google/wiki40b huggingface dataset:
Blekinge

Väestö lääneittäin

Blekingessä oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 152 979 asukasta, jotka kaikki asuivat Blekingen läänissä. Blekingen lääni kuuluu kokonaan Blekingen maakuntaan.

Historia

Blekingestä Vångin kylän läheltä Västra Vångista on löytynyt maahan kaivettuja vanhoja roomalaisaikaisia kultaesineitä. Ensimmäiset löydöt tehtiin 1865, jolloin lapioon osui harvinaisen suuri viikinkiajan koru- ja raha-aarre. Vuonna 2004 löytyi ojitustöissä kelttiläistyylinen pronssinaamio. Blekingen museo kiinnostui löydöistä, ja vuonna 2012 alettiin selvittää, löytyisikö metalliesineitä lisää, ja maatutkilla löytyi muun muassa litteitä kultaesineitä, joiden on tulkittu osoittavan että asukkaita on ollut Rooman armeijan palveluksessa, ja palkaksi saamiaan kultarahoja he ovat takoneet uuteen muotoon. Löytöihin kuuluu myös viisi pronssipatsasta ja pronssiesineiden katkelmia.
Alueen löydöt on ajoitettu ajanlaskun alun tienoilta varhaiskeskiajalle. Löytöpaikka Västra Vång on edullinen sijaintinsa vuoksi. Löydöt on kaivettu esiin kukkulalta, jonka arvioidaan olleen palvontapaikka. Esineet tulevan näytteille Blekingen museoon.

Suomalaisväestö

Suomesta siirrettiin vuosina 1681–1682 Blekingen seudulle ja Smoolantiin tuhat suomalaista merisotilasta. Syynä oli Ruotsin laivaston väentarve ja toisaalta halu ruotsalaistaa Tanskalta vallattu alue.

Viestimet

Seudun verkkopaikallislehti on BLT/Sydöstran, joka muodostui kun Blekinge läns tidning osti Sydöstran-lehden 2003 ja lehdet perustivat yhteisen verkkosivun 2011.
Oman elämänsä sankari

Juoni

Homer Wells (Maguire), adoptoimaton orpo, on elokuvan keskeisin henkilö. Homer kasvoi Tohtori Wilbur Larchin (Caine) johtamassa orpokodissa. Larch uskoo tekevänsä ”Herran työtä” abortoidessaan salaa. Hän kouluttaa Homeria gynekologian ja aborttien maailmaan holhoavaan tyyliin.
Homer päättää jättää orpokodin ja lähteä Candy Kendallin (Theron) ja Wally Worthingtonin (Rudd) kanssa. Kendall ja Worthington ovat nuoripari, joka työskentelee Worthingtonin omenatarhassa. Wally lähtee toiseen maailmansotaan, mutta hänen koneensa ammutaan alas Burmassa. Homerilla ja Candyllä on suhde, sillä he luulevat Wallyn olevan kuollut. Wally löydetään kuitenkin elävänä ja tuodaan takaisin kotiin Homerin harmiksi.
Herra Rose ryhmineen työskentelee omenakauden aikana Worthingtoneiden omenatarhassa. Herra Rosen tytär Rose Rose tulee raskaaksi isälleen ja Homer suorittaa abortin. Lopulta Homer päättää palata orpokotiin Tohtori Larchin kuoltua uudeksi esimieheksi.
Aikarajoitteiden takia elokuva jättää monia romaanin osia käsittelemättä. Kaksi päähahmoa Melony (toinen orpo) ja Angel (Candyn ja Homerin salalapsi) puuttuvat elokuvasta kokonaan.

Muita tunnustuksia

The New York Timesin kriitikot valitsivat Oman elämänsä sankarin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Eläköön tuonenkielo

Eläköön tuonenkielo (engl. Keep the Aspidistra Flying) on George Orwellin romaani vuodelta 1936. Kirjassa Orwell kritisoi voimakkaasti aikansa porvarillisuutta 
ja maallista elämäntyyliä.
Kirjassa päähenkilö Gordon Comstock kyllästyy mainosnikkarin kaupallisuutta palvovaan työhön ja päättää ryhtyä köyhäksi runoilijaksi. Hän julistaa "sodan" rahan jumalaa vastaan ja kehittää teorioita rahan valtavasta merkityksestä. Vastoinkäymisissä Gordonilla on tukenaan rakkaudessaan ehdoton naisystävä Rosemary.
Myer Prinstein

Varhaisvaiheet

Prinstein syntyi 1878 Szczuczynissa, Puolassa. Hänen vanhempansa Jacob ja Julia Prinstein emigroituivat Yhdysvaltoihin 1883 aluksi New Yorkiin ja sittemmin Syracuseen. Myer oli kolmas perheen yhdeksästä lapsesta.
Hän oli Syracusen yliopiston yleisurheilujoukkueen kapteeni ja suoritti loppututkinnon oikeustieteessä.

Maailmanennätys

Prinstein teki epävirallisen maailmanennätyksen pituushypyssä 11. kesäkuuta 1898 New Yorkissa tuloksella 723,5 cm. Ennätyksen rikkoi Irlannin William Newburn vain viikkoa myöhemmin. Seuraavana vuonna Alvin Kraenzlein paransi ennätystä. Prinstein otti ennätyksen uudelleen haltuunsa hyppäämällä 750 cm 28. huhtikuuta 1900 Philadelphiassa. Neljä kuukautta myöhemmin ennätyksen rikkoi Irlannin Peter O'Connor tuloksella 761, minkä IAAF hyväksyi yli kymmenen vuotta myöhemmin ensimmäiseksi viralliseksi maailmanennätykseksi.

Olympialaiset

Prinstein sai hopeaa Pariisissa 1900 pituushypyssä tuloksella 717,5. Voittaja Alvin Kraenzlein hyppäsi vain sentin enemmän. Prinsteinin tulos oli alkukilpailusta, koska hänen yliopistonsa viranomaiset kielsivät häntä kilpailemasta sunnuntaina. Kraenzleinilla ei ollut vastaavaa rajoitusta ja hän teki voittotuloksensa loppukilpailussa. Tämä siitä huolimatta, että Prinstein oli juutalainen ja Kraenzlein kristitty. Väitetään Prinsteinin olleen niin vihainen, että hän löi Kraenzleinia. Seuraavana päivänä Prinstein voitti kolmiloikan tuloksella 14,47 edellisen olympiavoittajan James Connollyn jäädessä hopealle. Tulos oli 76 senttimetriä pidempi kuin Connollyn edellinen olympiaennätys.
Saint Louisin olympialaisissa Prinstein korjasi edellisten kisojen "vahingon" voittamalla olympiahistoriassa ainutlaatuisen tuplamestaruuden. Voittotulokset olivat 734 ja 14,325. Lisäksi hän sijoittui viidenneksi sekä 60 että 400 metrillä. Pituushypyn voittotulos paransi Kraenzleinin olympiaennätystä 15,5 senttimetrillä.
Ateenan välikisoissa Prinstein voitti jälleen pituushypyn tuloksella 720 jättäen maailmanennätysmies O'Connorin hopealle. Prinstein hyppäsi vain kerran loukkaantuen samalla. O'Connor protestoi tuomaritoimintaa vastaan, sillä ainoa tuomari oli Yhdysvaltain joukkueenjohtaja Matthew Halpin.

Myöhempi ura

Prinstein ei kilpaillut olympialaisissa välikisojen jälkeen. Hän eli New Yorkissa liikemiehenä ja kuoli sydänvaivoihin vain 46-vuotiaana.
Sascha Weidner

Sascha Weidner (1. elokuuta 1974 Georgsmarienhütte, Saksa – 9. huhtikuuta 2015 Norden, Saksa) oli saksalainen valokuvaaja ja taiteilija, joka asui ja työskenteli Belmissä ja Berliinissä. Weidnerin tuotanto perustuu radikaalin subjektiivisen kuvamaailman luomiseen. Hänen töitään on julkaistu ja esitelty näyttelyissä kansainvälisesti.

Ura ja saavutukset

Sascha Weidner opiskeli kuvataidetta ja visuaalista viestintää Braunschweigin kuvataideakatemiassa vuosina 1996-2004. Vuonna 2004 hän ryhtyi opiskelemaan taidevalokuvausta professori Dörte Eißfeldin mentoriohjelmassa. Tämän jälkeen Weidner työskenteli freelance-taiteilijana Belmissä ja Berliinissä.
Vuodet 2010-2012 Weidner toimi valokuvauksen lehtorina Stuttgartin kuvataideakatemiassa ja 2012 hänet nimettiin Saksan valokuva-akatemian (Deutsche Fotografische Akademie) jäseneksi.
Sascha Weidner kuoli 9.4.2015 sydämen vajaatoiminnan aiheuttamaan äkilliseen sydämenpysähdykseen.
Töistään Weidner sai lukuisia palkintoja ja tunnustuksia, mm. 2011 Alison & Peter Klein Foundationin valokuvataiteen palkinnon "Stiftungspreis Fotografie" ja 2010 Berliinin taideakatemian elokuva- ja mediataiteen palkinnon “Förderungspreis Film- und Medienkunst”.
Weidnerin töitä on ollut esillä niin soolo- kuin ryhmänäyttelyissä paitsi Saksassa, myös kansainvälisesti.

Taide

Sascha Weidner kuvaili itseään "romanttisesti liikuttuneeksi matkailijaksi" ja valokuviaan erittäin subjektiivisiksi. Hänelle valokuva oli taiteellisen ilmaisun väline punoa yhteen todellinen maailma omien sisäisten kuvien kanssa. Hänen omaelämäkerrallisimmat kuvamatkansa nostivat esiin kysymyksen ihmisen olevaisuudesta.
Weidnerin kuvakaanoni kumpusi nuorten elämäntyylistä ja "nuoruutensa 80-, 90- ja 2000-luvulla eläneiden sukupolvien havainnoista, kaipuusta ja näyistä". Pohjimmiltaan melankolinen näkökulma maailmaan leimasi Weidnerin teoksia, ja kuvien peruskaava muodostui taiteilijan omista ihmissuhteista. Weidner asetti kuvissaan vastakkain niin elämän ja kuoleman kuin kauniin ja katoavaisen, ja kyseenalaisti myös alkuperän, identiteetin ja itsemääräämisoikeuden. Tässä mielessä Sascha Weidner ei rajoittunut vain oman ympäristönsä kuvaajaksi, vaan elämän ylipäänsä.
Sascha Weidnerin käyttämä välitön, autenttinen ja rehellinen metodiikka ankkuroituu valokuvaajien kuten Nan Goldinin, Larry Clarkin tai Juergen Tellerin traditioon. Hänen valokuvasarjoissaan havaittavissa oleva komposition ja värin herkkä ymmärrys muistuttavat japanilaisen valokuvaaja Rinko Kawauchin elementaalisten ja symbolisten kuvien valoisuudesta ja läpikuultavuudesta.
Ajan laulu

Ajan laulu on suomalainen kuoro, joka teki Eteenpäin-levymerkille yhden albumin. Kuoroa johti Reino Sandell.
Lehtolusteet

Tuntomerkkejä

Pohjoismaissa tavataan kaksi lehtolustelajia luonnonvaraisena, mäkilehtoluste ja varjolehtoluste. Ne ovat monivuotisia, leveälehtisiä, korkeahkoja heiniä, jotka kasvavat erityisesti lehtometsissä ja ovat kalkinsuosijoita. Lehtolusteiden kukintona on kapea kerrannaistähkä, joissa tähkylät sijaitsevat kahdessa rivissä.  Suomessa lehtolusteita kasvaa melko yleisenä etelässä, varjolehtolustetta vain Ahvenanmaalla.
SKS:n arkisto

SKS:n arkisto (ent. Kansanrunousarkisto ja Kirjallisuusarkisto) on suomalaisen perinteentutkimuksen ja kirjallisen kulttuurin arkisto, joka kartuttaa perinteen ja nykykulttuurin sekä kirjallisuuden- ja kirjallisuushistorian kokoelmia ja huolehtii niiden käytettävyydestä. Arkisto palvelee tutkijoita, laitoksia, tiedotusvälineitä ja muita arkiston käyttäjiä ja toimii yhteistyössä alansa koti- ja ulkomaisten laitosten ja järjestöjen kanssa. Arkisto kerää perinne- ja muistitietoaineistoja esimerkiksi järjestämällä valtakunnallisia perinnekeruita. Arkiston kokoelmat ovat pääosin vapaasti käytettävissä. Arkisto on osa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraa.
FS Cassard (1859)

Valmistus

Alus tilattiin Le Havresta Augustin Normandilta ja sen köli laskettiin joulukuussa 1856. Alus laskettiin vesille 13. joulukuuta 1859 ja se otettiin palvelukseen kolme kuukautta myöhemmin 30. maaliskuuta 1860.

Palvelus

Cassard nimettiin 30. heinäkuuta 1860 Jérôme Napoléoniksi ja aluksen nimi palautettiin Cassardiksi 16. elokuuta 1866. Vain puoli vuotta myöhemmin 14. helmikuuta 1867 alus nimettiin Reine Hortenseksi ja edelleen 19. syyskuuta 1870 Kléberiksi. Alus poistettiin alusluettelosta 23. toukokuuta 1879.
Samuel Werner von Troil (vanhempi)

Samuel Werner von Troil (3. huhtikuuta 1798 Tukholma – 27. elokuuta 1865 Hämeenlinna) oli ruotsalaissyntyinen suomalainen vapaaherra, upseeri ja kuvernööri.
Von Troilin isä oli ruotsalaissyntyinen Turun ja Porin läänin maaherra sekä myöhempi senaattori Knut von Troil. Uppsalan yliopistossa opiskellut Samuel Werner von Troil oli lipunkantajana Ruotsin kuninkaan henkirykmentissä vuodesta 1818 lähtien ja erosi palveluksesta 1822. Hän muutti Suomeen ja palveli Suomen jalkaväkirykmentissä vuoteen 1831 saakka, jolloin von Troil erosi palveluksesta luutnanttina. 
Turun ja Porin läänin maaherranvirastosta hän siirtyi Suomen vaihto-, laina- ja talletuskonttoriin vuonna 1837. Turun ja Porin läänin virkaatekevänä kuvernöörinä von Troil toimi vuonna 1856, jonka jälkeen hän oli Mikkelin läänin kuvernöörinä 1856–1863 ja Hämeen läänin kuvernöörinä 1863–1865. Von Troil osallistui myös säätyvaltiopäiville vuosina 1863–1864.
Hänen poikansa Samuel Werner von Troil nuorempi toimi muun muassa senaattorina.
Maire Tolonen

Maire Margareta Tolonen (o.s. Virtanen, 1919 Helsinki – 19. huhtikuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, pakinoitsija, sarjakuvantekijä ja lastenkirjailija. Hänet tunnettiin 35 vuoden ajan Uuden Suomen pakinoitsijanimimerkki Siprana.
Maire Tolonen opiskeli Taideakatemian koulussa ja Helsingin yliopistossa ja sai toimittajan paikan Uudesta Suomesta. Hän tuli tunnetuksi vuosina 1947–1982 nimimerkillä Sipra kirjoittamistaan perheaiheisista pakinoista, joita julkaistiin myös kokoelmana Ruokakunnan päämies ja hänen verovuotensa (Otava 1966).  Hän myös kuvitti lehtipakinansa itse signeerauksella M.T.
Maire Tolonen kirjoitti ja kuvitti kaksi lastenkirjaa, Viisi veitikkaa : iloisen sisarparven seikkailuja (Väestöliitto 1945) sekä Mari ja Kari (1954), joka perustui Tolosen Lasten maailma -lehteen tekemiin sarjakuviin.

Yksityiselämä

Maire Tolonen oli naimisissa Suomen Matkailijayhdistyksen toimitusjohtajan Jorma Tolosen kanssa. Heidän neljästä lapsestaan nuorin on muusikko Jukka Tolonen.
Vilja-Tuulia Huotarinen

Vilja-Tuulia Huotarinen (s. 26. joulukuuta 1977 Lempäälä) on suomalainen kirjailija.
Huotarinen kasvoi suvun maatilalla Lempäälän Säijässä. Hänen äitinsä on runonlaulaja Mateli Kuivalattaren sukua, ja äidin setä oli Toivo Kärki. Huotarinen kävi peruskoulun kotipitäjässään, mutta valitsi tanssi- ja kirjoitusharrastustensa takia lukiokseen Tampereen ilmaisutaidon lukion, jossa hänen opettajiinsa kuului kirjailija Asko Martinheimo. Huotarinen valmistui filosofian maisteriksi vuonna 2002 Tampereen yliopistosta, pääaineenaan suomen kieli. Hän opetti pitkään sanataidetta nuorille Tampereen Viita-akatemiassa. Tällä hetkellä hän opettaa kirjoittamista mm. Helsingin Kriittisessä Korkeakoulussa. Hän on ollut vapaa kirjailija 2000-luvun puolivälistä lähtien.
Huotarinen oli Lukufiilis-lehden päätoimittaja vuosina 2009–2013. Hän perusti yhdessä Johanna Venhon kanssa Jano-runousverkkolehden ja toimii tällä hetkellä sen toisena päätoimittajana yhdessä runoilija Aki Salmelan kanssa. Hän on kirjoittanut myös fanifiktiota L.M. Montgomeryn Runotyttö-teoksista yhdessä Satu Koskimiehen kanssa.
Mannermainen bulldoggi

Ulkomuoto

Mannermainen bulldoggi on keskikokoinen, lähes neliönmuotoinen, tiivisrakenteinen ja atleettinen. Selkeä bulldoggin rotutyyppi on tarkkoja mittasuhteita tärkeämpi ominaisuus. Kirsun tulee olla musta. Pyöreät ja toisistaan etäällä sijaitsevat silmät ovat väriltään tummanruskeat. Sekä ruusu- että taittokorvat sallitaan. Voimakkaan hännän tulee olla joko suora tai vain hieman kaareutunut. Lyhyt ja sileä karvapeite voi olla joko yksi- tai kaksivärinen, ja kaikki sellaiset värit, joihin liittyy musta kirsu sallitaan. Kaksivärisillä pohjavärin tulee olla valkoinen ja muunväristen merkkien toivotaan muodostavan epäsymmetrisiä kuvioita. Sininen väritys on epätoivottava, vaikkakin sallittu. Myös musta maski sallitaan. Urosten säkäkorkeus on 42–46 cm ja narttujen 40–44 cm. Paino vaihtelee 20–30 kg välillä ja sen tulisi olla suhteutettuna säkäkorkeuteen.

Luonne ja käyttäytyminen

Rodun ihailijoiden mukaan ei ole olemassa toista keskisuurta molossityyppistä perhekoiraa, jolla olisi yhtä joustava luonne. Tätä pidetäänkin yhtenä sen ainutlaatuisimmista piirteistä, minkä lisäksi se on itsevarma, valpas ja ystävällinen. Aggressiivisuus ja arkuus ovat epätyypillisiä ja ei-toivottuja ominaisuuksia.

Alkuperä

Sveitsin eläinsuojelulaki (artikla 10) määrää, että jalostus ei saa tuottaa eläimelle liikaa terveydellistä tai rakenteellista haittaa. Nykyinen englanninbulldoggi ei täyttänyt lain vaatimuksia, minkä vuoksi päätettiin jalostaa uusi keskikokoinen bulldoggi, jolla kuitenkin olisi tavallisen englanninbulldoggin luonne. Tähän Sveitsin kennelliiton tukemaan jalostusohjelmaan käytettiin englanninbulldoggia ja terveemmän rakenteen omaavaa vanhaenglanninbulldoggia, joiden välisistä risteytyksistä syntyi alkuperäistä englanninbulldoggia muistuttanut koira. Koska alkoi olla selvää, että kyseessä ei ollut enää pelkkä erillinen jalostuslinja vaan uudentyyppinen rotu, se päätettiin nimetä kotimaansa sijainnin mukaan mannermaiseksi bulldoggiksi. FCI:llä oli jo alusta lähtien merkittävä osuus rodun synnyssä, sillä monet ratkaisevat päätökset koskien jalostusohjelmaa tehtiin FCI:n kanssa tapahtuneiden neuvottelujen pohjalta. 
Continental Bulldog Club Switzerland (CBCS) perustettiin 5. joulukuuta 2004, ja Sveitsin kennelliitto tunnusti rodun virallisesti 19. helmikuuta 2005 hyväksyen samalla myös sen ensimmäisen rotumääritelmän. 24. tammikuuta 2011 eräs CBCS:n keskeisimmistä jäsenistä, Imelda Angehrn, päätti lähteä autolla Belgiaan saadakseen tavata FCI:n pääjohtajan Yves de Clercqin henkilökohtaisesti. Hän toi samalla mukanaan kaikki viralliseen tilapäiseen FCI-hyväksyntään vaadittavat dokumentit, joten enää tarvitaan vain FCI:n virallinen vastaus. Koska tällä hetkellä lähes kaikki FCI:n yhteistyömaat ovat tunnustaneet rodun, on todennäköistä että mannermainen bulldoggi saavuttaa pian myös kansainvälisen hyväksynnän. Mikäli näin tapahtuu, tulee siitä samalla ensimmäinen FCI:n tunnustama ”vanhantyyppinen” bulldoggirotu, ja se tulee samalla tarjoamaan huomattavasti terveemmän vaihtoehdon englannin- ja ranskanbulldoggille.
Lester Bangs

Leslie Conway "Lester" Bangs (13. joulukuuta 1948 – 30. huhtikuuta 1982) oli yhdysvaltalainen eksentrinen rocktoimittaja, muusikko ja Lou Reed -fani. Bangsin gonzo- ja beat-vaikutteista kirjoitustyyliä luonnehditaan radikaaliksi ja luovaksi. Bangs työskenteli muun muassa Creem- ja Rolling Stone -musiikkilehdille. Bangs kuoli 33-vuotiaana luultavasti vahingossa tapahtuneeseen lääkkeiden yliannostukseen, pitkään jatkuneen flunssan päätteeksi.

Lapsuus ja nuoruus

Bangs syntyi Kaliforniassa teksasilaislähtöisten vanhempien perheeseen. Hänen isänsä Conway Bangs oli tuurijuoppo kuorma-autonkuljettaja ja äitinsä Norma Bangs vannoutunut Jehovan todistaja. Äiti otti nuoren Leslien usein mukaansa saarnaustyöhönsä ja rajoitti lapsen harrastuksia. Vanhemmat muuttivat erilleen kun Leslie oli kahdeksanvuotias. Pian tämän jälkeen isä-Bangs kuoli tulipalossa. Norma Bangs meni töihin ravintolaan, ja Leslie pääsi ajoittain uppoutumaan kiinnostuksensa kohteisiin: kirjallisuuteen ja musiikkiin, etenkin jazziin ja elokuvamusiikkiin.
Bangs alkoi käyttää itsestään nimeä "Lester" ennen lukioikää. Lukiossa hän kasvatti pitkän tukan eikä noudattanut koulun sääntöjä. Suhteet joihinkin opettajiin olivat kireät ja Bangs erotettiin koulusta määräajaksi useaan otteeseen. Hän toimi kuitenkin aktiivisesti koulun näytelmä- ja puhetaitokerhoissa ja menestyi niissä. Myös äidinkielenopinnot sujuivat erinomaisesti, vaikka opettajat vaihtuivat.
Bangs halusi ammattikirjoittajaksi, ja unelmoi muuttavansa New Yorkiin. Asuminen uskovaisen äidin kanssa oli vaikeaa, etenkin Lesterin löydettyä rock-musiikin The Beatlesin, Rolling Stonesin, Bob Dylanin ja Yardbirdsin kautta. Bangs janosi uusia kokemuksia, ja kokeili monenlaisia päihteitä alkoholin lisäksi. Romilar-yskänlääke muodostui pitkäaikaiseksi addiktioksi.

Kirjoittajan ura

Bangs kehitti kirjoitustyylin, joka ei kumartanut kuvia. Hän ryhtyi freelancetoimittajaksi 1969, 20-vuotiaana. Bangs kirjoitti aluksi lähinnä levyarvosteluja Rolling Stone -lehteen, ja vuodesta 1970 alkaen myös Creemiin. Sittemmin Bangs muutti Detroitiin Creemin toimittajaksi tekemään levy- ja konserttiarvioita sekä artistihaastatteluja ja muita artikkeleita. Bangs ajautui välirikkoon Rolling Stone -lehden johtoportaan kanssa 1973 ja lopetti vakituisen työn Creemissä 1976. Tämän jälkeen hän kirjoitti artikkeleita moniin eri lehtiin, muiden muassa Village Voiceen, Stereo Review'hun ja New Musical Expressiin.
Bangs kirjoitti Blondie-yhtyeestä samannimisen kirjan, joka julkaistiin 1980. Yhdessä Paul Nelsonin kanssa hän kirjoitti Rod Stewartista vuonna 1981 julkaistun teoksen Rod Stewart. Bangs toimitti osuuksia lukuisiin musiikkiantologioihin ja hakuteoksiin.

Muusikon ura

Kirjallisesti lahjakas Bangs teki oivaltavaa ja toimivaa lyriikkaa. Bangsillä oli kova halu oppia soittamaan jotakin instrumenttia. Saksofoni, kitara, piano ja rummut jäivät yrityksen asteelle, mutta huuliharpun soitto ja laulu sujuivat tyydyttävästi. Bangs julkaisi omia kappaleitaan soolosinglellä ja teki yhteistyötä eri artistien kanssa, niin konserteissa kuin levyilläkin. Ajoittain Bangs keskittyi musiikkityöhönsä niin, että kirjoituspalkkiot eivät riittäneet kunnon elantoon.
Rekilaulu

Rekilaulu on Suomessa nelisäkeistä ja riimillistä uudempaa kansanlaulua. Virossa rekilauluilla tarkoitetaan vanhaa alkusointuista runostoa. Rekilaulut olivat 1800-luvun Suomessa suosituin laulumuoto. Sana rekilaulu on käännös saksan kielen piirilaulua tarkoittavasta sanasta Reihenlied tai Reigenlied.
Rekilaulujen loppusoinnut sijoittuvat säkeistön toiseen ja neljänteen säkeeseen. Niille on usein pidetty luontaisena luonnonjohdantoa: aiemmassa säkeessä piirretään luonnonkuva, joka seuraavassa säkeessä vertautuu laulun varsinaiseen sanomaan.
Papuanhuiluvaris

Levinneisyys

Papuanhuiluvarista tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Sitä on kuvattu melko yleisestä yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Paul Fogelberg

Paul Fogelberg (s. 26. elokuuta 1935) on suomalainen maantieteilijä ja maantieteen professori emeritus. Hän toimi Helsingin yliopiston ruotsinkielistä opetusta varten perustetussa maantieteen professorin virassa vuosina 1982–1998 ja Helsingin yliopiston vararehtorina vuosina 1992–1998.
Monacon Grand Prix 1965

Monacon Grand Prix 1965 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 30. toukokuuta 1965 Monacon katuradalla. Kilpailun voitti Graham Hill, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Ananda-temppeli

Anandan temppeli (burmaksi အာနန္ဒာဘုရား on buddhalainen temppeli Baganissa Myanmarissa. Temppeli rakennettiin vuonna 1105 Bagan-dynastian kuningas Kyansitthan hallintokaudella. Temppeli restauroitiin perusteellisesti sen vaurioiduttua merkittävästi maanjäristyksessä vuonna 1975. Temppelin 900-vuotisjuhlien yhteydessä rakennuksen tornien kärjet kullattiin. Temppeli on ristinmuotoinen, siinä on useita, ylöspäin kapenevia kattotasanteita. Ylimpänä on pieni pagodi, jonka huipulla on hti, sateenvarjon muotoinen koriste 51 metriä maan pinnan yläpuolella. Keskusaukio on 53 metriä leveä molempiin suuntiin.
B-15

B-15 oli maailman suurin rekisteröity jäävuori. Jäävuoren havainnoinnin aikaan sen pinta-ala oli noin 11 000 km² eli se oli Jamaikan saaren kokoinen. Jäävuoren pituus oli noin 295 km ja leveys 37 km. B-15 irtautui Rossin jäähyllystä maaliskuussa 2000 ja rikkoutui useisiin osiin vuosina 2002 ja 2003. Suurin näistä, B-15A, oli maailman suurin vapaasti kelluva kappale: se oli 122 kilometriä pitkä, 27 km leveä ja 3 100 km² laajuinen.
Marraskuussa 2003 B-15A irtautui jäävuoresta B-15J ja ajautui Rossinsaaren luota Rossinmerelle.
B-15:a hajottua osiin, on samalta alueelta irronnut C-19A nykyään maailman suurin kelluva kappale.
Ivar Nordlund

Karl Ivar Nordlund (2. helmikuuta 1855 Närpiö – 6. syyskuuta 1937 Närpiö) oli suomalainen pappi ja poliitikko.
Nordlund toimi pappissäädyn edustajana Suomen suuriruhtinaskunnan viimeisillä säätyvaltiopäivillä, 1905–1906. Vaaleissa 1909, 1910 ja 1911 hänet valittiin eduskuntaan Vaasan läänin eteläisestä vaalipiiristä ja hän toimi kansanedustajana kolmen vuoden ajan, kesäkuusta 1909 huhtikuuhun 1912. Ruotsalaista kansanpuoluetta edustanut Nordlund vaikutti eduskunnan pankkivaliokunnassa ja valtiovarainvaliokunnassa. 12. huhtikuuta 1912 hän sai sairauden vuoksi vapautuksen edustajantoimestaan ja hänen tilalleen eduskuntaan nousi George Granfelt.
Vuonna 1872 ylioppilaaksi kirjoittanut Nordlund vihittiin papiksi vuonna 1877 ja vuonna 1880 hän suoritti pastoraalitutkinnon. Pappisurallaan hän toimi ylimääräisenä pappina (1877–1881), virkaa tekevänä kirkkoherrana (1881–1884), kappalaisena (1884–1925) ja kirkkoherrana (1925–1937) Närpiössä. Hän oli myös Närpiön rovastikunnan lääninrovasti. Vuonna 1881 hän sai varapastorin ja vuonna 1920 rovastin arvonimen. Nordlund työskenteli lisäksi Klaresundin meijerikoulun tarkastajana (1898–1909) ja Närpiön kansanopiston uskonnonopettajana (1901–1912). Sisällissodan aikana Närpiön esikunnan jäsen.
Nordlund kirjoitti kolminiteisen teoksen Närpiön historiasta, joka julkaistiin vuosina 1928–1931. Teoksen nimi on Blad ur Närpes historia.
Nordlund oli kahdesti naimisissa. Hänen vuonna 1877 solmimansa avioliitto Anna Teresia Carlströmin kanssa päättyi hänen vaimonsa kuolemaan vuonna 1897. Hänen toinen puolisonsa oli Hanna Augusta Hirn, jonka kanssa hän oli naimisissa vuodesta 1912. Nordlund kuoli syyskuussa 1937, 82-vuotiaana.