutaan polykliimakseiksi. Ilmastokin muuttuu pitkällä aikavälillä, joten muuttumaton monokliimaksi on mahdoton.

Esimerkkejä

Ekologinen sukkessio on erilainen eri paikoilla. Esimerkiksi tuoreen kangasmetsän sukkessiossa hakkuuta tai metsäpaloa seuraa nopeasti leviävien ja kasvavien valokasvien muodostama pioneerivaihe. Niiden seasta nousee vähitellen monivuotisia, korkeampia kasveja, jotka varjostavat ensivaiheen matalia kasveja. Monivuotisten joukossa erityisesti nopeakasvuiset lehtipuut ja pensaat valtaavat alaa muodostaen pioneerivaihetta seuraavan pensaikkovaiheen. Lehtipuiden kasvaessa isommaksi mukaan tulee myös havupuita, jolloin paikalle syntyy sekametsä. Pikkuhiljaa varjoa sietävät kuuset kasvavat lehtipuiden ohi varjostaen niitä, jolloin tuore kangasmetsä muuttuu kuusimetsäksi. Loppuvaihetta, jossa muutokset ovat vähäisiä, sanotaan kliimaksiksi. Puuston muuttuessa muuttuu myös muu kasvillisuus sekä näitä hyväksi käyttävä eläimistö.
Muita sukkessiotapahtumia ovat esimerkiksi männikön kehitys kuivalla kankaalla, paljaan kallion kasvittuminen, järven umpeenkasvu sekä suon muuttuminen rämeeksi turpeen paksuuskasvun myötä. Ekologisessa sukkessiossa lajimäärä kasvaa alkuvaiheissa ollen suurimmillaan sekametsässä. Biomassan määrä kasvaa koko sukkessiokehityksen ajan, mutta kliimaksivaiheessa kasvu on vähäistä tai pysähtyy.

Tutkimushistoriaa

Ekologisen sukkession teoriaa ja empiiristä tutkimusta on kehitetty 1800-luvun lopulta lähtien. Suomalainen kasvitieteilijä ja maantieteilijä Ragnar Hult oli maailmanlaajuisesti eräs ensimmäisistä tutkijoista, jotka tunnistivat sittemmin ekologiseksi sukkessioksi nimetyn ilmiön.