google/wiki40b huggingface dataset:
Minna Kimpimäki

Minna Kimpimäki (s. 1971) on suomalainen varatuomari, oikeustieteilijä ja professori. Hän toimii Lapin yliopistossa rikosoikeuden professorina vuodesta 2016.

Akateeminen ura

Minna Kimpimäki valmistui 1990 ylioppilaaksi Haukiputaan lukiosta. Lukion jälkeen hän opiskeli Lapin yliopistossa oikeustiedettä valmistuen oikeustieteen kandidaatiksi 1994 ja lisensiaatiksi 1997. Tohtoriksi hän väitteli 2005. Hän suoritti vaaditut auskultoinnit ja hänelle myönnettiin 2004 varatuomarin arvo.
Kimpimäki on työskennellyt vuodesta 1993 eri tehtävissä Lapin yliopistossa. Hän on toiminut mm. tutkimusapulaisena, tutkijana ja rikosoikeuden assistenttina. Hän on toiminut myös rikos- ja prosessioikeuden yliassistenttina, joka erikoistui kansainvälisen rikos- ja prosessioikeuden kysymyksiin. Viimeksi ennen tuloaan professoriksi hän työskenteli yliopistonlehtorina.
Lapin yliopisto myönsi Kimpimäelle vuonna 2010 kansainvälisen rikosoikeuden dosentin arvon.

Professoriksi

Minna Kimpimäki on toiminut useamman kerran professorien viransijaisena vakinaisen professorin ollessa estynyt hoitamasta virkaansa. Hän hoiti Lapin yliopistossa viransijaisena kansainvälisen oikeuden professuuria 2006–2007 ja 2010–2011, sekä rikosoikeuden professorin virkaa vuonna 2008.
Rikosoikeuden professorina Lapin yliopistossa toiminut Terttu Utriainen jäi keväällä 2014 eläkkeelle yli 30 virkavuoden jälkeen. Lapin yliopiston rehtori Mauri Ylä-Kotola nimitti kesällä 2016 hänen seuraajakseen Minna Kimpimäen. Professorina Kimpimäki aloitti elokuun alussa 2016.

Tutkimustyö ja julkaisut

Oikeustieteilijänä Kimpimäki on tutkinut etupäässä kansainvälisen rikosoikeuden kysymyksiä. Hänen tutkimustyönsä rikosoikeuden kansainvälistymisen tutkimuksessa on ollut uraauurtavaa.
Kimpimäki on julkaissut oikeustieteen alalta artikkeleita ja teoksia, jotka käsittelevät mm. niin kutsuttua universaaliperiaatetta kansainvälisessä rikosoikeudessa. Helsingin yliopiston Erik Castrén-instituutissa vuonna 2011 toimineen tohtori Magdalena Kmakin mukaan universaaliperiaatteen mukaisesti ajatellaan, että vakavat rikokset vahingoittavat kaikkia valtioita, joten kaikilla valtioilla on siksi oikeus syyttää epäiltyjä tahoja näistä teoista.
Julkaisuissaan Kimpimäki on myös pohtinut, mitä prostituution, parituksen ja ihmiskaupan oikeudellinen sääntely on ja miten se tulisi toteuttaa. Hänen tuorein teoksensa on kansainvälisen rikosoikeuden yleisesitys.
Johannes Lagus

Johannes Lagus (1846–1922) oli valtiopäivämies ja maanviljelysneuvos. Hän oli Salmetar-lehden ja Olvi-olutpanimon perustajia. Lagus perusti omistamalleen Peltosalmen tilalle Iisalmen maalaiskuntaan 1875 meijerikoulun ja 1894 maanviljelyskoulun. Hän oli edustajana talonpoikaissäädyssä 1891, 1897 ja 1900.
Migros

Historiaa

Migros’n perusti vuonna 1925 Gottlieb Duttweiler Zürichissä yksityiseksi yritykseksi. Hänen ideanaan oli myydä vain kuutta peruselintarviketta tuon ajan maatalousvaltaiseen Sveitsiin, jossa useimmilla oli omaa karjaa ja viljelyksiä. Aluksi hän myi vain kahvia, riisiä, sokeria, makaronia, kookosöljyä ja saippuaa kylästä kylään kiertävistä autoistaan. Tukkuportaan ohittamalla Duttweiler sai vihamiehiä, jotka yllyttivät tavarantoimittajia boikotoimaan hänen yritystään. Vastaukseksi tähän Duttweiler alkoi kehittää omia liha- ja maitotuotteita ja suklaata. Sen seurauksena valtaosa Migros’n myymistä tuotteista on yhä osuuskunnan omissa tuotantolaitoksissa Sveitsissä valmistettuja.
Vuonna 1926 hän alkoi perustaa myös kiinteitä kauppoja, ensin Zürichiin ja sitten osuuskuntamuotoisen liikkeen Ticinoon. Vähitellen Duttweiler luovutti kaikessa toiminnassaan vallan paikallisille osuuskunnille, jonka keskuksena toimi Migros-osuuskuntien liitto, ranskaksi Fédération des coopératives Migros (FCM).
Vuonna 1935 Duttweiler laajensi Migros’n toimintaa perustamalla Hotelplan-matkatoimiston ja 1950-luvulla Migrol-huoltoasemaketjun sekä Migros-pankin ja vakuutusyhtiön.
Vuodesta 1995 Migros on toiminut myös Saksan markkinoilla, jossa se omistaa Tegut-ketjun. Vuonna 2012 Migros toi Sveitsiin saksalaisen luomutuotteiden marketketjun Alnaturan.

Migros tänään

Noin neljännes Sveitsin asukkaista on Migros-osuuskunnan jäseniä.   
Kauppaketjut jakaantuvat kolmeen eri kokoluokkaan: M-pikkukaupat, MM-supermarketit ja MMM-hypermarketit.
Migros’n päämyymälöissä ei myydä lainkaan alkoholia eikä tupakkaa, mutta joissakin osuuskunnan ostamista liikkeissä kuten Globus-, Migrol- ja Denner-ketjuissa niitä vielä myydään. Myöskään seksilehdet eivät kuulu valikoimiin. Migros’n toimintaan kuuluu aikuisille tarkoitettuja iltakouluja ja osuuskunta käyttää prosentin liikevaihdostaan kulttuurin tukemiseen. Vuonna 2011 tämä tarkoitti 117 miljoonaa Sveitsin frangia. Yksi kulttuurituen kohteista on Migros’n oma äänilevymerkki Musiques Suisses, joka julkaisee vähemmän tunnettuja teoksia Sveitsin musiikkihistoriasta.

Kilpailijoita

Migros’n pääkilpailija on toinen osuuskuntamuotoinen ryhmä Coop. Pienempiä kilpailijoita Sveitsin päivittäistavaramarkkinoilla ovat Manor-tavaratalot ja saksalaiset Aldi ja Lidl, jotka tulivat Sveitsiin 2005 ja 2009.
Riot-On!

Arvioita ja kritiikkejä

Elokuvaa luonnehdittiin Helsingin Sanomien Nyt-liitteen arvostelussa "vähemmän pohtivaksi", ja sitä arvosteltiin vähäpukeisten naisten käytöstä kuvituksessa sekä siitä, että se on yhtiön entisten työntekijöiden tekemä. Tosin elokuvan haastattelut ja taustatutkimuksen teki brittiläinen toimittaja Peter Day. Elokuvan televisioesityksen aikoihin Helsingin Sanomien Marjatta Möttölä julkaisi elokuvasta hieman myönteisemmän arvion. MTV3:n nettisivujen arvostelija Minna Karila kuvaili elokuvaa "hyväksi viihteeksi", jonka jutut ovat "oikeasti hauskoja".
Ulkomailla elokuva sai myönteisiä arvosteluja, ja muun muassa brittilehti The Times kuvaili elokuvaa "yltäkylläisesti leikatuksi", "poikkeuksellisen rääväsuiseksi" ja "ratkiriemukkaaksi" dokumentiksi IT-buumista. Kun elokuvasta julkaistiin DVD Australiassa, se sai tiedotusvälineissä ennätyksellisen paljon huomiota, muun muassa maan johtava elokuvalehti Film Ink Magazine kirjoitti siitä värikkään artikkelin. Levitysyhtiö totesi, ettei pohjoismainen dokumentti ole koskaan saanut alueella yhtä suurta huomiota.

Palkinnot

Elokuva sai kansainvälisiä palkintoja, muun muassa Grand Festival Awardin Berkeleyn elokuvajuhlilla vuonna 2006 sekä juryn erikoismaininnan Raindance-elokuvajuhlilla. Suomessa elokuva oli ehdolla parhaan dokumentin Jussi-palkinnon saajaksi. Nöjesguidenin lukijat valitsivat sen vuoden parhaaksi elokuvaksi vuonna 2005.
Dave Alexander

Elämä

Dave Alexanderin perhe muutti Ann Arboriin 1960-luvulla. Dave tapasi siellä Ron ja Scott Ashetonin, joista tuli hänen hyviä ystäviään. Hänet tunnettiin lempinimellä "Zander". He kävivät samaa high schoolia, jonka Dave tosin keskeytti jo ensimmäisenä koulupäivänään. Ron myi moottoripyöränsä vuonna 1965, josta saaduilla rahoilla hän ja Dave matkustivat Englantiin katsomaan ihailemiensa The Whon sekä The Beatlesin konsertteja.
Dave sekä Ashetonin veljekset tapasivat Iggy Popin ja perustivat The Stooges-yhtyeen vuonna 1967. Dave oli yhtyeen basisti. Hän ei ollut soittanut aikaisemmin, mutta oppi bassonsoiton nopeasti ja osallistui sen jälkeen yhtyeen kappaleiden sovittamiseen ja säveltämiseen. Hän soittaa yhtyeen kahdella ensimmäisellä albumilla The Stooges ja Fun House. Dave sävelsi Iggyn ja Ronin kanssa yhtyeen kappaleet "We Will Fall", "Little Doll", "Dirt" ja "1970".
Dave erotettiin yhtyeestä rankan huumausaineiden käytön takia elokuussa 1970. Viimeisessä konsertissa The Stooges joutui esiintymään suuren yleisön kanssa, ja Davea jännitti tämä. Jännitystä lievittääkseen Dave nautti alkoholia, rauhoittavia lääkkeitä sekä poltti pilveä. Konsertin alkaessa hän oli unohtanut yhtyeen kappaleet. Iggy Pop ei voinut sietää tätä ja erotti Daven. Hän ei ollut koskaan erityisemmin pitänyt basististaan, jolla oli mielenterveysongelmia ja joka oli juonut alkoholia jo nuoresta alkaen.
Tultuaan erotetuksi The Stoogesista Dave päätti uransa musiikkialalla ja muutti takaisin vanhempiensa luokse. Hänen alkoholisminsa paheni. Hieman ennen kuolemaansa Dave sijoitti perimäänsä rahaa osakemarkkinoihin ja tienasi sen avulla.

Kuolema

Dave kuoli 27-vuotiaana keuhkoödeemaan 10. helmikuuta 1975. Hän oli joutunut sairaalaan haimatulehduksen vuoksi, jonka syyksi arvioitiin liiallinen alkoholin käyttö.
Karmiinipunavarpunen

Levinneisyys

Karmiinipunavarpusta tavataan Nepalista Myanmarin pohjoisosiin ja Kiinan keskiosiin ulottuvalla alueella. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Agathon Fabergé

Agathon Fabergé (7. helmikuuta 1876 Pietari – 10. lokakuuta 1951 Suomi) oli venäläissyntyinen kultaseppä, joka muutti Suomeen 1927. Hänet tunnetaan myös filatelistina. Hän kokosi suuren kokoelman suomalaisia postimerkkejä mutta se joutui vääriin käsiin ja huutokauppaan Lontooseen 1940.

Venäjän aika 1876–1926

Agathon Fabergé syntyi Pietarissa 7.2.1876. Hänen isänsä oli maailmankuulu kultaseppä Peter Carl Fabergé. Agathon oli perheen toiseksi vanhin lapsi.
Kouluttauduttuaan jalokivisepäksi Agathon Fabergé aloitti työskentelyn isänsä liikkeessä vuonna 1895. Monia kieliä hallinnut Agathon osallistui erityisesti yhtiön markkinointitehtäviin. Ansaitsemallaan omaisuudella hän rakennutti itselleen ylellisen datšan, jonne hän ryhtyi kokoamaan antiikkikokoelmaa, josta vuosien kuluessa muodostui erittäin merkittävä. Siihen kuului lopulta muun muassa 400 mattoa, 300 buddha-patsasta, maalauksia, kirjoja, huonekaluja, soittimia ja jalokiviä. Kokoelmaan kuului myös hyvin merkittävä postimerkkikokoelma. Mittavan kokoelmansa takia Fabergén datša tunnettiin lempinimellä Pikku Eremitaaši.
Vuonna 1916 Agathon Fabergé jätti perheyrityksen ja perusti oman antiikkiliikkeen. Yritys oli toiminnassa vain vuoden ajan, ennen kuin Venäjän vallankumous pakotti sulkemaan liikkeen. Agathonin vaimo ja lapsi ehtivät poistua maasta ennen vallankumousta Sveitsiin, mutta hän itse jäi Venäjälle, todennäköisesti suojelemaan mittavaa omaisuuttaan. Vallankumouksen aikana bolševikit pidättivät Agathon Fabergén. Vapauduttuaan hän joutui toistuvasti käymään Moskovassa, jossa uusi bolševikkihallinto hyödynsi hänen asiantuntijuuttaan takavarikoitujen jalokivien arvioimisessa.
Vallankumouksen jälkeisinä vuosina Agathon Fabergé avioitui uudestaan. Tästä avioliitosta syntyi poika Oleg.

Suomen aika 1927–1951

Vuonna 1927 Agathon Fabergé perheineen onnistui kalastajaperheen avustuksella pakenemaan jään yli Suomeen. Mukanaan hänelle oli neljä rekeä, joihin oli lastattu 54 matkalaukullista antiikkiesineitä ja arvokokoelmia. Arvokkaan postimerkkikokoelmansa Fabergé onnistui lähettämään maitse rajan yli. Hänen omaisuutensa siirtämisen mahdollisti Suomen Leningradin konsulaatin apu. Konsulaatin avulla Fabergé sai myös kansainvälisen Nansen-passin. Hän ei koskaan hakenut Suomen kansalaisuutta, vaan käytti Nansen-passiaan loppuelämänsä ulkomaanmatkoillaan.  
Suomeen tultuaan Agathon Fabergé hankki jalokivillään 17-huoneisen loistohuvilan. Myymällä postimerkkejä kokoelmastaan hän maksoi palvelusväen palkkoja ja monia ulkomaanmatkojaan. Matkoillaan hän myös hankki lisää postimerkkejä kokoelmiinsa. Fabergén taloudenhoito ja sijoitukset eivät kuitenkaan menestyneet, ja hän kuoli köyhänä miehenä syksyllä 1951 Suomessa.
Kalle Kauttu

Kaarlo Mikael (Kalle) Kauttu (2. helmikuuta 1920 Ruovesi – 20. tammikuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen metsäneuvos.

Henkilöhistoria

Kalle Kautun vanhemmat olivat kauppias Onni Engelbrekt Kauttu ja Selma Julia Viitanen ja puoliso vuodesta 1948 Raija Helena Leuku. Kauttu tuli ylioppilaaksi 1941 ja valmistui metsänhoitajaksi 1948 ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1951. Hän oli Helsingin yliopiston vs. metsänhoitaja 1951, Kurun metsäkoulun opettaja 1951–1952 ja Tapion metsänhoitaja 1954–1956, metsänhoitotoimiston päällikkö 1974–1958 ja metsänhoito- ja käyttöosaston päällikkö 1959–1967. Metsähallituksen yksityismetsäinosason päällikkö Kauttu oli 1968–1973 ja ylijohtaja 1973–1987. Metsäneuvoksen arvon Kauttu sai 1958.
Roope Pelo

Koulutus

Pelo valmistui sähkövoima- ja automaatiotekniikanmekaanikoksi vuonna 1995, mutta ymmärsikin sen jälkeen haluavansa mieluummin laulajaksi. Hän aloitti lauluopintonsa vuonna 1997 Helsingin Konservatoriossa. Hän kävi vuosina 2000–2001 Oriveden musiikkilinjan ja sen jälkeen vuosina 2001–2002 Helsingin konservatorion muusikkolinjan. Hän opiskeli Helsingin ammattikorkeakoulussa kulttuurialan ammattikorkeakoulututkinnon pääaineenaan laulu, ja valmistui sieltä laulupedagogiksi 2008.
Pelon laulunopettajina ovat toimineet muun muassa Matti Pelo, Petri Pöyhönen, Mikko Pasanen ja Aki Alamikkotervo.

Uran alku

Nuoruuden ja varhaisaikuisuuden 1990–2000 Pelo lauloi Halikko Ensembessä, joka saavutti Maltan kansainvälisessä laulukilpailussa 2. sijan. 17–20-vuotiaana hän toimi paikallisen Sonic Haze -yhtyeen solistina ja kiersi paikallisia ravintoloita ja kotibileitä.
22-vuotiaana Pelo kutsuttiin laulajaksi poikabändi Boomiin. Yhtye teki yhden levyn levy-yhtiö Sonylle ja kiersi sen jälkeen ympäri Suomea, antoi lehti-, radio- ja tv-haastatteluja sekä osallistui Onnenpyörä- ja Syksyn sävel -kilpailuihin. Muutamat yhtyeen kappaleet ylsivät jopa radiosoittojen ykkösiksi. 
Pelo lauloi Savonlinnan oopperakuorossa vuosina 2001–2004. 
Vuosina 2003–2007 Pelo oli Helsingin kaupunginteatterin musikaalilaulajana. Hän esiintyi muun muassa musikaaleissa Cherbourghin sateenvarjot, Miss Saigon ja Evita.

Nykypäivä

Pelo on laulajana Roope Pelo & The Fearless -yhtyeessä. Lisäksi hän on ollut musiikkiyhtye Virtuoson jäsen vuodesta 2005 lähtien ja toiminut solistina erilaisissa kirkollisissa teoksissa ja oopperaproduktioissa, kuten Bachin kantaateissa, Mozartin Taikahuilussa (Taminon rooli), Pasatieri Signor Deluso (Leonin rooli), Brittenin Kesäyön Unelmassa (Lysanderin rooli), Pulaoopperassa ja Helsingin Kaupunginteatterin Cherbourghin sateenvarjoissa (Jeanin rooli).
Vuosina 2007–2015 Pelo oli Halikon Musiikkiyhdistyksen toiminnanjohtaja. Yhdistyksen tarkoitus on edistää musiikin harrastusta ja opetusta erityisesti lasten ja nuorten keskuudessa.
Vuonna 2014 Pelo perusti yhdessä Sanna Takatalo-Heinosen kanssa Tanssii ja Musisoi ry:n. Yhdistys järjestää kulttuuritapahtumia ja tanssikursseja.
Kivi-juhlat

Kivi-juhlat järjestetään vuosittain Nurmijärven Palojoella Suomen kansalliskirjailijan Aleksis Kiven kunniaksi. Aloitteen Kivi-juhlista teki teatteriohjaaja Vilho Siivola.
Nurmijärven Kivi-juhlat on tehnyt Aleksis Kiven tuotantoa tunnetuksi yhtäjaksoisesti vuodesta 1953. Perinteinen esityspaikka on Taaborinvuori, Kiven lapsuuden leikkipaikka. Kivi itse antoi tämän Raamatusta löytämänsä nimen mäntyiselle kalliolle, jolla hänen keinumäntynsä ja leikkikirkkonsa edelleen ovat.
Kivi-juhlat tarjoaa tunnelmallisessa museoympäristössä aitoa, sydämellä tehtyä teatteria, joka kuvaa suomalaisen ihmisluonnon sisukkuutta ja viljelee maanläheistä huumoria. Taaborinvuoren katsomoon mahtuu yli tuhat katsojaa. 
Ensimmäisen kerran Kivi-juhlat järjestettiin 12. heinäkuuta 1953, jolloin esitettiin Vilho Siivolan ohjaama Nummisuutarit. Tuolloin Eskoa esitti entinen nurmijärveläinen Juhani Nuotto. Katsomossa istui huomattavia kulttuurielämän vaikuttajia, muun muassa F. E. Sillanpää, Aku Korhonen ja Eeva-Kaarina Volanen. Väliajalla luettiin presidentti Paasikiven ja pääministeri Ralf Törngrenin lähettämät sähkeet. Jo ensimmäisten Kivi-juhlien aikana syntyi traditioita, jotka jatkuvat yhä: tervetuliaispuhe ennen esityksen alkua sekä kukitus lopussa (nykyään ensi-illassa). Väliaikakahvit kuuluvat myös asiaan. Alkuvuosina tapahtumasta käytettiin nimeä Kivi-juhla, mutta vuonna 1959 nimi vaihdettiin monikkomuotoon.
Kivi-juhlien ohjelmistossa on ollut Aleksis Kiven tuotantoa lukuisina sovituksina: Seitsemän veljestä, Nummisuutarit, Kihlaus, Vuoripeikot, Olviretki, Kullervo, Lea ja niin edelleen. Ohjaajina ovat olleet muiden muassa Vilho Siivola, Ari Laine, Mikko Majanlahti, Mikko Viherjuuri, Väinö Lahti, Arto Myllärinen, Markku Savolainen, Paavo Liski ja Katriina Honkanen.
Kesinä 2007–2009 Kivi-juhlilla esitettiin Nummisuutarit Kai Lehtisen ohjaamana. Kesällä 2010 ensi-iltansa sai Hannu Huuskan ohjaama musiikkinäytelmä Selman juonet. Kesinä 2011–2012 esitettiin Lehtisen ohjaama Seitsemän veljestä. Vuonna 2012 vietettiin Kivi-juhlien 60-vuotisjuhlavuotta. Vuosina 2013 ja 2014 vuorossa oli Veijo Meren tekstiin perustuva musiikkinäytelmä Aleksis Kivi, jonka ohjasi Samuli Reunanen. Musiikista vastasi Iiro Ollila. Kesinä 2015 ja 2016 esitettiin Atro Kahiluodon ohjaama Nummisuutarit. Kesinä 2017 ja 2018 esitettiin Kahiluodon ohjaama Kihlaus sekä Yö ja päivä. Kesällä 2018 nähtiin myös Lea Hirvasniemi-Haverisen ohjaama Paloon nallikat.
Marissa Mehr

Marissa Mehr (s. 1987) on helsinkiläinen kirjailija ja kriitikko.  
Mehr on ollut päätoimittaja Lumoojassa (2011–2012), Särön numerossa 26–27 sekä Kritiikin Uutisissa (2014–2018). 
Hän sijoittui J.H. Erkon kirjoituskilpailussa toiseksi vuonna 2012. Esikoisromaaninsa Veristen varjojen ooppera (WSOY) Mehr julkaisi syksyllä 2013.  
Mehr on opiskellut kirjallisuustiedettä, luovaa kirjoittamista Turun yliopistossa ja Kriittisessä korkeakoulussa, sekä Venäjän ja Itä-Euroopan tutkimusta Helsingin yliopiston Aleksanteri-instituutissa. Nykyisin Mehr tekee väitöskirjaa.
Kaakkolampi (Multia, kirkonkylä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,9 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Tarhianjoen alueella (35.63), jonka Tarhapäänjärven alueeseen (35.632) se kuuluu.
Oberwil (Basel-Landschaft)

Sijainti

Oberwil sijaitsee viitisen kilometriä Baselin kaupungista etelään Ranskan rajalla. Obewil muodostaa yhtenäisen taajama-alueen pohjoisten naapurikuntiensa Baselin, Binningenin ja Bottmingenin kanssa

Liikenne

Baselin liikennelaitoksen raitiotieverkko ulottuu Oberwiliin.
FS Ariane (S640)

Palvelus

Aréthuse sijoitettiin palvelukseen otettaessa Brestiin ja se oli Algerian sotatoimien ajan 1959-1963 Mers el Kebiriin sijoitetussa Atlantin laivaston 1. sukellusvenelaivueessa (ransk. 1ère escadrille de sous-marins). Se siirrettiin 1963 Touloniin. Alus poistettiin palveluksesta 31. maaliskuuta 1981. Alus upotettiin 25. toukokuuta 1985 55 metrin syvyyteen Giensin edustalle, jonka jälkeen kahdeksan metrin päässä aluksen rungosta räjäytettiin tuhoamispanos.
Pedro Botelho

Seurajoukkueura

Botelho siirtyi kotimaastaan Brasiliasta kesällä 2007 englantilaisen Arsenalin omistukseen. Hän pelasi kauden 2007–2008 lainasopimuksella espanjalaisessa Salamancassa, koska ei omannut vielä työlupaa Englannissa. Kesällä 2008 Botelho palasi Arsenaliin, mutta tuli lainatuksi uudelleen Salamancaan kaudeksi 2008–2009.
23. heinäkuuta 2009 hän siirtyi Celta Vigoon, jälleen kerran lainasopimuksella. Tämän jälkeen hän on pelannut vielä lainalla Cartagenassa, Rayo Vallecanossa ja Levantessa.
Anna Haaranen

Anna Milka Dorothea Haaranen (s. 11. lokakuuta 1962 Harjavalta) on suomalainen näyttelijä, joka on näytellyt teatterissa ja monissa kotimaisissa elokuvissa. Hänet tunnetaan television Paavo ja Raili -sarjan Lissuna, joka uskoo ennustuksiin ja lukee ”ajatuksensa” korttien kautta. Haaranen nähtiin 2016 vuonna draamasarjassa Korpelan kujanjuoksu, jossa hän näyttelee kieroa taloudenhoitaja Anitaa.
Haaranen on opiskellut Teatterikorkeakoulussa 1984–1988. Hän näytteli Tampereen Työväen Teatterissa 1988–1995, sen jälkeen hän on näytellyt freelancerina teattereille ja televisiossa.
Anna Haaranen on myös flamencotaiteilija. Hän aloitti flamencon harrastuksensa 1978. Haaranen omistaa flamencotanssikoulu Carmenin kengän ja antaa flamenco-opetusta Tampereella, Hämeenlinnassa ja Lahdessa.
Jalkapallokirja

Jalkapallokirja on vuodesta 1933 lähtien ilmestynyt Suomen Palloliiton julkaisema tilasto- ja vuosikirja. Kirjan painosmäärä on ollut 2 500 kappaletta (2008) ja sen vastaavana toimittajana on toiminut 1998 lähtien Heidi Soininen. Monina vuosina apuna on ollut Jussi Eskola.
Vuosittain ilmestyvä noin 500-sivuinen Jalkapallokirja sisältää edellisen kauden tulokset ja tilastot Suomen kansallisista jalkapallosarjoista. Kansainvälisestä jalkapallosta mukana ovat kaikki arvoturnaukset sekä kansainväliset seurajoukkueiden turnaukset. Kirja ei sisällä ulkomaisia kansallisia sarjoja. Suomesta mukana ovat miesten, naisten ja junioreiden sarjat. Kirjassa on myös tulevan kauden sarjaohjelmat. Lisäksi kirja sisältää vanhoja tilastoja, muun muassa Suomen maaottelut sekä maajoukkuepelaajat eri ikäluokissa. Jalkapallokirjassa on myös päivästä päivään -tyyppinen katsaus edellisen vuoden tärkeimpiin jalkapallouutisiin Suomesta ja ulkomailta.
Ensimmäisen, vuonna 1933 ilmestyneen Jalkapallokirjan kokosi tunnettu urheilutoimittaja Hugo Valpas. Hän julkaisi Vaasassa ilmestynyttä kirjaa aina vuoteen 1945 saakka. Vuosina 1936–1939 kirja ilmestyi nimellä Pallokirja. Vuonna 1946 päätoimittajaksi tuli John Gustafsson ja kirjaa alkoi kustantamaan Suomen Palloliitto. Vuosina 1976–2000 Jalkapallokirjan päätoimittajana oli SPL:n tiedotuspäällikkönä pitkään työskennellyt Esko S. Lahtinen.
Jalkapallokirjan lisäksi Suomessa julkaistaan myös muiden palloilulajien vuosikirjoja. Jääpallokirjaa on julkaistu vuodesta 1947 lähtien ja Jääkiekkokirjaa vuodesta 1961. Pentti Salmen toimittama Koripallokirja ilmestyi vuosina 1970–2010.
Ulompi siipilihas

Ulompi siipilihas (lat. musculus pterygoideus lateralis/externus) kuuluu puremalihaksiin. Se lähtee siipiluusta ja päättyy leukanivelen alueelle sekä leukanivelen välilevyyn. Sen supistuessa alaleuka liikkuu ja suu avautuu. Ulompaa siipilihasta hermottaa alaleukahermo.
Elis Sulkanen

Elis Sulkanen (Edi Sulo, 24. syyskuuta 1887 Pyhämaa – 27. maaliskuuta 1963 Lake Worth) oli amerikansuomalainen toimittaja ja vasemmistoaktivisti.
Kalastajan perheeseen syntynyt Sulkanen kävi kansakoulun ja muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1906. Hän asui Kanadassa vuosina 1916–1919. Sulkanen työskenteli amerikansuomalaisten työväenlehtien Työmiehen, Sosialistin ja Toverin toimittajana sekä kommunistisen Eteenpäin-lehden päätoimittajana vuosina 1921–1925.
Sulkanen erotettiin Yhdysvaltain kommunistisesta puolueesta vuonna 1928, minkä jälkeen hän liittyi entisen ideologisen vihollisensa Raivaajan toimituskuntaan. Raivaajan toimittajana Sulkanen kävi sinnikästä taistelua amerikansuomalaisia kommunisteja vastaan. 1940-luvulla hän toimi Amerikan Suomalaisen Kansanvallan Liiton sihteerinä ja duluthilaisen Päivälehden päätoimittajana. Vuosina 1952–1962 Sulkanen työskenteli Raivaajan päätoimittajana. Hän on laatinut vuonna 1951 ilmestyneen Amerikan suomalaisen työväenliikkeen historian ja eräitä muita teoksia.