Asetyylisalisyylihappo

Historia

Luonnon salisylaatteja, joiden synteettisenä johdannaisena asetyylisalisyylihappoa voidaan pitää, on luonnossa muun muassa pajun kuoressa. Kuorta onkin käytetty rohtona kuumeeseen ja reumaattiseen särkyyn kautta aikojen. Vanhimmat todisteet pajurohdosten käytöstä ovat tuhansien vuosien takaa (1500 eaa.), Egyptistä löydetyissä Ebersin papyruksessa. Samanlaisia mainintoja on myös muinaisilta sumereilta ja assyrialaisilta. Pajun, erityisesti valkosalavan (Salix alba), käyttö rohdoksena on ollut tunnettua myös kiinalaisten, intialaisten ja kreikkalaisten kulttuurien keskuudessa .
Euroopassa Hippokratesta pidetään pitkälti modernin lääketieteen isänä, ja hänen osuuttaan pajun kuoren voittokulkuun nykymaailman kenties käytetyimmäksi lääkkeeksi, asetyylisalisyylihapoksi, pidetäänkin siksi merkittävänä. Hippokrateen kuvaukset pajun kuoresta saatavasta valkoisesta jauheesta kivunlievittäjänä ovat säilyneet tähän päivään. Tärkeä virstanpylväs asetyylisalisyylihapon historiassa on myös ollut pastori Edmund Stonen innovatiivinen ajatus kokeilla pajunkuoren tehoa horkkatautia poteviin kyläläisiin .
Myöhemmin pajurohdosten vaikutusmekanismien tutkiminen johti pääasiallisena pidetyn tehoaineen, salisiinin eristämiseen. Ensimmäisenä yhdisteen pajusta löysi ranskalainen tiedemies Henri Leroux vuonna 1829. Eristäminen oli kuitenkin aikaa vievää ja kallista, jonka vuoksi työ salisiinin synteettisen johdannaisen tuottamiseksi aloitettiin samoihin aikoihin.
Salisyylihappoa valmistettiin synteettisesti 1800-luvun puolivälissä, mutta sen käyttö lääkkeenä ei ollut laajaa hapon aiheuttamien sivuvaikutusten, yleisimmin mahaärsytysten vuoksi. Siedetympää yhdistettä kehitteli muun muassa ranskalainen kemisti Charles von Gerhard, joka onnistui valmistamaan salisyylihaposta asetyloidun muodon, asetyylisalisyylihapon vuonna 1853. Keksijällä ei ollut mielenkiintoa keksintönsä markkinoimiseen, ja sillä erää tuote unohtui vuosikymmeniksi.
1800-luvun lopussa Bayerilla työskennelleet Felix Hoffmann ja Arthur Eichengrün osallistuivat molemmat merkittävällä panoksella asetyylisalisyylihapon teollisen synteesimenetelmän kehittämiseen, joka valmistui vuonna 1897. 6. maaliskuuta 1899 Bayer sai tuotteelle patentin kauppanimellä Aspirin ja tuote saatiin markkinoille.
Asetyylisalisyylihappo oli tuolloin ensimmäisiä teollisesti valmistettuja tulehduskipulääkkeitä. Nykyisin Aspirin-valmistetta käytetään maailmalla 100 miljoonaa tablettia päivittäin. Asetyylisalisyylihappoa sisältäviä lääkevalmisteita myydään Suomessa myös muun muassa tuotenimillä Disperin ja Primaspan.

Käyttö ja vaikutus

Asetyylisalisyylihappo ehkäisee veren hyytymistä, joten sitä voidaan käyttää ehkäisemään veritulppia. Monet veritulpille alttiit henkilöt nauttivat säännöllisesti ennalta ehkäisevässä tarkoituksessa asetyylisalisyylihappoa. Yleinen virheellinen käsitys tästä on että asetyylisalisyylihappo "ohentaa verta". Asetyylisalisyylihapon ehkäisevä vaikutus veritulppien muodostumisessa perustuu kuitenkin siihen, että se estää erästä tromboksaani A₂:n muodostumiseen osallistuvaa entsyymiä toimimasta. Tromboksaani A₂ tehostaa verihiutaletulpan muodostumista.
Asetyylisalisyylihapon kipua ja tulehduksia lieventävä vaikutus perustuu siihen, että se toimii irreversiibelinä inhibiittorina syklo-oksigenaasille, jolla on tärkeä rooli prostaglandiinien synteesissä. Aktiivisen keskuksen läheinen seriinitähde asetyloituu, jolloin entsyymin toiminta estyy. Asetyylisalisyylihappo sitoutuu tehokkaammin COX-1-varianttiin. Prostaglandiinien synteesi kiihtyy juuri kuumeen ja kivun aikana.  Syklo-oksigenaasi on sama entsyymi, joka osallistuu veren hyytymiseen.