google/wiki40b huggingface dataset:
Leviatan

Leviatan (myös Leviathan, hepreaksi ‏לִוְיָתָן‎ eli "kiero") on alun perin kanaanilaisen mytologian merihirviö, joka syö auringon maailman loppuessa. Sana esiintyy Vanhassa testamentissa kuusi kertaa (Job, Jesaja ja Psalmit). Nimitystä käytetään nykyään myös mistä tahansa isosta tarunomaisesta vesihirviöstä. Nykyisessä hepreassa sana merkitsee valasta. Leviatanin heiluttaessa pyrstöään syntyvät suuret aallot.
Vaikka Raamattu ei kerrokaan Leviatanin koko legendaa, juutalaiset rabbit, muun muassa Rashi, ovat omissa selitysteoksissaan kertoneet Leviataniin liittyviä legendoja. Niiden mukaan Jumala muun muassa loi aluksi Leviatanille myös puolison, mutta tappoi sitten sen, jotta pedot eivät lisääntyisi ja söisi kaikkia maailman kaloja.
Joidenkin tekstien mukaan Leviatan joutuu taisteluun Behemot-nimisen maapedon kanssa. Silloin maailmassa käydään lopullista kamppailua hyvän ja pahan välillä. Taistelu aiheuttaa suurta tuhoa kaikkialla, ja molemmat pedot kuolevat taistelussa. Tuomiopäivästä selviytyvät ihmiset valmistavat petojen lihasta suuren juhla-aterian.

Teoriat

Jotkut nuoren maan kreationistit pitävät Leviatania mosasauruksena.

Muuta

Poliittisen filosofian keskeisiin teoksiin kuuluva Thomas Hobbesin Leviathan on saanut nimensä Leviatan-hirviöltä. Kirjassa Leviathan kuvaa allegorisesti suvereenia valtiota.
Tarun mukaan ranskalaisessa kansanperinteessä esiintyvä lohikäärme Tarasque on Leviatanin jälkeläinen.
Leviatanit ovat keskeisessä osassa Supernatural-televisiosarjan seitsemännellä tuotantokaudella.
Attasea

Attasea (aiemmin attašea, ransk. attaché, kiinnitetty) eli lähetystöavustaja on lähetystössä työskentelevä virkamies, joka tavallisesti keskittyy johonkin erikoisalaan.
Lähetystössä voi palvella ilmailu-, kauppa-, kulttuuri-, laivasto-, lehdistö-, meri- tai sotilasattasea. Sotilasattasea on tavallisesti puolustusvoimien vakinainen upseeri, joka seuraa asemamaan puolustusvoimien toimintaa. Hän ei ole ulkoministeriön käskynalainen.

Attasea urheilussa

Attaseaksi eli joukkueavustajaksi nimitetään urheilukilpailussa mukana olevaa henkilöä, joka avustaa urheilijaa tai joukkuetta näille vieraassa kisakaupungissa. Attasea on urheilijaa tai joukkuetta vastassa lentoasemalla, tulkkaa kokouksissa ja lehdistötilaisuuksissa, auttaa akkreditoinnissa ja yhteydenpidossa järjestäjien kanssa sekä toimii muutenkin tarvittavana apuna. Attaseat ovat yleensä vapaaehtoisia ja kielitaitoisia henkilöitä, joita kilpailun järjestäjät osoittavat joukkueiden avuksi.
Sytostaattien haittavaikutukset

Verisolumuutokset

Johtuvat solunsalpaajahoitojen aiheuttamista muutoksista luuytimen nopeasti jakautuvissa, verisoluja muodostavissa kantasoluissa.

Neutropenia

Alentuneen valkosolumäärään liittyy suurentunut infektiovaara. Voidaan vähentää antamalla valkosolukasvutekijää (G-CSF tai GM-CSF). Hoito on tehokkain kun se aloitetaan ennalta ehkäisevästi, 24–48 tunnin sisällä ensimmäisen solunsalpaaja-annoksen annosta, kun valkosoluarvot ovat vielä normaalit.

Trombosytopenia

Yleensä odotetaan spontaania korjautumista, joskus hoidetaan verihiutalesiirroilla.

Anemia

Korjataan punasolusiirroilla, joskus pitkittyneeseen anemiaan erytropoietiinia (punasolukasvutekijää).

Hiustenlähtö

Liittyy useimpiin solunsalpaajahoitoihin, hiukset lähtevät 3–5 viikon kuluttua solunsalpaajahoidon aloittamista ja kasvavat yleensä takaisin hoitojen loputtua, joskus jo niiden aikana. Hiuspohjan voimakas jäähdyttäminen kylmäpäähineen avulla solunsalpaajan annon aikana ja jonkin aikaa annon jälkeen vähentää hiusten lähtöä.

Pahoinvointi

Eri sytostaatit ja yhdistelmät aiheuttavat pahoinvointia hyvin vaihtelevasti. Akuutisti hoitona ensisijaisesti metoklopramidi (20mg). Voimakkaampaan pahoinvointiin serotoniinireseptorin (5-HT-3) salpaaja (ondansetroni 8 mg, tropisetroni 5 mg tai granisetroni 3 mg). Tehoa voidaan parantaa deksametasonilla (10mg i.v.). Pitkittyneessä pahoinvoinnissa metoklopramidi (10–30 mg x 3), tarvittaessa yhdessä kortikoidin kanssa. Jos tästä ei ole apua, kannattaa serotoniinireseptorisalpaajia käyttää. Ennakoivaan pahoinvointiin (liittyy hoidon pelkoon, pelkkä ajatus tai sairaalaympäristö voi laukaista) voidaan käyttää bentsodiatsepiineja (loratsepaami 1–5 mg p.o.).

Elinvauriot

Antrasykliinit – sydänlihasvaurioita, viivästyneitä
Metotreksaatti, bleomysiinin mitomysiini, busulfaanin – keuhkojen kaasujen vaihdoin heikentyminen, vaikea erottaa syövän aiheuttamista muutoksista
Sisplatiini, metotreksaatti (suuret annokset) – munuaisvauriot
Vinkristiini, sisplatiini ja taksaanit – perifeerinen neuropatia → parestesia, lihaskivut ja –heikkous
Syklofosfamidi, ifosfamidi (suurina annoksina) - rakkoärsytystä l. kystiittiä
Useat solunsalpaajat – välitön kudostuho infuusion mennessä kudokseen.
Useat solunsalpaajat - limakalvovaurioita, maksan toimintahäiriöitä, elektrolyyttihäiriöitä, toiminnallisia sydänoireita ja allergisia reaktioita
Ammusveitsi

Ammusveitsi on veitsi tai tikari, johon on lisätty on jonkinlainen ampumisominaisuus. Jotkin ammusveitset ampuvat oman teränsä, jolloin kyseessä on ns. mekaaninen heittoveitsi, toiset taas erillisiä luoteja patruunoista. Terän ampuminen tapahtuu veitsen kahvaan viritetyn voimakkaan kierrejousen avulla. Luoteja ampuvissa malleissa kahvan sisään ladataan patruuna tai patruunoita. Sekä luotien että terän tehokas kantomatka on hyvin lyhyt ja tarkkuus huono. 
Erilaisia ammusveitsiä on valmistettu yksittäiskappaleina jo satoja vuosia ja teollisestikin muun muassa Yhdysvalloissa ja Venäjällä useaan otteeseen, mutta niistä ei ole koskaan tullut suosittuja itsepuolustus- eikä ammattilaiskäytössä, vaan lähinnä erikoisuuksia asekeräilijöiden kokoelmiin. Ammusveitsi on ampuma-aseeksi liian tehoton ja epätarkka, veitsen tai tikarin tehtävät taas hoitaa tavallinen teräase paremmin.
Suomessa ruutipatruunoita ampuvat ammuspuukot luokitellaan erityisen vaarallisiksi ampuma-aseiksi, joihin voidaan myöntää lupa vain ”erityisestä syystä”.
Gyliai (Raseiniai)

Gyliai on kylä Raseiniain kunnallispiirissä, Kaunasin läänissä, läntisessä Liettuassa. Vuonna 2001 kylässä asui 509 asukasta.
Gorohovaja-katu

Gorohovaja katu (Гороховая улица), suomennettuna Hernekatu, on yksi Pietarin keskustan pääkaduista. Katu toimii rajana Keskustan ja Amiraliteetin piireille ja ylettyy Amiraliteetti prospektilta Pionerskaja aukiolle. Gorohovaja katu on yksi kolmesta Amiraliteetilta lähtevästä kadusta – muut kaksi ovat Voznesensky ja Nevsky prospektit. Kadut suunnitteli kokonaisuudeksi arkkitehti Pyotr Jeropkin rakennettaessaan vasempaa puolta Nevan rannasta, joka oli osittain tuhoutunut vuosien 1736-1737 tulipalojen johdosta.

Historia

Kadun alkuperäinen nimi oli Sredneja perspektiva (Средняя перспектива), suomennettuna keskimmäinen perspektiivi. 1700-luvun keskivaiheilta katu kantoi heti kolme nimeä: Toinen Amiraliteetin prospekti, Toinen Perspektiivikatu ja Amiraliteetinkatu. Nykyisen nimen katu sai vuoden 1756 jälkeen, jolloin kauppias Garrah (mikä kansan keskuudessa herne/herneitä) rakensi kadulle kivitalon ja avasi putiikin.
Kaikille tuttu Rasputin asui Gorohovaja katu 64:ssä vuodesta 1914-1916. Kyseinen osoite on hänen parhaiten tuntema osoitteensa. Vuodesta 1918 Gorohovaja katu 2:ssa sijaitsee Yleisvenäläinen erityiskomissio vastavallankumousta ja sabotaasia vastaan (lyh. Tšeka), jonka johtoasemassa toimi Feliks Dzeržinski. Samana vuonna kadun nimeksi vaihdettiin Komissaariseksi, ja vuonna 1927 Dzeržinskin kaduksi. Alkuperäisen nimen katu sai takaisin vasta vuonna 1991.
Neuvostoliiton aikaan tuumittiin Gorohovaja kadun laajentamista Pionerskaja aukion taakse, jonka seurauksena rakennettiin tarkalleen linjassa oleva Sofijskaja katu, sekä rakettiinn taloja Volkoskin prospektille (talot 2 ja 4) ja Salovan kadulle (talot 20, 22, 24). Kuitenkaan laajimpiin uudistuksiin ei päästy, vaan tuumimiset jäivät tähän.
Orjanlaakerikasvit

Tuntomerkit

Orjanlaakerien lehtiasento on kierteinen. Lehdet ovat hammaslaitaisia, ja lavan alapinnalla saattaa olla korkkiutumia. Korvakkeet ovat vähäpätöiset ja mustahkot. Kukinto on viuhkomainen ja usein lähes sarjamainen. Hedelmä on usein kuiva ja leveän pullon muotoinen, ja sen päässä on selvä, leveä ja musta luotti. Hedelmässä on useita kiviä. 
Orjanlaakerit ovat tavallisesti ainavihantia puuvartisia kasveja, joissa on myös jokunen liaanilaji. Kasvit sisältävät tanniineja, mutta iridoidit (välkehtivät yhdisteet) puuttuvat. Varren solukoissa esiintyy ympäristöstään erottuvia pihkaa ja maitiaisnestettä sisältäviä soluja. Nivelten anatomia on vaihteleva. Orjanlaakerit kasvattavat uusia haaroja edellisvuotisista versoista. Lehtilavan laitahampaissa on yksi suoni ja läpikuultava, rauhasmainen ja pian kariseva kärki. Kasvit ovat usein kaksikotisia ja kukkalehtien määrä kussakin kiehkurassa vaihtelee neljästä yhdeksään. Teriö on usein tyvestään yhdislehtinen ja heteet tavallisesti kiinnittyvät sen tyveen. Yhdislehtinen emiö koostuu kahdesta tai useammasta, tavallisesti neljästä, viidestä tai kuudesta emilehdestä, jotka sijaitsevat kohdakkain terälehtien kanssa. Sikiäimessä on mesiäinen eli nektaario. Luotti on leveä. Siemenaiheet kiinnittyvät sikiäimen alaosassa aksiletyyppiseen keski-istukkaan, yläosassa vapaaseen keski-istukkaan. Siemenaiheessa on 12–15 solukerrosta käsittävä kalvo eli integumentti, sen sydämessä noin yhden solukerroksen paksuinen reunasolukko ja eräitä muita erilaistuneita solukoita (ns. hypostaasi ja obturaattori). Siemenkuoressa on mm. tanniinipitoinen kerros ja siemenvalkuainen on hemiselluloosapitoinen. Orjanlaakereiden kromosomiluku on n = 9, 10.
Pääoma (Marx)

Pääoma: poliittisen taloustieteen arvostelua (Das Kapital: Kritik der politischen Ökonomie) on Karl Marxin kirjoittama laaja talouden teoriaa käsittelevä teos. Se on kapitalismin sekä sen taloudellisten toimintojen ja teorioiden kriittinen analyysi. Kirjalla on ollut paljon paitsi tieteellistä myös yhteiskunnallista merkitystä. Teoksen ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1867. Toinen ja kolmas osa ilmestyivät postuumisti Friedrich Engelsin toimittamina vuosina 1885 ja 1894. Viimeisen osan toimitti Karl Kautsky vuonna 1904. Toisin kuin kolmea ensimmäistä osaa, sitä ei ole suomennettu.
Suomeksi Pääoman ensimmäinen osa ilmestyi vuosina 1913–1918 O. W. Louhivuoren kääntämänä, toinen osa vuonna 1950 Mauri Ryömän kääntämänä ja kolmas osa vuonna 1976 Antero Tiusasen kääntämänä.
Eero Rantala

Eero Yrjö Juhani Rantala (5. lokakuuta 1941 Helsinki – 5. helmikuuta 2019 Helsinki) oli sosiaalidemokraattinen ministeri ja Eka-yhtymän pääjohtaja.
Eero Rantalan isä oli ammattiyhdistysjohtaja ja sosiaalidemokraattinen kunnallispoliitikko Yrjö Rantala. Rantala suoritti valtiotieteen kandidaatin tutkinnon 1967. Hän työskenteli vuodesta 1965 Osuustukkukaupassa (vuodesta 1971 Keskusosuusliike OTK), aluksi markkinatutkijana, 1970–1973 tutkimuspäällikkönä, 1973–1976 yrityssuunnittelupäällikkönä ja 1977–1979 elintarvikealan apulaisjohtajana. Rantala oli kauppa- ja teollisuusministerinä Miettusen II hallituksessa 1975–1976 ja Sorsan II hallituksessa 1977–1979. Hän oli myös toisena sisäasiainministerinä 1978–1979.
Ministeriydestä vapauduttuaan Rantala nimitettiin 1979 OTK:n elintarvikeryhmän johtajaksi ja 1981 koko yhtiön pääjohtajaksi. Havaittuaan jo aiemmin 1970-luvulla E-liikkeen osuuskauppojen kannattavuuden olevan pysyvässä laskussa hän ryhtyi johtajana merkittäviin saneeraustoimiin. Näihin kuului kannattamattoman toiminnan karsimista ja henkilöstövähennyksiä, mutta tärkein hanke oli E-liikkeen osuuskauppojen ja OTK:n fuusioiminen yhdeksi osuuskunnaksi, mikä toteutui 1983. Vuodesta 1984 Rantala oli OTK:sta ja E-osuusliikkeistä (Elantoa lukuun ottamatta) muodostetun Eka-yhtymä Osuuskunnan pääjohtaja sekä hallituksen puheenjohtaja. Hän oli tässä tehtävässä vuoteen 1994 saakka, jolloin Eka-yhtymä joutui yrityssaneeraukseen. Rantala oli myös 1994 konkurssiin joutuneen Kansa-yhtymän hallituksen puheenjohtaja sekä Rakennusliike Hakan hallituksen puheenjohtaja 1985–1988. Hän kuului lukuisten yritysten hallintoneuvostoihin ja oli 1989–1994 Enso Gutzeitin hallintoneuvoston puheenjohtaja.
Rantala muutti 1994 Suomesta Keski-Eurooppaan. Hän toimi Brysselissä itäsaksalaisen Saksi-Anhaltin osavaltion neuvonantajana, tehtävänään yksityistää ja myydä ulkomaisille sijoittajille entisen DDR:n yrityksiä. Rantala oli myös Entendu Oy -nimisen konsultointiyrityksen toimitusjohtaja sekä hallituksen puheenjohtaja. Vuonna 1997 hänestä tuli Hampurissa toimineen Pro Baltica Forum -nimisen, Itämeren alueen yritysten yhteistoimintaa erilaisin talousseminaarein, konsertein yms. tilaisuuksin edistäneen yhdistyksen toiminnanjohtaja.
Lokakuussa 2002 valtioneuvoston kanslia nimesi Rantalan selvitysmieheksi, jonka tehtävänä oli selvittää Suomen ja Saksan välistä yhteistyötä Euroopan unionin pohjoisen ulottuvuuden toimintaohjelman edistämiseksi.

Eero Rantala -rahasto

Rantala toimi 1990–1996 Oulunkylän Pop & Jazz konservatorion säätiön hallituksen puheenjohtajana. Suomen kulttuurirahastossa on hänen mukaansa nimetty Eero Rantalan rahasto, jonka tarkoitus on jakaa Eero Rantala -palkintoja Timo Mustakallio -laulukilpailussa ja lied-duo-palkintoja Erkki Melartin -kamarimusiikkikilpailuissa sekä lisäksi tukea suomalaista laulutaidetta. Palkinnon suuruus on 10 000 euroa. Eero Rantalan rahasto on yksi Timo Mustakallio -laulukilpailun järjestäjistä.
Rethel

Rethel on kunta Ardennesin departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 8 052 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Rethelin pinta-ala on 19 neliökilometriä.
Canon de 138 mm Modèle 1893

Suunnittelu

Canon de 138 Modéle 1893 oli 45 pituuskaliiperin ajalle tyypillinen ranskalaisvalmisteinen keskiraskas tykki. Se oli varustettu kierrelukolla ja siinä käytettiin kartussilaukausta. Taistelulaivoissa tykki oli tyypillisesti asennettu panssaroituihin kasematteihin.

Ampumatarvikkeet

Ampumatarvikkeina oli sirpalekranaatti ja kaksi panssarikranaattia. Sirpalekranaatti, jonka lentonopeus 770 metriä sekunnissa, painoi 30 ja panssarikranaatit 35 kilogrammaa. Panssarikranaattien nopeus oli 730 metriä sekunnissa.
Peräniemen kasino

Peräniemen kasino on historiallinen rakennus Kuopion Väinölänniemellä. 
Vuonna 1861 kuopiolainen ravintoloitsija M. Dahlström perusti Peräniemelle, entisen haudankaivajan virkatontille kesäravintolan, jolle antoi nimen Väinölä. Nimi laajeni myöhemmin käsittämään koko niemeä, jota nykyään kutsutaan Väinölänniemeksi.
Alkuperäinen Peräniemen kasino rakennettiin 1861, viereisen uimalan luona sijainneen kylpylälaitoksen (1814–1951) käyttäjien tarpeista. Osa kylpylävieraista ja kaupunkilaisista tarvitsi virkistäytyäkseen kivennäisvesien lisäksi muitakin juomia ja paikasta kehittyi Kuopion silmäätekevien ihmisten suosittu illanviettopaikka. 
Vuonna 1882 kylpylän läheisyyteen rakennettiin huvila- ja teatterirakennus, johon tuli myös ympäri vuoden toimiva ravintola. Teatterirakennuksen valmistuttua kasinon paikalla ollut alkuperäinen kesäravintola rapistui ja vuonna 1897 maistraatti määräsi sen purettavaksi, "muodoltaan epäonnistuneena ja rappeutuneena" ja kaupunki yhdessä matkailuyhdistyksen kanssa alkoi kaavailla uutta ravintolarakennusta entisen paikalle. Samassa yhteydessä niemeen rakennettiin pieniä huvimajoja. Suunnittelijaksi valittiin arkkitehti J. Eskil Hindersson ja nykyinen kasino otettiin käyttöön vuonna 1902.
Kasinolle asennettiin Kuopion ensimmäinen puhelin 1919 (kyltti 1988, Väinö Lätti) ja sinne asennettiin sähköt 1948. Sodan aikana kasinon yläkerran näköalaparveke purettiin ja katolla sijaitsi ilmatorjuntatykki. Vuonna 1971 Kansalliskauppa laajensi salin nykyiseen muotoonsa (arkkitehtina Kaj Michael). Tällöin kasinon ympäri kiertävä kuisti yhdistettiin saliin ja salia laajennettiin nykyisen matalan osan verran. Kasino on asemakaavassa merkitty suojelukohteeksi. Peräniemen kasino jatkaa kylpylän aikaisia kesäravintolaperinteitä entiseen tapaan ja toimii nykyään kesä- ja tilausravintolana.
Abd-ul-Aziz (sulttaani)

Abd-ul-Aziz (turk. Abdülaziz, arab. عبد العزيز‎)‎ (8. helmikuuta 1830 – 4. kesäkuuta 1876) oli 32. Osmanien valtakunnan sulttaani ja 111. islamin kalifi.
Abd-ul-Aziz oli Mahmut II:n poika ja Abd-ul-Mejidin veli. Hänen veljensä kuoli 25. kesäkuuta 1861 ja otti veljensä paikan 31-vuotiaana.
Abd-ul-Azizilla oli kuusi vaimoa: Dürr-i Nev Baş, Hayran-î-Dil, Eda-Dil, Neş’erek (Nesrin), Gevheri, Yıldız (Gözde).
Nadežda Allilujeva

Nadežda Sergejevna Allilujeva (ven. Надежда Сергеевна Аллилуева; 22. syyskuuta (J: 9. syyskuuta) 1901 Baku – 9. marraskuuta 1932 Moskova) oli Neuvostoliiton diktaattorin Josif Stalinin toinen vaimo ja Svetlana Allilujevan äiti. Stalin ja Nadežda Allilujeva menivät naimisiin vuonna 1919, kun Stalin oli 41-vuotias ja Nadežda Allilujeva oli 18-vuotias. He olivat tunteneet jo vuodesta 1908, kun Džugašvili-Stalin piileskeli tuttunsa ja puolueystävänsä Sergei Allilujevin luona.
Nadežda Allilujeva löydettiin kuolleena huoneestaan itsemurhan tehneenä. Edellisenä iltana hän oli riidellyt kiivaasti Stalinin kanssa juhlavastaanotolla. Joidenkin teorioiden mukaan hän ei tehnyt itsemurhaa vaan Stalin olisi murhauttanut hänet.
Nadežda Allilujevan ja Stalinin tytär Svetlana Allilujeva loikkasi Yhdysvaltoihin vuonna 1967.
Plinius nuorempi

Gaius Plinius Caecilius Secundus (63–noin 113), joka tunnetaan paremmin nimellä Plinius nuorempi (lat. Plinius Minor), oli roomalainen kirjailija ja oppinut. Hän oli Plinius vanhemman sisarenpoika. Hän on kirjoittanut ainoan säilyneen silminnäkijäkuvauksen Pompejin tuhonneesta Vesuviuksen purkauksesta.
Terrorizer

Terrorizer on vuonna 1986 perustettu yhdysvaltalainen grindcore-yhtye. Yhtyeen merkitys extreme-musiikissa on merkittävä, vaikka se on julkaissutkin ainoastaan kolme albumia. Yhtyeen hajoamisen jälkeen sen jäsenet liittyivät muihin merkittäviin extreme metal -yhtyeisiin kuten Morbid Angel ja Napalm Death. Yhtyeen kitaristi, Jesse Pintado menehtyi maksan vajaatoimintaan juuri kun Darker Days Ahead -albumin nauhoitukset oli saatu valmiiksi. Yhtye julkaisi uuden Hordes of Zombies albumin vuonna 2012
Ray Gillen

Ray Gillen (12. toukokuuta 1959 New York, Yhdysvallat – 1. joulukuuta 1993 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen laulaja, joka muistetaan yhtyeistä Black Sabbath ja Badlands.
Hän aloitti uransa New Jerseyn alueen klubiyhtyeissä, ja 1980-luvun alkupuoliskolla hän liittyi Rainbow-yhtyeen rumpalin Bobby Rondinellin perustamaan Rondinelli-yhtyeeseen. Yhtye keikkaili ahkerasti ja oli lähellä saada levytyssopimuksen.
Vuonna 1986 Black Sabbathissa laulanut Glenn Hughes, joka kärsi vakavista päihdeongelmista, erotettiin kesken yhtyeen Yhdysvaltojen kiertuetta. Black Sabbathin silloinen basisti, Dave "The Beast" Spitz, joka oli aikoinaan nähnyt Gillenin laulavan Rondinellin keikalla, suositteli Tony Iommille Gillenin ottamista Hughesin tilalle. Ray Gillen valittiin ja Sabbath jatkoi kiertuetta. Black Sabbathin suosio ei ollut kovin korkealla tuohon aikaan ja myös yhtyeen sisällä oli ongelmia. Kaikesta huolimatta yhtye alkoi vuoden 1986 loppupuoliskolla levyttämään tulevaa The Eternal Idol -albumia. Yhtyeen miehistö vaihtui useasti levytyksen aikana ja myös Ray Gillen lähti yhtyeestä vuoden 1987 alussa. Gillenin seuraaja, Tony Martin, lauloi levyn vokaalit uusiksi. Ray Gillen tosin esiintyy levyllä, sillä ”Nightmare”-kappaleessa oleva ”paholaismainen” nauru on hänen äänittämänsä. Levystä on liikkeellä myös bootleg-versioita, joissa Ray Gillen laulaa.
Ray Gillenin seuraava projekti oli Tom Galleyn Phenomena, jonka albumilla Dream Runner Gillen on mukana. Tämän jälkeen hän liittyi John Sykesin Blue Murder -yhtyeeseen, mutta tämä jäi lyhyeksi John Sykesin päätettyä laulaa itse.
Seuraavaksi Gillen perusti yhdessä kitaristi Jake E. Leen kanssa Badlands-yhtyeen. Yhtye julkaisi kaksi albumia heikohkolla menestyksellä ja levytti kolmannen jonka jälkeen vuonna 1992 Gillen erosi yhtyeestä riitaannuttua Jake E. Leen kanssa.
Gillen lauloi vielä supertähtiprojektissa Sun Red Sun, mutta hänen terveydentilansa oli alkanut heiketä. Vuoden 1993 joulukuussa Ray Gillen kuoli newyorkilaisessa sairaalassa. Hänen kuolinsyynsä oli AIDS. Sun Red Sun -albumi ja Badlandsin kolmas levytetty albumi julkaistiin postuumisti hänen kuolemansa jälkeen.
Sergei Iljušin

Sergei Vladimirovitš Iljušin (ven. Сергей Владимирович Ильюшин, 30. maaliskuuta (J: 18. maaliskuuta) 1894 Diljalevo – 9. helmikuuta 1977 Moskova) oli  neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija.
Sergei Iljušin syntyi Keski-Venäjän maaseudulla köyhään perheeseen. Siksi Sergei joutui aloittamaan työnteon jo lapsena. 16-vuotiaana hän joutui Pietarissa lentokentän puhdistus- ja korjaustyöhön. Siellä hän sai ensikosketuksen ilmailuun, lisäksi kentällä järjestettiin Venäjän ensimmäinen ilmailuviikko-tapahtuma, jossa Sergei näki Venäjän kuuluisimmat lentäjät ja heidän koneensa.  
Sergei ilmoittautui lentokouluun, joten hänen oma taloutensa oli ilmeisesti kohentunut. Kun bolševikkien vallankumoukselliset olivat ottaneet Venäjällä vallan, Sergei Iljušin liittyi Puna-armeijaan ja taisteli sisällissodassa. Kerran hänen piti purkaa englantilainen sotasaaliskone ja viedä se Moskovaan. Sergei haaveili tässä vaiheessa joskus itsekin suunnittelevansa lentokoneita. 
Sergei Iljušin pääsi opiskelemaan ilmavoimien akatemiaan ja valmistui noin 30-vuotiaana. Tällöin hänet komennettiin lentokoneiden valmistuksen tarkastajaksi, joka esti omien suunnitelmien teon. Pian toinen maailmansota muodostui todelliseksi uhkaksi ja Iljušin katsoi velvollisuudekseen alkaa itse suunnitella lentokoneita. Hän lähetti esimiehilleen toistuvia pyyntöjä saada siirto suunnittelutehtäviin ja lopulta siihen myönnyttiin. Hän sai suunnittelutoimiston johtajuuden.
Iljušinin ensimmäinen lentokone oli pitkän kantaman pommikone, jonka prototyyppi sai kutsumanimen Moskva. Moskva saavutti matkalennon maailmanennätyksen vuonna 1938 lennollaan Moskovasta Vladivostokiin. Seuraavana vuonna se lensi Atlantin yli Pohjois-Amerikkaan. Sodassa Iljušin Il-4 pommikone oli käytössä pitkän kantaman, muun muassa Berliinin, pommituksissa. 
Tämän jälkeen Iljušin suunnitteli Iljušin Il-2 rynnäkkökoneen eli Sturmovikin. Puna-armeijassa se tunnettiin Lentävänä panssarivaununa ja saksalaiset kutsuivat sitä Mustaksi kuolemaksi. Kone oli voimakkaasti panssaroitu ja hankala tuhota IT-konekivääreillä. Koneita valmistettiin yli 40 000 kappaletta. 
Sodan loputtua Iljušin suunnitteli Il-12, Il-14 ja Il-18-matkustajakoneet. Vuonna 1962 Iljušin toi Aeroflotin käyttöön Il-62 matkustajakoneen, joka oli nelimoottorinen 200-paikkainen suihkukone mannertenvälisille etäisyyksille. Esimerkiksi Douglas DC-8 tuli käyttöön vasta muutamaa vuotta myöhemmin.
Sergei Iljušin voitti monia palkintoja, muun muassa Sosialistisen työn sankari -mitalin.
Kakojärvi

Maantiede

Järven pinta-ala on 1,5 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Siihen laskee lähinnä Kakosuon ojat. Järven laskuoja lähtee järven pohjoisrannalta ja se yhtyy ojien verkkoon, joka laskee 3,3 kilometrin päässä Sirppujoen latvahaaraan eli Malvonjokeen. Järvellä on 480 metriä rantaviivaa ja sen ranta on suota, jota ympäröi kallio- ja moreenipohjainen metsämaasto. Sen rannat ovat rakentamattomia.