Naracoorte Cavesin kansallispuisto

Maantiede, ilmasto ja luonto

Naracoorte Cavesin kansallispuisto sijaitsee Etelä-Australian osavaltion kaakkoisosassa 11 kilometriä eteläkaakkoon Naracoortesta ja noin 320 kilometriä kaakkoon Adelaidesta. Puiston 600 hehtaarin alueella on 26 luolaa, joista osa ei ole avoinna yleisölle. Luolat sijaitsevat vanhoilla rantadyyneillä, jotka kulkevat nykyisen rannan suuntaisesti. Luolat ovat oligoseeni- ja mioseenikausien välillä syntyneessä harjanteessa, ja ne avautuivat maanpinnalle pleistoseenikauden myöhäisvaiheessa, mikä mahdollisti luiden kerääntymisen suuaukoille ja doliineihin. Fossiilijäännösten lisäksi luolista löytyy stalagmiitti- ja stalaktiittimuodostelmia.
Kansallispuisto sijaitsee viileän lauhkeassa ja kosteassa ilmastossa. Kesät ovat kuivia ja leutoja, ja suurimmat sateet tulevat talvisin. Vuotuinen sadanta on 386 millimetriä, ja lämpötila vaihtelee tammikuun 23,3 asteesta heinäkuun 14,3 asteeseen.
Kasvillisuus on pääosin ruohikkoa, mutta alueella on harvakseltaan myös eukalyptuspuita ja pensaikkoja. Puiston yleisimpiä nisäkkäitä ovat harmaajättikengurut, mutta alueelle elää myös nokkasiilejä, vompatteja ja sokerioravia. Linnuista puistossa voi tavata erityisesti tiaismalureita, rosellia ja mesikkoja.

Paleontologinen merkitys

Naracoorte Cavesista on löytynyt jäänteitä yli 100 selkärankaisesta lajista, ja vanhimmat fossiilit ovat löytyneet 528 000 vuotta vanhasta kerrostumasta Cathedral-luolasta. Luolien tutkimus on antanut yksityiskohtia Australian kaakkoisosien ilmastosta ja kasvillisuudesta pleistoseenikaudella. Lisäksi fossiileja löytyy Australian asutuksen ajalta, minkä ansiosta löydöt voivat valottaa Australian megafaunan häviämisen syitä.
Luolista on löytynyt kymmeniä tuhansia jäänteitä, jotka edustavat laajaa eläimistöä pienistä sammakkoeläimistä satoja kiloja painaviin Zygomaturus trilobus- ja Palorchestes azael -pussieläimiin. Fossiilit edustavat sekä jo kadonneita lajeja että vielä nykyisinkin eläviä lajeja. Noin 20 prosenttia lajeista hävisi jo pleistoseenikaudella, noin 5 prosenttia eurooppalaisten tulon jälkeen, 28 prosenttia on hävinnyt vain alueellisesti ja 47 prosenttia elää vieläkin alueella. Osa jäännöksistä on niin hyvin säilyneitä, että niistä on löytynyt jopa hauraimpia luita.
Naracoorte Cavesin fossiililöydökset kuuluvat maailman monipuolisimpiin. Se muodostaa yhdessä Queenslandin luoteisosassa sijaitsevan Riversleighin kanssa Unescon maailmanperintöluettelon kohteen Australian nisäkäsfossiilikohteet. Ne antavat yhdessä kattavan kuvan Australian nisäkkäiden evoluutiossa.

Historia

Naracoorten luolien fossiilit löydettiin 1845. Ensimmäisenä niitä tutki tieteellisesti 1850-luvun lopulla pappi Julian Tenison-Woods, joka kertoi löydöistään vuonna 1862 ilmestyneessä kirjassa Geological Observations in South Australia. Tenison-Woods raportoi useista löydöistään, kuten emumaisesta linnusta, joka on myöhemmin tunnistettu sorsalintuihin kuuluvaksi Genyornis newtoni -lajiksi. Monet ensimmäisistä fossiililöydöistä ovat kadonneet, ja ainoat todisteet niistä löytyvät enää Tenison-Woodsin kirjoista.
Edward Charles Stirling ilmoitti 1907 löytäneensä pussileijonan fossiileita, mutta tämän jälkeen ei ole 52 vuoteen yhtään merkintää alueen löydöistä. Vasta 1950-luvulla louhoksen omistaja James Quarry löysi jälleen pussileijonan jäänteitä. Haystallin luolasta löytyi 1969 laajoja fossiiliesiintymiä, joita muun muassa Etelä-Australian museo tutki. Samana vuonna eteläaustralialainen luolatutkimusryhmä eteni Victorian luolassa kammioon, jossa he havaitsivat laajan kerrostuman, jonka pinnassa oli runsaasti vanhoja luita. Tämä löytö ja muutamat muut löydöt Victorian luolasta ja muista luolista herättivät tutkijoiden kiinnostuksen alueeseen.
Naracoorte Caves suojeltiin luonnonsuojelualueena vuonna 1972. Kansainvälistä tunnustusta puisto sai vuonna 1992, kun se otettiin yhdessä Riversleighin kanssa maailmanperintöluetteloon.