google/wiki40b huggingface dataset:
Tôn Đức Thắng

Tôn Đức Thắng (19. elokuuta 1888 – 30. maaliskuuta 1980) oli Pohjois-Vietnamin presidentti vuosina 1969–1976 ja sen jälkeen yhdistyneen Vietnamin sosialistisen tasavallan ensimmäinen presidentti.
Vuonna 1919 Thắng palveli ranskalaisella sota-aluksella Waldeck-Rousseaulla, joka määrättiin avustamaan valkokaarteja Venäjän sisällissodassa. Thắng osallistui laivalla nousseeseen kapinaan, jonka tarkoitus oli muuttaa aluksen kulkusuunnitelmaa ja luovuttaa se bolševikeille, mutta kapina epäonnistui. Ranskalaiset vangitsivat Thắngin vuonna 1929 Poulo Condoren saarelle, jossa oli vangittuna myös tuleva kenraali Lê Ðức Thọ.
Thắng vapautui vankeudesta elokuun vallankumouksen jälkeen 1946. Hän toimi uuden vallankumouksellisen hallinnon tehtävissä, muun muassa Pohjois-Vietnamin varapresidenttinä vuodesta 1960. Hän nousi presidentiksi Ho Tši Minhin kuoltua. Thắngille myönnettiin Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto vuonna 1955.
Me kaksi

Juoni

Toisen maailmansodan aikana kolttosia tekevä pieni juutalaispoika lähetetään Pariisista kesäksi maaseudulle, jottei vilkas poika herättäisi saksalaismiehittäjien huomiota. Poika saa paikan katolisesta perheestä, jonka vanha yrmy isäntä Pepe vihaa juutalaisia ja paljon muutakin. Pojan on maallakin salattava juutalaisuutensa ja muun muassa vältettävä peseytymistä muiden seurassa, ettei hän paljastuisi ympärileikatuksi.

Vastaanotto ja jälkimaine

Michel Simon voitti Berliinin elokuvajuhlilla pääosastaan Hopeisen karhun. Lisäksi Claude Berri sai kaksi palkintoa ja oli ehdolla Kultaisen karhun saajaksi.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Lasse Paasikko

Lasse Juhani Paasikko (s. 1.lokakuuta 1959 Kiikka) on muusikko, säveltäjä, sanoittaja ja sovittaja. Hän soittaa koskettimia ja haitaria Finlanders-yhtyeessä, jota oli perustamassa vuonna 1984 Jussi Lammelan ja Aarne Hartelinin ohella.
Soittouran lisäksi Paasikko toimii myös tanssimusiikin kouluttajana.
Germund Fredrik Aminoff

Germund Fredrik Aminoff (25. heinäkuuta 1796, Rantasalmi – 21. toukokuuta 1876, Helsinki) oli suomalainen filosofi ja filosofian professori.
Aminoffin vanhemmat olivat majuri Germund Fredrik Aminoff ja Helena Katarina Rehbinder.  Hän pääsi ylioppilaaksi Turussa 1812 sekä Uppsalassa 1817 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1824 ja filosofian tohtoriksi Uppsalassa 1827.
Aminoff toimi Uppsalan Suomalaisen osakunnan kuraattorina vuosina 1818–1824. Hän toimi Aleksanterin yliopiston filosofian dosenttina vuonna 1831 ja filosofian apulaisena samasta vuodesta. Aminoff nimitettiin professoriksi vuonna 1838. Hän toimi teoreettisen ja käytännöllisen filosofian vt. professorina vuodesta 1848, vakinaisena 1849–1852. Filosofina Aminoff oli hegeliläinen.
Aminoff toimi Helsingfors lyceumin esimiehenä vuosina 1841–1845 ja painotarkastuskomitean jäsenenä vuosina 1847–1865. Aminoffin puoliso oli Beata Sofia von Essen (1809-1890). Heillä oli seitsemän lasta joista tunnetuin lienee valtioneuvos Torsten Johan Aminoff (1847–1936), yksi muista oli metsänhoitaja Adolf Otto Aminoff (1840-1888).
Arthur Berger

Arthur Berger (15. toukokuuta 1912 New York, New York, Yhdysvallat – 7. lokakuuta 2003 Boston, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, jonka tuotantoon vaikuttivat sekä uusklassismi että sarjallisuus. Hän teki yhteistyötä Aaron Coplandin sekä Virgil Thomsonin kanssa ja sai näiden tavoin innoitusta Igor Stravinskin tuotannosta. Berger ei työllään koskaan tavoitellut massojen suosiota. Hän loi sivu-uran myös kirjoittajana ja kriitikkona. 
Berger aloitti pianonsoiton 11-vuotiaana ja teki ensimmäiset sävellyksensä lukioaikoinaan. Hän aloitti muodolliset sävellysopintonsa New Yorkin yliopistossa, josta hän sai kandidaatin arvonsa vuonna 1934. Maisterin arvon hän sai vuonna 1936 Harvardin yliopistosta, jossa hänen opettajinaan toimivat Walter Piston, Hugo Leichtentritt ja Archibald Thompson Davison. Vuonna 1937 Berger muutti Pariisiin opiskelemaan Nadia Boulangerin johdolla. Vuonna 1939 hän liittyi Mills Collegen henkilökuntaan Oaklandissa, jossa hänelle yhä opetti sävellystä Darius Milhaud. Berger opetti useissa muissakin oppilaitoksissa ennen vetäytymistään eläkkeelle vuonna 1999. Hänen omaelämäkertansa Reflections of an American Composer julkaistiin vuonna 2002. Hänellä oli vaimo Ellen, joka jäi leskeksi säveltäjän kuollessa sairaalassa 91-vuotiaana.
Bergerin tuotantoon kuuluu myös orkesteri-, soololaulu- ja kuoroteoksia, mutta New York Timesin muistokirjoitus nostaa erityisesti esiin kamarikokoonpanoille ja pianolle sävelletyt teokset. Bergerin ensimmäistä suurimuotoista teosta (Quartet for Winds, 1941) esitettiin yhä säännöllisesti hänen kuolemansa aikaan. Hänen muihin teoksiinsa kuuluu duojen sarja (viululle ja pianolle, 1948; sellolle ja pianolle, 1951; oboelle ja klarinetille, 1952).
Iso-Jakama

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,3 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Velaattajärven valuma-alueella (35.38), jonka Ilvesjoen valuma-alueeseen (35.385) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 157,8 metriä mpy.
G. A. Petreliuksen muistomerkki

G. A. Petreliuksen muistomerkki on Turussa, Samppalinnanpuistossa sijaitseva veistos. Se valmistui vuonna 1914 ja pystytettiin kunnallisneuvos Gustav Albert Petreliuksen muistoksi vuonna 1915. Veistoksen on suunnitellut Felix Nylund.
Uudenkaupungin harmaasta graniitista valmistettu veistos on korkeudeltaan 2,2 metriä. Sen edustalla sijaitsee 11 metriä leveä ja 5,7 metriä syvä kiviterassi, josta avautuu näkymä alas Aurajoelle ja Turun keskustaan. Veistos esittää naista ja lasta, ja teos tunnetaankin myös nimellä Äiti ja lapsi. Veistoksen aihe viittaa Petreliuksen hyväntekeväisyystyöhön, etenkin ruotsinkielisen lastenkodin perustamiseen.
Ruuhijärvi-laiva

Ruuhijärvi-laiva oli 1920-luvulla käytössä ollut junalaiva, joka kulki Nastolan kirkolta Ruuhijärvelle. Se ylitti Iso-kukkasen ja Salajärven välisen kannaksen kiskoja pitkin oman potkuria pyörittävän petrolimoottorin voimalla. Laivan pituus oli 14 metriä ja se oli rakennettu Lahdessa.

Reitti

Ruuhijärvi-laivan lähtölaituri sijaitsi Ruuhijärven kylän kohdalla. Lähtölaiturilta junalaiva kulki Salajoen kautta Salajärvelle, jossa se pysähtyi kahdella eri pysäkillä. Laiva ylitti sitten kiskoilla kulkien 300–400 metriä leveän Salajärven ja Kukkasjärven välisen Kumian kannaksen. Kukkasjärvellä laiva siirtyi taas veteen ja jatkoi matkaa Karhusillan luona sijainneelle Nastolan kirkonkylän laiturille. Täältä matkustajat ja rahti kuljetettiin sitten kuorma-autolla viimeinen kolmen kilometrin matka Nastolan pysäkille.
Junalaiva kulki reittiä vuosina 1923-1926. Matkustajien kuljettamisen ohella tärkein rahtitavara oli Kaukaan Seestaan lankarullatehtaan raakarullat, lisäksi kuljetettiin maitoa, viljaa ja jauhoja.
Vaaleanpunainen kohina

Vaaleanpunainen kohina eli 1/f -kohina on kohinaa, jonka kohinateho ei ole jakaantunut tasan eri taajuuksille, vaan siten että jokaisella taajuusdekadilla on yhtä paljon kohinatehoa. Kohinan teho on kääntäen verrannollinen taajuuteen ja kohinataso laskee noin 3 dB:iä oktaavia kohden. Vaaleanpunaisen kohinan kohinataso siis laskee taajuuden kasvaessa ja vastaavasti sen kohinataso kasvaa taajuuden pienentyessä, eli sen kohinateho on voimakkaampaa matalilla taajuuksilla.
Vaaleanpunaisen kohinan nimi juontuu siitä, että sen spektrin muoto (taajuusriippuvuus 1/ƒ¹) on välimuoto valkoisesta (taajuusriippuvuus 1/ƒ⁰) ja punaisesta kohinasta (taajuusriippuvuus 1/ƒ²). Vaaleanpunainen kohina on yleistä. Sitä esiintyy luonnossa ja useissa systeemeissä, eikä sen laskemiseksi ole voitu johtaa tarkkaa matemaattista kaavaa. Jokaisessa laitteessa esiintyy vaaleanpunaista kohinaa.
Viljo Heinonen

Viljo Heinonen (s. 28. lokakuuta 1911) oli suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Heinonen edusti urallaan Turun Palloseuraa 1931–1932, Turun Urheiluliittoa 1933–1937 ja Valkeakosken Hakaa 1938–1945. Hänen paras saavutuksensa oli SM-pronssi kaudella 1931. Kaikkiaan Heinonen pelasi viiden kauden aikana 43 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki neljä maalia. 
Maajoukkueessa Heinonen pelasi vuosina 1940–1946 yhteensä kolme maaottelua.
Yksityinen terveydenhoito

Yksityinen terveydenhoito on talouden yksityisen sektorin tuottamaa terveydenhoitoa, erotuksena julkisesta terveydenhoidosta.
HMS Royal Sovereign (1857)

Muutostyöt

Oltuaan vuosia reservissä alus päätettiin 4. huhtikuuta 1862 muuttaa kokeelliseksi kapteeni Cowper Colesin suunnittelemien tornien alustaksi. Muutostyöt saatiin päätökseen 20. elokuuta 1864, jolloin alus oli ensimmäinen tykkitornein varustettu brittiläinen sotalaiva ja samalla ainoa puurunkoinen tornein varustettu alus. Aluksen runko sahattiin alimman kannen tasolta, jolloin laitojen korkeus laski reiluun kahteen metriin. Runkoa ja kantta vahvistettiin tornien painon ja tykkien käytön vaatimusten mukaisiksi. Rakennustöiden edistyessä todettiin sahauksen tapahtuneen liian alhaalta ja laitoja jouduttiin korottamaan.
Suunnitelman mukaan alukselle piti tulla viisi tornia, joissa kussakin joko yksi 100 naulan SB -tykki tai kaksi 68 naulan SB -tykkiä. Suunnitelma kuitenkin muutettiin nelitorniseksi, jossa oli yksi kaksi tykkinen (167 t) ja kolme yksitykkistä (á 150 t) tornia. Kaikki tykit olivat 10,5 tuuman SB tykkejä, jotka vaihdettiin vuonna 1867 9 tuuman MLR -tykkeihin.

Palvelus

Alus otettiin 7. heinäkuuta 1864 palvelukseen Portsmouthissa ensimmäisenä päällikkönään Sherard Osborn ja se sijoitettiin Kanaalin laivastoon. Aluksella testattiin tornien toimivuutta. Se poistettiin palveluksesta lokakuussa 1866 ja alus sijoitettiin reserviin, mistä se palautettiin palvelukseen heinäkuussa 1867 laivastokatselmukseen. Tämän jälkeen alus oli laivaston tykistökoulutuskeskuksessa HMS Excellent koululaivana vuoteen 1873, jolloin HMS Glatton korvasi sen. Alus siirrettiin reserviin ja se myytiin toukokuussa 1885 romutettavaksi.
Yellowknifen lentoasema

Historia

Lentoaseman ensimmäinen sorapintaisen kiitotien rakennutti Canadian Pacific Airlines. Vuonna 1944 kuuden miehen joukko Walter Gilbertin johdolla rakensi Ison Orjajärven rannan suuntaisen kiitotien viiden päivän aikana. Lentokentältä ei ollut tietä Yellowknifen kaupunkiin ja matkustajat joutuivat kulkemaan vesilentokoneilla kentän ja kaupungin välillä. Talvella 1945 tienrakennuskoneita tuotiin Fort Simpsonista ja tie kentältä kaupunkiin rakennettiin.
Lentokentän toiminnot siirtyivät Luoteisterritorioiden hallinnon vastuulle vuonna 1946. Vuosina 1946–1947 kaksi uutta sorapintaista kiitotietä rakennettiin noin puoli kilometriä etelään alkuperisestä sijainnista. Vuonna 1954 molemmat kiitotiet saivat kestopäällysteen ja lentoasema aloitti ympärivuorokautisen toiminnan. Toukokuussa 1957 lentoasema sai kansainvälisen statuksen varalaskeutumispaikkana. Uusi moderni termaanirakennus valmistui 1963. Uusittu lennonjohtotorni valmistui 1972. Matkustajaterminaalia on laajennettu vuosien mittaan useasti, vuosina 1973, 1989, 2005 ja viimeisin terminaalin remontointi valmistui 2006.
Arhip Nekolenko

Perhe

Nekolenkolla on yksi isoveli, Ilya Nekolenko, joka edustaa KHL-liigassa pelaavaa Neftehimik Nižnekamskia.
Okulovka

Maantiede ja ilmasto

Okulovkan kunnan pinta-ala on 30,64 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Okulovkan piirin Kulotinon, idässä Uglovkan, etelässä Turbinnojen ja lännessä Berjozovikin kuntiin. Pinta-alasta 90,3 % on asuinaluetta ja 9,6 % maatalousmaata.
Kunta sijaitsee Valdain ylängön luoteisosassa. Sen maisemaa leimaavat jääkauden muovaamat harjut ja kukkulat, joiden välissä on soistuneita alankoja ja järviä. Jokia ovat Peretna, Tšernjavka ja Hvoštšenka. Kaakkoisosassa sijaitsee maisemaltaan suojeltu Okulovskoje-järvi
Seudulla vallitsee lauhkea mannerilmasto. Tammikuun keskilämpötila on –9,6 °C ja heinäkuun 16,9 °C. Vuotuinen sademäärä on 650 millimetriä.

Historia

Novgorodin Derevan viidennekseen kuulunut Okulovkan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1495 verokirjassa. Sen lähelle syntynyt rautatieläisten asutus sai alkunsa Moskovan ja Pietarin välistä päärataa rakennettaessa vuonna 1851. Okulovka sai kaupunkimaisen taajaman statuksen vuonna 1928. Sen lähelle perustettiin vuonna 1856 sellu- ja paperitehdas, jonka yhteyteen rakennettiin Parahinon taajama ja Poddubjen asema. Okulovkan ja Parahino-Poddubjen taajamat yhdistettiin Okulovkan kaupungiksi vuonna 1965.

Liikenne, talous ja palvelut

Kaupungin läpi kulkee Moskovan ja Pietarin välinen päärata, josta haarautuu yhdysrata Poddubjen aseman kautta Neboltšiin. Rautatiepiirin keskuksena toimivalta Okulovkan asemalta on paikallisjunayhteydet Bologojeen ja Malaja Višeraan. Asemalla pysähtyy joukko Moskovan ja Pietarin välisiä sekä kauemmas Venäjälle suuntaavia kaukojunia. Kaupungin läpi kulkee myös Kresttsyn ja Borovitšin välinen asfaltoitu maantie, jolta on linja-autoyhteydet alueen muihin keskuksiin. Kaupungin sisällä on viisi linja-autoreittiä.
Okulovka on yksi Novgorodin alueen teollisuuskeskuksista. Sen tärkeimmät tuotantolaitokset ovat sellu- ja paperitehdas Okulovski bumažnik, Agrokabelin kaapelitehdas, huonekalujen osia ja elektroniikkaa valmistavat tehtaat sekä puunhankintaa ja -jalostusta harjoittava Okulovkales. Kaupungissa on myös elintarviketeollisuutta ja lannoitetehdas.
Kaupungissa toimii neljä lastentarhaa, kolme yleissivistävää koulua, erityiskoulu ja ammattikoulu. Kulttuurilaitoksia ovat piirin luomistyön keskus, Okulovkan ja Šurkinon kulttuuritalot, piirin keskus- ja lastenkirjastot, kaupunginkirjasto ja lastenkirjasto sekä lähistöllä syntyneelle Nikolai Mikluho-Maklaille omistettu kotiseutumuseo. Sosiaali- ja terveyspalveluihin kuuluvat piirisairaala, poliklinikka, ensiapuasema, lasten- ja vanhainkodit sekä sosiaalipalvelukeskus.

Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Okulovka koostuu neljästä erillisestä alueesta, joita rautatie ja Peretnajoki erottavat toisistaan. Keskustassa on matalia kerrostaloja ja muualla lähinnä yksikerroksisia puutaloja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat vuonna 1850 rakennettu rautatieasema, 1800-luvun lopulta peräisin oleva sairaalarakennus, vuonna 1900 pystytetty Aleksanteri Nevalaisen kirkko, entinen kauppaopisto ja kauppiaiden kerhotalo sekä paperitehtaan vanhat rakennukset. Historialliset kohteet liittyvät lähinnä neuvostovallan alkuvuosiin sekä toiseen maailmansotaan.
Ubik

Juoni

Kirja sijoittuu silloiseen vuoden 1992 tulevaisuuteen, jossa teknologian kehittyminen on mahdollistanut muun muassa asumisen kuussa ja organismin henkiinherättämisen kryoniikan avulla. Lisäksi noin puolelle maailman väestöstä on kehittynyt paranormaaleja kykyjä. Samanaikaisesti väestö ilman yliluonnollisia kykyjä yrittää varjella yksityisyyttään. Teoksen päähenkilö Joe Chip työskentelee yhtiölle, joka pyrkii estämään paranormaalia kenttää saa tehtävänannon kuussa. Annettu tehtävä osoittautuu ansaksi mutta kaikki matkalaiset, lukuun ottamatta ryhmän johtajaa pääsevät turvallisesti takasin maahan. Maassa he huomaavat outoja tapahtumia, muun muassa televisio muuttuu ajassa taaksepäin yhä vanhemmaksi versioksi ja Joe Chip pyrkii pysäyttämään ajan kääntymisen ennen kuin on liian myöhäistä.
Kalifornia (elokuva)

Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa hallituksi jännäriksi ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Martin Beck

Martin Beck on kuvitteellinen poliisi, joka on päähenkilönä Sjöwallin ja Wahlöön kirjoittamissa poliisiromaaneissa. Beck on poliisikomisario ja valtionmurhakomission päällikkö. Romaanihahmo Martin Beck on syntynyt 1923.
Sarja koostuu vuosina 1965–1975 julkaistuista kymmenestä kirjasta, kaikilla alaotsikkona Romaani rikoksesta. Sarja sai huomiota sekä Ruotsissa että ulkomailla, myös Suomessa. Aikansa dekkareiksi kirjat korostavat epätavallisen paljon sosiaalisia ulottuvuuksia ja kriittistä yhteiskuntanäkemystä. Kirjat on julkaistu uudelleen monta kertaa; viimeksi vuonna 2005 kaikki kymmenen kirjaa tulivat myyntiin laatikossa, ja mukana oli lisäkirja, joka kertoo itse kirjasarjasta.  
Martin Beck on usein uupunut ja pettynyt työhönsä, perheeseensä ja elämäänsä. Beckin lähimmät alaiset ovat Lennart Kollberg, Gunvald Larsson, Einar Rönn ja Fredrik Melander. Päähenkilöt ovat turhautuneet Ruotsin poliisiorganisaation politisoitumiseen, militarisoitumiseen ja byrokratisoitumiseen – tämä kehitys näyttää kirjasarjan päähahmoille ilmentävän koko yhteiskunnan huonontumista. Osalla heistä on toimiva avioliitto, Beckillä ei; jopa suhde tyttäreen vaikeutuu ajan kuluessa. Beckin vähän vapaa-ajan täyttää purjelaivojen pienoismallien rakentaminen. 
Perhe-elämän kuvaus poliisiromaanissa oli harvinaista 1960-luvun alussa, kuten myös sen mihin poliisin palkka riittää: Beck asuu vuokralla eikä erityisen hyvässä paikassa. Beck tuntee pahoinvointia miltei aina autossa kulkiessaan – kirjan Beck ei juuri autolla aja eikä sellaista omista. Kirjailijoiden syytettiin kaikesta tästä huolimatta useita kertoja plagioineen Ed McBainia, jonka poliisikirjat ovat enemmän kioskikirjallisuutta, kun taas Wahlöö ja Sjöwall pystyivät kuvaamaan kokonaisvaltaisesti poliisin elämää, jossa työ, murhien tekijöiden etsiminen, on osa elämää. He kuitenkin aloittivat rikollisuuskirjailijauransa kääntämällä useita McBainin kirjoja.
Beck-elokuvissa Beckiä ovat näytelleet Keve Hjelm, Walter Matthau, Gösta Ekman, Jan Decleir, Derek Jacobi, Carl-Gustaf Lindstedt ja Peter Haber.
Monokuro Boo

Monokuro Boolla viitataan animetyylisiin hahmoihin, jotka japanilainen yhtiö San-X on luonut. Hahmot koostuvat kahdesta siasta, mustasta ja valkoisesta, joilla on neliskulmainen vartalo, täplät silminä, kärsä, sekä kiemurainen saparo takapuolella. Niiden ympärillä nähdään usein lentävä ampiainen. Hahmojen aikaisin esiintyminen oli lisensointi- ja lahjatavaranäytöksissä Japanissa vuonna 2005.
Monokuro Boo -hahmojen iskulause on "Simple is Best" (Yksinkertainen on parasta), ja yksi tai molemmat siat voidaan myös nähdä ympärillään puhekuplia, joissa lukee "Boo", "Love?" (Rakkaus?/Rakkautta?), "Enjoy?" (Nauti?), tai "Happy" (Onnellinen).
RM Enterprises (BVI) -niminen osakeyhtiö on lisensoinut Monokuro Boo -hahmot, ja huolehtii hahmojen kehityksestä sekä mainostuksesta niin Aasiassa kuin kansainvälisillä alueillakin.

Hahmon konsepti ja nimi

Kun kyseiset hahmot aluksi luotiin, nimenä ei ollut "Monokuro Boo", vaan "Monotone", jossa "mono" tuli sanasta "monochrome" (yksivärinen, mustavalkoinen) ja "ton" tarkoitti sikaa. Tämä sanaleikki oli se, joka alun perin innoitti suunnittelijaa luomaan mustavalkoiset hahmot. Suunnittelija tietoisesti taisteli silloista värejä suosivaa trendiä vastaan yksitoikkoisella värimaailmallaan, toivoen luovansa hauskan ja ainutlaatuisen tyylin. Esittelemällä kauppatavaraa jossa yksinomaan oli mukana mustaa, valkoista ja harmaata, suunnittelija toivoi todistavansa, että kyseisen kaltaisella konseptilla on mahdollisuus tulla hyväksytyksi ja menestyä laajemman yleisön joukossa, yleisesti kuluttajien ja söpöistä tavaroista pitävien ihmisten keskuudessa.
Hahmojen uusi nimi tulee sanoista "Monokuro" (yksivärinen, mustavalkoinen) ja "Boo" (onomatopoeettinen sana sian ääntelylle Japanissa, vrt. "röh")
PROBA

PROBA (Project for On-Board Autonomy) on ESAn piensatelliittiperhe.
PROBA eli PROBA-1 toteutettiin 1990-luvun lopussa pääosin belgialaisena projektina. Se laukaistiin vuonna 2001. ESAn laajemmassa puitteessa on toteutettu toinen samankaltainen piensatelliitti, jolla testataan uutta teknologiaa. Sen nimi on PROBA-2. Satelliittin laukaisu oli suunniteltu vuodeksi 2008, mutta se laukaistiin 2. marraskuuta 2009.

PROBA-1-satelliitti ja sen laukaisu

PROBA on belgialaisvetoinen mikrosatelliitti, ts. sen massa on alle 100 kg. Satelliitti on kuutiomainen, särmän pituus on noin 50 cm. Se on pienin ESAn satelliiteista. Satelliitin rakensi belgialainen Verhaert-yhtiö.
Se on nimensä mukaisesti autonominen, jonka kyvyn aikaansaa sen tehokas tietokone. Se pystyy toimimaan hyvin vähäisellä ohjauksella Maasta. Sen maa-asema on Belgian Redussa.
Se laukaistiin 22. lokakuuta 2001 Intiasta Intian avaruusjärjestön (ISRO) Shriharikotan laukaisuasemalta intialaisella Polar Satellite Launch Vehicle -kantoraketilla.
PROBA lentää 600 km korkealla polaariradalla.

Satelliitin laitteet

Suomi on toimittanut PROBAaan avaruusromua ja mikrometeoreita tarkkailevan mittalaitteen, DEBIEn (DEBris In Orbit Evaluator). Patria toteutti laitteen elektroniikan. Detektorin toteutti Metorex International Oy (nyk. Oxford Analytical Instruments) ja Space Systems Finland Oy laitteen ohjelmiston. Kansainvälisellä avaruusasemalla on asennettuna laitteen uudempi versio DEBIE-2.
PROBA ottaa 300 kuvaa kuukausittain. Sen kuvantamisinstrumentit ovat: pienikokoinen korkean erotuskyvyn kuvaava spektrometri (Compact High Resolution Imaging Spectrometer eli CHRIS) ja mustavalkoinen korkean erotuskyvyn kamera (High Resolution Camera, HRC).
Satelliitissa on avaruuden säteilyolosuhteita mittaava laite, Standard Radiation Environment Monitor (SREM).

PROBA-2

ESAn kehittämä PROBA-2 mikrosatelliitti laukaistiin venäläisellä Rockot-kantoraketilla 2.11.2009.
PROBA-2 (Project for On-Board Autonomy) on jatkoa Belgian PROBA-missiolle. Se on 130 kiloinen mikrosatelliitti. Se testaa avaruudessa uusia avaruusteknologioita. Se lentää aikanaan 700 km korkealla aurinkosynkroonisella radalla. Satelliitin pääurakoitsija on belgialainen Verhaert.

PROBA-3

ESAn teknologiaohjelmissa on vuonna 2009 suunnitteilla on PROBA-3-mikrosatelliitti, mutta sen missiota yms. ei ole vielä lyöty lukkoon.
Luston rautatieasema

Seisake

Asema muuttui miehittämättömäksi asemaksi 1969 ja tavaraliikenne loppui 1976. Koko liikennepaikka lakkautettiin 1989 ja vuonna 1995 avattiin jälleen ja nyt nimellä Luston seisake, josta pääsee niin Parikkalaan kuin Savonlinnaankin viisi kertaa päivässä. Rautatietoimintojen loppumisen jälkeen asemarakennus on ollut muun muassa näyttelytilana ja Punkaharjun luonnonsuojelualueen opastuskeskuksena. Aseman sisätilat on entistetty 1900-luvun alun piirustusten mukaisiksi. Asemarakennus myytiin oheisrakennuksineen yksityiseen asuinkäyttöön syksyllä 2015. Kauppa kuitenkin peruuntui ja uusi omistaja löytyi asemalle lokakuussa 2016. Uudet omistajat haluavat säilyttää aseman myös yleisön nähtävillä ja kesällä 2017 asemalla on kuvanveistäjä Miina Äkkijyrkän "Lehmä"-myyntinäyttely. Aseman ratapihalla tervehtii junan matkustajia Miinan peltilehmä "Porin vasikka". Asemarakennus ei ole enää siis julkisessa käytössä, mutta junaseisaketta voi yhä käyttää normaalisti.
Asema ympäristöineen kuuluu Punkaharjun kulttuurimaisemaan, joka on luokiteltu valtakunnallisesti merkittäväksi kulttuurihistorialliseksi ympäristöksi. Asemakokonaisuuteen kuuluu asemarakennuksen lisäksi puisto lehmuskujineen, makasiini ja paviljonki (vuodelta 1928).
Savonlinnan ja Parikkalan välillä kulkevat henkilöjunat pysähtyvät Luston rautatieasemalla. Asemalla ei ole lipunmyyntiä.
Incertae sedis

Incertae sedis (”epävarma asema”) on taksonominen termi, joka tarkoittaa että ryhmän sukulaisuussuhteet ovat tuntemattomat tai epämääräiset.