google/wiki40b huggingface dataset:
Matt Lindland

Matt James Lindland (s. 17. toukokuuta 1970 Oregon City) on yhdysvaltalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja vapaaottelija.

Painiura

Lindland aloitti painin harrastamisen vuonna 1985. Ensimmäisissä kansainvälisissä arvokilpailuissaan, 1994 maanosansa mestaruuskisoissa, hän voitti kultamitalin vapaapainissa 74 kilogramman painoluokassa. Kreikkalais-roomalaisessa painissa hän voitti Pan-Amerikan mestaruuden 1998 ja saavutti hopeaa vuonna 1997. 2000 Sydneyn kesäolympialaisiin Lindland eteni maansa olympiakarsintoihin liittyneen pitkän oikeustaistelun päätteeksi, mistä hän sai nykyisen lempinimensä ”The Law” (laki). Sydneyssä Lindland sijoittui hopealle hävittyään loppuottelussa venäläiselle Murat Kardanoville. Seuraavana vuonna Patraksen MM-kisoissa hän saavutti hopeaa 85-kiloisten sarjassa.

Vapaaottelu-ura

Vapaaottelussa Lindland harjoittelee Team Quest -salilla. UFC-debyyttinsä hän teki joulukuussa 2000 UFC 29 -tapahtumassa, ja eteni järjestön keskisarjan mestaruusotteluun, missä hän UFC 37 -tapahtumassa kärsi tappion Murilo Bustamantelle lokakuussa 2002. UFC 54:n jälkeen hänet erotettiin järjestön tapahtumista sponsorierimielisyyksien takia, minkä jälkeen hän on otellut IFL-, bodogFight- ja Affliction-tapahtumissa.
Anwar Shaikh

Anwar Shaikh (s. 1945) on yhdysvaltalainen taloustieteilijä. Hän toimii professorina New School yliopistossa New Yorkissa. Hän tutkii kapitalistista taloutta klassisesta, erityisesti marxilaisesta näkökulmasta.
Shaikhin pääteos on Capitalism: Competition, Conflict, Crisis (Oxford University Press, 2016).
Puumalan yhtenäiskoulu

Puumalan yhtenäiskoulu on yhtenäiskoulu, joka sijaitsee Puumalan kunnassa. Koulussa toimii esiopetus sekä luokat 1-9. Koulussa on noin 140 oppilasta. Yhtenäiskoulun rehtori on Anni-Riikka Leskinen. Esiopetus ja 1. luokka sijaitsevat Sinisen koulun koulusiivessä, muut luokat eli luokat 2-9 sijaitsevat ns. "isolla koululla"..   
Koulun osoite:
"Iso koulu"
Kirkkotie 3B
52200 Puumala
Sininen koulu
Kirkkotie 3C tai Kappalaisenkuja 7
52200 Puumala
Semikarbatsidi

Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Semikarbatsidi on kiinteänä väritöntä ainetta ja se liukenee hyvin veteen ja etanoliin. Vesiliuokset ovat heikosti emäksisiä.
Semikarbatsidia valmistetaan yleensä urean ja hydratsiinin välisellä reaktiolla. Mikäli ureaa on selvästi ylimäärin, muodostuu tuotteena hydratsodikarbonamidia. Muita tapoja valmistaa sitä ovat hydratsiinisulfaatin ja kaliumsyanaatin välinen reaktio tai nitrourean pelkistys.
Semikarbatsidi on nukleofiilinen yhdiste ja reagoi elektrofiilien, esimerkiksi aldehydien ja ketonien kanssa. Näin voidaan valmistaa semikarbatsoneja. Yhdistettä voidaan käyttää myös TLC-levyjen visualisointiin. Se muodostaa α-ketokarboksyylihappojen kanssa UV-valossa fluoresoivan yhdisteen.

Myrkyllisyys

Semikarbatsidin on osoitettu aiheuttavan hiirille syöpäkasvaimia, mutta sen karsinogeenisuudesta ihmiselle ei ole varmuutta. Semikarbatsidia on havaittu eräissä lasipurkkeihin pakatuissa elintarvikkeissa ja se on mahdollisesti peräisin tiivisteestä, jonka valmistuksessa on käytetty atsodikarbonamidia.
Artux

Väestö

Vuoden 2014 lopussa kaupungissa asui 271 000 henkilöä, josta oli 216 600 uiguuria (80%), 30 500 kirgiisiä (11,3%), 23 100 han-kiinalaista (8,5%), ja muita vähemistökansoja (0,3%).
Antanas Sniečkus

Antanas Sniečkus (7. tammikuuta 1903 – 22. tammikuuta 1974) oli liettualainen kommunisti ja ensimmäinen Liettuan kommunistisen puolueen ja Liettuan neuvostotasavallan pääsihteeri.

Elämäkerta

Sniečkus syntyi Būblelian kylässä lähellä Šakiain kaupunkia. Hän liittyi bolševikeihin vuonna 1920. Vuonna 1926 hänestä tuli Liettuan kommunistisen puolueen puheenjohtaja ja Liettuan neuvostotasavallan syntyessä hän nousi neuvostotasavallan pääsihteeriksi vuonna 1940.
Sniečkus toimi alullepanijana useiden liettualaisten lähettämisestä Siperiaan työleireille toisen maailmansodan aikana. Hän jopa lähetti oman veljensä ja tämän perheen työleirille, jossa veli kuoli myöhemmin. Sodan jälkeenkin useita liettualaisia karkotettiin. 1948 Sniečkus aloitti neuvostotasavallan maatalouden kollektivisoinnin. Kollektivisointia vastustaneita talonpoikia karkotettiin ja tapettiin. Myöhempinä vuosikymmeninä Sniečkus yritti saada Neuvostoliiton johdolta Liettualle etuoikeuksia.
Sniečkus oli naimisissa Mira Bordonaitėn kanssa ja heillä oli kaksi lasta. Myös hänen vaimonsa oli vankkumaton kommunisti.

Kuoleman jälkeen

Vuonna 1975 perustettu Ignalinan ydinvoimalan työntekijöiden kotikaupunki nimettiin Sniečkusin mukaan. Vuonna 1992 kaupunki nimettiin uudelleen Visaginasiksi.
Leimuapollo

Koko ja ulkonäkö

Leimuapollo on valkoinen perhonen, jonka hieman läpikuultavia siipiä himmentää musta kehnä. Etusiiven etureunassa on rivi nelikulmaisia tummia laikkuja ja kärjessä on läpinäkyvä alue. Useista muista apollolajeista poiketen siivissä ei ole lainkaan punaista väriä, vaan takasiipien takareunassa on koiraalla rivi keltaisia täpliä, jotka muodostavat naaraan siivissä laajat keltaiset laikut. Takasiipiä reunustavissa mustissa täplissä on siniset keskustat.

Levinneisyys ja lentoaika

Leimuapollo elää Hindukuš- ja Pamirvuoristojen alueella Afganistanissa ja Tadžikistanissa. Perhonen lentää heinäkuun lopulta elokuulle.

Elinympäristö ja elintavat

Perhonen elää korkealla vuoristossa ja tyypillisenä elinympäristönä ovat kalliot ja kivikkoiset rinteet. Afganistanissa sen on tiedetty elävän jyrkkärinteisissä, kapeissa laaksoissa 2 800–4 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Elinpaikkojen talvet ovat kylmiä ja lumisia samalla kun kesät ovat kuumia ja kuivia. Niiden kasvillisuus on karua, piikikästä tai mehikasveja. Runsain laji on 3 200–3 400 metrin korkeudella. Koiraat lentävät reilun metrin korkeudella etenkin kello 9 ja 15 välisenä aikana. Naaraat lentävät kivikossa ravintokasvien ympärillä ja vierailevat ohdakkeiden kukilla. Ne myös laskeutuvat kiville, mutta nousevat lentoon pienestäkin häiriöstä. Naaras munii kivikkoon, josta toukat hankkiutuvat ravintokasvien luokse.
Karussa maastossa vuohien ja lampaiden kasvatus saattaa vaarantaa toukan ravintokasvien säilymisen.

Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat Corydalis fimbrillifera sekä Corydalis onobrychis
Ford Capri

Ford Capri on Fordin vuosina 1968–1986 Euroopan markkinoille valmistama urheilullinen automalli. Sen innoittajana pidetään Pohjois-Amerikassa suuren suosion saaneita ”poniautoja”, erityisesti Ford Mustangia. Kolmena mallisukupolvena valmistettu Capri saavutti suuren suosion, ja se oli omassa luokassaan markkinajohtaja. Kilpailijana sillä oli Opel Manta. Moottorivaihtoehdot vaihtelivat vuosien aikana 1,3-litraisesta Kent-moottorista aina 3-litraiseen V6-moottoriin asti. Lisäksi Capria valmistettiin Etelä-Afrikassa V8-moottorisena Perana-erikoisversiona. Erilaisia Capri-versioita ja tällä nimellä markkinoituja autoja valmistettiin myös Pohjois-Amerikassa ja Australiassa eurooppalaisen Capri-mallin lisäksi.
Vuonna 1971 esitelty kolmilitrainen Capri 3000 oli Fordin siihen mennessä nopein sarjavalmisteinen auto. Sen huippunopeus oli 195 km/h.
Ford Caprin valmistus loppui 19. joulukuuta 1986, jolloin kolmen eri version yhteinen valmistusmäärä oli 1 886 647 autoa. Näistä suosituin oli Mark 1 -malli, jota valmistettiin yli miljoona kappaletta. Ensimmäistä mallia myytiin Euroopan lisäksi myös Pohjois-Amerikkaan ja Australiaan. II- ja III-malleja myytiin pääasiassa Eurooppaan. Vuodesta 1984 lähtien autoa valmistettiin vain Englannin markkinoille oikealta ohjattavana versiona. Autoja valmistettiin Isossa-Britanniassa, Belgiassa ja Länsi-Saksassa. Vuodesta 1976 lähtien autoja valmistettiin yksinomaan Kölnin tehtaalla Länsi-Saksassa.
Karjaanjoen vesistö

Karjaanjoen vesistö (vesistöaluetunnus 23) on Suomessa vesistöalue, jonka laskujoki Karjaanjoki laskee Suomenlahden Pohjanpitäjänlahteen. Vesistö sijaitsee läntisellä Uudellamaalla, Lohjanharjun länsipuolella. Siihen kuuluvat Hiidenvesi, Lohjanjärvi ja joukko pienempiä järviä. Vesistö saa alkunsa Salpausselän harjualueen lähteistä lähtevistä kirkkaista latvapuroista, joiden vesi kertyy lopulta Lohjanjärveen. Lohjanjärvi puolestaan laskee Mustionjokea pitkin Pohjanpitäjänlahteen. Vesistöalueen pinta-ala on 2 045,81 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 12,18 %.
Jouko Aaltonen

Jouko Juhani Aaltonen (s. 25. toukokuuta 1956 Turku) on suomalainen dokumenttielokuvien ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja.
Aaltonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1975 ja opiskeli yhteiskuntatieteitä Turun yliopistossa vuosina 1975–1976. Vuonna 1984 hän valmistui ohjaajaksi Taideteollisen korkeakoulun elokuva- ja tv-työn linjalta. Hän väitteli taiteiden tohtoriksi Taideteollisesta korkeakoulusta elokuva- ja lavastustaiteen osastolta vuonna 2006.
Vuosina 1977–1991 Aaltonen työskenteli freelancetuotantopäällikkönä ja -apulaisohjaajana pitkissä elokuvissa. Vuosina 1984–1987 hän toimi Valtionhallinnon kehittämiskeskuksen av-alan erikoissuunnittelijana. Vuodesta 1990 Aaltonen on ollut Illume Oy:n ohjaaja-tuottaja.
Urallaan Aaltonen on ohjannut toistakymmentä dokumenttielokuvaa, tuottanut noin 50 muiden ohjaamaa elokuvaa sekä käsikirjoittanut ja leikannut elokuvia. Hänen elokuvistaan ovat kotimaassa ja kansainvälisesti palkittuja muun muassa Kusum (2000) ja Kenen joukoissa seisot (2006). Aaltonen on myös opettanut yliopistoissa ja ammattikorkeakouluissa ja kirjoittanut oppikirjan dokumenttielokuvien teosta. Vuodesta 2011 Aaltonen on toiminut tutkijana Aalto-yliopistossa.
Aaltonen on ollut DocPoint-festivaalin hallituksen puheenjohtaja. Vuosina 2013–2014 hän toimi valtion elokuvataidetoimikunnan puheenjohtajana.
Jouko Aaltosen isä oli professori Esko Aaltonen.
Tshiuetin Rail Transportation

Historia

Nykyinen Tshiuetin Railin omistama rataosuus rakennettiin alun perin vuosina 1953–1954 osana Quebec North Shore and Labrador Railway -malmirautatietä Sept-Îlesistä Scheffervilleen. Liikennettä vähennettiin Emeril Junctionin ja Scheffervillen välisellä rataosuudella vuonna 1980, kun Scheffervillen rautakaivos lopetti toimintansa. QNS&L kuitenkin jatkoi rajusti supistettua henkilö- ja tavaraliikennettä.
1. joulukuuta 2005 Tshiuetin Rail Transportation hankki omistukseensa rataosuuden Emeril Jct – Schefferville Quebec North Shore and Labrador Railwayn emoyhtiöltä Iron Ore Company of Canadalta. Sopimus radan myynnistä syntyi jo syksyllä 2005, kun QNS&L myi nimellä Menihek Subdivision tunnetun rataosan uudelle yhtiölle nimelliseen yhden Kanadan dollarin hintaan.
Tshiuetin Rail Transportation Inc. otti hallintaansa Menihek Subdivisionin kauppakirjan "as is, where is" -ehdon mukaan siinä kunnossa kuin se sillä hetkellä oli. Yhtiö vastaa rataosan kaikesta henkilöliikenteestä sekä rajoitetusta tavaraliikenteestä. Yhtiö myös vastaa jatkossa henkilöliikenteen hoidosta QNS&L:n omistamilla muilla rataosuuksilla, yhteysväleillä Sept-Îles—Emeril Jct—Labrador City sekä Emeril Jct—Schefferville.
Between the Buried and Me

Historia

Yhtyeen perustivat 2001 alkuvuodesta Pohjois-Carolinan Winston-Salemissa laulaja Tommy Rogers, kitaristi Paul Waggoner, rumpali Will Goodyear, kitaristi Nick Fletcher ja basisti Jason King.
Yhtye julkaisi omaa nimeään kantavan esikoisalbuminsa Between the Buried and Me vuonna 2002 Life Force Recordsilla. Musiikkityyli vaihtelee kappaleiden välillä ja aineksia on esimerkiksi death metalista, grindcoresta, jazzista ja thrash metalista. Albumi sisältää kappaleen ”Arsonist”, joka protestoi Westboron baptistikirkon uskontoa ja käytäntöjä vastaan. Nimialbumi ei ole kovinkaan hyvin tunnettu, eikä kappaleita soiteta yleensä lavaesityksissä. Albumi herätti kuitenkin Victory Recordsin mielenkiinnon, ja yhtye kiinnitettiin tälle levymerkille.
Vuonna 2003 yhtye julkaisi toisen albuminsa The Silent Circus. Albumi oli luonnollista jatkoa aikaisemmalle, ja se sisältää monimutkaisempaa ja monitasoisempaa musiikkia. Menestyskappaleesta ”Mordecai” tehtiin myös yhtyeen ensimmäinen musiikkivideo. Albumi julkaistiin uudelleen vuonna 2006, ja painos sisältää lisä-DVD:llä kokonaisen lavaesityksen Carrborossa, Pohjois-Carolinassa, yhtyeen haastatteluja ja kolme musiikkivideota: ”Mordecai”, ”Alaska” ja ”Slumber Party”. Tällä albumilla rumpali Mark Castillo tuli Will Goodyearin tilalle.
Basisti Dan Briggs Pennsylvaniasta korvasi Jason Kingin yhtyeen bassokitaristina. Briggs on myös ollut yhtyeissä Espinaca, Nemo ja MFWC. Rumpali Mark Castillob ja kitaristi Nick Fletcherin lähdettyä heidän tilalleen tulivat Blake Richardson ja  Dusty Waring, jotka molemmat tulivat Glass Casketista.
Vuonna 2005 Between the Buried and Me julkaisi kolmannen albuminsa Alaska, jossa näkyi yhtyeen kehittyminen ja tyylien muutokset enemmän kuin aikaisemmin. Levyn nimikappaleesta ”Alaska” tehtiin yhtyeen toinen musiikkivideo.
Vuonna 2006 Between the Buried and Me julkaisi levyn The Anatomy of..., joka oli kokoelma cover-kappaleita heitä innoittaneilta yhtyeiltä. Kokoelmalevy sisältää lainoja esimerkiksi Metallicalta, Queenilta, Pink Floydilta, Earth Crisisilta ja Counting Crowsilta.
18. syyskuuta 2007 yhtye julkaisi neljännen studioalbuminsa, Colors. Yhtye on sanonut, että ”Se on 65 minuutin opus pysähtymätöntä raskaasti lyövää kaunista musiikkia... Me olemme määritelleet tämän julkaisun ’uuden aallon polkka-grungeksi’.”
Yhtye julkaisi kuudennen täysipitkän albuminsa The Parallax II: Future Sequence 9. lokakuuta vuonna 2012 Metal Blade Recordsilla.
Yhtyeen albumeita on myyty Yhdysvalloissa 250 000 kappaletta.
Antonello da Caserta

Antonello da Caserta (n. 1355 Caserta – 1402 Pavia) oli italialainen keskiajan säveltäjä. Hänen ranskankieliset työnsä todennäköisesti 1370- ja 1380-luvuilta ovat tyylillisesti niin lähellä Guillaume de Machautia, että hän on saattanut olla jonkin aikaa Ranskassa Machaut'n opissa. Hän oli myös munkki.
Da Casertan madrigaalin Del glorioso titolo d'esto duce uskotaan olevan Gian Galeazzo Viscontin Milanon herttuaksi kruunaamista (1395) varten sävelletty. Ballata Più chiar che'l sol on saattanut olla herttuan sisaruksentytär Lucia Viscontin naimisiinmenon (1399) kunniaksi tehty. Da Caserta saattoi kuolla vuonna 1402 hovia samoihin aikoihin koetelleeseen kulkutautiin. 
Da Casertan teoksiin kuuluu yhdeksän balladia, kahdeksan ballataa, kaksi rondeauta, madrigaali, virelai ja hymni. Lisäksi jotkin hänen mahdollisista teoksistaan ovat jääneet alkuperältään kyseenalaisiksi. Suurin osa da Casertan teoksista on säilynyt joko Mancini Codexissa Luccassa tai Archivio di Stato Bibliotecassa Modenassa.
Isaac Peral

Isaac Peral y Caballero (1. kesäkuuta 1851 Cartagena – 22. toukokuuta 1895 Berliini) oli espanjalainen insinööri, laivastoupseeri ja Peral-sukellusveneen suunnittelija. Hän liittyi 1866 Espanjan laivastoon ja valmisti ensimmäisen sähkötoimisen sukellusveneen, joka laskettiin vesille 1888. Laivastoviranomaiset eivät kuitenkaan hyväksyneet alusta. Hän jätti laivaston kehittääkseen muita kaupallisesti merkittävämpiä keksintöjä.
Antonija Šola

Antonija Šola (s. 5. kesäkuuta 1979 Zagreb) on kroatialainen näyttelijä, laulaja ja malli. Hän on noussut kotimaassaan tähdeksi vuonna 2004 alkaneella roolillaan saippuasarjassa Zabranjena ljubav.
Šola on osallistunut Kroatian euroviisukarsintoihin ja edennyt parhaimmillaan toiseksi vuonna 2008.
Westfaleninhevonen

Rotu nykyään

Westfaleninhevonen on atleettinen rotu, joka soveltuu moniin hevosurheilulajeihin. Parhaiten se tunnetaan kuitenkin este- ja kouluratsastusareenoilta sekä vaunuhevosena.
Rakenne: Kuiva ja kaunis pää, joka muistuttaa hannoverinhevosen päätä. Silmät ovat suuret ja ilmeikkäät. Pitkä kaula ja viisto, pitkä lapa, syvä runko, voimakas takaosa ja pitkät jalat, joissa isot nivelet. Kaviot ovat kovat. Korkeus on noin 150–168 cm. Väreistä sallitaan yksiväriset värit (kaikki paitsi kirjavat).
Luonteeltaan westfaleninhevonen on hillitty, rauhallinen ja helppo käsitellä, mutta kuitenkin rohkea ja vireä. Useimpien saksalaisten puoliveristen tavoin rotu on luonteeltaan ystävällinen ja suhtautuu ihmisiin myönteisesti.
Robert Redmond

Robert Spencer Redmond (10. syyskuuta 1919 – 12. maaliskuuta 2006) oli brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko.
Redmond istui Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin jäsenenä englantilaisesta Bolton Westin vaalipiiristä vuosina 1970–1974. Edeltäjänä oli Työväenpuolueen Gordon Oakes ja seuraajana niin ikään Työväenpuolueen Ann Taylor.
Gonzalo Ramiro del Castillo Crespo

Gonzalo Ramiro del Castillo Crespo (20. syyskuuta 1936 La Paz – 14. tammikuuta 2019) oli bolivialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin paljasjalkaisten karmeliittojen papiksi 21. syyskuuta 1964 ja nimitettiin La Pazin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Themisoniumin titulaaripiispaksi 3. marraskuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. tammikuuta 1984. Pääkonsekraattorina toimi Jorge Manrique Hurtado, jota avustivat José Armando Gutiérrez Granier ja Adhemar Esquivel Kohenque. 
Del Castillo Crespo sai 14. huhtikuuta 2000 nimityksen Bolivian sotilaspiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 4. huhtikuuta 2012.
Sirkka Paikkala

Sirkka Paikkala (o.s. Laitinen, s. 1953 Kiuruvesi) on suomalainen nimistöntutkija, joka työskentelee Kotimaisten kielten keskuksessa. Hän on toiminut YK:n paikannimiasiantuntijana vuodesta 1996 ja oikeusministeriön nimilautakunnassa vuodesta 2000. Hän on filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston dosentti.  Tohtoriksi hän väitteli vuonna 2004 suomalaisen sukunimikäytännön modernisoitumisesta. Hän on ehdottanut pitäjä-sanan elvyttämistä käyttöön.
Walter Chatton

Walter Chatton (n. 1290–1343) oli englantilainen filosofi ja teologi, joka toimi Oxfordin yliopistossa. Hän kinasi usein yliopistossa samaan aikaan vaikuttaneen Wilhelm Ockhamilaisen kanssa.
Wilhelm Ockhamilainen tunnettiin Occamin partaveitsestään. Chatton esitti sille antipartaveistä:
»Milloin vain myöntävä väittämä voidaan todentaa olemassa oleviin asioihin (res) perustuen, jos kaksi asiaa [...] eivät [kumpikaan] riitä väittämän todentamiseen, koska toinen asioista puuttuu, silloin tulee olettaa se toinen asia.»
(Lectura I d. 3, q. 1, a. 1)
Chatton siis väitti Occamin partaveistä vastaan esittämällä, että jos selitys ei määrittele väittämän totuutta tyydyttävästi, ja vaikka olisi varma, että selitys on siihen mennessä tosi, tulee vaatia joku toinen selitys. Yksinkertaistetusti, tulee olettaa niin monta entiteettiä kuin asian selittäminen vaatii ilman että selitykseen jää aukkokohtia. Samalla Chattonin voi katsoa esittävän, että totuus määrittyy olemassa oleviin entiteetteihin perustuen, ja että ontologia voidaan tietyissä tapauksissa päätellä väittämistä.
Norjan Helsingin-suurlähetystö

Norjan Helsingin-suurlähetystö sijaitsee Helsingissä Eiran kaupunginosassa. Se sivuaa Rehbinderintietä ja Hornintietä. Vuodesta 2015 lähtien suurlähettiläänä on toiminut Åge B. Grutle.

Rakennus

Norjan Helsingin-suurlähetystörakennus valmistui vuonna 1964. Sen ovat suunnitelleet norjalaiset arkkitehdit Eyvind Retzius ja Svein Bjöland. Se poikkeaa täysin ympäröivistä Eiran alueen muista rakennuksista, jotka edustavat lähinnä jugendhuvila-tyyliä. Rakennus on äänestetty usein Helsingin rumimmaksi rakennukseksi.
Nykyisen rakennuksen tieltä purettiin Selim A. Lindqvistin suunnittelema, vuonna 1912 valmistunut jugend-huvila, jonka Norjan valtio oli hankkinut omistukseensa jo 1920.
Hitman: Contracts

Juoni

Hitman: Contractsissa pelaaja astuu edellisten osien tapaan Agentti 47:n rooliin. Peli alkaa Pariisista, jossa Agentti 47 löytää itsensä haavoittuneena ja ansassa tilanteessa, joka on jopa hänelle vaarallinen. Pelaaja astuu maailmaan, jossa rikos, synti ja ahneus ovat elämäntapa. Pelaaja kohtaa suurimmat haastajansa, jotka muokkasivat hänestä salamurhaajan, suorittamalla loppuun työ, joka teki hänestä armottoman tehokkaan ja tappavan tarkan.

Vastaanotto ja palkinnot

Peli on voittanut musiikistaan British Academy Games Awards -palkinnon.
Gamerankings -kerääjäsivustolla pelin PlayStation 2-versiolla on 79,92% pisteytys.
Hossein-Ali Montazeri

Suurajatollah Hossein-Ali Montazeri (24. syyskuuta 1922 Najafabad – 19. joulukuuta 2009 Qom; pers. ‏ حسینعلی منتظری‎) oli iranilainen oppinut, teologi, kirjailija ja ihmisoikeusaktivisti. Montazeri oli yksi Iranin vallankumouksen johtohahmoista, ja hänestä oli määrä tulla Ajatolla Khomeinin seuraaja. Hän kuitenkin riitautui Khomeinin kanssa vuonna 1988, syyttäen hallintoa vapauden ja ihmisoikeuksien loukkaamisesta.
Montazeri asui viimeiset vuodet elämästään Qomin pyhässä kaupungissa, ja hän säilytti poliittisen vaikutusvaltansa erityisesti reformistien keskuudessa elämänsä loppuun saakka. Montazeri oli islamin suurmarja' eli uskonnollinen auktoriteetti.
Montazeri oli lähes kolmen vuosikymmenen ajan Iranin islamilaisen tasavallan sisä- ja ulkopolitiikan huomattavimpia kriitikoita. Hän puhui aktiivisesti myös ihmisoikeuksien ja naisten oikeuksien puolesta Iranissa. Kirjoittajana Montazeri oli tuottelias, kirjoittaen lukuisia kirjoja ja artikkeleita.
Arare

Palvelus

Alus lähti 18. marraskuuta 1941 Saekista Etorofuun Kuriileille päällikkönään Ogata Tomoe. Se kuului 2. laivaston 2. hävittäjälaivueen 18. hävittäjäviirikköön, jonka muut alukset olivat Shiranui, Kagerō ja Kasumi. Osasto saapui 1. hävittäjälaivueen kanssa määränpäähänsä 22. marraskuuta.
Keisarillisen Japanin laivaston hyökätessä Pearl Harboriin alus oli sijoitettuna Etorofuun Kuriileille, mistä se purjehti liittyen amiraali Nagumon lentotukialusosaston suojueeseen 7. joulukuuta. Alus suojasi osastoon liitettyjä tankkereita, mistä tehtävästä se palasi myöhemmin Nagumon laivasto-osastoon. Alus palasi 24. joulukuuta Kureen.
Alus suojasi 8.–14. tammikuuta 1942 viirikkönsä mukana lentotukialusosaston Japanista Trukille, mistä osasto jatkoi edelleen Rabauliin 20. tammikuuta. Se suojasi 23. tammikuuta 1942 lentotukialuksia Akagi ja Kaga Rabaulin ja Kaviengin maihinnousuissa, mistä Arare palasi viirikkönsä mukana 27. tammikuuta Trukille. Alus suojasi 1.–8. helmikuuta Yhdysvaltain laivastoa takaa-ajavia lentotukialuksia. Alus lähti 9. helmikuuta Akigumon kanssa merelle suojaten Zuikakua, joka lähti Palaun kautta Yokosukaan, jonne alukset saapuivat 13. helmikuuta. Arare oli seuraavan kuukauden koulutettavana ja partioimassa Japanissa.
Alus lähti 17. maaliskuuta Yokosukasta Kagerōn ja Akigumon kanssa suojaten Shōkakua ja Zuikakua Staring-baai’hin Sulawesiin Alankomaiden Itä-Intiaan, jonne osasto saapui 24. maaliskuuta. Arare lähti viirikkönsä mukana 27. maaliskuuta suojaten lentotukialusosastoa Intian valtamerelle tehtävää iskua varten. Osaston iskettyä 5. huhtikuuta Colomboon ja 9. huhtikuuta Trincomaleehen alus palasi 23. huhtikuuta Kureen, jossa se siirrettiin telakalle.
Alus lähti viirikkönsä ja 2. hävittäjälaivueen mukana 21. toukokuuta Kuresta Saipanille, jonne ne saapuivat 25. toukokuuta. Alus lähti viirikkönsä mukana Saipanilta 3. kesäkuuta suojaten joukkojenkuljetussaattuetta, missä tehtävässä se oli Midwayn taistelun aikana. Taistelun jälkeen alus suojasi 17.�–23. kesäkuuta Kumanon, Suzuyan ja Nichieimarun Trukilta Kureen.
Alus lähti 28. kesäkuuta Kasumin ja Shiranuin kanssa suojaamaan täydennysmatkalla olevan Chiyodan Yokosukasta Aleuteille Kiskalle, jonne ne saapuivat 4. heinäkuuta. Ollessaan seuraavana päivänä noin seitsemän merimailia Kiskan itäpuolella, aluksen keskilaivaan osui Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Growlerin laukaisema torpedo. Alus upposi vieden mukanaan 104 merimiestä. Shiranui pelasti aluksen päällikön Ogatan sekä 42 eloonjäänyttä. Arare poistettiin alusluettelosta 31. heinäkuuta 1942.