google/wiki40b huggingface dataset:
Juha-Pekka Tikka

Juha-Pekka Tikka on Verkkouutisten ja Nykypäivä-lehden politiikan toimittaja. Hän on toiminut aikaisemmin 1991–2009 Ilta-Sanomien toimittajana. Hän oli 2009 Stanfordin yliopistossa innovaatiojournalismin ohjelman fellow’na, ja osana ohjelmaa hän työskenteli Xconomy-julkaisussa.
Tikka on kirjoittanut Suomen vuoden 2012 presidentinvaaleja käsittelevän kirjan 130 päivää.
Tikka julkaisi syyskuussa 2014 ja myöhemmin syksyllä Verkkouutisissa niin sanotun Mitrohinin listan, jonka oli koonnut Cambridgessa KGB-loikkari Vasili Mitrohinin arkistosta löytämistään suomalaisista KGB-kontakteista 1972–1984.
Jarmo Korhonen kirjoittaa Maan tapa -kirjassaan (Tammi, 2015) Suomen vaalirahakohusta, että Tikka kertoi Ilta-Sanomien artikkelissa jo 3.12.2007 Kehittyvien maakuntien Suomen perusasiat sekä vaalirahoituksen pimennossa olevat asiat, mutta muu media keksi asian uudelleen vasta toukokuussa 2008. Korhonen toteaa Tikan nostaneen myös ensimmäisenä esiin presidentinvaalien 2006 vaalirahoitusta Ilta-Sanomissa 20.5.2008 aukeaman jutussa "Lahjoittajia jäi ilmoittamatta".
Kversitroni

Kversitroni on keltainen väriaine. Kversitronin aglykoni on kversetiini ja siihen kiinnittyvä sokeriosa (glykoni) on ramnoosi (luonnossa esiintyvä deoksi-sokeri, joka voidaan luokitella joko metyyli-pentoosiksi tai 6-deoksi-heksoosiksi). Kversitronia voidaan eristää pohjoisamerikkalaisen mustatammen kaarnasta. Kversitroni ei liukene lämpimään veteen ja kuumaankin veteen hyvin vähän, mutta hyvin alkoholeihin.
Shinya

Shinya (oik. nimeltään Shinya Terachi, s. 24. helmikuuta 1978 Osaka, Japani) on japanilaisen Dir en grey -rockyhtyeen rumpali. Ennen Dir en greytä hän soitti Siva-, Ruby-, Haijin kurobara zoku- ja La:Sadies -nimisissä yhtyeissä. Shinya on säveltänyt Dir en greylle muutamia kappaleita.
Aleksei Suvorin

Aleksei Suvorin (1834–1912) oli venäläinen kirjailija ja toimittaja, alun perin upseeri. Hän julkaisi vuodesta 1876 Novoje vremjaa, joka oli alkuun vapaamielinen, mutta ajan mittaan muuttui taantumukselliseksi ja kansalliskiihkoiseksi. Häntä on luonnehdittu sanoilla ”Suomen syöjä”. Hänen päiväkirjansa on julkaistu saksaksi käännettynä vuonna 1925.
Starodub

Starodub (ven. Староду́б) on kaupunki Brjanskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Babinets-joen varrella 169 kilometriä Brjanskista lounaaseen. Kaupunki muodostaa oman kaupunkipiirikunnan (19 010 as. vuonna 2010), mutta on lisäksi ympäröivän 21 404 asukkaan Starodubin piirin hallinnollinen keskus, vaikkei aluehallinnollisesti kuulu jälkimmäiseen. Siellä on Unetšan ja Hutor-Mihailovskin väliseltä rautatieltä haarautuvan sivuradan pääteasema.
Tšernigovin ruhtinaskuntaan kuulunut Starodubin linnoitus mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1080. Mongolivalloittajat hävittivät Vablja-joen rannalla sijainneen kaupungin 1200-luvulla ja myöhemmin se rakennettiin uudelleen nykyiseen paikkaan. 1300-luvulta lähtien Starodub kuului Liettuaan ja sittemmin Puolaan. Vuodesta 1503 lähtien se toimi Venäjän rajalinnoituksena, mutta joutui jälleen Puolalle vuonna 1648. Lopullisesti se liitettiin Venäjään vuonna 1686. Kaupunki oli huomattava Moskovan ja Ukrainan välisen kaupan välittäjä. Vuonna 1781 siitä tuli Novgorod-Severskin ja vuonna 1802 Tšernigovin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuosina 1917–1918 ja 1941–1943 kaupunki oli saksalaisten miehittämä.
Nykyään Starodubissa on sähkölaitteita valmistava tehdas sekä elintarviketeollisuutta. Kaupungissa on runsaasti 1600–1800-lukujen rakennustaiteellisia muistomerkkejä. Ukrainalaista barokkia edustaa vuonna 1677 rakennettu Kristuksen syntymän katedraali. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo.
Ravitsemustiede

Ravitsemustiede on tieteenala, joka tutkii ihmisen ravitsemukseen liittyviä kysymyksiä huomioiden niin fyysiset, psyykkiset, sosiaaliset ja kulttuurilliset tekijät. Näiden pohjalta pyritään löytämään ratkaisukeinoja kansallisiin ja kansainvälisiin ravitsemusongelmiin sekä yksilö- että väestötasolla. Ravitsemustiedettä voi opiskella Helsingin yliopistossa ja Itä-Suomen yliopistossa, Kuopiossa. Vain Kuopiosta valmistuu ravitsemusterapeutteja (Terveystieteiden maisterin tutkinto). Helsingistä valmistuu elintarviketieteiden maistereita, jotka sijoittuvat työelämässä ravitsemusasiantuntijan töihin esimerkiksi järjestöihin ja elintarvikeyrityksiin.
Peer Gynt

Peer Gynt on Henrik Ibsenin vuonna 1867 kirjoittama symbolinen näytelmä Peer Gynt -nimisen henkilön elämänvaiheista ja mielikuvituksellisista seikkailuista. Palattuaan kotiin Peer vihdoin löytää omimman itseytensä Solveigin, rakastavan naisen, luota. Edvard Grieg sävelsi näytelmään musiikin. Peer Gyntin on suomentanut professori Otto Manninen ja uudestaan Pentti Saarikoski.

Näytelmän kulku

Peer Gyntin isä Jon Gynt oli aikoinaan rikas ja kunniallinen mies, mutta hän joi kaikki rahansa, kuoli ja jätti köyhyyteen vaimonsa ja poikansa. Peer ei halua tulla isänsä kaltaiseksi ja unelmoi paremmasta elämästä. Peerillä on kuitenkin paheensa: rehvastelu ja ylimielisyys. Peer unelmoi Ingridistä ja päättää ryöstää tämän Ingridin hääpäivänä. Hanke kuitenkin epäonnistuu ja Peer aloittaa hurjan pakomatkansa. Peer joutuu naisten kanssa myös muihin ongelmiin. Matkallaan hän tapaa Doveren äijän tyttären sekä myöhemmin Solveigin ja rakastuu molempiin.
Solveig muuttaa Peerin metsämökkiin asumaan, mutta Peer itse lähtee monivuotiselle matkalle, jonka aikana hän toimii liikemiehenä, beduiinipäällikkönä ja profeettana. Hän kiertää Marokon rannikoilla, käy Egyptissä ja päätyy lopuksi hullujenhuoneelle. Kun hän päättää lopulta palata takaisin, hänen laivansa haaksirikkoutuu, ja hän tapaa laivalla Oudon matkustajan.
Palattuaan kotikylään Peer huomaa, ettei ole enää entisensä vaan haluaa luopua kaikesta kokemastaan. Peer vaipuu epätoivoon ja johtuu palaamaan Solveigin luo, joka on odottanut Peeriä siitä lähtien, kun tämä lähti matkoilleen. Solveig vakuuttaa rakkauttaan Peerille.

Näytelmän historia

Peer Gyntiä ei kirjoitettu alun perin esitettäväksi näyttämöllä, mutta suostuteltuaan ystävänsä Edvard Griegin säveltämään tekstiin musiikin Ibsen myöhemmin muokkasi ja lyhensi tekstin musiikkinäytelmäksi.  Peer Gynt on kirjoitettu osittain Roomassa, Ischiassa ja Sorrentossa. Peer Gynt julkaistiin 14. marraskuuta 1867 Kööpenhaminassa. Kirjan kustansi Gyldendalske Boghandel (F. Hegel), ja ensimmäinen painos oli 1250 kappaletta. Parin viikon kuluttua siitä otettiin toinen, 2000 kappaleen painos. Kirjan hyvä myynti johtui Ibsenin edellisen näytelmän Brandin suuresta suosiosta.
Valkoniskakorppi

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 50–54 cm eli se on korppia jonkin verran pienempi. Sen höyhenpuku on musta lukuun ottamatta niskassa olevaa valkoista raitaa. Se muistuttaa lähisukulaistaan etiopiankorppia, jonka niskassa on laajempi valkoinen laikku. Nokka on hyvin tukeva. Sukupuolet ovat samannäköisiä.

Esiintyminen

Valkoniskakorppi elää Afrikan itä- ja eteläosissa päiväntasaajalta mantereen eteläkärkeen. Sen elinympäristön ala on 1,6 miljoonaa neliökilometriä.

Elinympäristö

Laji elää vuoristoissa ja kukkuloilla, usein kylien ja kaupunkien tuntumassa.

Lisääntyminen

Risupesä on tavallisesti kallionjyrkänteellä mutta voi sijaita myös puussa. Munia on kolmesta viiteen.

Ravinto

Valkoniskakorppi on kaikkiruokainen ja sille kelpaavat niin haaskat, jätteet, marjat, hedelmät, pähkinät, vilja ja pikkueläimet.
Maksansiirto

Maksansiirto on elinsiirtotoimenpide, jossa sairas tai vaurioitunut maksa korvataan uudella.
Maailman ensimmäisen maksansiirron ihmisellä toteutti vuonna 1963 Yhdysvalloissa Thomas Starzl. Potilas eli siirron jälkeen 22 päivää. Suomessa toteutetaan vuosittain noin 50 maksansiirtoa.
Maksansiirrolle perusteita saattavat olla mm. kirroosi, sappitieatresia tai esimerkiksi myrkytyksen aiheuttama akuutti maksan vajaatoiminta. Toimenpide on mahdollinen myös, jos maksasyöpäpotilaalla on maksassa pienikokoinen kasvain eikä lainkaan etäpesäkkeitä.
Maksansiirtoleikkaus kestää yleensä viidestä kahteentoista tuntiin. Maksansiirron jälkeen potilas tarvitsee hyljintää estävää immunosuppressiivista lääkehoitoa. Suomessa maksansiirtopotilaista on vuoden kuluttua elossa 80 % ja viidenkin vuoden kuluttua vielä 73 %.
Ensimmäinen yhdistetty maksan- ja munuaisensiirto tehtiin vuonna 1983. Stormie Jonesille tehtiin kaikkien aikojen ensimmäinen yhdistetty maksan- ja sydämensiirto 14. helmikuuta 1984.
Jääkiekon SM-liigan kuukauden pelaaja

SM-liigan kuukauden pelaaja on valittu syksystä 1993 lähtien. Valinnan tekevät Jääkiekkolehti ja SM-liiga ja valittu pelaaja palkitaan pronssisella pelaajapatsaalla, joka on kopio Kanada-maljassa olevasta pelaajasta.
Useimmiten palkinnon ovat voittaneet Aleksandr Barkov, Jan Čaloun, Juha-Pekka Haataja ja Tim Thomas, joille se on myönnetty kolmesti.
Kaaljärvi (Padasjoki, Auttoinen)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,3 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Heinäjoen valuma-alueeseen (35.786) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 136,6 metriä mpy.
Miehistövyö

Miehistövyö on Suomen puolustusvoimissa kenttäpuvun kanssa käytettävä ruskea nahkavyö. Asevelvollisista sitä ovat käyttäneet miehistöön ja alipäällystöön kuluvat varusmiehet. Upseerikokelaat ja varusmieskersantit eivät ole käyttäneet miehistövyötä, vaan joukkueenjohtajien tapaan päällystö- eli komentovyötä. Siinä on alun perin miekan kantamista varten olkahihna. Myöhemmin miekan asemesta on käytetty sotilaspistoolia.
Alun perin sotilas kantoi miehistövyössään patruunataskuja sekä leipälaukkua, mutta nykyään vyön tehtävä on lähinnä housujen ja mahdollisen puukon tai monitoimityökalun kannattelu.
Suomen puolustusvoimissa nykyisin käytössä olevien m/91- ja m/05-tyyppisten palveluspukujen kanssa ei enää käytetä komentovyötä.
José Benito de Churriguera

José Benito de Churriguera (1665 – 1725) oli espanjalainen barokin ajan arkkitehti ja kuvanveistäjä.
Yltäkylä

Yltäkylä on kylä Kiikalassa Salossa. Kylä sijaitsee yhdystien 2410 varressa lähellä entistä Kiikalan ja Suomujärven rajaa 2000-luvulla moottoritieksi rakennetun valtatien 1 pohjoispuolella. Yltäkylän naapurikyliä ovat Kiikalan Vanhakylä, Silva ja Saari pohjoisessa sekä Suomusjärven   ja Härmälänböle, Laperla, Kitula,  Lahnajärvi ja Vareksenböle etelässä.

Luonnonympäristö

Kylän sivuitse virtaa Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöön kuuluva, Suomusjärven Aneriojärveen laskeva, Kiikalan ja Suomusjärven rajalla sijaitsevasta Varesjärvestä alkunsa saava  Varesjoki. Etelässä joki virtaa kylän sivuitse halki peltojen avarassa laaksossa. Pohjoisessa se muodostaa paikoin syvän rotkolaakson Kolmanteen Salpausselkään kuuluvaan Kiikalannummeen ja on pohjoisrajana Kiikalan Silvan ja Saaren kyliä vastaan. Täällä kylän alueelle ulottuu Hyyppärän harjualueen Natura 2000 -suojelualue. Entisellä Kiikalan ja Suomusjärven rajalla kylän takamaiden itäisimmässä kulmassa Varesjokeen laskee Varesjärvi, jonka rannoille ulottuvat Kiikalan Yltäkylän ja Saaren sekä Suomusjärven Lahnajärven, Vareksenbölen ja Kettulan kylien maat. Luoteessa kylän alueelle jää pieni kaista Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöön kuuluvan Omenojärven rantaa. Omenojärven muita rantakyliä ovat Kiikalan Vanhakylä ja Peltola sekä Suomusjärven Härmälänböle ja Laperla. Kokonaan Yltäkylän alueelle jäävä pieni järvi on Varesjoen valuma-alueeseen kuuluva Riidus.

Historia

Nimi Yltäkylä johtuu Kiikalan historian kirjoittajan Erik von Hertzenin mukaan kylän sijainnista Varesjoen yläjuoksulla sittemmin Suomusjärveen kuulumaan tulleista eteläisistä naapurikylistä katsottuna, ja se myös viittaa siihen, että kylä on asutukseltaan näitä nuorempi.
Kylän vanhoja taloja ovat olleet Anttila, Kiio, Kriipi, Lääppä ja Örsi. Näistä Anttila, Lääppä ja Örsi jakautuivat vuonna 1738 kahtia, jolloin muodostuivat nykyiset Ali- ja Yli-Anttila, Ali- ja Yli-Kriipii sekä Ali- ja Yli-Lääppä. Taloista kylän alkuperäisellä historiallisella tonttimaalla sijaitsevat edelleen Yli-Lläpän, Ali-Kriipin ja Yli-Anttilan talot. Vanhan maantien varrella tästä vähän länteen ovat Kiion ja Yli-Kriipin talot. Nykyisen maantien varressa tai sitä lähellä hiukan sivummalla ovat Ali-Örsin, Ali-Lääpän ja Ali-Anttilan talot. 
Yltäkylän ja Saaren kylien rajalla Varesjoen Vareskosken luona toimi vuodesta 1751 aina 1900-luvun loppuvuosikymmeniin alueen metsävaroja hyödyntänyt, ensin vesivoimalla, mutta sittemmin 1900-luvulla jo sähkökäyttöisenä toiminut Varesjoen saha.
Vuosina 1928-1964 Yltäkylässä oli toiminnassa Yltäkylän kansakoulu. Vuosina 1928-1950 koulu toimi Yli-Anttilan talossa, ja oma koulurakennus valmistui 1947. Kun Yltäkylän koulu vuonna 1964 lopetettiin, siirtyvät Yltäkylän ja Peltolan koulujen oppilaat Komisuon kouluun. Tämän jälkeen Yltäkylän koulussa toimi vielä yksivuotinen kansalaiskoulu.
Vaalealahnanruoho

Ulkonäkö ja koko

Vaalealahnanruohon varsi on lyhyt, pysty ja mukulamainen. Juuret ovat ruskeita. Vaalean kellanvihreät, ontot ja sirottavat lehdet kasvavat tiheänä ruusukkeena. Ne ovat 5–15 cm pitkiä ja 1–2 mm leveitä, tyviosasta taipuneita, kielekkeellisiä, äimämäisiä ja pitkäsuippuisia. Veltot lehdet liimautuvat osin toisiinsa vedestä nostettaessa. Isoitiöpesäkkeet ovat uloimpien lehtien tyvillä tupeksi levinneen kannan suojissa. Kooltaan ne ovat enintään 0,5 mm, tiheäpiikkisiä ja liidunvalkoisia. Pikkuitiöpesäkkeet sijaitsevat keskimmäisten lehtien tyvillä. Suomessa vaalealahnanruohon itiöt valmistuvat heinä-syyskuussa.
Vaalealahnanruoho muistuttaa läheisesti tummalahnanruohoa (Isoëtes lacustris). Lajit voivat myös risteytyä keskenään.

Levinneisyys

Vaalealahnanruoho on eurooppalainen laji. Sen päälevinneisyysalueeseen kuuluu Etelä-Norja, Ruotsi, Suomi, Venäjän Karjala ja Skotlanti. Lisäksi lajia tavataan paikoitellen muualla Euroopassa hyvin harvinaisena Pohjois-Espanjasta Länsi-Venäjälle. Euroopan ulkopuolella sitä kasvaa pienellä alueella Itä-Siperiassa. Suomessa vaalealahnanruohoa kasvaa harvinaisena koko maassa. 1900-luvulla laji on kuitenkin harvinaistunut.

Elinympäristö

Vaalealahnanruohoa esiintyy melko matalissa vesistöissä pehmeillä tai melko kovilla mineraalimaapohjilla. Se viihtyy karuhkoissa ja jossain määrin rehevissä järvissä, hitaasti virtaavissa joissa ja murtovedessä suojaisissa paikoissa.

Käyttö

Vaalealahnanruohoa kasvatetaan myös akvaariokasvina.
International Order of Runeberg

International Order of Runeberg (ruots. Orden av Runeberg, Runebergorden) oli vuosina 1920–2015 toiminut Pohjois-Amerikan suomenruotsalaisten järjestö.
Järjestö syntyi Amerikan suomenruotsalaisten raittiusseurojen liiton (Svensk-Finska Nykterhets­förbundet av Amerika) ja sairausapuyhdistysten liiton (Svensk-Finska Sjukhjälpsförbundet Finland av Amerika) yhtyessä vuonna 1920. Se jakautui idän, Keskilännen ja lännen piireihin, joissa oli vuonna 1929 71 osastoa ja 8 500 jäsentä. 1930-luvun alun pulavuosien aiheuttaman notkahduksen jälkeen jäsenmäärä kohosi 7 200:aan vuonna 1939, mutta alkoi sen jälkeen tasaisesti laskea ja oli 4 100 vuoden 1965 lopussa. Jäsenkunnan vähenemistä Yhdysvalloissa kompensoi jonkin verran maahanmuuton jatkuminen Kanadaan.
Alkuperäisestä raittiustoiminnasta luovuttiin pian Yhdysvaltojen kieltolain seurauksena ja sairausapu menetti merkityksensä 1930-luvun sosiaaliuudistusten ansiosta. Runeberg-seuran tärkeimmiksi tehtäviksi muodostuivat jäsenkuntansa yhteis- ja harrastustoiminta, kontaktien ylläpito Suomeen sekä opiskelustipendien jakaminen. Tärkeitä toimintamuotoja olivat muutaman vuoden välein järjestetyt valtakunnalliset ja piiritapaamiset sekä vuodesta 1930 järjestetyt kuoromatkat Suomeen. Toiminnan kieleksi tuli vähitellen ruotsin sijaan englanti. Seuran pääosin englanninkieliseksi muuttunut lehti Ledstjärnan sai vuonna 1946 nimen Leading Star.
International Order of Runeberg päätettiin lakkauttaa Vancouverissa vuonna 2014 pidetyssä järjestön kokouksessa. Sen toimintaa kuitenkin jatkavat seitsemän paikallisosastoa, jotka päättivät julkaista Leading Star -lehteä vielä kolmen vuoden ajan. Amerikan suomenruotsalaisten perintöä ylläpitää vuonna 1991 perustettu Suomenruotsalainen historiaseura (Swedish Finn Historical Society), jonka arkistoon Runeberg-seuran aineisto on talletettu.
Beatbox

Beatbox on hip hop -musiikin alalaji. Beatbox syntyi 1980-luvulla Etelä-Bronxissa. Kun ei ollut soittimia, keksittiin matkia rumpujen ääniä suulla. Beatboxatessa kädet laitetaan yleensä suun eteen kaikukopaksi tehostamaan ääniä. Yleensä beatboxaajilla on mikrofoni, jolloin äänet saadaan kuuluumaan riittävän kovaa. Beatbox on silloin onnistunutta kun yleisö ei usko että ääni tulee ihmisestä. Beatbox-taustoja käytetään hip hopissa harvoin, mutta beatboxin käyttö laulujen välissä tehosteena on yleistä. Beatbox tuli tunnetuksi 2000-luvun alussa, sitä ennen laji oli melko tuntematon kaikille.
Beatboxia sanotaan usein hip hop -kulttuurin viidenneksi ainesosaksi. Beatbox on kehittynyt näkyvästi 2000 -luvulle tultaessa, kun se ei enää rajoittunut vain hip hopiin. Myös elektronisen musiikin esittäminen, kuten dubstepin, on hyvin suosittua beatboxaajien keskuudessa.
Tunnetuimpia ja menestyneimpiä beatboxaajia ovat muun muassa Reeps One, KRNFX (myös nimellä Korean Effects), Alem, Skiller, Babeli ja Napom. Suomalaisista beatboxaajista tunnetuin lienee Felix Zenger.
Esimerkki beatboxaamisesta
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Juutit

Juutit olivat germaaninen kansa, joiden uskotaan alun perin asuneen nykyisen Tanskan Jyllannissa (Jutland, ”Juutinmaa”) sekä Friisian rannikolla. Tacitus mainitsee kirjassaan Germania heimon nimeltä eudosit (eudoses), jonka on tulkittu tarkoittavan juutteja. Juutit esiintyvät muissa varhaisissa lähteissä myös nimillä Eote, Ytene, Yte ja Iutae. Tacituksen mukaan eudosit olivat yksi niistä heimoista, jotka palvoivat Nerthus-jumalatarta.
Juutit valloittivat yhdessä anglien, saksien ja friisien kanssa Englannin 400-luvulla. Beda Venerabiliksen mukaan juutit asettuivat Kentiin, Hampshireen ja Wightsaarelle. Tanskaan jääneet juutit sulautuivat sittemmin daaneihin.
Olli Ikkala (fyysikko)

Olli Tapio Ikkala (s. 15. elokuuta 1953 Helsinki) on suomalainen fyysikko. Hän on ollut Teknillisen korkeakoulun professori vuodesta 1999 ja toimii nykyään polymeerifysiikan ja molekulaaristen nanorakenteiden professorin virassa. Suomen Akatemian akatemiaprofessori hän on ollut vuodesta 2005 alkaen. Ikkala on toiminut muun muassa Suomen fyysikkoseuran puheenjohtajana ja saanut vuonna 2002 Emmanuel Merck -palkinnon.
Ikkala valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2003.
Olli Ikkala on julkaissut tieteellisiä töitään useissa arvostetuissa tieteellisissä julkaisuissa, joista tunnetuimpia ovat Science ja Nature Materials. Hän on jäsen monissa tieteellisissä järjestöissä, kuten Suomalaisessa Tiedeakatemiassa ja American Chemical Societyssä, ja on myös jäsen esimerkiksi American Association for Advancement of Science -yhdistyksen julkaisemassa Science-lehdessä vertaisarviointia suorittavassa toimikunnassa vuodesta 2006 alkaen.
Ikkala valmistui tohtoriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1983. Väitöskirjan aiheena olivat vorteksit eli pyörteet helium-3-supranesteessä.
HMS Zealous (R39)

Palvelus

HMS Zealous aloitti 9. lokakuuta vastaanottotestit ja varustautumisen, ja niiden päätyttyä se siirtyi Scapa Flow’hun koulutettavaksi. Koulutuksen päätyttyä alus liitettiin laivueeseensa Kotilaivastossa.
Alus liittyi 21. marraskuuta HMS Onslaughtin, HMS Scorpionin ja HMS Scourgen kanssa operaatio Handfastin Force 3:een suojaten HMS Diademiä, HMS Premieriä ja HMS Pursueriä laskettaessa miinoja Karanlahteen. Alus osallistui 7. joulukuuta vastaavaan tehtävään myös operaatio Urbanessa, jonka aikana laskettiin miinoja ja iskettiin merimaaleihin Karanlahdella, ja 14. joulukuuta operaatio Laceratessa, jossa laskettiin miinoja Ramosundin alueelle.
Alus suojasi 15. tammikuuta 1945 HMS Carronin kanssa miinalaiva HMS Apolloa, joka laski miinoja Utsiran saaren edustalle operaatio Spellbinderissä. Se suojasi 6. helmikuuta HMS Onslaughtin, HMS Opportunen, HMS Onslow’n, HMS Orwellin, HMS Serapiksen, HMS Zambesin, HMS Zestin, HMCS Siouxin, HMS Lapwingin, HMS Denbigh Castlen ja HMS Oksoyn kanssa HMS Bellonaa, HMS Campaniaa ja HMS Nairanaa, kun osasto oli Neuvostoliittoon matkanneen saattueen JW64 lähisuojauksena. Alus erkani 14. helmikuuta HMCS Siouxin, HMS Zambesin ja HMS Zestin kanssa saattueesta evakuoidakseen Sørøyan saaren asukkaat, jotka kuljetettiin Murmanskiin.
Alus liittyi evakuointitehtävän jälkeen 17. helmikuuta Britteinsaarille palaavan saattueen RA64 lähisuojaukseen, jonka mukana se erosi saattueesta 27. helmikuuta määränpäähän saavuttuaan. Alus palasi laivueeseensa Kotilaivastoon, jossa se jatkoi palvelustaan.
Alus suojasi 18. huhtikuuta HMS Offan, HMS Zephyrin, HMS Zestin, HMS Zodiacin, HMCS Haidan, HMCS Huronin, HMCS Iroquoisin ja Norjan laivaston KNM Stordin kanssa HMS Bellonaa, HMS Premieriä ja HMS Vindexiä, jotka olivat Neuvostoliittoon matkanneen saattueen JW66 lähisuojauksena. Alus erkani 25. huhtikuuta lähisuojauksen mukana saattueesta Kuolaan saavuttuaan. Se liittyi 29. huhtikuuta saman osaston mukana Britteinsaarille palaavaan saattueeseen RA66.
Alus osallistui elokuussa HMS Myngsin ja HMS Zestin kanssa voitonpäivän juhlallisuuksiin Woolwichissa, Lontoossa. Alus liitettiin Japanin antauduttua Kotilaivaston 4. hävittäjälaivueeseen.
HMS Zealous siirrettiin elokuussa 1947 Devonportin reserviin, josta se siirrettiin edelleen Plymouthiin. Alus oli 1950 huollettavana Cardiffissa ja se siirrettiin 1953 Penarthiin. Alus sijoitettiin seuraavana vuonna poistolistalle ja se myytiin Israelille.

Israelin merivoimien INS Eilat

Alus nimettiin 15. heinäkuuta 1955 Cardiffissa Eilatiksi (runkonumerolla K-40) ja se oli modernisoitavana 1956 Harland and Wolffin telakalla, mistä se siirtyi Välimerelle.
Egyptin laivaston partioveneen ampumat kolme ohjusta upottivat aluksen Siinailla 21. lokakuuta 1967.
Eurooppanuoret

Hallinto

Eurooppanuoret on osa nuorten kansainvälistä Eurooppa-liikettä, ja sillä on eurooppalaisia sisarjärjestöjä yli 30 maassa. Eurooppanuorten kattojärjestö Euroopan tasolla on Nuoret Eurooppalaiset Federalistit (Jeunes Européens Fédéralists, Young European Federalists), jonka toimisto sijaitsee Brysselissä. Eurooppanuoret on Eurooppalainen Suomi ry:n sekä Suomen Nuorisoyhteistyö - Allianssi ry:n, Pohjola-Nordenin Nuorisoliiton sekä Suomen YK-liiton jäsenjärjestö. Aluejärjestöjä on kolmetoista, ja eniten jäseniä on Pääkaupunkiseudun Eurooppanuoret ry:llä.
Yhdistyksen jäseneksi voi liittyä jokainen 15–35-vuotias Suomen kansalainen tai Suomessa vakinaisesti asuva ulkomaalainen, joka hyväksyy yhdistyksen säännöt ja tarkoitusperät.
Eurooppanuorten toimisto sijaitsee Helsingissä Hakaniemessä. Vuonna 2019 Eurooppanuorten puheenjohtajana toimii Iiris Asunmaa ja pääsihteerinä Mikko Kymäläinen.