google/wiki40b huggingface dataset:
Spelit

Spelit on eteläpohjalainen kansanmusiikki- ja -tanssifestivaali. Kulttuuritapahtuman juuret ovat syvällä maakunnan musiikkiperinteessä. Se järjestetään vuosittain heinä-elokuussa. 
Festivaali järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1972 Kauhajoella. Tapahtuma kiertää kunnittain, ja on merkittävin eteläpohjalaisen kansanmusiikin areena. Konserttien yhteydessä järjestetään monenlaisia kilpailuja tämmäyksen tai murteella puhumisen suomenmestaruudesta aina mittelöintiin instrumentin hallinnassa, sekä kansanmusiikin ja -tanssin koulutusta, soittajien, laulajien ja tanssijoiden tapaamisia. Mukana on useiden ammattisoittajien lisäksi pelimanneja ympäri maakuntaa. 
Spelien järjestäjät vaativat 1990-luvulla Spede Pasasta muuttamaan Speden Spelien nimen.

Teemat ja taiteelliset linjaukset

Tapahtuman linjaukset kulkevat joka vuosi sen mukaan, kuinka suuressa tai aktiivisessa kunnassa ollaan. Pääjuhlassa luovutetaan seuraavalle festivaalikunnalle oltermanninsauva merkkinä järjestämisvastuusta.

Kävijämäärät

Tapahtumasta on nauttinut vuosittain noin 25000 kävijää. Esiintyjiä on vuosittain keskimäärin 200 soittajaa, laulajaa ja tanssijaa sekä viime vuosina harrastaja näyttelijöitä Suomesta, Pohjoismaista, 
Euroopasta ja Venäjältä. 
Eteläpohjalaiset Spelit kuuluu Finland Festivals -tapahtumiin.
James Otis

James Otis (5. helmikuuta 1725 West Barnstable, Massachusetts – 23. toukokuuta 1783 Andover, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen lakimies, poliittinen aktivisti ja agitaattori, joka edisti 1760-luvulla toiminnallaan Amerikan vallankumoukseen johtanutta kehitystä. Hän teki kuuluisaksi iskulauseen ”Ei verotusta ilman edustusta” (engl. No taxation without representation).
Otisin isä, James Otis vanhempi oli tunnettu vaikuttaja Massachusettsin brittiläisessä siirtokunnassa. Nuorempi Otis opiskeli lakia Harvardissa, valmistui asianajajaksi vuonna 1748 ja perusti lakitoimiston Plymouthiin, josta siirtyi 1750 Bostoniin. Kuuluisaksi Otis tuli vuonna 1761, jolloin hän kyseenalaisti brittiläisten tulliviranomaisten oikeuden tunkeutua ihmisten koteihin etsimään salakuljetettua tavaraa yleisluontoisten etsintälupien (writs of assistance) nojalla, joissa ei mainittu epäilyn kohdetta tai etsittäviä tavaroita. Esiintyessään siirtokunnan korkeimman oikeuden edessä Bostonissa hän julisti, että kansalaisoikeudet perustuivat luonnonoikeuksiin, ja että kansalaisoikeuksia rikkovat etsintäluvat olivat näin ollen mitättömiä, vaikka niillä olisi ollutkin Ison-Britannian parlamentin hyväksyntä. Hän vetosi myös brittiläiseen valtiosääntöön. Etsintälupakiistan kautta hän nosti esiin periaatteellisen kysymyksen siitä, oliko parlamentilla ylipäätään oikeutta säätää lakeja siirtokuntalaisille, joilla ei ollut edustusta parlamentissa. Otis teki tässä yhteydessä kuuluisiksi ne argumentit, joita siirtokuntien oikeuksien puolustajat myöhemmin innokkaasti käyttivät. Tällöin hän tiettävästi myös sanoi ensi kerran, että ”verotus ilman edustusta on tyranniaa”. John Adamsin mukaan Otisin esiintyminen loi pohjan siirtokuntalaisten epäluottamukselle emämaataan kohtaan.
Otis valittiin toukokuussa 1761 Massachusettsin siirtokunnan lainsäädäntökokoukseen (General Court), ja hänet uudelleenvalittiin melkein joka vuosi. Vuonna 1766 hänet valittiin puhemieheksi, mutta siirtokunnan brittiläinen kuvernööri kumosi valinnan. Otis ryhtyi myös pamflettikirjailijaksi. Hänen ensimmäinen julkaisunsa oli Massachusettsin edustajainhuoneen toimia puolustanut A Vindication of the Conduct of the House of Representatives of the Province of Massachusetts Bay (1762). Toinen merkittävä teos oli The Rights of the British Colonies Asserted and Proved (1764). Otis tuli laajalti tunnetuksi Pohjois-Amerikan siirtokuntalaisten oikeuksien puolustajana ja hän laati asiakirjoja, joita lähetettiin toisiin siirtokuntiin ja parlamentille asti. Vuonna 1765 hänet valittiin Massachusettsin edustajana vuoden 1765 leimaverolakia vastustaneeseen New Yorkin leimaverokongressiin, jossa hän oli merkittävässä roolissa ja osallistui parlamentille lähetetyn adressin laatimiseen.
Myöhemmin Otisin mielenterveys alkoi horjua. Hänen saatuaan vuonna 1769 säiläniskun päähänsä erään brittiviranomaisen kanssa syntyneessä käsikähmässä hänet todettiin hulluksi, joskin hänellä oli vielä myöhemmin kirkkaitakin hetkiä. Otis kuoli salamaniskuun vuonna 1783.
Kilpilampi (Virrat)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,7 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Uurasjärven alueeseen (35.481) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 153,5 metriä mpy.
Snellmaninkatu (Helsinki)

Snellmaninkatu on Helsingin Kruununhaassa sijaitseva etelä-pohjoissuuntainen katu, joka kulkee rinnakkaisen Unioninkadun itäpuolella. Katu alkaa  etelässä Aleksanterinkadusta ja kulkee Senaatintorin itäreunaa pitkin Valtioneuvoston linnan ohi. Senaatintorin lisäksi Unioninkadun ja Snellmaninkadun välisissä kortteleissa sijaitsevat muun muassa Helsingin tuomiokirkko, Suomen Pankin päärakennus ja Kansallisarkisto. Suomen Pankin rakennuksen edessä sijaitsee J. V. Snellmanin patsas, jonka mukaan katu on myös nimetty. Vastapäätä, kadun itäpuolella, on Säätytalo. Snellmaninkatu päättyy pohjoisessa Siltavuoreen, ja sen päädyssä Siltavuorenpenkereellä sijaitsee vuonna 1905 valmistunut yliopiston fysiologian laitoksen rakennus.
Kadun nimi oli aikaisemmin Nikolainkatu keisari Nikolai I:n mukaan. Nykyisen nimensä se sai vuonna  1928.
Ghetto

Ghetto tai getto on juutalaiskorttelin nimitys. Sana tuli alkujaan italian valimoa tarkoittavasta sanasta: vuonna 1516 Venetsian juutalaiset pakotettiin asumaan valimon alueelle, Venetsian ghettoon. Yöksi alueen portit suljettiin ja gheton asukkaat määrättiin valvomaan niitä. Suurimmillaan 1600-luvun lopussa pienellä suljetulla alueella asui 4 000–5 000 ihmistä. Vuonna 1797 Napoleonin joukot purkivat gheton portit, mikä aloitti juutalaisten emansipaation. Venetsian ghetto oli ensimmäinen suljettu alue, jonne juutalaiset eristettiin. Siitä sana ”ghetto” tuli myöhemmin viittaamaan muuallakin juutalaisten asuinalueisiin. Nämä toisaalta hakeutuivat yhteen, toisaalta etenkin Euroopassa heidät haluttiin usein eristää kristillisestä valtaväestöstä.
Uuden merkityksen käsite sai toisen maailmansodan aikana, kun Saksa pakkosiirsi miehittämissään maissa juutalaisia ghettoihin välivaiheena ennen niin sanottua lopullista ratkaisua eli kuljettamista tuhoamisleireille ja siellä surmaamista (holokausti). Tosin jo ghetoissakin ihmisiä kuoli nälkään ja surmattiin rangaistukseksi sattumanvaraisesti. Tunnetuin ghetoista oli Varsovan ghetto, jonka saksalaiset tuhosivat lähes kaikkine siellä piileskelleine asukkaineen kansannousussa 1943. Toinen tunnettu natsiajan ghetto oli Łódźin ghetto, josta selvisi hengissä vain muutama sata ihmistä. Puolassa ensimmäinen ghetto oli Piotrków Trybunalskissa.
Alice Weidel

Alice Weidel  (s. 1979) on saksalainen poliitikko. Hän on toinen oikeistopopulistisen Vaihtoehto Saksalle -puolueen liittopäiväryhmän johtajista.
Weidel suoritti Bayreuthin yliopistossa tutkinnot sekä taloustieteessä että kauppatieteessä. Hän teki väitöskirjansa Kiinan eläkejärjestelmästä, ja vietti sitä tehdessään kuusi vuotta Kiinassa. Hän on työskennellyt konsulttina Goldman Sachsille ja Allianzille. Hän liittyi Vaihtoehto Saksalle-puolueeseen vuonna 2013. Weidel asuu puolisonsa ja kahden poikansa kanssa Sveitsissä.
Jon Edward Ahlquist

Jon Edward Ahlquist (s. 1944) on yhdysvaltalainen lintutieteilijä ja molekyylibiologi. Hän on erikoistunut molekyylien fylogeniaan eli polveutumishistoriaan.
Ahlquist työskenteli yhdessä Charles Sibleyn kanssa Yalen yliopistossa, josta molemmat lähtivät 1987. Vuonna 1988 Yhdysvaltain kansallinen tiedeakatemia palkitsi heidät Daniel Giraud Elliot -mitalilla. Tammikuussa 1991 Sibley ja Ahlquist julkaisivat teoksen Phylogeny and Classification of Birds, missä he esittelivät uuden lintujen polveutumishistorian, joka tunnetaan Sibley-Ahlquist-taksonomiana. Teoksen julkaisuaikaan Ahlquist toimi Ohion yliopiston apulaisprofessorina. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1999.
Alone in the Dark: The New Nightmare

Pelaaminen

Peli on selviytymiskauhua, jossa pelaajan on pysyteltävä hirviöiden ulottumattomissa ja selvitettävä murhamysteeriä. Pelissä voi valita kahden pelattavan henkilön välillä, joilla on myös erilainen pelityyli.

Juoni

Pelipaikkana on Shadow Island -niminen salaperäinen saari. Pelin päähenkilöt ovat Aline Cedrac ja Edward Carnby, joka on tuttu myös muista Alone in the Dark -peleistä. Aline on tutkija, joka lähtee Edwardin kanssa tutkimaan saarta, tosin Edward tutkii ystävänsä murhaa, joka tapahtui saarella.
He lentävät lentokoneella saarelle, mutta ennen laskeutumista jokin salaperäinen olento hyökkää koneen kimppuun. Kone tekee pakkolaskun, ja Aline ja Edward hyppäävät laskuvarjoilla turvaan. Tässä kohtaa pelaaja valitsee kummalla hahmolla pelaa. Kummallakin on oma tarinansa ja tehtävät, mutta tarinat kuitenkin liittyvät toisiinsa. Aline aloittaa saarella sijaitsevan kartanon katolta, kun taas Edward aloittaa läheisestä hyytävästä metsästä. Henkilöt alkavat seikkailun aikana ymmärtää saaren tapahtumia ja hirviöitä. 
Pian he joutuvatkin hirviöiden omaan maailmaan, josta heidän täytyy paeta.
Saarella asuva intiaani suorittaa hirviöihin liittyvän rituaalin, joka lopulta tuhoaa hirviöt ja koko saaren. Aline ja Edward pakenevat helikopterilla, joka on lähetetty hakemaan heidät.

Vastaanotto

Peli on saanut Eurogamerin arvostelussa arvosanaksi 8/10.
Fairey Rotodyne

Fairey Rotodyne on niin sanottu VTOL-kone, eli pystysuoraan nousuun ja laskeutumiseen pystyvä lentokone. Ensilentonsa koneen prototyyppi Rotodyne Y (XE521) teki 6. marraskuuta 1957. Rotodynessä oli autogiron piirteitä: siinä oli sekä siivet että roottori.
Fairey Rotodyne tarkoitettiin lyhyiden reittien matkustajakäyttöön siviililiikenteessä ja sotilaskuljetuksiin. Kone jouduttiin hylkäämään sen liiallisen melutason vuoksi. Luokassaan konetyyppi ehti nopeusennätyksen, 307 km/h. Rotodynen lentoonlähtöpaino oli 15 000 kg, ja suunniteltu matkustajamäärä oli 57 matkustajaa. Koneprojekti peruutettiin 26. helmikuuta 1962 ja ainoa rakennettu kone romutettiin.
Barbu Catargiu

Barbu Catargiu (26. lokakuuta 1807 Valakia – 20. kesäkuuta 1862 Bukarest) oli ensimmäinen Romanian pääministeri vuonna 1862. Hänet salamurhattiin.
Catargiu opiskeli nuoruudessaan yhdeksän vuoden ajan Pariisissa. Hän kuului Valakian Obştească-kansankokoukseen, mutta pakeni maasta vuoden 1848 vallankumouksen aikana. Palattuaan hänestä tuli konservatiivinen poliittinen vaikuttaja, joka puolusti pajarien oikeuksia. Alexandru Ioan Cuzan tultua Romanian ensimmäiseksi ruhtinaaksi Catargiu toimi vuodesta 1859 maan valtiovarainministerinä, kunnes hänet nimitettiin 15. helmikuuta 1862 ensimmäiseksi pääministeriksi. Pääministerinä Catargiu puolusti maaorjuuden säilyttämistä, rajoitti paino- ja kokoontumisvapautta ja määräsi sotilaat estämään väkijoukoilta vuoden 1848 vallankumouksen muiston juhlimisen Blajin Câmpia Libertății -kentällä, mikä herätti vihaa häntä kohtaan. Hän määräsi myös aloittamaan Moldavian ja Valakian yhdistävän rautatien rakentamisen. Tuntemattomaksi jäänyt sala-ampuja ampui Catargiun tämän hevosvaunuihin 20. kesäkuuta 1862 Bukarestin tuomiokirkon edessä.
Arkadi ja Boris Strugatski

Arkadi Natanovitš Strugatski (ven. Аркадий Натанович Стругацкий; 28. elokuuta 1925 Batumi, Gruusian SNT – 12. lokakuuta 1991 Moskova) ja Boris Natanovitš Strugatski (ven. Борис Натанович Стругацкий; 14. huhtikuuta 1933 – 19. marraskuuta 2012 Pietari) eli Strugatskin veljekset ovat tunnetuimpia neuvostoliittolaisia tieteiskirjailijoita. He kirjoittivat teoksensa yhteistyössä.
Arkadi Strugatski oli koulutukseltaan japanin kielen kääntäjä. Boris Strugatski oli matemaatikko ja tähtitieteilijä. Veljesten teoksissa elävät rinnakkain sekä humanistiset että luonnontieteelliset teemat.
Boris Strugatski kirjoitti veljensä kuoleman jälkeen vielä kaksi romaania, mutta keskittyi lähinnä kantaa ottavaan kirjoitteluun demokraattisen opposition lehdistössä. Hän kävi myös oppositiolehti Novaja Gazetassa kirjeenvaihtoa Mihail Hodorkovskin kanssa tulevaisuudenvisioistaan.

Kirjallinen tuotanto

Kommunistisen utopiakirjallisuuden parissa uransa 1950-luvulla aloittaneet Strugatskit joutuivat 1960-luvun lopulla sensuurin hampaisiin vähentäessään teknologisia painotuksia ja keskittyessään heijastamaan oman aikansa todellisuutta mielikuvituksellisten elementtien avulla ja yleissävyn muuttuessa pessimistisemmäksi. Myöhemmästä linjastaan kirjailijat itse käyttävät nimitystä "yhteiskuntafantasia". Se tarjoaa kriittisen näkökulman nykyhetken ilmiöihin esittämällä ne etäännytetyssä muodossa (eli kärjistettyinä ja fantasiamaailmaan sijoitettuna).
Strugatskien teoksista tunnetuimpia on Stalker: Huviretki tienpientarelle (1972), jonka pohjalta Andrei Tarkovski ohjasi elokuvan Stalker (1979). Myös Fjodor Bondartšukin ohjaama elokuva Asuttu saari pohjautuu heidän teokseensa.
Jean-Féry Rebel

Jean-Féry Rebel (18. huhtikuuta 1666 – 2. tammikuuta 1747) oli ranskalainen barokkisäveltäjä ja viulistit. Hänen isänsä oli laulaja Jean Rebel. Jean-Féryn lahjakkuuden löysi pojan ollessa kahdeksanvuotias Jean-Baptiste Lully, joka alkoi antaa tälle opetusta viulunsoitossa ja sävellyksessä. Lullyn avulla Rebelin ura eteni nopeasti. Vuonna 1699 hänet nimitettiin oopperan ensiviulistiksi ja vuonna 1705 yhdeksi kuninkaan viulisteista. Vuosina 1718–1727 Rebel toimi kamarisäveltäjän asemassa ensin velipuolensa Michel Richard Delalanden kanssa, tämän kuoltua yksin, ja vuonna 1720 hän sai Royal Academy of Musicin kapellimestarin tehtävän.
Rebel julkaisi säveltäjänä viulu- ja laulumusiikkia, lyyrisen tragedian Ulysse (1703) ja baletteja, joista ensimmäinen oli Caprice (1711). Sen esittäjänä toimi Françoise Prévost, jonka tytär Anne meni naimisiin Rebelin François-pojan kanssa vuonna 1733. Rebelin viimeinen teos oli myös baletti, Les elemens (1737). Vuosina 1734 ja 1735 hän johti Concerts Spirituels -sarjaa.
Tonttu Toljanteri tonttujen tonttuna

Juoni

Tonttu Toljanteri (Kunto Ojansivu) paljastaa muita tonttuja vartioivan Tonttujen tontun (Karoliina Vanne) ja joutuu tämän tuuraajaksi.
Magne Havnå

Kuolema

Havnå menehtyi 29. toukokuuta 2004 veneilyonnettomuudessa. Hän oli kuollessaan 40-vuotias.
Etelä-Keravan vesitorni

Etelä-Keravan vesitorni sijaitsee Lahdenväylän tuntumassa Keravalla Alikeravan kaupunginosassa. 53 metriä korkea vesitorni valmistui YIT:n rakentamana 2008. Muodoltaan lieriömäisen ja 23 metriä korkean vesisäiliön tilavuus on 4 000 kuutiometriä. Torni on tasapaksun näköinen, sillä sen halkaisija on alhaalta huipulle saakka 16 metriä eikä itse säiliöosa erotu varresta. vesisäiliöosa on verhoiltu teräslevyillä. Tornin suunnittelu on Keravan kaupungin omaa työtä. Vesitornin huipulla on Vaisala Oyj:n tutkimus- ja tuotekehityssäätutka valkoisen pallomaisen antennisuojan sisällä.
Martti Turunen (lääkäri)

Martti Ilmari Turunen (17. tammikuuta 1918 Petäjävesi – 27. toukokuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen lääkäri. Hän oli Suomen ensimmäinen modernin vatsakirurgian systemaattinen kehittäjä, professori ja HYKSin johtava ylilääkäri.

Henkilöhistoria

Turusen vanhemmat olivat ratamestari Tahvo Turunen ja Hilda Maria Raitanen ja puoliso vuodesta 1944 lääketieteen lisensiaatti Marja Terttu Kitunen. Turunen pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1938 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1947. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1951 ja erikoistui kirurgiaan 1952 ja rintaelinkirurgiaan 1955. Turunen oli useiden koti- ja ulkomaisten alan järjestöjen jäsen ja hänelle myönnettiin lukuisia kunniamerkkejä. Hänellä oli myös paljon luottamustehtäviä kunnallisissa, lääketieteellisissä ja kansanterveydellisissä järjestöissä. Hän toimi muiden muassa Syöpäsäätiön ja Suomen syöpäyhdistyksen johtotehtävissä. Hänen ystävällinen hymynsä, lämmin kädenpuristuksensa ja osaa ottava sana potilaalle opettivat hänen oppilailleen muutakin kuin kylmää lääkätiedettä. Turunen kuoli 27. toukokuuta 1993 Helsingissä pitkällisen sairauden uuvuttamana.

Ammattiura

Rintaelinkirurgian dosentti Helsingin yliopistossa Turusesta tuli 1955 ja kirurgian dosentti 1957. Helsingin yliopiston kirurgian professorina hän toimi 1964–1985 ja samaan aikaan HYKSin II kirurgian klinikan ylilääkärinä. Koko HYKSin johtava ylilääkärin hän oli 1978–1985, eläkkeellä jäämiseensä asti. Turusen lääkäritoiminta alkoi jo ennen lisensiaatin tutkintoa sodan aikana joukkosidontapaikan lääkärinä, sotilasarvoltaan hän oli tykistöluutnantti. Sodan jälkeen hän toimi Kontioniemen parantolalääkärinä ja myöhemmin Satalinnan ja Kiljavan parantoloiden kirurgina. Tärkeän osan elämäntyöstään Turunen teki HYKSin II kirurgian klinikan esimiehenä. Hän loi ympärilleen ilmapiirin, jossa oli helppo viihtyä ja tehdä työtä. Klinikalle syntyi oma koulukunta, jota arvostettiin sekä Suomessa että ulkomailla. Siellä tehtiin Turusen johdolla mm. Suomen ensimmäinen munuaissiirto kuolleelta henkilöltä elävälle 1968 ja kokeiltiin maksansiirtoa muun muassa sioilla.Turunen toimi klinikan esimiehenä ajankohtana, jolloin sairaalatoiminta kehittyi voimakkaasti. Hän osallistui muun muassa Meilahden sairaalan suunnitteluun sekä toiminnan käynnistämiseen ja kehittämiseen. HYKSin liittohallituksen jäsenenä ja varapuheenjohtajana hän toimi 1967–1977.
Tiedemiehenä Turunen oli pidättyvä ja maanläheinen. Hänen tutkimusaiheensa löytyivät poikkeuksetta kliinisistä ongelmista. Keuhkotuberkuloosiin, aikanaan yleiseen kansantautiin, liittyneiden varhaisvuosien tutkimusten jälkeen hänen ja hänen työryhmänsä merkittävin tieteellinen tutkimussarja käsitteli maksakirroosiin liittyvien vuotojen uuden leikkausmenetelmän kehittämistä. Tutkimussarja on maailmanlaajuisesti tunnettu.
Shōmu

Shōmu (jap. 聖武天皇, Shōmu-tennō, 701 lähellä Naraa – 21. kesäkuuta 756, Nara) oli perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japanin 45. keisari. Hänet muistetaan erityisesti buddhalaisen uskonnon suojelijana: hänen hallituskaudellaan maahan rakennettiin suuria buddhalaisia temppeleitä ja buddhalaisuudesta tuli käytännössä maan valtionuskonto.
Shōmu oli keisari Mommun ja Fujiwara no Miyakon, Fujiwara no Fuhiton tyttären poika. Hän oli vielä lapsi isänsä kuoleman aikaan, minkä vuoksi keisarinnat Gemmei ja Genshō hallitsivat ennen häntä. Shōmun täti ja edeltäjä, keisarinna Genshō, luovutti valtaistuimen hänelle vuonna 724. Hänen puolisonsa Kōmyō kuului Fujiwara-klaaniin, joten hän oli ensimmäinen keisari, jonka puoliso ei syntynyt keisarilliseen perheeseen.
Shōmu ja hänen vaimonsa olivat hurskaita buddhalaisia, ja keisari käyttikin suuria summia rahaa buddhalaisten temppelien ja luostarien rakennuttamiseen. Hänen tavoitteenaan oli luoda buddhalainen hallintojärjestelmä, joka voisi kilpailla maallisen byrokratian kanssa. Vuonna 741 hän määräsi perustettavaksi luostarin jokaiseen Japanin provinssiin (provinssitemppelit). Erityisesti hänet tunnetaan maan silloiseen pääkaupunkiin Naraan rakennetusta Tōdai-jin temppelistä, jonka Daibutsuden-halli on edelleen alkuperäistä pienempänäkin maailman suurin puurakennus, ja sen sisälle valetusta valtavasta Vairocana-buddhan patsaasta. Patsaan rakennustyöt aloitettiin vuonna 743 ja se valmistui vuonna 752; patsas on 16 metriä korkea ja painaa 500 tonnia. Kalliit rakennushankkeet tyhjensivät keisarillisen aarrekammion. Patsaan pyhitysseremoniassa käytetyt rituaaliesineet ja keisarille kuuluneet esineet ovat säilyneet hyvin, ja niitä pidetään temppelin Shōsō-in-hallissa.
Robert Venturi

Robert Charles Venturi, Jr. (25. kesäkuuta 1925 – 18. syyskuuta 2018) oli yhdysvaltalainen arkkitehti, joka tunnettiin postmodernistisen tyylin uranuurtajana yhdessä vaimonsa ja yhtiökumppaninsa Denise Scott Brownin kanssa. Hän kirjoitti kaksi merkittävää kirjaa, Complexity and Contradiction in Architecture (1966, suom. Moninaisuus ja ristiriitaisuus arkkitehtuurissa, Avain 2006) ja Learning from Las Vegas (yhdessä Denise Scott Brownin ja Steven Izenourin kanssa, 1972). Venturi käänsi modernistiarkkitehti Ludwig Mies van der Rohen kuuluisan lauseen ”Less is more” (”Vähemmän on enemmän”) päälaelleen muotoon ”Less is a bore” (”Vähemmän on tylsää”).
Venturi syntyi Pennsylvanian Philadelphiassa, valmistui Princetonin yliopistosta ja täydensi opintojaan Roomassa 1954–1956. Vuonna 1951 Venturi teki yhteistyötä Eero Saarisen kanssa. Valtaosan elämästään hän asui synnyinkaupungissaan Philadelphiassa ja opetti Pennsylvanian yliopistossa 1959–1967. Sen lisäksi hän luennoi Harvardin ja Yalen yliopistoissa. Hän meni vuonna 1967 naimisiin tärkeän yhteistyökumppaninsa Denise Scott Brownin kanssa. Pariskunnan arkkitehtitoimiston nykyinen nimi on Venturi, Scott Brown and Associates (VSBA).
Robert Venturin äidilleen suunnittelema Vanna Venturi House (1964) palkittiin vuonna 1989 Yhdysvaltojen arkkitehtijärjestön AIA:n 25-vuotispalkinnolla ja pääsi mukaan yhdysvaltalaista arkkitehtuuria esittelevään postimerkkisarjaan. Venturin muita merkittäviä töitä ovat paloasema numero 4 Indianan osavaltion Columbusissa (1968), Princetonin yliopistokampuksen Gordon Wu Hall (1983) ja Lontoon National Galleryn laajennus Sainsbury Wing (1991). Venturi sai Lontoon kansallisgallerian laajennuksen tehtäväkseen sen jälkeen, kun Walesin prinssi Charles oli hylännyt kaikki modernin tyylin arkkitehtien ehdotukset.
Venturi voitti vuonna 1991 Pritzker-palkinnon. Vuonna 1992 hän sai Denise Scott Brownin kanssa Yhdysvaltain presidentin myöntämän taidepalkinnon National Medal of Arts. Hän kuului Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemiaan vuodesta 1990.
Daria Werbowy

Daria Werbowy (s. 19. marraskuuta 1983) on ukrainalais-kanadalainen malli. Hänet tunnetaan muun muassa ranskalaisen kosmetiikkayhtiö Lancômen Hypnose-hajuveden mainoskasvona. Werbowylla on halussaan ennätys useimpien muotinäytösten avaus- ja lopetusmallina yhden kauden aikana. Werbowy on työskennellyt useille suurille muotitaloille ja poseerannut tunnettujen muotilehtien, kuten Voguen ja Ellen kansikuvissa.
Säterinmetsä

Säterinmetsä on uudehko pientaloalue Espoossa Etelä-Leppävaarassa. Alue sai hyvin väljän aluekaavan, jossa lähinnä määriteltiin talon julkisivun etäisyys kadusta, talon harjakorkeus sekä harjan kaltevuuskulma. Täten alueelle syntyi niin sanottuja englantilaistyyppisiä kaupunkipientaloja, jotka on rakennettu toisiinsa kiinni.
Feministinen itsepuolustus

Feministinen itsepuolustus on itsepuolustuslajien opetusta ja käyttöä osana feminististä naisten yhteiskunnallisen aseman parantamista ja naisiin kohdistuvan väkivallan ehkäisyä. Feministisen itsepuolustuksen lähtökohtana on feministinen analyysi yhteiskunnasta ja sen sukupuolittuneesta väkivallasta.

Feministinen itsepuolustus maailmalla

Feministinen itsepuolustus sai alkunsa Yhdysvalloissa 1970-luvulla. Feministinen itsepuolustus levisi Länsi-Eurooppaan 1970-luvun lopussa.

Feministinen itsepuolustus Suomessa

1980-luvun alussa sitä alettiin opettaa myös Suomessa. Kursseja on sittemmin järjestetty useilla eri paikkakunnilla.
Uljas Pulkkis

Uljas Voitto Pulkkis (s. 22. heinäkuuta 1975) on suomalainen säveltäjä. Hän opiskeli aluksi matematiikkaa Helsingin yliopistossa mutta vaihtoi pääaineekseen musiikkitieteen ja alkoi opiskella sävellystä Harri Vuoren johdolla. Pulkkis jatkoi opintojaan Sibelius-Akatemiassa Tapani Länsiön oppilaana.
Pulkkis on vakiinnuttanut asemansa yhtenä suosituimmista nykysäveltäjistä Suomessa. Hän voitti Kuningatar Elisabetin sävellyskilpailussa ensimmäisen palkinnon vuonna 1999 teoksellaan Tears of Ludovico (pianolle ja pienelle orkesterille). Tämän lisäksi suurta huomiota herätti myös viulukonsertto Enchanted Garden (2000), joka sai kantaesityksensä vuoden 2000 Ung Nordisk Musik -festivaalilla Helsingissä. Kappale voitti lisäksi vuonna 2001 Unescon Rostrumin (Vuosittainen UNESCO:n ja Kansainvälisen musiikkineuvoston järjestämä sävellyskuuntelu) yleisen sarjan.
Uljas Pulkkis sävelsi Ilmajoen Musiikkijuhlille kausille 2013–2014 kantaesityksenä Urho Kekkosesta kertovan oopperan, jonka libreton kirjoitti Lasse Lehtinen.