google/wiki40b huggingface dataset:
Geologinen kartta

Geologinen kartta on visuaalinen esitys geologisesta eli maahan liittyvästä paikkatiedosta. Geologisessa kartassa kuvataan eri värisävyin ja karttamerkein Maan koostumusta ja rakennetta: erilaisia geologisia alueita, kuten maaperä-, maannos-, mineraali- ja kallioperäalueita sekä geologisia muodostumia ja kohteita. Geologiset kartat kuvaavat myös maa- ja kallioperään varastoitunutta vettä eli pohjavesialueita sekä soiden turvealueita. Geologiset kartat voivat olla myös paleontologisia ja kuvata maapallon kehityshistorian eri vaiheita ja geologisia alueita ja kohteita temporaalisesta näkökulmasta.
Suomessa geologisten karttojen tuottamisesta vastaavat pääasiassa Geologian tutkimuskeskus ja Maanmittauslaitos.
Geologiset kartat ovat tärkeitä esimerkiksi kaivostoiminnassa, rakentamisessa sekä aluesuunnittelussa. Geologisia karttoja tuotetaan niin maastotutkimuksila näytteitä keräämällä kuin kaukokartoituksella, kuten laserkeilauksilla ja spektroskopialla. Nasa on spektometriaan perustuen tutkinut myös muiden planeettojen geologiaa ja luonut niistä karttoja.
Geologisessa maaperäkartassa on esimerkiksi nähtävissä moreeni-, hiekka-, hiesu-, hieta- ja savialueet. Kallioperäkartta havainnollistaa puolestaan kallioperän koostumusta, sitä mistä kivilajeista alueen kallioperä koostuu. Kallioperäkartassa näkyvät esimerkiksi graniitti, gneissi, kvartsikivi, hiekkakivi ja konglomeraattialueet. Pohjavesikartta kuvaa pohjavesialueiden sijoittumista.
Geologisia pinnanmuotoja ovat endo- ja eksogeenisten prosessien, esimerkiksi laattatektoniikan ja vulkanismin synnyttämät sekä eroosion muovaamat kohteet.

Geologiset kohteet Suomessa

Suomessa tavallisia geologisia kohteita ovat esimerkiksi muinaisten vuoristojen jäänteet, kuten tunturit ja vaarat, vulkanismin synnyttämät kimberliittipiiput, kallioperän kultajuonteet, pohjavesialueiden lähteet, fluviaaliset muodot, kuten jokien aikaansaamat pinnanmuodot, esimerkiksi kurut, rotkot ja raviinit, eoliset dyynit sekä glasiaaliset jääkauden merkit, kuten salpausselät, harjut, drumliinit, sandurit, suppakuopat, siirtolohkareet ja hiidenkirnut.
Geologian tutkimuskeskus julkaisee myös luonnonhistoriaa ja geologisia nähtävyyksiä esitteleviä geologisia retkeilykarttoja, jotka opastavat hankkimaan uusia elämyksiä ja tutustumaan maamme mielenkiintoisiin geologisiin kohteisiin.
Jayce Hawryluk

Ura

Brandon Wheat Kings varasi toisella kierroksella Hawrylukin WHL:ään. Hän on pelannut Wheat Kingsissä kaudesta 2011–2012 lähtien. Kaudella 2013–2014 hän teki joukkueessa 24 maalia ja 64 pistettä.
Ylä-Valtimo

Ylä-Valtimo on kylä Valtimolla, Valtimo-, Kallio- ja Ylä-Valtimojärven rannoilla. Järvet kuuluvat Valtimonjoen vesistöalueeseen. Kylän asukasluku on noin 300 eli se on Valtimon suurimpia ja elinvoimaisimpia. Kyläkoulu on lakkautettu. Sodan jälkeen kylälle muutti siirtolaisia Karjalasta. Ylä-Valtimo kuuluu valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin. Maisemalle leimaa-antavia ovat järvien rannoilla olevat viljelysaukeat tiloineen, järvet ja korkeat vaarat. Noin sata vuotta sitten tehty järvien lasku toi kylälle lisää viljelysmaata. Kylän nähtävyyksiä ovat Porttivaaran ja Pertunvaaran näköalapaikat sekä Pertunvaaran hiidenkirnu. Kylällä on mm.puusepänteollisuutta, hirsirakennuksia valmistava yritys sekä kehitysvammaisia hoitava Tiukula.

Historia

Vuonna 1886 Ylä-Valtimon järviä laskettiin 90 senttiä, jolloin saatiin hedelmällistä rantamaata viljelyksille. Sodan jälkeen kylälle asutettiin karjalaisia siirtolaisia ja heille perustettiin Konttimäen ja Pertunjoen asutusalueet, yhteensä 27 uutta tilaa. Alkuun kylään kuulunut Sivakkajoki muotoutui Rauhalan koulunsa myötä omaksi kyläyhteisökseen. Kylälle valmistui ensimmäinen koulu v. 1926. Koululla oli 1950-luvun alussa niin paljon koululaisia, että osan piti käydä koulua tilapäisesti muualla. Kun 1957 rakennettiin uusi Ylä-Valtimon koulu, toimi vanha koulu alkuun Valtimon vanhainkodin mielisairasosastona ja myöhemmin Erähotelli-ravintola Sudenpesänä. Tiukulassa toimi orpokoti.
Fukoku kyōhei

Fukoku kyōhei (jap. 富国強兵, "rikas maa, vahva armeija") oli Japanin kansallinen tunnuslause Meiji-kaudella. Se korvasi aiemman sloganin sonnō jōi. Se on alun peri otettu muinaisesta kiinalaisesta Zhànguó cè -historiakirjasta taistelevien läänitysvaltioiden aikakaudelta.
Tunnuslause oli Meiji-johtajien tavoitteiden keskiössä: se sisälsi ajatuksen kauaskantavasta politiikasta, jonka tavoitteena oli muuttaa japanilainen yhteiskunta kilpailukykyiseksi lännen kanssa. Se sai alkunsa Iwakura-lähetystöstä Eurooppaan ja toi ilmi kansallisen politiikan sisällön lisäksi ajan kansainvälisen politiikan ahnaan luonteen. Lähetystössä mukana olleet Ōkubo Toshimichi ja Itō Hirobumi pyysivät apua Saksan kanslerilta Otto von Bismarckilta, jonka neuvot vakuuttivat Meiji-johtajat sotilaallisesti ja taloudellisesti vahvan Japanin sekä nationalismin tarpeesta maan itsenäisyyden säilyttämiseksi.
Lännen imitoiminen ei kaiken kaikkiaan helpottanut jännitteitä Japanin ja lännen välillä. Se oli pikemminkin merkki siitä, että Japani hyväksyi ajan reaalipolitiikan. Japanin kasvava kauppa ja teollistuminen valjastettiin taisteluun lännen vaikutusvaltaa vastaan, jotta Japanista tulisi taloudellisesti ja sotilaallisesti tarpeeksi vahva noustakseen tekijäksi imperialismissa.
Oleg Jeprintsev

Jalkapallo

Hyökkääjänä pelannut Jeprintsev edusti kotimaassaan muun muassa Saturn Ramenskojea kaudella 1988 Neuvostoliiton toisella sarjatasolla. Suomeen hän siirtyi elokuussa 1990 vahvistamaan 1-divisioonassa pelanneen Kemin Palloseuran hyökkäystä.
»Olin 28-vuotias ja laskin, että peliuraa on vuosi tai pari jäljellä. Suunnitelmissa oli, että palaan sen jälkeen Venäjälle ja alan tienata elantoni sähköinsinöörinä.»
Toisin kävi, sillä Jeprintsev jäi Kemi–Tornio-alueelle, jossa hän on tehnyt pitkän uran jalkapallon parissa.
Jeprintsevin ensimmäinen kausi KePSissä toi seitsemässä ottelussa viisi maalia. Seuraavalla kaudella hän aloitti 1. divisioonan Myllykosken Pallossa, mutta palasi kauden aikana takaisin KePSiin. Seuraavat neljä kautta 1992–1995 Jeprintsev toimi pelaajavalmentajana kemiläisessä Visan Pallossa nostaen seuran 4. divisioonasta 2. divisioonaan. Viimeisenä kautena tiet Visan Pallon kanssa kuitenkin erosivat ja loppukauden 1995 Eprintsev pelasi Ykkösen KePSissä. Seuraavat kolme kautta hän toimi kemiläisen KPT-85:n pelaajavalmentajana seuran noustessa hänen aikanaan Kakkosesta Ykköseen ja taistellessa kaudella 1998 noususta Veikkausliigaan.
Syksyllä 1998 alkoi Jeprintsevin pitkä ja menestyksekäs jakso Kemin naapurikaupungin Tornion TP-47:n nostamisessa aina Veikkausliigaan. Jeprintsev oli ensimmäisinä vuosina myös seuran pelaaja Ykkösen kausiin asti 2000-luvun alussa. Torniolaisten valmentajakaksikko Kari Vaalto – Oleg Jeprintsev nosti TP-47:n Kolmosesta aina Veikkausliigaan kausiksi 2004 ja 2005. Managerin roolissaan hän oli vaikuttamassa useiden venäläistaustaisten pelaajien tuloon TP-47:n pelaajistoon. Veikkausliigasta putoamisen jälkeen TP-47:n menestys hiipui niin, että kaudella 2009 seurasi putoaminen Ykkösestä. Kauden 2009 huono alkukauden menestys johti valmentajakaksikon vapauttamiseen tehtävistään toukokuussa 2009. Jeprintsev pelasi valmennus-managerointitoimensa ohella seuran kakkosjoukkueessa ja farmiseura Arpelan Palloseurassa Kolmosessa ja Nelosessa.
Kaudeksi 2010 Jeprintsev palasi Kemiin ja kaupungin uuden lippulaivan PS Kemin päävalmentajaksi kahden vuoden sopimuksella. Jeprintsev ei saanut PS Kemille toivottua menestystä ja hänet siirretiin syrjään jo kesällä 2010.
Kesällä 2012 Eprintsev siirtyi takaisin Tornioon päävalmentajaksi, kun Kimmo Halmkrona vapautettiin TP-47:n tehtävistä.

Futsal

Jeprintsev on pelannut myös futsalia. Hän osallistui Venäjän joukkueen mukana Hongkongissa järjestettyihin vuoden 1992 MM-kisoihin, joissa joukkue karsiutui yhden voiton, tasapelin ja häviön myötä alkulohkovaiheessa. Jeprintsev pelasi kaikissa kolmessa ottelussa ja teki yhden maalin ottelussa Kiinaa vastaan.
Kemi–Tornio-alueen futsalin ykkösnimenä on ollut FT Kemi-Tornio, jonka riveissä Jeprintsev voitti SM-kultaa vuosina 1999, 2001 ja 2002 sekä hopeaa 2000 ja 2003. Myöhemmin hän on toiminut joukkueen managerina.
Duron

AMD Duron on x86-yhteensopiva suoritin, jota valmisti AMD. Se julkaistiin kesällä 2000 edulliseksi vaihtoehdoksi yhtiön omalle Athlon-suorittimelle. Se kilpaili myös Intelin Pentium III- ja Celeron-suorittimien kanssa.
Duronin kanta on yhteensopiva Athlonin kanssa, joten ne toimivat samoilla emolevyillä. Ero näiden suorittimien välillä on sisäinen. Duronissa ja Athlonissa on sama 128 kilotavun L1-välimuisti, mutta Duronissa on vain 64 kilotavua L2-välimuistia, kun Athlonissa on 256 kilotavua. Tämän takia Duron on Athlonia hitaampi toimisto-ohjelmissa, mutta yhtä nopea liukulukuoperaatioissa. Alkuperäinen Duron toimi 100 MHz:n väylänopeudella, kun Athlon pystyi toimimaan 133 MHz:n nopeudella. Myöhemmin myös Duron tuki 133 MHz:n väylää.
Alkuperäistä Duronia valmistettiin Spitfire-ytimellä vuosina 2000 ja 2001 nopeuksilla 600–950 MHz. Se pohjautui Athlonin Thunderbird-ytimeen. Seuraavaa Duronia Morgan-ytimellä valmistettiin nopeuksilla 1000–1300 MHz ja se perustui Athlon XP:n Palomino-ytimeen, jossa oli lisänä muun muassa tuki SSE-käskyille sekä muutamia pikkuparannuksia. Erona näissä Duroneissa Athlon-isoveljiinsä oli L2-välimuistin koon lisäksi myös valmistusprosessi; Duronit oli valmistettu 180 nm:n alumiinijohdinprosessilla, Athlonit 180  nm:n kuparijohdinprosessilla, minkä takia Duronit eivät kellottuneet yhtä suuriin kellotaajuuksiin kuin Athlonit.
Vuonna 2003 AMD julkaisi seuraavan Duron-ytimen, joka perustui Athlon XP:n Thoroughbred-ytimeen, eli se oli valmistettu 130 nm:n valmistustekniikalla. Ytimen nimi oli Applebred. Sitä oli saatavilla 1400, 1600 ja 1800 MHz:n kellotaajuuksilla, jotka kaikki käyttivät 133 MHz:n väylää.
Duron-mallisto lopetettiin vuonna 2004. Sen korvasi Sempron.
Tsuzumi

Tsuzumi (jap. 鼓, tsuzumi) on pienikokoinen, tavallista taiko-rumpua korkeaäänisempi japanilainen rumpu. Tsuzumin runko on päistään maljamainen, keskikohdastaan kapeneva tiimalasia muistuttava ja molemmissa päissä on nahkaiset metalliselle kaarelle pingotetut rummunkalvot, joita pitää koossa kaksi sidosnarua. Tsuzumit muistuttavat rakenteeltaan japanilaista shime-daiko-rumpua ja länsiafrikkalaista tama-rumpua.

Kōtsuzumi ja ōtsuzumi

Nō-teatteriesitysten säestykseen käytetään vähimmillään kotsuzumi- ja ōtsuzumi-rumpuja. Kotsuzumi on näistä pienempi. Sen runko on noin 25 cm pitkä ja rummunkalvot hevosennahkaa. Kotsuzumia kannatellaan vasemmalla olkapäällä ja soitetaan oikealla kädellä.
Ōtsuzumi on matalaäänisempi ja sen tiimalasia muistuttava runko on noin 30 cm pitkä ja rummunkalvot lehmännahkaa. Ōtsuzumia soitetaan sylissä pitäen yhdellä tai kolmella oikean käden sormella.
Kotsuzumilla ja ōtsuzumilla säestetään perinteistä japanilaista musiikkia kuten nagauta-, hayashi-, taiko-, ja min'yō- eli kansanmusiikkiesityksiä.
Tsuzumi kuuluu myös olennaisena osana Nō- ja kabuki-teatteriin, jossa se on yksi säestävän hayashi-yhtyeen soittimista. 
Tsuzumin soittaja kostuttaa soiton aikana rummun kalvoja hengityksellään säilyttääkseen haluttavan äänenvärin. Lisäksi tsuzumin säveltä voi nostaa tai laskea kesken soiton kiristämällä tai höllentämällä nyöritystä, joka pitää rummun kalvoja asemissaan.
Popmestarit

Popmestarit (Rytmi RILP 7082) on Popmuusikot ry:n järjestämien ensimmäisten pop-yhtyeiden SM-kisojen kuuden finalistin kokooma-LP. Kisat käytiin syksyllä 1970, levy ilmestyi vuonna 1971. Kyseinen levy on tätä nykyä haluttu ja hinnakas keräilyharvinaisuus. Albumista on julkaistu cd-painos syksyllä 2010.
Ankronikka: Kadonneen lampun metsästäjät

Juoni

Roope Ankka, Tupu, Hupu ja Lupu, Tepa sekä Heimo Huima lähtevät etsimään Collie Baban ja hänen 40 varkaansa aarretta. He löytävät taikalampun ja hengen, joka täyttää jokaiselta kolme toivetta.  
Myös paha muinainen velho Merlock (alkuperäisenä äänenä Christopher Lloyd) tahtoo lampun, joten hän ja hänen apulaisensa Dijon tekevät kaikkensa saadakseen sen.
Frans Toikkanen

Elämä

Frans Toikkanen syntyi 26. kesäkuuta vuonna 1926 Saarijärven Hoikankylällä. Hänen äitinsä Anna Toikkanen kuoli ennen kuin Frans ehti täyttää vuoden ja Fransin isä Urho Ahonen oli jättänyt Fransin äidin jo ennen tämän syntymää.  Fransin äidin Annan sisarukset, Emma ja Otto Toikkanen viljelivät Mikkolan tilaa ja ottivat Fransin ottopojaksi. 

Enonsa ("isänsä", Frans kutsui enoaan isäksi ja tätiään äidiksi. ) kuoltua vuonna 1955 Toikkanen viljeli tilaansa yksin pari vuotta kunnes tuttu yllytti hänet muuttamaan Helsinkiin. 
»Karja autoon, ovet lukkoon ja Helsinkiin.» 
Toikkanen pyrki 1958 Helsingin kuvataideakatemiaan ja hyväksyttiin. Saarijärvelle hän palasi vaimon kera 1961. Aluksi Toikkanen toimi sekä pienviljelijänä että taiteilijana. kahdeksan vuoden maanviljelyn jälkeen Toikkanen ”paketoi” peltonsa ja ryhtyi kokopäiväiseksi taiteilijaksi.

Taide

Puupiirrokset tekniikkana mielyttävät Toikkasta, sillä niillä painaminen on helppoa ja hän nautti puun käsittelystä. 
»lapsuudessani tehtiin aina talvi-iltoina ns. puhdetöitä öljylampun valossa. Niitä tekivät kaikki aina renkiä myöten, joka muutenkin vuoleskeli kaikki vapaa-aikansa. Minä vuoleskelin siinä mukana ja piirtelin kuvia laudankappaleisiin. Tästä kaikesta kaiketi imin pohjaa tulevaan taiteeseeni.» 
Mezzotinta-grafiikkaa ei Toikkasen opiskeluaikaan opetettu taideakatemiassa. Hän kuitenkin vahingossa törmäsi em. tekniikassa käytettävään sauvarouhimeen, kysyi siitä opettajaltaan Tuulikki Pietilältä, joka opasti häntä alkuun.  Mezzotintossa Toikkasta kiehtoi ainutlaatuinen syvän musta väri jonka samettimaisuutta ei muilla grafiikan tekniikoilla saa aikaan. Tekniikan suuritöisyyden hän myöntää kovaksi taiteilijalle.  Pietilä olikin Toikkaselle mezzotintan tekoa opastaessaan laskenut, että jo pelkästään keskikokoisen laatan rouhiminen vie vähintään 80 tuntia.  Toikkanen oli Saarijärvelle palattuaan tehnyt lähes yksinomaan puupiirroksia kunnes pystyi 1970-taitteessa hankkimaan kotiinsa metalliprässin joka mahdollisti aikaavievään ja työlääseen mezzotintotekniikkaan keskittymisen.

Veistosten teon Toikkanen aloitti 1960-luvulla. Veistotaide liittyi Toikkasesta tarvekalujen teon käsityöläisperinteeseen.
»Aitassa on minun vaarini tekemä piimäkauha ja se on mielestäni mahdottoman hieno. Sillä ongittiin syvästä tynnyristä piimää siihen aikaan, kun sitä runsaasti käytettiin. Se on niin hienomuotoinen, että sitä voisi melkein veistokseksi sanoa.» 
 Sittemmin veistämisen osuus hänen teoksistaan on kokoajan kasvanut.
Myös kalligrafia kuuluu Toikkasen kiinnostuksen kohteisiin.
Mika Mäkiaho

Ura

Mäkiaho on Kalevan Pallon kasvatti. Hän voitti B-nuorten SM-hopeaa vuonna 2005 ja A-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2008. Mäkiaho oli kaudella 2007–2008 KalPan A-nuorten paras maalintekijä 21 osumallaan, joilla hän sijoittui A-nuorten SM-liigan maalipörssissä viidenneksi JYPin Harri Pesosen ja Ilveksen Matias Soinnun kanssa. Samalla kaudella Mäkiaho debytoi myös SM-liigassa, jossa hän pelasi kuusi ottelua ilman tehopisteitä.
Huhtikuussa 2008 Mäkiaho teki sopimuksen Jokipoikien kanssa. Mestiksen tulokakausi toi hänelle 41 runkosarjaottelussa tehot 10+9=19. Marraskuussa 2008 Mäkiaho palasi lainalle KalPaan, joka kärsi miehistövajeesta. Hän pelasi siellä viisi ottelua ilman tehopisteitä. Mäkiaho voitti Jokipojissa Mestis-hopeaa keväällä 2009. Hän teki saman vuoden huhtikuussa vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa.
Mäkiahon kausi 2009–2010 päättyi jo tammikuussa 2010, kun hän loukkasi nilkkansa jouduttuaan KooKoon Niko Palosen taklaamaksi. Taklaustilanteessa Mäkiaho kaatui koko painollaan nilkkansa päälle. Palonen sai tilanteesta ulosajon. Mäkiaho pelasi kauden aikana 32 runkosarjaottelua tehoin 7+3=10. Hän voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden.
Kaudeksi 2010–2011 Mäkiaho siirtyi Kajaanin Hokkiin. Toukokuussa 2011 hän jatkoi sopimustaan vuodella.
Bro (Kirkkonummi)

Bro on kunnanosa Kirkkonummella. Bron asuinalue koostuu rivi-, kerrostaloista- ja omakotitaloista. Brosta on matkaa Kirkkonummen keskustaan noin kilometri. Aivan Bron tuntumassa sijaitsee Kirkkonummen pelastuslaitos. Bro on suosittu lapsiperheiden asuinalue.
Henningsvær

Henningsvær on kalastajakylä Våganin kunnassa Nordlandissa Norjassa. Kylä sijaitsee pienillä Heimøyn ja Hellandsøyn saarilla Lofoottien saaristossa. E10-tiestä erkaneva kapea tieyhteys johtaa kahden sillan kautta kylään. Vuonna 2005 kylän asukasluku oli 409 henkeä. Pääelinkeino on kalastus ja päätuote on kapakala. Pääsaari Austvågøyan puolella sijaitseva korkea vuorimuodostelma Vågakallen on hyvin suosittu kalliokiipeilijöiden keskuudessa. Aikoinaan nuoret kalastajat joutuivat ottamaan lakin päästään ja tekemään vuorelle kunniaa laivan lipuessa sen ohi.
Minas Ithil

Minas Ithil (suom. Nousevan Kuun Torni) on Gondorin vartiotorni J. R. R. Tolkienin kirjassa Taru sormusten herrasta. Se sijaitsee itään Minas Anorin kaupungista. Tornin nimeksi tuli Minas Morgul (Mustan Velhouden Torni) sen jälkeen, kun Nazgûlit valloittivat sen Kolmannella Ajalla.

Toinen Aika

Númenorin tuhouduttua Isildur ja Anárion, Elendilin pojat, perustivat Gondorin. Isildur rakensi Minas Ithilin lähelle Mordorin vuorirajaa, kun taas Anárion perusti Minas Anorin.
Kun Sauron palasi Númenorin tuhon jälkeen, hän hyökkäsi jäljellä olevien númenorilaisten kimppuun. Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto löi Sauronin vuonna 3441 Toista Aikaa.

Kolmas Aika

Vuonna 1980 Kolmatta Aikaa Nazgûlit palasivat Mordoriin (sen jälkeen kun Angmarin Noitakuningas voitettiin). Sormusvarjot alkoivat piirittää Minas Ithiliä pian paluunsa jälkeen, ja ottivat kaupungin komentoonsa. Minas Ithil täyttyi hirveillä pedoilla ja siitä tuli paha paikka. Niinpä sitä alettiin kutsua nimellä Minas Morgul.
Taru sormusten herrasta -kirjan tapahtumia, Lännen Armeija rikkoi sillan joka johti Morgulin laaksoon, ja sen pellot sytytettiin tuleen, eivätkä he tavanneet minkäänlaista vastarintaa, koska kaikki kaupungin joukot olivat tuhoutuneet Pelennorin kenttien taistelussa. Kaupunki oli silti liian paha, että siellä olisi voinut ihminen asua. Sormuksen Sodan jälkeen kuningas Elessar neuvoi Faramiria rakentamaan uuden kaupungin Minas Tirithistä kaakkon, Emyn Arnenille. Faramir hallitsi vaimonsa Éowynin kanssa ja Minas Morgul hylättiin kokonaan, mutta maa oli niin tuhottu, ettei siinä kasvanut mikään eikä siinä voinut asua moniin vuosiin.
Rami Räikkönen

Rami Räikkönen (s. 14. joulukuuta 1977) on suomalainen rata-autoilija ja rallikuski. Hän ajoi kartingia vuosina 1986–1998 voittaen Venäjän mestaruuden talvikartingissa vuonna 1998. Räikkönen on ajanut Mini 1000 Cup -sarjaa Morris Minillä vuosina 1996–2006 voittaen cup-mestaruuden vuonna 2006 . Hän on ajanut myös rallia vuodesta 2000 lähtien osallistumalla N-ryhmän Honda Integralla muun muassa Hankiralliin ja Jyväskylän Neste Ralliin. Hän voitti nuorten SM-hopeaa vuonna 2003. Kaudella 2007 Räikkönen osallistui Suomen F3-sarjaan Anssi Kelan tallikaverina. Hän oli sarjan pisteissä kolmas.
Rami Räikkönen on Formula 1-sarjan maailmanmestarin Kimi Räikkösen isoveli. Ammatiltaan Räikkönen on toiminnanjohtaja.
Gustaf Idman

Karl Gustaf Idman (1. joulukuuta 1885 Tampere – 13. huhtikuuta 1961 Helsinki) oli ulkoasiainministerinä Tulenheimon hallituksessa huhtikuusta joulukuuhun vuonna 1925. Hän ei ollut puolueen edustaja vaan virkamiehenä ministerin tehtävässä.
K. G. Idman suoritti lakiteteessä tohtorin tutkinnon 1914 toimien sen jälkeen Helsingin yliopiston kansainvälisen oikeuden dosenttina vuodesta 1915 ja professorina 1915–1917.
Suomen itsenäistyttyä tohtori Idman toimi tammikuusta 1918 alkaen Suomen ulkoasiankanslian virkamiehenä. Hän oli mukana kahdessa valtuuskunnassa, jotka kävivät 1917 Pietarin Smolnassa Leninin puheilla hakemassa allekirjoituksen Suomen itsenäisyyden tunnustamisasiakirjaan.
Sen jälkeen hän toimi ulkoasiainhallinnon palveluksessa: kansliapäällikkönä kesäkuusta 1918, erikoislähettiläänä ja täysivaltaisena ministerinä Kööpenhaminassa 1919–1927 ja sen ohessa Budapestissä 1922–1927, Riiassa ja Kaunasissa 1927–1928 sekä sen ohessa Prahassa 1927–1935, Varsovassa 1928–1938 ja sen ohessa Bukarestissä 1928–1938. Vastaavissa tehtävissä hän toimi toisen maailmansodan aikaan Tokiossa 1. lokakuuta 1939 alkaen ja sen ohella myös Mukdenissa eli Mantšukuon japanilaismielisessä nukkevaltiossa elokuusta 1941 alkaen. Hänet asetettiin disponibiliteettiin 5. huhtikuuta 1945 ja hän erosi ulkoministeriön palveluksesta 1947.
Idman oli varakas  Hatanpään kartanon isäntä Tampereen seudulta. Hänen isänsä oli Gustaf Rudolf Idman (1857–1927), lääkintöneuvos ja  yksi Duodecim-seuran perustajista.  Ministeri Idman jätti testamentissaan rahaa säätiölle, joka jakaa tamperelaisille opiskelijoille vuosittain apurahoja liki miljoonan euron edestä. Suomalainen lakimiesyhdistys jakaa joka toinen vuosi Ministeri, molempien oikeuksien tohtori K. G. Idmanin rahastosta 5000 euron palkintoja.
Suolajärvi

Suolajärvi on laskujoeton järvi, jonka vesi suolapitoista. Suolaa kerääntyy järviin maaperästä ja kivistä joista sadevesi liuottaa ioneja. Ioneista yleisimpiä ovat natrium ja kloridi jotka keräytyvät meriin ja järviin suolana. Kun järvestä haituu vettä ja siihen tulee uutta vettä johon on liuennut maanpinnalta ja maaperästä ioneja se alkaa väkevöitymään jolloin suolojen määrä lisääntyy. Useimmat suolajärvet sijaitsevat kuivilla ja kuumilla alueilla, kuten aavikkoseuduilla koska siellä vesi haihtuu nopeasti. Ne saattavat jopa kuivua kokonaan kuivan kauden aikana. Veden mineraalit ja suolat kiteytyvät pohjalle ja rannalle veden haihtuessa. Suolajärven suoloilla on yleensä samat runsaussuhteet kuin valtameren veden sisältämillä suoloilla. Yleisesti suolajärvien vesi on jopa tavallista merivettä suolaisempaa. 
Veden suolaisuus ilmaistaan promilleina. Makeaksi vedeksi katsotaan vesi jossa on suolaa vähemmän kuin 0,5 promillea. Murtovesi on vettä jossa on suolaa 0,5–25 promillea ja merivedessä on 25–40 promillea suolaa. Yli 40 promillea sisältävä vesi on hypersuolaista vettä. 
Kaspianmeren suolapitoisuus on 5–10 promillea joten se lasketaan murtovedeksi. Araljärven suolapitoisuus oli aikaisemmin vain 10 promillea mutta kuivumisen myötä suolapitoisuus on noussut 110 promilleen, mutta pääallas kuivui elokuussa 2014 kokonaan. Vertailun vuoksi Itämeren suolaisuus on Suomen alueilla 4–8 promillea. Esimerkkejä hypersuolaisista järvistä ovat Iso Suolajärvi jonka suolapitoisuus on vuodeata 1985 vaihdellut 60–270 promillen välillä ja Kuollutmeri jonka suolapitoisuus on noin 250 promillea. Urmiajärven, joka on Iranin toiseksi suurin suolajärvi Kaspianmeren jälkeen, suolapitoisuus on ollut noin 300 promillea, ja se on ollut vaarassa kuivua kokonaan, mutta vuoden 2019 tulvat lisäsivät sen pinta-alaa 3 000 neliökilometriin ja syvyyttä 62 senttimetriä vuoteen 2018 verrattuna. 
Suolajärvet luokitellaan tavallisesti niiden sisältämän yleisimmän tai joskus poikkeuksellisen suolan mukaan. Suolajärvityyppejä voivat olla tavalliset suolajärvet, joissa suola muodostuu lähinnä ruokasuolasta, ja soodajärvet, natronjärvet ja booraksijärvet. Tärkeimmät suolajärvien sisältämistä suoloista ja mineraaleista ovat natriumkloridi, magnesiumkloridi, magnesiumsulfaatti ja kalsiumsulfaatti. Näillä mineraaleilla on paikoin suurikin taloudellinen merkitys.
Nikolai Sittkoff

Nikolai Sittkoff (1828–1887) oli Maarianhaminan ensimmäinen laivanvarustaja. Hän muutti vuonna 1865 Ahvenanmaalle ja vaikutti olennaisesti ahvenanmaalaisen merenkulun kehittymiseen. Hänen omistamansa parkkilaiva S/S Mariehamn purjehti ensimmäisenä ahvenanmaalaisena laivana maailman ympäri.
Sittkoffin muistopatsas on Maarianhaminassa hänen nimeään kantavan kauppakeskuksen edessä.