Marburgin tauti

Oireet

Oikean diagnoosin tekeminen voi olla hankalaa, sillä Marburgin taudin oireet ovat samanlaisia kuin useissa muissa tartuntataudeissa, kuten malariassa, lassakuumeessa tai lavantaudissa. Tilanne on entistä hankalampi, jos kyseessä on yksittäistapaus.
Sairaudelle on ominaista 3-9 päivän itämisajan jälkeen tuleva äkillinen kuume, päänsärky ja lihaskivut. Viikon sisällä iholle ilmaantuu ihottumaa, joka haalistuu ja alkaa hilseillä muutamien päivien kuluttua. (Ihottumaa on vaikeampi havaita mustaihoisella, mutta sen huomaaminen on tärkeää erotusdiagnostiselta kannalta.) Sen jälkeen alkavat oksentaminen, rinta- ja suolistokivut sekä ripuli. Tämän jälkeen vauriot alkavat kasaantua: iho muuttuu keltaiseksi, potilas muuttuu houreiseksi, joskus myös aggressiiviseksi, ja elimet alkavat pettää samalla, kun potilas vuotaa verta jokaisesta ruumiinaukosta. Potilas saattaa vajota tajuttomuuteen. Toipumisvaiheessa voi ilmetä jälkisairauksia, kuten silmätulehdusta, hepatiittia, kivesten turpoamista ym. Sairaus on erittäin tappava; terveydenhuollon tasosta riippuen 25-100 % potilaista kuolee. Osalle potilaista kehittyy psyykkisiä häiriöitä.

Varhaiset epidemiat

Virus havaittiin ensimmäisen kerran vuonna 1967, kun 31 ihmistä sairastui saksalaisessa Marburgin pikkukaupungissa, sitten myös Frankfurt am Mainissa sekä silloisen Jugoslavian Belgradissa. Epidemiassa oli 25 ensisijaista infektiota, joista kuoli seitsemän potilasta, sekä kuusi toissijaista infektiota, jotka kaikki selvisivät. Tartunta sai alkunsa virukselle altistuneista laboratoriotyöntekijöistä, jotka käsittelivät apinoita tai niiden kudoksia.
Epidemian alkulähteeksi paljastuivat sairastuneet Cercopithecus aethiops -apinat, jotka oli tuotu Ugandasta poliorokotteiden kehittämistä varten. Apinoiden maahantuojana oli Behringwerke, paikallinen yritys, jonka alkuperäinen toimintasuunnitelma oli kehittää seerumeita jäykkäkouristusta ja kurkkumätää vastaan.
Tämän jälkeen Marburgin tautia tavattiin vuonna 1975, kun Zimbabwessa ollut matkailija kuoli ja kaksi hänen seurassaan ollutta sairastui Marburg-viruksen oireisiin. Marburgin tautia on löydetty kahdesti myös sellaisista henkilöistä, jotka ovat matkanneet Keniassa Elgon-nimisellä vuorella.

Angolan epidemia 2004-2005

Vuoden 2005 alussa Maailman terveysjärjestö WHO alkoi tutkia Angolassa puhjennutta tunnistamatonta verenvuotokuume-epidemiaa, joka keskittyi maan koillisosaan. Epidemian arveltiin alkaneen jo maaliskuussa 2004 Uigen provinssin lastenosaston ahtaissa tiloissa. Eräs lääkäreistä huomasi, että erään sittemmin kuolleen lapsen oireet viittasivat verenvuotokuumeeseen. Taudinaiheuttaja tunnistettiin lopulta 22. maaliskuuta 2005 Marburg-virukseksi; tällöin kuolleiden määrä lähestyi jo sataa. Angolan terveysviranomaiset ilmoittivat viruksen levinneen seitsemään maan 18 provinssista; 16. toukokuuta todettuja tartuntatapauksia oli 336, joista 292 oli kuollut.
WHO:n mukaan epidemian alkuvaiheessa Angolan kuolleista 80 % oli alle 15-vuotiaita, mutta sittemmin lasten osuus putosi 30-40 %:n tienoille. Virus vaati myös aikuisuhreja, muun muassa 14 sairaanhoitajaa ja kaksi ulkomaalaista lääkäriä.
Taudin leviämisen estämiseksi alettiin Angolasta saapuvia lentoja tarkkailemaan muun muassa Portugalissa. Angolan hallitus pyysi kansainvälistä apua; koko maassa oli vain noin 1 200 lääkäriä, ja eräät provinssit joutuivat tulemaan toimeen vain kahdella lääkärillä. Lääkärit ilman rajoja -järjestö lähetti maahan lääkäriryhmän. Ryhmän saapuessa epidemian keskellä sijainneeseen sairaalaan ryhmä havaitsi sen olevan vailla vettä ja sähköä. Taustalla oli sisällissota: tiet ja muu infrastruktuuri vahingoittuivat kymmeniä vuosia kestäneen sisällissodan aikana.