google/wiki40b huggingface dataset:
Roland Deschain

Roland Deschain on fiktiivinen hahmo Stephen Kingin kirjasarjassa Musta torni. Hahmon esikuvana toimi Clint Eastwoodin spaghettiwesterneissä näyttelemä "Mies ilman nimeä". 
Roland on rappeutuvan maailmansa viimeinen revolverimies, joka on matkannut sukupolvien ajan kohti kohtaloansa Mustaa tornia. Hänen juurensa alkavat Gileadista, entisen maailman sykkivästä keskuksesta, jossa hänet kasvatti itse Arthur Eldistä periytyvä Steven Deschain. Tarinan aikana Roland tapaa useita uusia ystäviä ja seuraajia, mutta myös esteitä ja vaaroja.
Luonteeltaan Roland on synkkä, hiljainen ja mielikuvitukseton. Hänellä on siniset, armottomat "pommikonelentäjän silmät" (kuten Eddie Dean niitä kutsuu) ja revolverimiehenä hänet on luotu tappamaan. Hän on tottunut tekemään oman mielensä mukaan ja ihmiset harvoin estelevät häntä. Hän kätkee mietteensä ja vaikuttaa usein tunteettomalta, mutta tarinan myötä hänestä tulee avoimempi ja läheinen ka-tetinsa kanssa.

Menneisyys

Rolandista tuli kautta aikojen nuorin revolverimies, kun hän suoritti miehuuskokeensa päihittämällä opettajansa Cortin kaksintaistelussa huikeassa 14 vuoden iässä. Hänen arkkivihollisekseen nousee Walter O'Dimn, hänen isänsä hovivelho ja äitinsä rakastaja (tunnettuna tuolloin nimellä Marten), joka on esiintynyt muissakin Kingin teoksissa, muun muassa romaanissa Tukikohta nimellä Randall Flagg. Rolandin ystäviä taas olivat Cuthbert Allgood, Alain Johns sekä Jamie DeCurry.
Rolandin nuoruudessa (joka kerrotaan neljännessä kirjassa nimeltään Velho) vallitsi sota revolverimiesten ja "Hyvän Miehen" John Farsonin välillä. Hänet ja hänen ystävänsä Cuthbert Allgood sekä Alain Johns lähetetään Mejisin kreivikuntaan turvaan, ja he esiintyvät paikkakunnalla valenimillä. Täällä Roland tapaa elämänsä (ainoan) rakkauden Susan Delgadon, sekä Sheemieksi kutsutun pojan joka liittyy Rolandin joukkoon. Roland joutuu myös mukaan juonitteluihin saatuaan selville "Suurten Ruumisarkunmetsästäjien", John Farsonin alaisten suunnitelmat Mejisissä. Roland ystävineen onnistuu estämään Ruumisarkunmetsästäjien suunnitelmat, mutta menettää Susanin. Menetyksen jälkeen Rolandista tuli sulkeutuneempi ja synkempi. Hän ei enää koskaan nauranut huolettomasti tai nukkunut hyvin.
Mejisissä Roland sai haltuunsa Velhon lasin, yhden kolmestatoista lasipalloista, joilla voi nähdä näkyjä eri paikoista, tapahtumista ja ajoista. Hän on nähnyt Velhon lasista näyn Mustasta Tornista, ja hän päättää ystäviensä kanssa lähteä etsimään tätä. Ennen tätä hän kuitenkin kokee jälleen menetyksen: hän vahingossa yllätettynä, Velhon lasin harhaanjohtamana, ampuu äitinsä Gabrielle Deschainin.
Roland etsii Mustaa Tornia aluksi ystäviensä kanssa. Jericho-kukkulalla käydään kuitenkin viimeinen taistelu revolverimiesten ja John Farsonin voitokkaiden joukkojen välillä. Tästä taistelusta vain Roland selviää. Hän jatkaa etsintäretkeään ja Walter O'Dimnin takaa-ajoaan yksin.
Hora

Hora (kreik. χορός,  tanssi) on romanialainen ja moldavialainen kansantanssilaji. Se on erityisesti juhlissa tanssittava piiritanssi, jossa on paljon osanottajia.
Tanssin kreikankielinen nimi on käytössä piiritanssin yleiskäsitteenä laajalti koko Balkanin alueella ja sen kreikankielinen alkumuoto myös kreikkalaisessa kansanmusiikissa. 
Muita tanssin nimivariantteja ovat venäläinen horovod, bulgarialainen horo, makedonialainen oro, gagauzialainen huro, ukrainalainen ja serbialainen kolo ja Mustanmeren alueen turkkilaisten horon.
Lara (vene)

Lara (FIN-10) on Suomeen Suomessa 1998 Kanadasta tuotu klassinen 8mR-purjevene. Sherman Hoyt:n suunnittelema vene rakennettiin 1929 Henry B. Nevinsin telakalla. Vene on ns. toisen säännön kasi joka kuuluu suomalaisten kärkinelikkoon rankinglistalla. Vene kuuluu HSS:n kasilaivueeseen.
Tapio Pekola

Tapio Pekola (31. maaliskuuta 1940 Oulu – 18. lokakuuta 2011) oli suomalainen urheilukirjailija ja toimittaja. Hän toimi Juoksija-lehden toimitusjohtajana ja päätoimittajana.
Oululaissyntyinen Pekola asui pitkään Turussa, mutta muutti sieltä Vantaalle. Hän työskenteli Juoksija-lehden päätoimittajana sen perustamisesta 1971 vuoteen 1981 ja jälleen 1987–1997. Sen jälkeen hän jatkoi toimittajana vuoteen 2008, jolloin jäi eläkkeelle. Häntä on sanottu tulisieluiseksi kirjoittajaksi, joka otti lehdessä voimakkaasti kantaa juoksun ja hiihdon puolesta muun muassa vaatimalla pääkaupungin siirtämistä Jyväskylään, jossa säät suosivat ulkoliikuntaa.
Flagellantit

Flagellantit olivat 1200–1400-luvuilla esiintyneitä uskonnollisia liikkeitä, joiden jäsenet ruoskivat ruumistaan synnin aiheuttaman turmeluksen kuolettamiseksi. Erityisesti tätä käytettiin katumuksen osoittamiseksi mustan surman aikana, jotta Jumala lopettaisi epidemian. Paavi Klemens VI kielsi vuonna 1349 liikkeen, jota hän piti uhkana omalle asemalleen. Sen jälkeen heitä alettiin vainota ja polttaa rovioilla. Ruoskijoista käytetty nimitys flangellantit pohjautuu latinan ruoskimista tarkoittavaan flagellare-sanaan.

Liikkeen alku

Ensimmäinen kuvaus ilmiöstä on vuodelta 1210. Keski-Italian Perugiassa kaupungin asukkaat olivat alkaneet ruoskia itseään. Mukana olivat niin aateliset kuin aatelittomat, nuoret ja vanhat, ja he kulkivat kaupungin kaduilla vailla rihman kiertämää. Jokaisella oli nahkaremmeistä tehty raippa. Ilmiön kirjaaja munkki Justinos arveli, että käyttäytymisen taustalla oli laittomuuksien ja epäjärjestyksen lisääntyminen, jota piiskaajat halusivat katua ja sovittaa.
Itsensä kiduttamista oli tehty kristittyjen munkkien ja erakkojen keskuudessa jo ennen flagellantteja. Piinaaminen katsottiin katumuksen ja hurskauden osoitukseksi. Munkit saattoivat käyttää paljaalla iholla rengashaarniskaa kuolettaakseen lihansa. Toiminta levisi 1200-luvulla luostarien ulkopuolelle kaikkiin yhteiskuntaluokkiin. Naiset osallistuivat siihen yleensä sisätiloissa. Samalla liike muuttui fanaattiseksi: toiminnalla haluttiin saada synnit anteeksi ja kuolemanjälkeinen palkkio.

Liikkeen kukistaminen

Vähitellen liikkeestä tuli rasite yhteiskuntarauhalle. Flagellantit syyttivät muita epäuskoisiksi ja paholaisen kanssa liittoutuneiksi. He vainosivat juutalaisia. Kirkko piti epäkohtana sitäkin, että papisto syrjäytyi syntien anteeksisaamisesta ja synninpäästöstä. Niinpä paavi kielsi itsensä ruoskimisen ja julisti liikkeen kerettiläiseksi vuonna 1261. Toiminta laatui Italiassa, mutta sen voittokulku jatkui muualla Keski-Euroopassa. Ruttoepidemian eli mustan surman puhkeaminen 1340-luvulla synnytti liikkeen uuden kukoistuksen. Tällöin sen vahvoja tukialueita olivat Speyerin ja Strasbourgin seudut. Muuallakin Saksassa liike sai kannatusta ja kiertävät flagellantit otettiin usein vastaan riemuiten kirkonkellojen soidessa.
Yksi flagellanttien lahko oli kuolleistaherättäjät. He yrittivät palauttaa kuolleet henkiin itseään ruoskimalla. Paavi ja Saksan piispat tuomitsivat kuolleistaherättäjät kerettiläisinä kuolemaan vuonna 1349. 
Liike nousi esille vielä vuonna 1399 Modenassa, jossa yhden miehen näky synnytti kansanliikkeen. Sen johtajat poltettiin kerettiläisinä roviolla. Saksassa nousi vuonna 1414 esille mies, joka julisti itsensä profeetaksi ja alkoi johtaa flagellanttien ryhmää. Hänet poltettiin samana vuonna roviolla. Tätä pidetään liikkeen loppuna.
Valkoisen neilikan velho

Arviot

Jo näyttelijä Hilkka Helinä huomauttaa haastattelussa vuonna 1946 juonen sekavuudesta. Aikalaisarvioiden näkymykset tiivistyvät Hans Kutterin (Hufvudstadsbladet) toteamuksessa: "Lyhyesti sanottuna erinomainen filmi - jos sisällöstä olisi ymmärtänyt jotakin. 
Myös myöhemmissä televisioesitysten yhteydessä julkaistuissa arvioissa todetaan tarinan sekavuus.
Tarinan velho, monitoiminen hammaslääkäri Lauri Liesi (Joel Rinne), on myös taikuri ja salapoliisi, jonka salonkisankarin charmi jää kuitenkin vajaaksi. Jännityskomedia sotkeutuu kriitikkojen mukaan omaan näppäryyteensä, mutta lähes tolkuttomasta tarinassa on kuitenkin kiistatonta surrealismia.
Monimutkainen juoni voi kadota katsojalta, ellei ole tarkkana, todetaan Ylen sivuilla julkaistussa elokuvan esittelyssä. Kirjoittaja mielestä velho-elokuvan tahaton tai tahallinen komiikka kuitenkin puree yhä nykykatsojaankin, vaikka kahden kirjeen katoamiseen ja petokseen ja juonitteluun perustuva jännitys ei välttämättä.
Auvo Vihro

Auvo Vihro (s. 10. toukokuuta 1956 Polvijärvi) on suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja.
Vihro opiskeli näyttelemistä Teatterikorkeakoulussa, josta hän valmistui vuonna 1985. Aikaisemmin hän oli opiskellut hammaslääketiedettä ja taidehistoriaa. Hän on ollut kiinnitettynä Lahden kaupunginteatteriin ja Tampereen Työväen Teatteriin, jossa hän on näytellyt vuodesta 1991. Tampereen vuosinaan hän on esittänyt muun muassa Larrya Closerissa, Emil Aaltosta Suutari Aaltosessa, Markus Hautalaa Fundamentalistissa ja Antonio Salieria Amadeuksessa.
Vihro on työskennellyt myös teatteriohjaajana. Hän on ohjannut muun muassa Asko Sahlmanin runokoosteen Yhdeksän elämää (1999) Tampereen Teatterille sekä näytelmät Rauta (2003), Yön kosketus (2005), Manner (2011) ja Kolme iloista rosvoa (2015) Tampereen Työväen Teatterille. Vuonna 2010 hänet valittiin Tampereen Teatterikesän taiteellisen johtoryhmän jäseneksi. Hän jätti johtoryhmän vuonna 2013.
Vihro on esiintynyt myös elokuvissa ja televisiossa. Hän on esiintynyt miespääosassa elokuvassa Kaivo (1992), esiintynyt Lauri Kettusen roolissa televisiosarjassa Siperian nero (2000–2001) ja Aatos Launiksen roolissa televisiosarjassa Taivaan tulet (2007–2010). Vuodesta 2012 Vihro on toiminut joulupukkina jouluaattoaamun Joulupukin Kuuma linja -ohjelmassa.
Vuonna 2003 Vihrolle myönnettiin Veikko Sinisalo -palkinto.
Vihro on naimisissa näyttelijä Minna Hokkasen kanssa. Heillä on kaksi lasta, vuonna 1991 syntynyt poika ja vuonna 1994 syntynyt tytär.
Hyppykäsky

Hyppykäsky on ohjelmointikielissä lause, joka siirtää ohjelman suorituksen käskyn osoittamaan paikkaan.
Useissa ohjelmointikielissä on goto-lause, joka on yksi muoto hyppykäskylle. Eräissä tapauksissa käytetään setjmp() ja longjmp() funktioita käsittelemään poikkeustilannetta.
Ylemmän tason kielissä on tyypillistä käyttää toistorakenteita ja funktiokutsuja hyppykäskyjen sijaan. Etenkin goto-lauseen käytöstä Edsger Dijkstra on kirjoittanut tunnetun kirjoituksen ”Go To Statement Considered Harmful”.
Hyppykäskyjä käytetään vielä epärakenteellisessa ohjelmoinnissa kielissä, jotka eivät tue toistorakenteita kuten komentosarjakielissä.
Assemblyssä on tyypillistä toimia hyppykäskyillä esimerkiksi toistorakenteiden tai ehtolauseiden toteuttamiseen. Esimerkki toistorakenteesta Motorola 68000 -suorittimella, joka käyttää ehdollista dbra-käskyä (engl. decrement and branch) lukusarjan yhteenlaskussa:
    move.l #ALKU, a0
    moveq #0, d0
    moveq #0, d1
    moveq #5, d2
loop:
    move.w (a0)+, d0
    add.l d0, d1
    dbra d2, loop
RN Antonio da Noli

Palvelus

Alus upotettiin 9. syyskuuta 1943.
Kirvesjärvi (Orivesi, itäinen)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,6 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee Siikanevan eteläpuolella kohoavalla mäkisellä järvialueella, jossa järven ympäristö on alavaa suovaltaista metsämaata. Järvi on kolmesta Kirvesjärvistä itäisin ja sillä on kartan mukaan yksi saari. Järven rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueeseen (35.74), jonka Kooninjoen valuma-alueeseen (35.745) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 176,3 metriä mpy. Siihen on johdettu kaksi suo-ojaa ja koillisrantaan tulee Ison Vuorijärven laskuoja. Kirvesjärven laskuoja laskee läntiseen Kirvesjärveen.
Vanuvuori

Vanuvuoren kaupunginosa

Kuopion 39. kaupunginosana Vanuvuori sijaitsee Hiltulanlahden kaupunginosan itäpuolella ja Pirtin kaupunginosan eteläpuolella. Se on veden rajaama kolmesta ilmansuunnasta: idässä se rajoittuu Kallaveden Mustalahteen, pohjoisessa Koiraveteen ja lännessä (Koiraveden) Hiltulanlahteen. Tieyhteys kaupunginosaan johtaa etelästä Hiltulanlahden kautta. 
Vanuvuorelle aiotaan rakentaa vuoden 2015 jälkeen asuinalue.
Pultava (kirja)

Pultava (alkuteos Poltava) on ruotsalaisen historioitsijan ja kirjailijan Peter Englundin vuonna 1988 julkaistu läpimurtoteos, joka käsittelee nykyisen Ukrainan alueella sijaitsevan Pultavan kaupungin lähellä vuonna 1709 käytyä Pultavan taistelua. Englund kirjoitti teoksen samanaikaisesti vuonna 1989 valmistuneen väitöskirjansa kanssa. Kirja oli suuri myyntimenestys: sitä on myyty maailmanlaajuisesti yli 250 000 kappaletta, ja se on käännetty lukuisille kielille.
Ariègenseisoja

Ulkonäkö

Yleisvaikutelma on tyylikäs ja hienostunut. Pää on pitkä ja kulmikas. Kallo on lyhyt, hieman kaareva ja hieman kuonoa pidempi. Otsapenger on vain hieman korostunut. Silmät ovat hieman soikeat ja väriltään joko tummat meripihkat tai ruskeat (karvapeitteen väriin sointuen). Korvat ovat riippuvat, pitkät, melko ohuet ja kiertyvät. Kuono on suora ja pitkä. Kirsun väritys sointuu karvapeitteen väriin, vaihdellen vaaleanpunaisesta punertavaan lihanväriseen ja vaaleanruskeaan; se ei koskaan saa olla musta. Huulet ovat selkeästi riippuvat. Purenta voi olla leikkaava tai tasapurenta. Ylälinja on etuosassa lähes tulkoon suora, lantion kohdalla hieman kaareutuva. Runko on vahva ja vankka, muttei raskas. Rintakehä on syvä ja leveä, selkä suora ja pitkähkö. Vatsaviiva on hieman ylösvetäytynyt. Kuivaraajaisuus selkeästi erottuvin ääriviivoin on toivottavaa. Häntä on tyvestä vahva ja kapenee kärkeä kohti. Ranskassa se on perinteisesti typistetty 4/10:aan alkuperäisestä pituudesta. Karvapeite on lyhyt, kiiltävä ja pinnanmyötäinen. Pohjaväri on valkoinen, jossa on yleensä oransseja ja toisinaan ruskeita laikkuja tai täpliä. Jotkin yksilöt ovat lähes tulkoon kokonaan valkoisia, ainoastaan pienin kellanruskein tai ruskein pilkuin täplittyneitä. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 60–67 cm ja narttujen 56–65 cm välillä.

Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on mukautuvainen, kestävä ja helppo kouluttaa.

Alkuperä

1800-luvulla vanhoja ranskalaisia seisojia risteytettiin oranssivalkoisten eteläranskalaisten seisojien kanssa. Lopputuloksena syntyi nykyinen ariègenseisojana tunnettu rotu, jota alettiin populaaton vähennyttyä elvyttämään vuonna 1990.
Karl-Erik Forssell

Karl-Erik Forssell (27. marraskuuta 1905, Helsinki − 2. toukokuuta 1995, Turku) oli Porvoon hiippakunnan järjestyksessä kolmas piispa.
Karl-Erik Forssell vihittiin papiksi vuonna 1927. Hän valmistui teologian lisensiaatiksi Åbo Akademissa vuonna 1949 ja väitteli teologian tohtoriksi vuonna 1955.
Forssell toimi Pernajassa apupappina vuosina 1927−1931 ja kappalaisena vuosina 1931−1935. Tämän jälkeen hän työskenteli Turun ruotsalaisen seurakunnan kappalaisena vuosina 1935−1953 ja kirkkoherrana vuosina 1953−1961. Vuosina 1956−1961 hän oli Porvoon hiippakunnan tuomiokapitulin asessori. Vuonna 1961 hänet valittiin Porvoon hiippakunnan piispaksi ja hän toimi tässä virassa eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1970 saakka.
Fredrikstad FK

Historia

Fredrikstad Fotballklubb perustettiin 7. huhtikuuta 1903 jalkapallon erikoisseuraksi, kun monet urheiluseurat keskittyivät pääasiassa maastohiihtoon ja yleisurheiluun. Se olikin Norjan ensimmäinen pelkästään jalkapalloon keskittynyt seura. Perustamisen aikoihin joukkueella olikin vaikeuksia löytää itselleen vastustajia. Pian vastustaja kuitenkin löytyi, kun naapurikaupunki Sarpsborgissa asunut englantilainen H. W. Kenworthy tahtoi harrastaa kotimaansa lajia, kävi harjoittelemassa Fredrikstadissa ja perusti vielä saman vuoden aikana Sarpsborg Footballklubbin. Joukkueet kohtasivat Sarpsborgissa 600 katsojan edessä ja FFK voitti maalein 4–0. Pian seurat perustivat paikallisen jalkapallosarjan, johon nopeasti liittyi lisää joukkueita. 
Vuonna 1932 FFK selviytyi Norjan Cupin loppuotteluun, missä se voitti Ørn Hortenin maalein 6–1. Tästä alkoi joukkueen pitkä menestyskulku ja ennen toista maailmansotaa se voitti cup-mestaruuden vielä neljästi. Kaudella 1937–1938 pelattiin ensimmäinen sarjamuotoinen kausi, minkä joukkue myös voitti. 
Saksalaismiehityksen aikaan Norjassa ei jalkapalloa pelattu, mutta sodan jälkeen jalkapallon suosio oli Norjassa korkeammalla kuin koskaan ennen. Jalkapallon taso oli myös noussut ja kilpailu kiristynyt. 1940-luvulla FFK selvisi kolmesti cupin finaaliin, mutta hävisi joka kerta. Toisen liigamestaruutensa se voitti vuonna 1949. Menestyskulku sai jatkoa 1950- ja 1960-luvuilla. Joukkue voitti kuusi kertaa Norjan mestaruuden ja seitsemän kertaa hopeaa. Cup-mestaruuden se voitti neljästi. 
1970-luvulla alkoi taas laskusuhdanne. Vielä 1971 joukkue selviytyi cupin finaaliin, mutta myöhemmin putosi korkeimmalta sarjatasolta ensimmäistä kertaa historiansa aikana. Joukkueen jojo-tyylinen liike sarjatasojen välillä jatkui 1980-luvulle saakka. Vuonna 1984 joukkue voitti cup-mestaruuden, mutta samana vuonna putosi jälleen kerran liigasta. Vuonna 1992 joukkue putosi peräti kolmanteen divisioonaan, mistä se nousi vasta kymmenen vuoden kuluttua, 2002. Joukkueen uuden nousun merkittävä hahmo oli vuonna 2001 valmentajaksi tullut Knut Torbjørn Eggen, joka toi otteisiin ammattimaisuutta ja nosti seuran kauden 2003 päätteeksi takaisin korkeimmalle sarjatasolle ensimmäisen kerran kahteenkymmeneen vuoteen.
Susanna Ruotsalainen

Susanna Ruotsalainen (s. 25. lokakuuta 1973 Uppsala, Ruotsi) on suomalainen markkinoija ja brändääjä ja entinen SM-tason lentopalloilija. Suurelle yleisölle Ruotsalainen tuli tunnetuksi ollessaan Diili-tv-ohjelman kilpailijana vuonna 2010. Hän oli myös yksi kilpailija Viidakon tähtöset -ohjelman ensimmäisellä tuotantokaudella, jossa hän sijoittui toiseksi. Hän on kilpaillut myös vuoden 2005 Suuri Seikkailu-tv-ohjelmassa.

Yksityiselämä

Ruotsalainen seurusteli syksystä 2010 lähtien entisen mäkihyppääjän Matti Nykäsen kanssa. Pari meni kihloihin tammikuussa 2011 ja he asuivat sittemmin Jyväskylässä. Ennen Jyväskylään muuttoa Ruotsalainen asui Helsingin Punavuoressa kuusi vuotta. Hän hoiti jonkin aikaa myös Nykäsen keikkoihin ja mäkihyppyyn liittyneitä asioita. Kihlaus purkautui keväällä 2013. Ruotsalainen opiskelee urheilujohtamista maisteriohjelmassa Jyväskylässä.
Pikkusormi

Pikkusormi (tai pikkurilli, latinaksi digitus minimus, digitus quintus tai digitus V) on ihmisen sormista tavallisesti ohuin ja peukalon kanssa lyhin ihmisestä riippuen. Pikkusormi sijaitsee kauimpana peukalosta. Joillakin ihmisillä pikkusormi on vinossa asennossa.
Koskuen koulu

Koskuen koulu on peruskoulu Kurikan kunnassa, entisen Jalasjärven kunnan alueella Koskuen kylässä, Koskutjärven rannalla. Vuonna 2010 koulussa on 51 oppilasta ja kolme opettajaa sekä luokat 1.–6. Koulunjohtajana toimii Jaana Korkiamäki.

Historia

Vuonna 1886 Jalasjärven kuntakokouksessa päätettiin perustaa Koskuen koulu, vaikka Jalasjärven pohjoisosassa sijaitsevan Luopajärven kylän asukkaat vastustivatkin sitä, sillä he totesivat koskuelaiset liian sivistymättömiksi, ettei koulu saisi kylästä oppilaita kuitenkaan. Koulunkäynti alkoi syksyllä 1887 Ala-Seilon päärakennuksessa. Rakennuksessa oli myös opettajan asunto. Kouluun kirjoittautui yhteensä 38 oppilasta ensimmäisenä syksynä. Jo ennen kevättä osa ilmoittautuneista lopetti opintonsa. Koskuen koulun ensimmäinen opettaja oli nimeltään Henrik Iivar Westerlund.
Ensimmäisen talven aikana Koskutjärven rantaan, Iisakki Majan maista erotetulle alueelle alettiin tuoda rakennustarpeita omaa koulurakennusta varten. Rakennus valmistui vuonna 1888 ja lokakuussa se vihittiin käyttöön. Uusi koulurakennus oli kuitenkin talvella kylmä eikä täyttänyt opettaja Westerlundin toiveita. Koulun tontille valmistuivat lisäksi sauna ja ulkorakennus. Seuraavan kesän tultua koulun seiniä tilkittiin, huoneita paperoitiin sekä lattiat otettiin ylös.
Koskuen koulussa oli aluksi oppilaita lapsista jo aikuisiksi katsottaviin nuoriin. Tästä seurasi opettajalle harmia, koska nämä nuoret eivät enää käyneetkään koulussa eikä heitä voinut liiemmin kovistellakaan. Vuonna 1890 Koskuen koulusta sai päästötodistuksen vain kaksi oppilasta. Opettaja Westerlund perusti kylään helmikuussa 1891 laulu- ja keskustelukerhon. Samoihin aikoihin keskusteltiin lisäksi olisiko mahdollista saada kylään oma lainakirjasto. Kirjasto kylään myös saatiin. Koskuen koulu ei toiminut syyslukukaudella 1892 lainkaan. Vuonna 1917 oppilaita koulussa oli 57 ja koulutarkastaja kehottikin koulua hankkimaan toisenkin opettajan koululle. Vuonna 1936 koulu sai kolmannenkin opettajan, kun alakoulu siirtyi toimimaan Alatalon tupaan. Tammikuussa 1959 Koskuen koululle vihittiin uusi koulurakennus. Tosin koulua oli pidetty rakennuksessa jo koko syyslukukauden.
Koskuen kansakoulusta tuli Koskuen ala-aste, kun siirryttiin peruskouluun. Vuonna 1976 kouluun siirtyivät lakkautetun Seilon koulun oppilaat ja vuonna 2000 puolestaan lakkautetun Ylivallin koulun oppilaat siirtyivät Koskuen kouluun.
Martti Hömppi

Martti Hömppi (12. lokakuuta 1935 Äyräpää – 15. helmikuuta 2013) oli suomalainen ITE-taiteilija.
Hömppi oli evakko Karjalan Äyräpäästä. Nuorena hän kilpaili painissa ja työskenteli merimiehenä. Myöhemmin hän harrasti torvensoittoa ja ryhtyi eläkkellä itseoppineeksi taiteilijaksi. Oppi-isäkseen Hömppi nimesi Ossi Somman.
Hömppi teki teoksensa ensin kuparista ja polyuretaanista, mutta siirtyi pian puuhun. Hän teki erityisesti ihmisveistoksia, joiden kohteensa oli muun muassa poliitikkoja ja urheilijoita. Erkki Pirtola antoi Hömpille taiteilijanimen ”Halkoliiteripicasso”.
Hömppi asui ja työskenteli Nokian Siurossa. Hän lahjoitti tuotantonsa Maaseudun Sivistysliiton ITE-taidekokoelmaan.
Jean-Marie Balestre

Jean-Marie Balestre (9. huhtikuuta 1921 – 27. maaliskuuta 2008) oli ranskalainen entinen kansainvälisen autoliiton, FIA:n ja kansainvälisen autourheiluliiton, FISA:n puheenjohtaja.
Balestre oli perustamassa Ranskan autourheiluliittoa vuonna 1950 ja vuonna 1973 hänestä tuli liiton puheenjohtaja.
FIA:n urheilukomission puheenjohtajaksi hänet valittiin vuonna 1978, jonka jälkeen komission nimi muutettiin kansainväliseksi autourheiluliitoksi, FISA:ksi. Balestren kaudella FISA ajautui erimielisyyksiin Formula 1:n autonvalmistajien järjestön, FOCA:n kanssa, koska kiistan aiheena olivat Formula 1:n kaupalliset oikeudet. Huhtikuussa 1981 syntyi osapuolien välille ns. Concorde-sopimus, jossa kaupallisten etujen valvonta siirtyi FOCA:lle ja FISA säilytti F1:n urheilullisen vallan.
Balestre valittiin FIA:n puheenjohtajaksi vuonna 1986, jolloin hän toimi samanaikaisesti myös FISA:n johdossa. Vuonna 1991 hänen vastaehdokkaakseen FISA:n vaaleissa asettui englantilainen Max Mosley, joka valittiin puheenjohtajaksi äänin 43-29. Kaksi vuotta myöhemmin Mosley syrjäytti Balestren myös FIA:n puheenjohtajan paikalta ja lakkautti samalla FISA:n toiminnan.
Horner–Wadsworth–Emmons-reaktio

Horner–Wadsworth–Emmons-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa fosfonaattiesteri reagoi karbonyyliyhdisteen kanssa muodostaen konjugoituneen alkeenit, joka on konformaatioltaan E-isomeeri. Reaktio on nimetty kehittäjiensä Leopold Hornerin, William Wadsworthin ja William Emmonsin mukaan.

Reaktion historiaa

Georg Wittig raportoi vuonna 1953 Wittig-reaktion eli reaktion, jossa fosfoniumylidin ja aldehydin tai ketonin välisessä reaktiossa muodostuu alkeeni. Hornerin tutkimusryhmä julkaisi vuonna 1958, että fofonaattistabiloidut karbanionit reagoivat hyvällä saannolla karbonyyliyhdisteiden kanssa alkeeneiksi. Reaktio ei herättänyt suurtakaan kiinnostusta ennen kuin Wadsworth ja Emmons raportoivat vuonna 1961 fosfonaattifunktionaalisuuden sisältävien ketonien ja esterien muodostavan karbonyyliyhdisteiden kanssa selektiivisesti E-alkeeneja. Reaktio tunnetaan nykyään nimen Horner–Wadsworth–Emmons-reaktio lisäksi myös nimillä Horner–Wittig-reaktio, Wittig–Horner-reaktio, Horner–Emmons-reaktio ja Wadsworth–Emmons-reaktio.
Vastaparit

Juoni

Nuori elämysfirman johtaja, Roni, joutuu onnettomuuteen. Onnettomuuden myötä niin Ronin kuin hänen tyttöystävänsä Elenan elämät muuttuvat – kuin myös Ronin yhtiökumppani Kallen, jonka vastuu firmassa lisääntyy. Kallen vaimo taas syyttää itseään onnettomuudesta. Ja muutkin reagoivat, kukin tavallaan.