google/wiki40b huggingface dataset:
Korintin kannas

Maantiede

Korintin kannaksen leveys on kapeimmassa kohdassa noin 6,3 kilometriä. Pääosa kannaksesta muodostuu tasangosta, joka on keskimäärin 90 metrin korkeudella merenpinnasta. Hallinnollisesti kannas kuuluu Peloponnesoksen alueen Korinthian alueyksikköön. Pääosa kannaksesta on Loutráki-Perachóra-Ágioi Theódoroin kunnan alueella ja eteläosa Kórinthoksen kunnan alueella. Nykyinen Kórinthoksen kaupunki sijaitsee kannaksen länsirannalla, samoin kuin muun muassa Loutrákin kaupunki. Kannaksella sijaitsevat myös muun muassa Isthmían ja Kechriéen kylät.
Kannaksen poikki kulkee sen kapeimmassa kohdassa Korintin kanava. Se yhdistää Korintinlahden Saroninlahteen. Kanavan pituus on 6,35 kilometriä ja leveys 21,3–24,6 metriä.

Historia

Antiikin aikana kannas oli merkittävä raja. Koska peloponnesolaiset ja megaralaiset kiistelivät rajoistaan, kannakselle oli pystytetty suuri kivi, jossa luki Peloponnesoksen suuntaan ”Tämä on Peloponnesos, ei Joonia” ja Megaran suuntaan ”Tämä on Joonia, ei Peloponnesos”. Antiikin aikana kannaksen alue tunnettiin muun muassa Isthmian Poseidonin temppelistä sekä Isthmian kisoista.
Kannaksella on aina ollut suuri strateginen merkitys, koska sen poikki kulkee ainoa luonnollinen maayhteys Manner-Kreikasta saaren kaltaiselle Peloponnesokselle. Näin kannaksen hallussapito on auttanut niemimaan puolustamista. Tässä läheisellä Akrokorinttilla eli antiikin Korintin kaupungin linnavuorella on aina ollut historiassa tärkeä asema. Myös itse kannasta on linnoitettu historian saatossa usein erilaisilla muureilla, muun muassa persialaissotien aikaan 400-luvulla eaa. Myöhäisantiikin aikana 400-luvulla jaa. kannaksen poikki rakennettiin Heksamilion-muuri, jonka tarkoitus oli alun perin suojata Korinttia pohjoisesta hyökänneiltä visigooteilta.
Kannas on suhteellisen kapea, ja sen poikki oikaisu tarjoaa lyhyemmän merireitin Kreikan läntisten ja itäisten osien välillä ilman tarvetta kiertää koko Peloponnesoksen niemimaata. Antiikin aikana kannaksen poikki oli tehty Diolkos eli laivojen vetotie. Se oli Korintin hallussa ja merkittävä kaupallisesti ja strategisesti. Kannaksen poikki suunniteltiin myös kanavaa jo varhain. Ensimmäinen suurisuuntaisempi yritys kanavan kaivamiseksi tehtiin keisari Neron aikana vuonna 67 jaa., mutta yritys epäonnistui. Korintin kanava valmistui vasta vuonna 1893.
Jari Levonen

Pelaajaura

Levonen pelasi loukkaantumiseen päättyneellä liigaurallaan 459 ottelua, kaikki Porin Ässissä. Levonen teki pelaajaurallaan 101 maalia ja antoi 89 maaliin johtanutta syöttöä. Jäähyllä hän istui 691 minuuttia. Pudotuspeleissä vastaavat saldot olivat 38 ottelua, 9 maalia ja 7 maalisyöttöä ja 46 jäähyminuuttia.

Tuomariura

Levonen tuomitsi tammikuussa 2019 uransa 900. SM-liigaottelun. Hän saavutti tuon rajan toisena päätuomarina. Hänet palkittiin keväällä 2017 jo viidennentoista kerran peräkkäin Kultaisella pillillä pelaajien äänestämänä parhaana erotuomarina. SM-liiga on palkinnut hänet Unto Wiitala -palkinnolla kausilla 2002–2003, 2004–2005, 2008–2009, 2009–2010, 2010–2011, 2011–2012 ja 2013–2014.
Pelaajaurallaan ilman maaotteluja jäänyt Levonen on tuomarina päässyt viheltämään maaottelujakin, arvokisoissa ensin 18-vuotiaiden MM-kisoissa 2005 ja sitten jääkiekon MM-kisoissa 2006 Latviassa ja 2010 Saksassa tuomiten muun muassa loppuottelun. Levosen tuomaroinnista syntyi myös kohu mediassa, kun hän Saksan MM-kisoissa tuomitsi norjalaiselle puolustajalle Tommy Jakobsenille ottelurangaistuksen erotuomarin koskemattomuuden loukkaamisesta tämän tarkoituksellisesti törmätessä Levoseen keskiympyrässä. Myöhemmin Kansainvälisen Jääkiekkoliiton IIHF:n kurinpitoelin langetti Jakobsenille kisojen loppuajan kestävän pelikiellon.

Muuta

Levonen työskentelee Noormarkun yhtenäiskoulussa.
Jari Levosen setä Rauli Levonen pelasi 262 ottelua SM-sarjassa ja liigassa vuosina 1971–1981. Raulin pojista Jarno pelasi 115 liigaottelua Ässien ja KalPan paidassa vuosina 1991–1996 ja Toni yhteensä kuusi kautta Ässien A-junioreissa ja KiSa:n divarijoukkueessa.
Jarin veljistä Ari-Pekka pelasi jääkiekkoa alasarjoissa noin 15 vuoden ajan 1970- ja 1980-luvuilla, Jarkko Levonen pelasi 1970-luvun alussa SM-sarjaa Ässien riveissä 130 ottelun verran ja edusti Suomea 19-vuotiaiden EM-turnauksessa 1972. Jyrki Levonen pelasi SM-Liigaa Ässien riveissä 1976–1979 48 ottelua ja tämän jälkeen alasarjoissa muun muassa Forssassa ja Hyvinkäällä vuoteen 1989. Viides veljes Harri pelasi Ässien A-junioreissa 1972–1976 ja yhden kauden I-divisioonaa Jyväskylässä ja tämän jälkeen alasarjoissa vuoteen 1982 asti.
GIUK gap

GIUK gap (Greenland, Iceland, United Kingdom, suomeksi GIUK-linja, -aukko tai -käytävä) on merialue Pohjois-Atlantilla Grönlannin, Islannin ja Britteinsaarten välissä. Alue on sotilaallisesti merkittävä, sillä se toimii porttina Pohjois-Atlantin ja Norjanmeren välillä.
Scapa Flow, Britannian tärkein laivastotukikohta ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa, sijaitsi Skotlannin rannikolla Orkneysaarilla.
Toisen maailmansodan aikana liittoutuneet estivät saksalaisten pinta-alusten pääsyä alueen läpi Atlantille saattueiden kimppuun. Vuosina 1940–1942 Tanskansalmi oli alueen heikko kohta, koska alueella partioivien Britannian kuninkaallisten ilmavoimien pommikoneiden toimintasäde ei riittänyt Tanskansalmeen asti. Saksalla oli laivastotukikohtia Pohjois-Saksassa ja Norjassa. Kun Saksa valloitti Ranskan, saksalaiset saivat laivastotukikohtia Ranskan rannikolla, jolloin alueen merkitys muuttui.
Kylmän sodan aikana Yhdysvaltain ja Britannian strategiana oli tarvittaessa sulkea alue, jotta Neuvostoliiton Kuolan niemimaalta operoivat sukellusveneet eivät pääsisi sen läpi. Alueelle rakennettiin SOSUS-järjestelmä, jolla kuunneltiin vedenalaista toimintaa. Neuvostoliitto puolestaan suunnitteli torjuvansa Naton aluksia tällä alueella: Neuvostoliitto valvoi aluetta laivoilla, sukellusveneillä ja Tupolev Tu-95 -merivalvontakoneilla.
Alue on muuttolintujen muuttoreitti.
Tarcisio Burgnich

Tarcisio Burgnich (s. 25. huhtikuuta 1939 Ruda, Italia) on italialainen jalkapalloilija. Burgnichillä on isänsä puolelta itävaltalaisia sukujuuria. Hänen pelipaikkansa oli oikea laitapuolustaja. Burgnich pelasi koko uransa Italiassa, hän edusti Udineseä, Juventusta, US Palermoa, Inter Milania ja SSC Napolia. Interissä Burgnich pelasi yli 300 ottelua ja voitti viisi Italian mestaruutta, kaksi Euroopan cupia ja kaksi seurojen maailmanmestaruutta. Burgnich tunnetaan ehkä kuitenkin parhaiten lausunnostaan, jonka hän antoi hävityn MM-finaalin 1974 jälkeen voittaneen joukkueen Brasilian tähtipelaajasta Peléstä. 
»:Uskottelin itselleni ennen peliä, että Pelé on samanlainen kuin me muutkin, vain luuta ja nahkaa. Olin väärässä. » 
Burgnich pelasi Italian jalkapallomaajoukkueessa 66 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Hän oli myös voittamassa Italian tähän mennessä ainoata EM-kultaa vuonna 1968 ja osallistui myös kolmeen MM-turnaukseen. Burgnich pelasi maajoukkueessa yli vuosikymmenen, vuodet 1963-1974. Peliuransa hän lopetti vuonna 1977. Uransa jälkeen hän valmensi kahdenkymmenen vuoden aikana kymmentä seuraa saavuttamatta suurempaa menestystä. Hän on 175 senttimetriä pitkä
Kultainen liiga

Palkintosysteemi

Kultaisessa liigassa osa vuosittain vaihtelevista sekä miesten että naisten sarjoissa kilpailtavista lajeista olivat ns. Kultaisen liigan lajeja, joissa järjestettiin kilpailut jokaisen Kultaisen liigan Grand Prix'n yhteydessä. Aikaisemmin urheilija, joka voitti kaikki osakilpailut Kultaisen liigan lajissaan, sai osuuden voittopotista. Potti oli aluksi miljoona Yhdysvaltain dollaria, mutta vuonna 2000 se muutettiin 50 kilogrammaksi kultaa.
Kaudeksi 2006 IAAF uudisti kultapotin jakoperusteita. Miljoonan dollarin potti oli jaettu kahteen osaan. Puolet rahoista jakoivat kaikki urheilijat, jotka voittivat viisi osakilpailua lajissaan, ja toisen puolen ne, jotka voittivat myös kuudennen osakilpailun. Vuonna 2007 palattiin jälleen entiseen systeemiin; kaikki 6 osakilpailua tuli voittaa halutessaan osallistua jättipotin jakoon. Kuitenkaan jos kukaan ei voittanut kuutta osakilpailua, niin silloin viisi osakilpailua voittaneet jakoivat 500 000 dollarin potin.
Iánnis Xenákis

Iánnis Xenákis (kreik. Ιάννης Ξενάκης; 29. toukokuuta 1922 Brăila, Romania — 4. helmikuuta 2001 Pariisi, Ranska) oli kreikkalainen säveltäjä ja arkkitehti. Hän vietti suurimman osan elämästään Ranskassa; hän sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1965.
Xenákis syntyi Romaniassa vuonna 1922. Hän opiskeli Ateenassa arkkitehtuuria ja konetekniikkaa. Xenákis menetti toisessa maailmansodassa näön toisesta silmästään. Vuonna 1947 hän muutti Pariisiin. Siellä hänelle opettivat sävellystä muun muassa Arthur Honegger, Darius Milhaud ja Olivier Messiaen. Hän työskenteli kaksitoista vuotta arkkitehti Le Corbusier’n assistenttina.
Xenákiksen sävellystyylille on ominaista ei-musiikillisten tekniikoiden käyttö; hänen teoksensa perustuvat muun muassa matemaattisiin, geometrisiin, arkkitehtonisiin ja filosofisiin periaatteisiin, ja hän käytti hyväkseen tietokoneiden laskentamahdollisuuksia. Hän kuuluu stokastisen musiikin tunnetuimpiin kehittäjiin.
Pieni Joutenlampi (Jyväskylä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 61 300 kuutiometriä eli 0,0001 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 4,0 metriä ja suurin syvyys on 7,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Autiojoen valuma-alueeseen (14.295) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 186,4 metriä mpy.
Erkki Korhonen (kansanedustaja)

Erkki Korhonen (5. joulukuuta 1931 Valtimo – 29. tammikuuta 2015 Joensuu) oli suomalainen opettaja ja kansanedustaja. Hänet valittiin Pohjois-Karjalan vaalipiiristä Kristillisen liiton kansanedustajaksi 1975. Toiselle kaudelle 1979–1983 hän nousi varamiehen paikalta. Hän oli vuoden 1978 presidentinvaaleissa valitsijamies.

Opettajana

Korhonen työskenteli opettajana Kontiolahdella Varparannan, Heinävaaran ja Kylmäojan kouluissa vuosina 1958–1984.

Eduskuntatyö

Korhonen valittiin Pohjois-Karjalan vaalipiiristä Kristillisen liiton kansanedustajaksi 1975. Toiselle kaudelle 1979–1983 hän nousi varamiehen paikalta. Hän oli vuoden 1978 presidentinvaaleissa valitsijamies.

Kunnallispolitiikka

Korhonen toimi Joensuun kaupunginvaltuustossa yhdeksän vaalikautta ja useita kausia kaupunginhallituksessa.

Luottamustoimet

Korhonen pitkäaikainen Kristillisen Eläkeläisliiton Pohjois-Karjalan puheenjohtaja ja kuului Kristillisen Eläkeliiton puheenjohtajistoon 30 vuotta. Seurakunnan luottamustehtävissä hän oli 40 vuotta.

Tunnustukset ja palkinnot

Korhonen sai opetusneuvoksen arvonimen vuonna 2000. Hänet palkittiin vaimonsa Eeva Korhosen kanssa Joensuun Vuoden vapaaehtoistyöntekijä -palkinnolla.
Viraanpäänjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,2 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Myllyojan valuma-alueeseen (35.326) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,4 metriä mpy.
Monofagi

Monofagi on eliö, joka on erikoistunut yhteen tai vain muutaman ravintolajiin/ravintokohteen osaan (esimerkiksi loiset, hedelmänsyöjät, muurahaiskarhu ja muut vastaavanlaiset eliöt). Monofagin vastakohta on polyfagi, jossa eliö on erikoistunut useisiin ravintolajeihin/ravintokohteisiin.
Oinala

Kyläkuva

Oinalan kylän pinta-ala oli vuonna 1936 14,12 neliökilometriä, josta oli peltoa 259 hehtaaria, niittyä 11 hehtaaria ja metsää 1 143 hehtaaria. Kyläkeskus sijaitsee Kangaspellosta Lavolaan johtavan kylätien molemmin puolin. Oinalasta tästä tiestä erkanee kylätie Kyyrölään. Kylän eteläosassa Muolaanjärven rannalla sijaitsi yli kilometrin mittainen Niemenhiekan hiekkaranta, jota kutsuttiin Muolaan Rivieraksi. Se oli suosittu ranta, jossa käytiin autolla Viipurista asti. Oinalan kylä kuului Viholan koulupiiriin.

Historia

Oinalan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Oinalan asukkaat asutettiin Humppilaan.
Jukka-Pekka Palviainen

Jukka-Pekka Palviainen (s. 22. syyskuuta 1967 Rauma) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut aikuisten romaaneja ja lasten- ja nuortenkirjoja.
Palviaisen esikoisromaaninsa Reino ilmestyi vuonna 2003 ja oli ehdolla Helsingin kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Vuonna 2012 Palviainen sai Topelius-palkinnon nuortenromaanista Joku vieraileva tähti.
Sastamalassa asuva Palviainen on varsinaiselta ammatiltaan lastentarhanopettaja.
Mikko Laaksonen

Mikko Olavi Laaksonen (27. elokuuta 1927 Helsinki – 11. tammikuuta 2006 Fuengirola, Espanja) oli suomalainen poliitikko, ammattiyhdistysjohtaja, ministeri ja verohallituksen pääjohtaja. Puoluekannaltaan Laaksonen oli sosiaalidemokraatti.
Laaksosen vanhemmat olivat veturinkuljettaja Mikko Laaksonen ja Henriika Hintikka. Laaksonen pääsi ylioppilaaksi 1947, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1952 ja sai varatuomarin arvon 1955. Opiskeluvuosinaan Laaksonen työskenteli samalla Helsingissä palomiehenä 1947–1952. 
Suoritettuaan oikeustutkinnon hän toimi Pielaveden, Keiteleen ja Maaningan kuntien veropiirin verojohtajana 1953–1955 ja SAK:n lainopillisena sihteerinä sekä Valtionvirkailijain yhteisjärjestön sihteerinä 1955–1961. 1960-luvulla Laaksonen oli Virkamiesten ja työntekijäin yhteisjärjestön pääsihteerinä 1961–1971 ja uuden SAK:n 3. puheenjohtajana 1969–1971. Hän oli myös Espoon kunnallispormestari ja järjestysoikeuden vt. puheenjohtaja 1963–1965.
Mikko Laaksonen oli SDP:n kansanedustajana Helsingin kaupungin vaalipiiristä vuosina 1966–1971. Hän oli oikeusministerinä ja II sisäasianministerinä Ahti Karjalaisen II hallituksessa 1971. Laaksonen jätti eduskunnan 1971 siirtyessään verohallituksen pääjohtajaksi. Laaksonen menetti virkansa ns. Salora-jutun yhteydessä 1978 ja hänet tuomittiin joulukuussa 1979 Helsingin hovioikeudessa 18 000 markan sakkoihin sekä vahingonkorvauksiin lahjoman vastaanotosta. Laaksonen oli ollut Saloran tarjoamilla kalastus- ja ulkomaanmatkoilla samaan aikaan kun yhtiön asiat olivat jo viranomaisten tutkittavina.
Viimeksi Laaksonen oli Suomen Työväen Säästöpankin erityistehtävissä 1978–1979 ja vuodesta 1979 lähtien Luottorengas Oy:n toimitusjohtajana. Viimeiset parikymmentä vuotta elämästään Laaksonen asui Espanjassa. Eläkevuosinaan Laaksonen julkaisi useita muistelmateoksia. Kirjassaan Punanatsi hän kuvasi sitä, kuinka oli liittynyt 17-vuotiaana Saksan sotajoukkoihin ja palvellut niissä 1944–1945 Suomen Lapissa ja Norjassa.
Ferzan Özpetek

Ferzan Özpetek (s. 3. helmikuuta 1959 Istanbul) on turkkilainen, sittemmin italialaistunut elokuvaohjaaja.
Özpetek muutti Italiaan vuonna 1978 opiskellakseen Roomassa draamaa sekä taiteen ja elokuvien historiaa. Ensimmäisen pitkän elokuvansa, Hamam - turkkilainen kylpylä, hän ohjasi vuonna 1997. Tämän jälkeen Özpetek on ohjannut neljä muutakin elokuvaa ja hänen kuudes elokuvansa, italiankieliseltä nimeltään Saturno contro, valmistuu vuonna 2007.
Nummirahkasammal

Ulkonäkö

Nummirahkasammal on pienehkö ja hento. Väriltään se on vaaleanvihreä ja joskus punertava. Sillä on tavallisesti itiöpesäkkeitä.

Levinneisyys

Suomessa nummirahkasammalen runsain esiintymisalue on Kauhajoen ja Karvian rajalla sijaitseva Kauhaneva.
Pohjois-Amerikassa kasvia tavataan mantereen itä- ja etelärannikoilta.
Gillian Whitehead

Dame Gillian Whitehead (s. 1941 Hamilton) on uusiseelantilainen säveltäjä. Hän opiskeli Aucklandin yliopistossa vuosina 1959–1962 ja Wellingtonin Victoria-yliopistossa vuonna 1963. Hän sai musiikin kandidaatin arvon vuonna 1964 ja jatkoi sitten sävellysopintoja Peter Sculthorpen johdolla Sydneyn yliopistossa, josta sai musiikin maisterin arvon vuonna 1966. Samana vuonna Whitehad osallistui Peter Maxwell Daviesin Adelaidessa pitämälle sävellyskurssille, ja vuonna 1967 hän matkusti Englantiiin jatkaakseen opintojaan hänen johdollaan. Hän jäi työskentelemään Lontooseen kahden vuodeksi ajaksi säveltäjänä ja musiikin kopioijana. Vuosina 1969–1970 hän työskenteli New Zealand Arts Councilin stipendin avulla Portugalissa ja Italiassa.
Whitehead palasi toimimaan vapaana säveltäjänä ensisijaisesti Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja oli vuosina 1978–1980 Newcastlen yliopiston Northern Arts -nimikkosäveltäjä. Vuodesta 1981 hän opetti sävellystä Sydneyn musiikkikonservatoriossa, ja neljän vuoden ajan hän toimi siellä sävellysjaoksen johdossa, kunnes jäi varhaiselle eläkkeelle vuonna 1996. Sittemmin hän on jakanut aikansa vapaana säveltäjänä Sydneyn ja Dunedinin välillä. Vuonna 1999 hän sai oopperallaan Outrageous Fortune SOUNZ:n Contemporary Awardin ja hänet otettiin Uuden-Seelannin ansioritarikunnan jäseneksi. Vuonna 2008 hänestä tuli tämän ritarikunnan Distinguished Companion, ja vuonna 2009 hän sai arvonimen Dame.
Vuonna 2000 Whiteheadista tuli yksi New Zealand Arts Foundationin ensimmäisistä laureaateista. Myöhemmin hän pääsi organisaation kuvernööriksi. Vuosina 2000 ja 2001 hän oli Aucklandin Philharmonia-orkesterin nimikkosäveltäjä, ja hänen tänä aikana säveltämänsä orkesteriteos toi hänelle jälleen SOUNZ:n vuoden 2001 Contemporary Awardin. Kolmanteen otteeseen säveltäjä sai saman palkinnon Alice-teoksellaan mezzosopraanolle ja orkesterille vuonna 2003. Vuosina 1998–2003 Whitehead toimi Uuden-Seelannin säveltäjäliiton puheenjohtajana.
Whiteheadin levytettyjen teosten joukossa ovat ooppera Outrageous Fortune ja Wai-te-ata Pressin levyllä soitetut kamarimusiikkityöt. Hänen nuottinsa ovat tarjolla Australian ja Uuden-Seelannin musiikkikeskusten kautta. Whitehead sai vuonna 2003 Wellingtonin Victoria-yliopiston kunniatohtorin arvon ja vuonna 2007 Uuden-Seelannin säveltäjäliiton KBB-kunniamaininnan palveluksistaan Uuden-Seelannin musiikkielämässä. Vuonna 2018 hänelle myönnettiin elinikäinen Arts Icon -palkinnon, joka voi olla vain kahdellakymmenellä saajalla kerrallaan.
Siperianvehnä

Ulkonäkö ja koko

Mätästävä ja lyhytrönsyinen siperianvehnä kasvaa 40–70 cm korkeaksi. Korsi ja ylemmät tupet ovat kaljuja. Lehtilapa on 3–8 mm leveä, litteä ja kalju. Kukinto on 6–15 cn pitkä kerrannaistähkä, joka on nuokkuva ja väriltään sinipunerva. Tähkylät ovat 10–15 mm pitkiä ja kaleet soikeita ja suippokärkisiä. Ulkohelve on lähes kalju, vihneetön ja lyhytotainen. Siperianvehnä kukkii Suomessa heinä-elokuussa.

Levinneisyys

Siperianvehnää tavataan Itä-Euroopassa muun muassa Venäjällä. Laji on vaeltaja, jonka siemenet kulkeutuvat helposti uusille kasvupaikoille. Suomessa siperianvehnää tavataan siellä täällä Pohjois-Pohjanmaan pohjoisosista Lappiin aina Utsjoelle saakka. Runsaimmillaan laji on Suomessa Kemijoen varrella.

Elinympäristö

Siperianvehnä kasvaa hiekkaisilla jokitörmillä, rantaniityillä ja -pensaikoissa. Joskus sitä tavataan myös tien- ja radanvarsilla.
Justus Bier

Justus Bier (31. toukokuuta 1899 Nürnberg, Saksa – 23. tammikuuta 1990 Raleigh, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat) oli saksalais-yhdysvaltalainen taidehistorioitsija.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Bier opiskeli useissa yliopistoissa taidehistoriaa, arkeologiaa sekä keskiajan ja modernin ajan historiaa. Hänen merkittävimmät opettajansa olivat Paul Clemen ja Heinrich Wölfflin. Bier kirjoitti 1920-luvulla modernista taiteesta, ja vuodet 1930–1936 hän oli hannoverilaisen Kestnergesellschaft-taidemuseon kuraattori. Bier keräsi myös Bauhaus-taiteilijoiden, kuten Paul Kleen, Oskar Schlemmerin ja Lyonel Feiningerin, töitä. Kansallissosialistisen puolueen noustua valtaan juutalainen Bier pakeni Saksasta ja muutti Yhdysvaltoihin 1937.
Bierin entinen luokkatoveri Richard Krautheimer suositteli hänelle paikkaa Louisvillen yliopistosta, Kentuckystä. Hän opetti Louisvillessä taidehistoriaa 1937–1960. Bier kirjoitti myös yli 200 taidearvostelua louisvilleläiseen The Courier-Journal -sanomalehteen. Vuodet 1960–1970 Bier oli Pohjois-Carolinan taidemuseon johtaja. Louisvillen yliopistossa on nykyään Bierin nimeä kantava professuuri.
Muroleen kanava

Muroleen kanava on Ruovedellä sijaitseva kanava, joka yhdistää kanavan yläpuolisen Paloveden ja alapuolisen Vankaveden vesiyhteydellä toisiinsa.
Kanava on 315 metriä pitkä, ja sen putouskorkeus on 0,9–1,5 metriä. Aluksen suurin pituus 40 metriä, leveys, 7,7 metriä ja syväys 2,4 metriä. Maston enimmäiskorkeus on 18 metriä. Se rakennettiin vuosina 1850–1854. Muroleen kanavan ylittävä yhdystie 3382:n silta on tyypiltään kääntösilta, joka vuonna 1877 korvasi kanavan yli rakennetun ainutlaatuisen kaksiosaisen nostosillan. 
Alueella on leiriytymismahdollisuus. Kanavan kautta liikennöi muun muassa SS Tarjanne. Kanavan kupeessa on laivalaituri, jossa Tarjanne pysähtyy aikataulun mukaisesti matkalla Tampereelta Ruovedelle ja Virroille ja päinvastoin.

Kanava kulttuurissa

Lähellä kanavaa on graniittikivessä Murolekoskella asuneen ja maalanneen Ellen Thesleffin muistokilpi. Kanavalla on kuvattu vuonna 1956 ensi-iltansa saanut Matti Kassilan ohjaama elokuva Elokuu.