Zen

Zen (’meditaatio’; hanzi: 禅 (yksinkertaistetuilla merkeillä); sanskritiksi: dhyāna; kiinaksi: chán (pinyin); japaniksi: zen; koreaksi: seon) on mahayana-buddhalaisuuden suuntaus, joka syntyi kiinassa Tang-dynastian aikaan chán -nimellä. Se on saanut paljon vaikutteita taolaisuudesta ja muotoutui hyvin uniikiksi kiinalaisen buddhalaisuuden muodoksi. Kiinasta chán levisi Vietnamiin, Koreaan ja Japaniin jossa siitä tuli zen.
Länsimaissa käytetään suuntauksesta yleensä japaninkielistä nimitystä zen, koska se tuli alun perin lännessä tunnetuksi nimenomaan japanilaisessa muodossa.
Zen painottaa vahvasti meditaatiota, oman buddhaluonnon havaitsemista ja omakohtaisen tietämyksen kehittämistä, jotta sitä voidaan käyttää hyväksi arkielämässä. Koska zenille on hyvin keskeistä mahajanan bodhisattva-ihanne, on oman harjoituksen perimmäisenä tarkoituksena kyetä auttamaan muita. Zen-harjoituksessa oleellista on asettaa oppilaan omasta harjoituksesta tuleva ymmärrys kirjoitettuja opetuksia merkittävämmäksi.

Shikantaza

Japanilaisessa sōtō-koulukunnassa zazenia harjoitetaan pelkän istumisen, shikantaza, muodossa. Se on nimensä mukaisesti pelkkää istumista, jossa harjoituksessa itsessään on jo kaikki. Päämääränä ei ole saavuttaa tai ymmärtää jotain, eikä muuttua miksikään – istuminen tapahtuu vain istumisen itsensä vuoksi. Tästä lähtökohdasta oppilaan on hyvin hankalaa takertua esimerkiksi ideaan, että meditaatiossa yritettäisiin saavuttaa jokin kaukana tulevaisuudessa piileskelevä valaistuminen.

Huatou

Kōan-tarinat voivat olla hyvinkin pitkiä, ja tällöin siitä muodostetaan huatou (jap. wato, suom. ’sanan pää’, kor. hawdu). Käytännössä siis Kōan-mu'ta harjoittava kysyy itseltään ”Mu?”. Huatou-harjoituksessa on chan-opettaja Sheng-yenin mukaan kolme erilaista vaihetta, joista ensimmäisessä (1.) harjoittaja keskittyy toistamaan huatoutaan, välttämättä ilman suurempaa halua tietää vastausta siihen. Toisessa vaiheessa (2.) harjoittajan valtaa syvä halu löytää vastaus huatouhun ja näin hän kysyy huatouta. Kolmannessa vaiheessa (3.) jäljellä on vain kysyvä mielentila, jossa harjoittaja voi olla äärimmäisissä tapauksissa jopa kuukausia. Tässä vaiheessa harjoittaja tutkii huatoutaan. Nämä kaikki vaiheet saavat aikaan erityisen ”epäilysmassan”, joka tarkoittaa syvää ihmettelevää ja kysyvää mielentilaa. Huatou ja kōan ovat hyvin läheisiä käsitteitä, joten yleensä kōan-harjoituksella tarkoitetaankin huatou-harjoitusta.

Hengitysharjoitukset

Rinzai-zenissä aloitteleva oppilas harjoittaa yleensä hengitysharjoituksia ennen siirtymistä kōan-harjoitukseen. Ensimmäinen hengitysharjoitus on ulos- ja sisäänhengitysten laskeminen yhdestä kymmeneen (uloshengitys yksi, sisäänhengitys kaksi ja niin edelleen). Jos huomio ja ajatukset suuntautuvat muualle, palataan harjoituksen alkuun ja aloitetaan jälleen henkäysten laskeminen yhdestä. Toisinaan neuvotaan hengittäessä pitämään huomio joko nenänpäässä, tai harassa, eli tietyssä pisteessä vatsaan alaosassa, noin kaksi sormenmittaa navasta alaspäin. Tässäkin perimyslinjojen neuvot vaihtelevat. Seuraava vaihe voi olla uloshengityksen laskeminen tai vain hengityksen tarkkailu. Varsinkin uloshengityksen laskemisella on perinteisesti ajateltu olevan mieltä tasapainottava vaikutus. Hengitysharjoituksen tehtävänä on perinteisesti nähty keskittymisvoiman (joriki) kasvattaminen. Hengitysharjoituksia voi tehdä vaikka koko eliniän, ja niitäkin voi tehdä hyvin intensiivisesti.

Zenin historia

Perimätiedon mukaan intialainen munkki Bodhidharma (japaniksi Daruma) toi buddhalaisuuden Kiinaan 500-luvulla, jossa se kohtasi kiinalaisen uskontoperinteen, lähinnä sen taolaisen muodon, ja otti siitä vahvasti vaikutteita. Kiinassa zenin kulta-ajan sanotaan kestäneen 700-luvusta 1200-lukuun, eli Tang-dynastiasta Song-dynastiaan asti. Tunnettuja kiinalaisia chàn-mestareita ovat muun muassa Dajian Huineng (638–713), Linji Yìxuán (kuoli 866), Maallikko Pang (740–808) ja Zhàozhōu Cōngshěn (778–897). Huinengin tullessa kuudenneksi patriarkaksi chàn jakautui eteläiseen (’äkillisen valaistumisen koulukunta’) ja pohjoiseen (’asteittaisen valaistumisen koulukunta’) koulukuntaan, joista eteläinen koulukunta on selvinnyt tähän päivään. Kiinalainen zen jakautui 800-luvun kuluessa ’viiteen huoneeseen’ eli caodong, linji, guiyang, fayan, ja yunmen-koulukuntiin, joista useimmat saavat nimensä perustavasta opettajastaan. Näistä vain linji ja caodong ovat edelleen olemassa, linjin sulauttaessa muut koulukunnat itseensä.
Kiinasta zen levisi edelleen Koreaan ja Japaniin, sekä pääosin Japanista länsimaihin. Ensimmäinen japanilainen zen-mestari oli Myōan Eisai (1141–1215), joka perusti japanilaisen rinzain. Eräs hänen oppilaistaan oli hetkellisesti myös Eihei Dōgen (1200–1253), joka perusti myöhemmin sōtō-koulukunnan opiskeltuaan zeniä ensin myös Kiinassa caodong-opettajan alaisuudessa. Japanilaisesta zenistä vähemmän tunnettuja ovat ōbaku- ja fuke-koulukunnat, jotka myös sulautuivat rinzaihin.
Länsimaissa tunnetuin korealainen seon-opettaja lienee Seung Sahn (1927–2004). Länsimaissa toimineista tai vielä opettavista zen-opettajista tunnettuja ovat muun muassa Robert Aitken (sōtō/rinzai), Charlotte Joko Beck (Ordinary Mind/sōtō), Taisen Deshimaru (sōtō), Philip Kapleau (sōtō/rinzai), Dainin Katagiri (sōtō), John Daido Loori (sōtō/rinzai), Taizan Maezumi (sōtō/rinzai), Soen Nakagawa (rinzai), Joshu Sasaki (rinzai), Shunryu Suzuki (sōtō), vietnamilainen thien-opettaja Thich Nhat Hanh ja Hakuun Yasutani (sōtō/rinzai). Suurimpia länsimaisia zen-organisaatioita ovat muun muassa Thích Nhất Hạnhin ’Luumukylä’-luostari (thien), yhdysvaltalaiset San Francisco Zen Center (sōtō), Seung Sahnin Kwan Um-koulukunta (seon) ja White Plum Asanga (sōtō/rinzai), joka on saanut alkunsa Taizan Maezumin dharmaperillisistä.

Perimyslinjat

Perimyslinjalla tarkoitetaan kunkin zenin koulukunnan sukupuuta. Periaatteessa kutakin perimyslinjaa voi seurata aina buddhalaisuuden perustajaan Siddhartha Gautamaan asti. Todellisuudessa perimyslinjojen edeltäjien luettelot koostettiin Kiinassa, eikä niitä voida pitää historiallisesti paikkansapitävinä. Japanilaisessa zenissä zen-mestari 'siirtää dharman' oppilaalleen ja antaa tälle luvan opettaa. Tilaisuus on usein muodollinen, ja siihen liittyy seremonia (rinzaissa inka) sekä kirjallinen todistus. ”Opetusluvat” ovat usein arvostelun, eikä muodollinen ”dharmasiirto” arvostelijoiden mukaan välttämättä takaa aina sen saajan zenin todellista ymmärrystä. Siirto voi siis olla vain muodollisuus. Muun muassa japanilaisen rinzai-zenin merkittävimmän mestarin Hakuin Ekakun ei voi sanoa saaneen muodollista todistusta zenin ymmärryksestään tai edes minkäänlaista opetuslupaa. Zen-mestari Huinengin jälkeen zen-koulukuntien yhteinen sukupuu päättyy. Toisin sanoen zenin kunkin koulukunnan edeltäjien linja on sama aina Huinengiin asti.

Rinzai- ja sōtō-koulukunnan yhtäläisyydet ja eroavaisuudet

Selkeä jako erillisiin zen-koulukuntiin syntyi vasta Japanissa. Kiinalaisessa chanissa samanlaista tiukkaa lahkoutumista ei tapahtunut. Japanissa rinzai-koulukunta keskittyy perinteisesti kōan-harjoitukseen ja sōtō-koulukunta shikantazaan. Koulukuntien liturgia, seremoniat ja visuaalinen ulkoasu poikkeavat hieman toisistaan. Japanissa rinzai on nähty samuraiden koulukuntana ja sōtō talonpoikien. Esimerkiksi japanilaisen rinzai-koulukunnan zendoissa mietiskelijät istuvat yleensä kohti zendon keskustaa, kun taas sōtōssa päinvastoin. Japanissa rinzai-zeniläisiä on huomattavasti vähemmän verrattuna sōtō-zeniläisiin. Japanissa sōtō-koulukunta on myös järjestäytynyt muodollisesti yhden hallinnon alle, kun taas rinzai-koulukunnan pyhäköt ovat usein toisistaan riippumattomia. Todellisuudessa japanilaisessa zenissä harjoitukset, eri muodollisuudet ja termit voivat vaihdella samankin koulukunnan eri pyhäköissä huomattavasti.
Selkeä jako useaan koulukuntaan on zenbuddhalaisuuden historiassa melko uutta. Eroavaisuudet koulukuntien välillä selkeytyivät vasta kauan zenin kuudennen kantaisän Huinengin (638–713) jälkeen. Vasta Song-dynastian loppupuolella, 1200-luvulla, eri opettajat ryhtyivät selkeästi kannattamaan jompaakumpaa tapaa mietiskellä. Kiinalaisen chán-mestari Hongzhi Zhengjuen (1091–1157) voidaan nähdä aloittaneen ”hiljaisen valaisemisen” suosimisen caodong-koulukunnassa. Hänkin käytti kaikesta huolimatta kōaneja opetuksissaan. Siitä miten hän niitä hyödynsi opetuksessaan ei ole varmaa tietoa. Samanaikaisesti Hongzhin ystävä chán-mestari Dahui Zonggao (1089–1163) painotti kōan-harjoitusta, jossa keskitytään intensiivisesti harjoittamaan kōania huatou-harjoituksena.
Nykyaikaisessa japanilaisperäisessä sōtō-zeniin pohjautuvassa suuntauksessa voidaan käyttää kōaneja. Sōtō-koulukunnassa kōan-harjoitus ymmärretään eri tavalla kuin rinzai-koulukunnassa: sōtō-koulukunnassa kōania ei harjoiteta (niitä ei esimerkiksi pohdita intensiivisesti tai mietiskelyn aikana ja niihin ei pyritä löytämään vastauksia), vaan ne ovat pikemminkin opettavaisia tarinoita ja apuvälineitä, toisin kuin rinzai-koulukunnassa, jossa kōan on itse harjoitus, ja johon pyritään intensiivisen harjoittamisen ja mietiskelyn avulla löytämään vastaus. Esimerkiksi Harada–Yasutani-koulukunnan (tai Sanbo kyodan, suom. kolme jalokiveä) alkuperä on sōtō-koulukunnassa, johon on yhdistetty rinzai-piirteitä, kuten Hakuin Ekakun kōan-oppijärjestelmä, tietyin muutoksin.
Korealainen seon (jap. zen) periytyy lähes yksinomaan kiinalaisesta linji-koulukunnasta. Korealaisessa zenissä harjoittaja voi harjoittaa samaa kōania koko elämänsä ajan. Japanilaisessa sōtōssa vasta Gento Sokuchun (1729–1807) voidaan katsoa ryhtyneen järjestelmällisesti puhdistamaan sōtō-koulukuntaa kōanien käyttämisestä millään muotoa. Viime aikoina monet amerikkalaiset sōtō-opettajat ovat opiskelleet myös rinzai-opettajien johdolla (sekä päinvastoin) ja liittäneet rinzain kōan-harjoituksen opetukseensa. Kiinalaisen chànin koulukunnat yhdistyivät 1200-luvulta lähtien toisiinsa ja sekoittivat samalla mukaan myös vaikutteita puhtaan maan buddhalaisuudesta, joten selkeää jakoa linji- ja caodong-koulukuntien välillä ei enää ole. Monet länsimaiset japanilaisperäiset zen-koulukunnat ovatkin ryhtyneet korostamaan enemmän koulukuntien yhteneväisyyksiä.
Japanilaiset koulukunnat eroavat myös suhtautumisessa valaistumiseen. Sōtōssa ei anneta erityistä painoarvoa äkilliselle kenshō-kokemukselle, vaan painotetaan hiljaista ymmärryksen kehittymistä. Zazen nähdään myös periaatteessa itsessään valaistumisen ilmenemismuotona. Rinzai-koulukunta taas painottaa kenshō-kokemusta.