google/wiki40b huggingface dataset:
Bahía Blanca

Bahía Blanca on satamakaupunki Buenos Airesin maakunnassa Argentiinan itäosassa. Sen nimi tarkoittaa valkoista rantaa, ja kaupunki sijaitsee samannimisen lahden pohjukassa, missä Naposta-joki laskee Atlantin valtamereen. Vuonna 2001 kaupungissa oli 274 509 asukasta.
Bahía Blanca on perustettu 1828 suojelemaan espanjalaisperäisten argentiinalaisten karjaa alkuasukkaiden hyökkäyksiltä, ja toisaalta suojelemaan rannikkoa Brasilian laivaston maihinnousulta. Alkuasukkaat hyökkäsivät linnoitukseen useita kertoja, kuuluisin on vuoden 1859 isku johon osallistui kolmetuhatta calfucura-taistelijaa. Kaupungin taloudellinen merkitys kasvoi 1885 kun rautatie yhdisti sen sisämaan viljanviljelyalueille.
Bahía Blanca on edelleen merkittävä rahtisatama, jonka kautta kulkee etenkin villaa, viljaa, öljyä ja hedelmiä.
Janne Raappana

Janne Raappana (s. 7. tammikuuta 1977 Kemi) oli Taikakuu-orkesterin laulusolisti ja basisti. Nykyisin Raappana hoitaa Palojärven lomakeskusta.
Raappana oli naimisissa Varpu Nummelan kanssa ja heillä on kaksi lasta (s. 2005 ja 2011).
Alter Ego (yhdistys)

Alter Ego ry on Helsingin yliopiston roolipeliyhdistys. Yhdistyksen tarkoituksena on edistää ja kehittää roolipeli- ja larp-harrastusta yliopistolla ja sen ulkopuolella sekä tarjota harrastemahdollisuuksia jäsenilleen.
Yhdistys on perustajajäsen Ropecon ry:ssä, joka järjestää Suomen suurimman ja kansainvälisestikin tunnetun roolipelitapahtuma Ropeconin. Alter Egon tunnuksessa on kuvattuna kaksi liitävää korppia. Järjestö julkaisee Alterations-nimistä jäsenlehteä. Kerhohuone sijaitsee HYYn tiloissa uudella ylioppilastalolla.

Yhdistyksen historia

Yhdistys perustettiin 25. lokakuuta 1994 humanistisen tiedekunnan roolipelijärjestöksi. Ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Ville "Burger" Vuorela, joka tuli sittemmin roolipelipiireissä tunnetuksi julkaistuaan omia roolipelejään Burger Games -nimen alla.
22. maaliskuuta 1996 Alter Ego laajeni koko Helsingin yliopiston roolipeliyhdistykseksi, yhdistyttyään muiden tiedekuntien roolipelijärjestöjen kanssa. Yhdistyksen kaksi tärkeää vuosittaista juhlapäivää ovat syksyllä perustamis- eli vuosijuhla sekä keväällä laajenemisjuhla, joiden viettotavat nykyään vaihtelevat.
Ljubčo Georgievski

Ljubčo Georgievski (makedoniaksi Љупчо Георгиевски, 17. tammikuuta 1966, Štip) oli Pohjois-Makedonian eli tuolloisen Makedonian tasavallan pääministeri 1998–2002.
Georgievski valmistui Pyhien Kyrilloksen ja Methodioksen yliopistosta 1988 pääaineenaan vertaileva kirjallisuus. Hän on julkaissut kaksi runokokoelmaa ja yhden novellikokoelman. Hän nousi vuonna 1990 nationalistisen VMRO-DPMNE-puolueen johtoon ja vuonna 1992 parlamenttiin. Vuonna 1999 hänestä tuli maailman nuorin pääministeri. Hallitus luotiin oikeistolaisen DA:n ja yllättäen albaanien NDP:n kanssa.
Makedonian tasavalta solmi diplomaattisuhteet Kiinan tasavallan (Taiwan) kanssa, jonka Kiina kosti YK:ssa estämällä YK:n rauhanturvaajien jatkoajan maassa. Tämä kostautui kun huhtikuussa 1999 maahan tuli 250 000 albaanipakolaista NATO:n pommittaessa Jugoslaviaa.
Kun Boris Trajkovski valittiin presidentiksi 1999, VMRO-DPMNE:n johtoasema oli taattu. Huolimatta aikaisemmasta maineesta kovan linjan nationalisteina, VMRO-DPMNE-laiset noudattivat maltillisempaa kristillisdemokraattista politiikkaa. Bulgarian kanssa päästiin viimein yhteisymmärrykseen maan tunnustettua makedonian kielen ja Jugoslavian titolaisen Bulgarian-vastaisuuden päättymisen jälkeen.
Vuoden 2001 alussa Kosovosta toimivat albaanisissit aloittivat kapinan maan pohjoisosassa painostaessaan hallitusta. Georgievski vetosi albaanivähemmistön isänmaallisuuden puolesta ja maahan muodostettiin uusi laaja hätätilahallitus molempien albaanipuolueiden tuella Georgievski edelleen pääministerinä. Albaanien oikeuksia parannettiin ja heinäkuussa 2001 solmittiin tulitauko ja maahan tuotiin noin 1 000 miehiset NATO-joukot. 
Vuoden 2002 vaalien jälkeen VMRO-DPMNE jäi oppositioon. Georgievski halusi uudistaa puoluetta presidentinvaaleja varten. Kun puolueen johtaja Nikola Gruevski kieltäytyi tästä, Georgievski ja lähti ja perusti oman VMRO-kansanpuolueensa (ВМРО Народна партия), joka ei ole saavuttanut merkittävää menestystä.
Sofian uutistoimisto raportoi 16. heinäkuuta 2006 Georgievskin ja vaimonsa Snežana Georgievskan hakeneen Bulgarian passin 20 000 muun pohjoismakedonialaisen lailla, jotka esi-isiensä juurien perusteella pyrkivät tulevan Euroopan unionin maan kansalaisiksi.
Lemonade (albumi)

Lemonade on Beyoncèn kuudes studioalbumi joka julkaistiin 23. huhtikuuta  2016.
Emil Welti

Friedrich Emil Welti (23. huhtikuuta 1825, Zurzach, Aargau – 24. helmikuuta 1899, Bern) oli sveitsiläinen poliitikko, asianajaja ja tuomari. Hän kuului Sveitsin liittoneuvostoon vuosina 1866-1891 ja toimi kuudesti liittopresidenttinä vuosina 1869, 1872, 1876, 1880, 1884 ja 1891.
Jean A. Duquette

Jean (myös John) Alfred Duquette (15. maaliskuuta 1853 Oswego, New York, Yhdysvallat – 10. toukokuuta 1902 Montreal, Kanada) oli kanadalaistunut viulisti, alttoviulisti ja musiikkipedagogi. Saavuttuaan Montrealiin vuoden 1865 paikkeilla hän opiskeli vuosina 1865–1871 viulunsoittoa Jules Honen johdolla. Seuraavat kaksi vuotta hän vietti Bostonin konservatoriossa, josta sai diplominsa.
Duquette opetti eri opinahjoissa viulun-, pianon- ja mandoliininsoittoa sekä säestämistä. Hänen oppilaidensa joukossa olivat Albert Chamberland ja Camille Couture. Duquette oli ensimmäinen viulisti jousikvartetissa, jonka perustivat vuonna 1890 hänen kanssaan viulisti Isaac Silverstone, alttoviulisti Cathcart Wallace ja sellisti Louis Charbonneau. Duquette oli mukana perustamassa Montrealin sinfoniaorkesteria, jossa hän soitti alttoviulistien sektiossa. Hän toimi orkesterin puheenjohtajana vuosina 1894–1896. Hän oli myös Montrealin musiikkiliiton puheenjohtaja. Vuosina 1899–1901 hän osallistui kamarimusiikkikonsertteihin, joissa hän esiintyi kvartetissa Otto Zimmermannin, Herbert Spencerin ja Charbonneaun kanssa. 
Kesäkuussa 1878 Duquette meni naimisiin pianisti-laulaja Cordélia Lavalléen kanssa, joka oli Calixa Lavalléen sisko. Duquetten ja hänen vaimonsa tytär Blanche Duquette oli pianisti, joka meni vuonna 1900 naimisiin musiikkikriitikko Gustave Comten kanssa. Jean A. Duquetten veli oli Ellsworth Duquette, ja hänen poika oli Raoul Duquette.
Holland-luokka (risteilijä)

Suunnittelu

Suunnitelma perustui Britannian kuninkaallisen laivaston Apollo-luokan risteilijöihin. Ensimmäiset kolme alusta olivat 93,3 metriä pitkiä ja loput kolme 94,7 metrisiä. Kaikkien alusten leveys oli 14,8 ja syväys 5,41 metriä. Ensimmäisten alusten uppouma oli 3 900 tonnia, ja loppujen kolmen 133 tonnia enemmän.
Alusten propulsiojärjestelmä koostui kaksi akselisesta höyrykoneesta, joka tuotti 10 000 ihp:tä. Se mahdollisti 20 solmun huippunopeuden. Alusten suojana oli viisi senttimetriä paksu panssarikansi. Pääaseistuksena oli kaksi 150 millimetrin tykkiä yksittäin asennettuina. Apuaseina oli kuusi 120 millimetrin ja neljä 76 millimetrin tykki yksittäin asennettuina.
Heikki Saari (saarnaaja)

Juho Henrik "Heikki" Saari (1906–1987) oli suomalainen vanhoillislestadiolainen saarnaaja, joka toimi saarnaajana lähes 60 vuotta. Hän oli voimakas vaikuttajayksilö vanhoillislestadiolaisuuden piirissä, missä hän toimi johtotehtävissä ja edusti jyrkkää maallikkolinjaa. Heikki oli ristimänimeltään Juho Henrik, mutta hän käytti nimenään Heikkiä.  
Heikki Saari oli kotoisin Alavieskasta Someronkylästä, mutta muutti sieltä vuonna 1967 Ylivieskaan, jossa asui loppuelämänsä. Hän kuului Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistyksen (SRK) johtokuntaan ja työvaliokuntaan, Ylivieskan rauhanyhdistyksen johtokuntaan sekä Ylivieskan kirkkovaltuustoon. Vanhoillislestadiolaisten puhujaksi Heikki Saari asetettiin Alavieskassa 1920-luvulla missä tehtävissä hän toimi vuoteen 1979 saakka, jolloin hänet asetettiin puhujakieltoon kososlaisuutta vastaan käydyissä hoitokokouksissa. Hän edusti opilliselta kannaltaan jyrkkää maallikkolinjaa lestadiolaisuuden vuoden 1960–1961 hajaannuksessa, jossa hän oli voimahahmo. Lauri Pietilän mukaan hän oli voimahahmo myös Yhdysvalloissa käydyissä neuvotteluissa, joiden tuloksena osaa amerikkalaisista lestadiolaisista alettiin nimittää töröläläisiksi. Heikki Saari johti SRK:n johtokunnan jäsenen rovasti Paavo Sillanpään mukaan hänen viisi vuotta kestäneitä ja erottamiseen johtaneita ”korjaustoimenpiteitään” eli hoitokokouksia. Saari oli sakramenttikomitean jäsen. Hän kuului myös Päivämiehen vuonna 1954 perustettuun toimitusvaliokuntaan, jonka tehtävänä oli tukea ja avustaa toimittajaa ja valvoa lehden sisältöä. Saari liikkui laajasti ympäri Suomea ja teki saarnamatkan myös Amerikkaan. Hän osallistui myös vaimonsa Olgan ja Eino Kimpimäen kanssa Raittiusyhdistys Neliapilan toimintaan auttamalla sen johtajaa Artturi Jämsèniä keräämään vaalipuhujien joukkoa. Lauri Pietilän mukaan Heikki Saari oli 1970-luvun SRK:n opetuksen pääarkkitehti.

Kritiikki

Professori Jouko Talosen mukaan Heikki Saaren Vanhan testamentin tulkinta sisälsi omituisia selityksiä, joiden avulla voitiin perustella jyrkkää eksklusivismia ja hoitokokouksissa harjoitettua "sielunhoitoa". Talosen mukaan vanhan testamentin mielivaltaista tulkintaa esiintyi SRK-vanhoillisuudessa erityisesti vuosina 1960-1979.
Mojarat

Lajit ja anatomia

Mojarien heimo jaetaan lähteestä riippuen 6–8 sukuun, joissa lajeja on yhteensä noin 40. Lajeja ovat esimerkiksi hopeamojara (Eucinostomus argenteus) ja keltaevämojara (Gerres cinereus). Lajit ovat kooltaan pienehköjä, suurin laji Gerres filamentosus voi saavuttaa 35 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat litteähköjä kaloja, ja niiden ruumis on usein korkeahko. Väriltään ne ovat hopeanharmaita, ja tummemmat suomut voivat muodostaa laikkuja ja raitoja. Selkäevä on etuosastaan korkeampi, ja siinä on pieni lovi. Mojaroiden pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Kalat voivat työntää leukojaan eteenpäin, ja niiden hampaat ovat pienikokoiset.

Levinneisyys ja elintavat

Mojaralajeja tavataan lämpimistä ja lauhkean lämpimistä meristä esimerkiksi Karibianmereltä, Afrikan länsirannikolta sekä Intian ja Australian rannikkoseuduilta. Ne elävät usein lähellä rannikkoa jokien suistoissa ja osa myös makeissa vesissä. Tyypillisesti mojarat eleilevät lähellä hiekka- tai mutapohjaa, meriheinää kasvavilla alueilla sekä mangrovekasvustojen joukossa. Mojarien ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet, kuten äyriäiset, simpukat ja muut nilviäiset sekä monisukasmadot. Paikoitellen ne ovat hyvinkin erikoistuneita tietynlaiseen ruokavalioon. Mojaralajit ovat hyviä ruokakaloja.
Cécile Brunschvicg

Cécile Brunschvicg, o.s. Kahn, (19. heinäkuuta 1877 Enghien-les-Bains, Seine-et-Oise – 5. lokakuuta 1946 Neuilly-sur-Seine, Seinen departementti, Ranska) oli ranskalainen poliitikko ja feministi.

Lapsuus ja nuoruus

Cécile Kahn syntyi ja varttui tasavaltalaisessa ja tunnustuksellisessa juutalaisessa perheessä. Hänen isänsä Arthur Khan oli elsassilainen teollisuusmies ja palkittu Ranskan Kunnialegioonan ritarimerkillä. Cécile Khanin kotitaustan tapaisilla ei ollut tapana lähettää tyttöjä ja naisia opiskelemaan. Kuitenkin hän onnistui salaisesti opiskelemaan perustutkinnon
Hän tapasi tulevan aviomiehensä Léon Brunschvicgin, kun hän toimi feministinä ollen jäsen Ranskan Ihmisoikeusjärjestössä (Ligue des droits de l’homme) ja sittemmin Naisten yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta vaativan järjestön varapuheenjohtaja. He solmivat avioliiton vuonna 1900 ja vuosien 1901 ja 1919 heille syntyi neljä lasta.

Poliittinen ja yhteiskunnallinen toiminta

Brunschvicg aloitti yhteiskunnallisen ja feministisen toimintansa vuonna 1908 osallistumalla ranskalaisten naisten kansallisen unionin toimintaan. Sen jälkeen vuonna 1909 hän osallistui myös Naisten yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta vaativan järjestön työhön. Samana vuonna hän perusti kanttiinin, jossa työläisnaiset saattoivat nauttia lounaansa. Vuonna 1020 hän liittyi Soroptimisti klubiin.
Hän myös osallistui ensimmäisen maailmansodan pakolaisten asuttamiseen ja hänestä tuli ”työjaoston” puheenjohtaja Ranskalaisten naisten kansallisessa neuvostossa. Hän avusti voimakkaasti sosiaalisten keskusten perustamisessa ja vuonna 1917 sosiaaliturvan perustamisessa. Hän toimi myös viikkoleheti La Françaisen päätoimittajana ja seurasi siten tässä tehtävässä Jane Mismeä. Hän julkaisi useita artikkeleita, jotka olivat eritoten keskustelua antifeministisen militantin Marthe Borélyn kanssa.

Poliittinen ura

Brunschvicg liittyi 1924 PRS-puolueeseen (Parti républicain, radical et radical-socialiste), joka avasi toimintansa myös naisille.
Hänet nimitettiin opetusministeriön alivaltiosihteeriksi Léon Blumin ensimmäiseen hallitukseen. Yhdessä Suzalle Lacoren ja Irène Joliot-Curien kanssa he olivat ensimmäiset ranskalaiset naiset ministereinä, vaikka naisilla ei ollut edes äänioikeutta Ranskassa ennen vuotta 1944
Luonnollisena osana sosiaalista toimintaansa Brunschvicg osallistui myös kouluruokailun kehittämiseen ja koulukanttiinien perustamiseen, ja vuonna 1937 hän julkaisi ministeriraportin La Question de l’alimentation au ministère de l’Éducation nationale: les antin scolaires. Tyttöjen koulutus oli hänelle ensiarvoisena huolena. Léon Blumin hallitus kaatui senaatin epäluottamusäänestykseen, ja Brunschvicgin seuraaja Camille Chautemps ei jatkanut hänen aloittamaansa edistyksellistä toimintaa.
Tutankhamon

Elämä

Tutankhamonin isä oli farao Akhenaten. Hänen äitinsä oli joku kuningatar Tejen viidestä tyttärestä - Ekhnatonin sisaresta. Tutankhamonin vanhemmat olivat sisaruksia, mikä oli tavallista Egyptin hallitsijasuvuissa, sillä jumalalliseen sukuun ei haluttu sekoittaa tavallisia kuolevaisia. Tutankhamonin äitiä ei kuitenkaan ole kyetty tunnistamaan. Hänellä oli ainakin yksi sisarpuoli, Ankhesenpaaten (myöhemmin Ankhesenamon), josta myös tuli hänen vaimonsa. Tutankhamonilla ei tiedetä olleen poikia, mutta hänen haudastaan löytyneet kaksi kuolleena syntyneen tyttölapsen muumiota lienevät hänen tyttäriään.
Akhenatenin perustaman monoteismin jakso päättyi Tutankhamonin hallituskaudella, kun vanhat jumalat nostettiin takaisin pääasialliseksi palvonnan kohteeksi ja Atonista tuli taas yksi jumala muiden joukossa. Tutankhamon muutti myös nimensä todistaakseen Amonin-papeille tukevansa Amon-jumalaa. Silti faarao Horemheb poisti Tutankhamonin ja Akhenatenin hallitsijaluettelosta heidän kuolemansa jälkeen, sillä heitä pidettiin syntyperänsä takia kerettiläisinä.

Kuolema

Tutankhamonin kuolemansyistä on useita oletuksia. Aiemmin hänen on oletettu kuolleen malariaan ja mahdollisesti Köhlerin tautiin. Muumion jalan luista saaduista näytteistä tehdyn tutkimuksen mukaan faarao kuoli sirppisoluanemiaan. Eräiden tutkimusten perusteella farao kuoli taistelussa jäätyään hevosvaunun yliajamaksi. Vammautumisteoriaa tukee esimerkiksi se, että ruumiissa ei ole sydäntä, ja Tutankhamon on ainoa faarao joka on haudattu ilman sydäntä. Sydän olisi vaurioitunut iskussa vasemmalle puolen ruumista. Eräs seinältä löydettu maalaus kuvastaa yksityiskohtaisesti taistelua, jossa Tutankhamon todennäköisesti kuoli.
Uudemman tulkinnan mukaan näin ei kuitenkaan ole, vaan useimmat Tutankhamonin ruumiin vammoista ovat aiheutuneet hänen kuolemansa jälkeen. Ruumiin palovammat ovat seurausta huonosta (todennäköisesti liian kiireellisestä) palsamoinnista. Ruumiin öljyt ja kangas ovat syttyneet tuleen hapettuessaan.
Regina Kulikova

Ura

Kulikova selviytyi ensimmäisen kerran WTA-turnauksen pääsarjaan Los Angelesissa 2008. Turnauksen ensimmäisellä kierroksella hän voitti Jelena Vesninan, mutta hävisi toisella kierroksella Samantha Stosurille.
Wimbledonissa 2009 Kulikova selviytyi ensimmäistä kertaa Grand Slam -turnauksen pääsarjaan karsintojen kautta. Ensimmäisellä kierroksella hän voitti kroatialaisen Karolina Špremin lukemin 4–6, 7–5, 6–3. Toisella kierroksella hän voitti turnauksen 27:nneksi sijoitetun Alisa Kleibanovan erälukemin 0–6, 6–4, 6–1. Kolmannella kierroksella hän hävisi turnauksen neljänneksi sijoitetulle Jelena Dementjevalle lukemin 1–6, 2–6.
Australian avoimissa 2010 Kulikova hävisi ensimmäisellä kierroksella Barbora Záhlavová-Strýcoválle. Helmikuussa Dubain WTA-turnauksessa hän selviytyi puolivälieriin voitettuaan Marija Kirilenkon, Stefanie Vögelen ja Svetlana Kuznetsovan. Puolivälierissä hän hävisi Agnieszka Radwańskalle. Ranskan avoimissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella myöhemmin turnauksen voittaneelle Francesca Schiavonelle.
Wimbledonissa 2010 hän voitti ensimmäisellä kierroksella Melanie Southin ja toisella kierroksella turnauksen 30:nneksi sijoitetun Jaroslava Švedovan. Kolmannella kierroksella hän luovutti Tsvetana Pironkovaa vastaan voitettuaan avauserän 6–4.
Don Paterson

Don Paterson (s. 1963 Dundee, Skotlanti) on skotlantilainen runoilija, kirjailija ja muusikko.

Taustaa

Paterson sai vuonna 1990 Eric Gregory palkinnon, runollaan A Private Bottling hän voitti Arvon Foundationin runokilpailun 1993. Hänet valittiin 1994 Poetry Societyn kahdenkymmenen ”uuden sukupolven” runoilijan listalle. Vuonna 2002 hänelle myönnettiin Scottish Arts Councilin Luova Skotlanti -palkinto.
Paterson sai ensimmäisestä runokokoelmastaan Nil Nil (1993) Forward Poetry Prize -palkinnon parhaasta esikoiskokoelmasta. God’s Gift to Women (1997) hänelle myönnettiin T. S. Eliot Prize ja Geoffrey Faber Memorial Prize. The Eyes, mukaelmia espanjalaisen runoilijan Antonio Machadon (1875–1939) runoista ilmestyi 1999. Hän on toimittanut teoksen 101 Sonnets: From Shakespeare to Heaney (1999) sekä teoksen Last Words: New Poetry for the New Century (1999) Jo Shapcottin kanssa. Kokoelmallaan Landing Light (2003) hän sai sekä vuoden 2003 T. S. Eliot Prizen että vuoden 2003 Whitbreadin runopalkinnon. Lisäksi häneltä on ilmestynyt kolme aforismikokoelmaa, The Book of Shadows (2004; suom. Varjojen kirja 2010), The Blind Eye (2007) ja Best Thought, Worst Thought (2008). Orpheus, hänen versionsa Rainer Maria Rilken teoksesta Sonetit Orfeukselle, ilmestyi 2006.
Paterson opettaa St Andrewsin yliopistossa ja työskentelee runojen kustannustoimittajana lontoolaiselle kustantajalle Picadorille. Hän on myös taitava jazz-kitaristi, ja hän esiintyy sekä yksin että veti kymmenen vuotta jazz-folk-yhtyettä Lammas Tim Garlandin kanssa. Hän asuu Skotlannissa St Andrewsissa.
Vuonna 2008 Paterson sai Brittiläisen imperiumin ritarikunnan OBE-arvon. Queen’s Gold Medal for Poetry hänelle myönnettiin 2010.
Patersonia on aforistikkona luonnehdittu ”kurittomaksi ja monikasvoiseksi salamieleksi, joka vaihtaa kuumeisesti retorista asentoa ja verbaalista asearsenaalia”.
Lima

Historia

Kaupungin perusti valloittaja Francisco Pizarro 18. tammikuuta 1535. Siitä tuli Perun varakuningaskunnan pääkaupunki, ja espanjalaisten Etelä-Amerikassa käymän kaupan keskus. Sen sataman kautta laivattiin hopeaa emämaa Espanjaan. Kahden uuden varakuningaskunnan perustaminen 1700-luvulla päätti Liman valtakauden.
Monet kirkolliset järjestöt tulivat tekemään lähetystyötä 1600-luvulla, ja kaupunkiin rakennettiin kirkkoja ja luostareita. Myös kouluja, sairaaloita perustettiin.
Kaupungissa on 1500-luvulla rakennettu tuomiokirkko, ja sen 1551 avattu yliopisto (nykyisin Universidad Nacional Mayor de San Marcos, UNMSM) oli Amerikan mantereen ensimmäinen ja yksi tärkeimmistä.
Maanjäristykset muokkasivat kaupunkikuvaa vuosina 1586, 1687 ja 1746.  Vuoden 1746 järistys tuhosi  suurimman osan kaupungista. Sen voimakkuudeksi on arvioitu 8.6.
Vuosien 1879–1883 Tyynenmeren sodan aikana Chilen joukot miehittivät kaupunkia. Vuonna 1940 maanjäristys tuhosi uudelleen suuren osan kaupunkia.
1940-luvulla käynnistyi myös kaupungin nopea kasvu, vuoden 1940 600 000 asukkaasta 1,9 miljoonaan vuoteen 1960 ja 4,8 miljoonaan vuoteen 1980 mennessä. Tämä on johtanut laajaan slummien syntymiseen kaupungin laitamille.

Hallinto ja aluejako

Lima on jaettu 43 kaupunginosaan, joista 30 kuuluu kantakaupunkiin ja 13 on esikaupunkeja ja lähiöitä. Lisäksi naapurikaupunki Callaon kuusi kaupunginosaa kuuluvat virallisesti Liman suurkaupunkialueeseen.
Jokaisella alueella on oma johtonsa, mikä tekee yhteisestä päätöksenteosta haastavaa.

Liikenne

Liman ilmanlaatu on Latinalaisen Amerikan huonoin. Huonon laadun syynä pidetään huonolaatuista polttoainetta ja vanhaa autokantaa. Julkisen liikenteen kehittäminen, kuten kaasulla toimiva Metropolitano-bussilinja ja sähköllä kulkeva metro ovat jonkun verran parantaneet tilannetta.
Metron rakennus jäi kesken 1980-luvulla presidentti Alan Garcían aikana. Metro valmistui lopulta vuonna 2012, ja koko 24 aseman metroverkko on ollut käytössä vuodesta 2014. Metropolitano-busseja liikennöidään toistaiseksi vain yhdellä linjalla.
Yksityiset huonokuntoiset microt ja combit (käytetyistä pakettiautoista tehtyjä pikkubusseja) ovat yleensä hyvin täysiä ja kulkevat hyvin hitaasti. Liikenteen sujuvuutta heikentää edelleen niiden mutkittelevat reitit.
Kaupungin kansainvälinen lentokenttä on nimetty ilmailupioneeri Jorge Chávezin mukaan.

Teollisuus

Limassa on huomattavaa teollisuutta: pääalat ovat tekstiilit, paperi, maalit ja elintarviketeollisuus.

Muuta

Vuonna 2012 avattu Kansallisteatteri on Perun suurin. Se toimii myös konserttisalina. Siellä järjestetään baletti- ja oopperaesityksiä sekä sinfoniakonsertteja.
Liman historiallinen keskusta on Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1988.
Vuonna 1997 kaupungissa oli 126-päiväinen panttivankikriisi, joka päättyi 22. huhtikuuta hallituksen erikoisjoukkojen vallattua Japanin lähettilään asunnon Movimiento Revolucionario Túpac Amarulta ja pelastettua 71 panttivankia.
Kolme limalaista jalkapallojoukkuetta pelaa Perun Primera Divisiónissa: Club Universitario de Deportes, Alianza Lima ja Sporting Cristal.