google/wiki40b huggingface dataset:
Helsingin kaupunginmuseo

Helsingin kaupunginmuseo

Helsingin kaupunginmuseo sijaitsee Senaatintorin kulmalla osoitteessa Aleksanterinkatu 16. Museo kattaa lähes puolikkaan korttelin vanhimmasta Helsingistä, Aleksanterinkadun ja Katariinankadun kulmasta. Viisi vanhaa rakennusta ja niiden keskelle rakennettu uudisosa on yhdistetty museokokonaisuudeksi, johon kuuluu myös kolme omaleimaista sisäpihaa. Rakennukset ovat aiemmin olleet lähinnä virastokäytössä.
Aleksanterinkadulla sijaitseva Sederholmin talo on 1700-luvulla vaikuttaneen helsinkiläisen kauppiaan Johan Sederholmin entinen kauppiastalo ja Helsingin kantakaupungin vanhin rakennus. Marraskuusta 2012 toukokuuhun 2014 talo toimi lapsille tarkoitettuna museona, Lasten kaupunkina. Lasten kaupunki avautui uudelleen osana Helsingin kaupunginmuseota toukokuussa 2016.
Museota perustettaessa kaupungin Museolautakunta kokosi sinne esineistöä kaupungin kokoelmista. Muotokuvia hankittiin myös teettämällä Signe Tandefeltilla kopioita vanhoista maalauksista. Museolle tuli myös lahjoituksia. Museo avattiin yleisölle remontin vuoksi hiukan myöhässä 15. joulukuuta 1912.
Helsingin kaupunginmuseolle myönnettiin Vuoden museo -palkinto keväällä 2017.

Hakasalmen huvila

Hakasalmen huvila (Mannerheimintie 13b, Etu-Töölö) on mesenaatti Aurora Karamzinin entinen huvila ja kaupunginmuseon vanhin toimipiste. Hakasalmen huvilassa järjestetään vaihtuvia näyttelyitä.

Ruiskumestarin talo

Ruiskumestarin talo Kruununhaassa on Helsingin kantakaupungin vanhin alkuperäisellä paikallaan säilynyt puutalo. Ruiskumestari Alexander Wickholmin entinen talo on sisustettu 1860-luvun porvariskodiksi, ja sen pysyvä näyttely esittelee 1800-luvun pikkuporvariston elämää. Museo on suljettu toistaiseksi remontin vuoksi.

Työväenasuntomuseo

Alppilan Kirstinkuja 4:ssä sijaitseva Työväenasuntomuseon näyttely esittelee 1900-luvun alun helsinkiläisen työväestön elämää ja asuinoloja. Museorakennuksena on vuonna 1909 valmistunut, kaupungin työntekijöille suunniteltu puinen asuintalo.

Ratikkamuseo

Ratikkamuseo Taka-Töölössä (Töölönkatu 51 A) esittelee Helsingin raitioliikenteen historiaa. Museo toimii Helsingin kaupungin liikennelaitoksen entisessä raitiovaunuhallissa.

Helsinkikuvia

Helsinkikuvia on verkkosivusto, josta käyttäjä voi katsella tai ladata painokelpoisia digitaalisia valokuvia Helsingin kaupunginmuseon kokoelmista. Kuvat on julkaistu CC BY 4.0 -lisenssillä. Se tarkoittaa että kuvia voidaan käyttää maksutta mihin tahansa tarkoitukseen kun niiden yhteydessä mainitsee kuvaajan ja Helsingin kaupunginmuseon. Jopa kaupallinen käyttö on sallittua, mikäli suostumus kuvassa mahdollisesti esiintyviltä henkilöiltä saadaan. Vuonna 2017 sivustolla oli noin 45 000 valokuvaa. Kuvat ovat olleet jo aiemmin nähtävillä kansallisessa Finna-palvelussa, mutta vain alhaisella resoluutiolla. Kokoelma kasvaa tulevaisuudessa valokuva-arkiston digitointityön edetessä.
Yrjö Koivukari

Yrjö Valdemar Koivukari (sukunimi vuoteen 1931 Mononen) (27. huhtikuuta 1901, Oulujoki – 16. joulukuuta 1979, Karkkila) oli suomalainen toimittaja, opettaja ja kirjailija.
Koivukarin vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Mononen ja Kreeta Mononen. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun maanviljelys- ja teollisuuslyseosta 1923 ja opiskeli sen jälkeen muutamia vuosia Helsingin yliopiston maa- ja metsätieteellisessä tiedekunnassa. Koivukari oli mukana perustamassa useita kulttuurilehtiä ja oli päätoimittajana Pohjantuuli-lehdessä 1933–1934, Ahjo-lehdessä 1936–1939 ja Lapin Loimu -lehdessä 1954–1957. Sodan jälkeen Koivukari työskenteli kansakoulunopettajana useilla eri paikkakunnilla vuosina 1948–1960.
Koivukari käytti 1931 ilmestyneessä esikoisromaanissaan Kukaan ei tiedä mitään luultavasti ensimmäistä kertaa Suomessa tajunnanvirtatekniikkaa. Hän julkaisi 1930-luvulla lisäksi novelli- ja runokokoelman ja sodan jälkeen 1950-luvulla romaanin ja runokokoelman. Viimeiset kymmenen vuotta elämästään Koivukari vietti Karkkilassa. Hän julkaisi tällä kaudella kolme runokokoelmaa, esseekokoelman ja kaksi romaania. Koivukari toimi Karkkilassa aktiivisesti Länsi-Uudenmaan Kirjoittajien yhdistyksessä ja keräsi siellä innostavalla esiintymisellään ympärilleen joukon aloittelevia kirjoittajia. Koivukari oli myös omakustannetoiminnan puolestapuhuja ja karkkilaiskirjoittajat julkaisivatkin oman albuminsa Karkkila-albumi I.
Puna-ara

Koko ja ulkonäkö

Puna-ara on noin 81–96 cm pitkä, josta pyrstön osuus on vähintään puolet. Keskimäärin puna-ara on noin kilogramman painoinen. Perusväriltään se on kirkkaan punainen ja sen höyhenpukua koristavat sininen, vihreä ja keltainen väri. Eräs yksilö on elänyt vankeudessa 33-vuotiaaksi.

Esiintyminen

Puna-araa tavataan Keski- ja Etelä-Amerikassa alueella Meksikosta Argentiinan pohjoisosiin saakka 6,7 miljoonan neliökilometrin laajuisella alalla. El Salvadorista laji on hävinnyt.

Elinympäristö

Puna-ara elää alankometsissä alle 400 metrin korkeuteen saakka. Paikallisesti sitä voidaan tavata kilometrin korkeudella vuoristossa.

Ravinto

Luonnossa elävät puna-arat syövät hedelmiä, siemeniä, pähkinöitä, kukintoja ja mettä.

Lisääntyminen

Puna-aran pesä on korkealla suuren puun onkalossa. Emo munii kerrallaan 2–4 munaa, joista poikaset kuoriutuvat 24–25 päivän päästä. Ne oppivat lentämään noin 105 päivän ikäisinä, mutta pysyttelevät vanhempiensa seurassa aina vuoden ikäisiksi saakka.
Scott LaFaro

Rocco Scott LaFaro (3. huhtikuuta 1936 – 6. heinäkuuta 1961) oli 1900-luvun jazzmusiikin merkittävimpiä kontrabasisteja.
LaFaro syntyi Newarkissa New Jerseyssä ja kasvoi musikaalisessa perheessä (hänen isänsä soitti monissa big bandeissä). Hän aloitti pianonsoiton ollessaan vielä peruskoululainen ja vaihtoi tenorisaksofoniin siirtyessään high schooliin. Hän alkoi soittaa kontrabassoa vasta collegeen menoa edeltävänä kesänä, koska musiikin pääaineopiskelijoilta vaadittiin jousisoittimen hallintaa. Kolmen kuukauden collegessa olon jälkeen LaFaro päätti keskittyä kontrabassoon.
LaFaro meni collegeen opiskellakseen musiikkia, mutta keskeytti sen toisen vuoden alussa liittyessään Buddy Morrowin big bandiin. Hän jätti kouluympyrät soitettuaan eräällä Yhdysvaltain kattavalla kiertueella ja päätti kokeilla onneaan Los Angelesin musiikkiympyröissä. Siellä hän tuli nopeasti tunnetuksi yhtenä parhaista nuorista kontrabasisteista. Vuonna 1959, monien esiintymisen jälkeen muun muassa Chet Bakerin, Percy Heathin, Victor Feldmanin, Stan Kentonin ja Benny Goodmanin kanssa, LaFaro liittyi Miles Davisin sekstetin juuri jättäneen Bill Evansin trioon. Juuri yhtyeen pianistin Evansin ja rumpali Paul Motianin kanssa LaFaro kehitti omintakeisen vastamelodioihin ja rytmisiä vapauksia sisältävän tyylinsä, joka oli hänen soitolleen luonteenomaista. Myös Ornette Coleman työskenteli hänen kanssaan noihin aikoihin.
LaFaro kuoli auto-onnettomuudessa kesällä 1961 Flintissä lähellä New Yorkin Genevaa kaksi päivää sen jälkeen, kun hän oli soittanut Stan Getzin kanssa Newportin jazzfestivaaleilla. Vaikka hän esiintyi julkisesti vain kuusi vuotta, 1955–1961, hänen innovatiivinen lähestymistapansa bassonsoittoon on muokannut basson roolia jazzissa ja innostanut lukuisia basisteja hänen jälkeensä.
Lauri Lokki

Lauri Lokki (Sammy Seagull) on Disneyn eläinmaailmassa Tupun, Hupun ja Lupun kaveri, jota poikien holhooja Aku Ankka ei arvosta. Hahmo on Huckleberry Finniä muistuttava yksin elävä kadun kasvatti, joka asuu rautatieasemalla entisestä kamiinasta rakentamassaan asunnossa. Hänen "vihollisensa" on asematarkastaja Rotta.
Hahmon on luonut Daniel Branca.
Pino Donaggio

Pino Donaggio (oikealta etunimeltään Giuseppe, 24. marraskuuta 1941 Burano) on italialainen laulaja ja elokuvasäveltäjä.
Muusikkoperheeseen syntynyt Donaggio opiskeli viulunsoittoa ja tuli 1960-luvun alussa tunnetuksi yhtenä Italian suosituimmista poplaulajista. Hänen ensimmäinen elokuvasävellyksensä oli Nicolas Roegin Kauhunkierre vuonna 1973. Donaggio on säveltänyt musiikin useisiin Brian De Palman elokuviin ja työskennellyt varsinkin jännitys- ja kauhuelokuvien parissa. Säveltäjän tyylille on ominaista orkesterimusiikin sinfonisuus sekä elektronisen musiikin rytmi ja vauhti.
Iso Kortejärvi (Virrat)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 9,8 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Havanganjärven valuma-alueeseen (35.416) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 167,1 metriä mpy.
Hr. Ms. K VI

Palvelus

Alus lähti 27. lokakuuta 1921 Nieuwediepistä merelle ja se matkasi ilman saattajaa Port Saidin, Suezin kanavan ja Sabangin kautta Surabayaan, jonne se saapui 31. tammikuuta 1922.
Alus poistettiin palveluksesta elokuussa 1937.
Robert Wickens

Robert Tyler Wickens (s. 13. maaliskuuta 1989 Toronto) on kanadalainen moottoriurheilija. Kausilla 2012–2017 hän kilpaili DTM-sarjassa. Vuonna 2018 Wickens siirtyi Yhdysvaltoihin IndyCar-sarjaan.

Ura

Wickens on aiemmin kilpaillut Formula BMW, Formula Renault, World Series by Renault, Champ Car Atlantic, A1 Grand Prix, Formula 3 ja Formula 2 -sarjoissa. Hän voitti Formula BMW -sarjan mestaruuden vuonna 2006. F2-vuonnaan Wickens saavutti kaksi voittoa ja toisen sijan sarjassa. Vuonna 2010 Wickens siirtyi GP3-sarjaan Status Grand Prix -talliin. Hän saavutti kolme voittoa ja sijoittui sarjan kakkoseksi. Kaudella 2011 Wickens teki paluun World Series by Renault -sarjaan voittaen sarjan mestaruuden ajamalla 5 voittoa, 7 paalupaikkaa ja keräten 241 pistettä. Vuodesta 2012 lähtien Wickens on ajanut DTM-sarjassa.
Go-Toba

Go-Toba (1180-1239) oli Japanin keisari vuosina 1183-1198.
Hän oli keisarina Kamakura-kauden aikana, jolloin todellinen valta oli sijaishallitsijoiden käsissä. Vuonna 1198 Go-Toba luopui vallasta ja vetäytyi luostariin. Siellä hän keräsi joukkoja ja nousi Jōkyū-kapinaan Kamakura-shogunaattia vastaan vuonna 1221. Tukenaan hänellä oli varsinkin Taira-klaanin jäseniä. 
Kapina kukistettiin ja Go-Toba karkotettiin Okisaarille, missä hän eli kuolemaansa saakka.
Kotilot

Kotilot ravintona

Ravintona käytettävistä kotiloista käytetään yleensä nimitystä ”etana”. Tämä on hieman virheellistä, sillä muutoin etanoilla tarkoitetaan yleensä kuorettomia kotiloita, kun taas syötävät kotilot ovat yleensä kuorellisia. 
Nykyään suositellaan, että etanoita ei ruokittaisi kahteen vuorokauteen ennen niiden valmistamista ruoaksi, siltä varalta, että etana olisi syönyt jotakin ihmiselle myrkyllistä kasvia.

Historia

Kautta historian etanoiden syönti on vaihdellut muotivirtausten mukaan. Roomalaiset pitivät etanoita hyvinkin suuressa arvossa. Heillä oli jopa etanatarhoja, joissa etanoita lihotettiin syöttämällä niille viiniä ja leseitä. Suurin osa keskiajasta etanoita syötiin, vaikka eivät ne mikään erityinen ylellisyysruoka olleetkaan. Varhaisin tunnettu jälkipolville säilynyt etanaresepti on ranskalainen ja vuodelta 1390. Platina mainitsee, että etanoiden valmistus alkaa niiden puhdistamisesta. Vähintään vuorokauden ajan etanoille pitää syöttää maitoa tai vettä, jotta niiden suolisto saadaan puhdistetuksi. Sitten etanat keitetään ja pestään huolellisesti. Tämän jälkeen niihin hierotaan viinietikkaa ja suolaa ja pestään jälleen. Sitten ne kieritellään jauhoissa ja keitetään kiehuvassa öljyssä tai rasvassa. Kun ne asetetaan tarjolle, niiden päälle ripotellaan tuoretta minttua, pippuria, valkosipulia ja sahramia ja pirskotellaan päälle hieman verjuisia.
Hildegard Bingeniläinen (1098–1179) kertoo etanasta saatavan tehokkaita lääkeaineita: etanankuorijauhe ajaa ulos madot, ja muita etanavalmisteita on käytetty paiseiden hoitamiseen. Hildegard nimitti etanoita kilpikonniksi (testunides).

Kotiloiden historia

Kotilot kehittyivät alun perin merissä. Kivihiilikaudella ne alkoivat nousta maalle ja valtasivat vähitellen kaikki mantereet. Jotkin kotilot kehittyivät kuorettomiksi kotiloiksi eli etanoiksi.
Sisäkuva, soittava nainen

Sisäkuva, soittava nainen on Sulho Sipilän (1895–1949) öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1931. Ateneumin taidemuseo osti sen kokoelmiinsa vuonna 1950.
Sanotaan, että modernisti Sulho Sipilän 1930-luvun taiteessa näkyy siirtyminen kohti klassisempaa maalaustapaa. Tämä katsotaan eurooppalaisen taiteen vaikutukseksi. Sipilä itse käytti uusasiallisuus-termiä (Die Neue Sachlichkeit) asiasta puhuessaan. Merivoimien upseerina hän matkusteli paljon ja näki ja työskenteli taiteilijoille hieman tavanomaisesta poikkeavissa olosuhteissa laivalla maalatessaan.
Sekä Sipilälle että hänen taiteilijavaimolleen Greta Hällfors-Sipilälle Helsingin interiöörit ja kaupunkikuvat olivat mieliaihe. Myös Sisäkuva, soittava nainen -maalauksessa Helsinki näkyy ikkunasta avautuvassa näkymässä. Pariskunta harrasti musiikkia; maalauksen soittajanainen on Greta. Sulho Sipilä soitti viulua ja Greta pianoa ja hanuria. He soittivat yhdessä kaksin ja esittivät myös musiikkia illanistujaisissa ystävien kanssa.
Taigatytönkorento

Ulkonäkö ja koko

Taigatytönkorento muistuttaa monia muita tytönkorentoja. Se on kuitenkin useimpia muita tytönkorentolajeja pienikokoisempi ja yksi pienimmistä sudenkorentolajeista.
Koiraan sinisen takaruumiin toisessa jaokkeessa on musta kuvio, joka muodoltaan muistuttaa äänirautaa. Jaokkeissa 3–5 on sauvamaiset mustat kuviot. Naaralla puolestaan on enimmäkseen vaaleat yhdeksäs ja kymmenes jaoke. Takaruumiin vatsapuoli on väritykseltään pitkälti musta.
Taigatytönkorennon takaruumiin pituus on 20–26 mm ja takasiiven pituus 15–20 mm.

Levinneisyys ja elinympäristö

Taigatytönkorento elää soilla ja varsinkin nevan ympäröimillä suolammilla sekä puhtaissa puroissa ja joissa. Lajin elinalue keskittyy pohjoiseen. Levinneisyysalue käsittää Norjan, Ruotsin, Suomen, Baltian ja Pohjois-Venäjän Siperian itäosiin asti. Suomessa laji on jokseenkin yleinen mutta esiintyy osin paikallisesti ja useimmiten melko vähäisissä määrin. Lajia tavataan lähes koko Suomessa, mutta havaintoja Ahvenenmaalta ei juuri tunneta.

Elintavat

Taigatytönkorennon lentoaika on touko-kesäkuun vaihteesta elokuun loppupuolelle. Päälentoaika on kesäkuun puolivälistä heinäkuun loppupuolelle. Laji on erityisen herkkä tuulelle eikä mielellään lennä veden yllä.
Marianne Falk

Marianne ”Tintti” Falk (11. elokuuta 1946 Helsinki – 10. maaliskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija, taidemaalari ja ympäristötaiteilija.
Vuosina 1963–1964 Falk opiskeli Helsingin Vapaassa taidekoulussa ja vuosina 1965–1969 Taideteollisessa korkeakoulussa, jossa suoritti graafisen taiteen osaston loppututkinnon. Ensimmäisen näyttelynsä Taidetta stadissa Falk piti Helsingissä Galleria Katariinassa vuonna 1971.
Falk työskenteli lavastajana ja graafikkona MTV Oy:ssä 1969–1973. Muutettuaan maalle Mäntsälään Falk alkoi kiinnostua ympäristönsuojelusta, ja teema näkyi myös hänen taiteessaan. 1990-luvulla Falk asui New Yorkissa Yhdysvalloissa, missä hän osallistui monenlaiseen kuvataidetoimintaan.
Uransa aikana Falkin töitä oli esillä monissa yksityis- ja ryhmänäyttelyissä Suomessa ja ulkomailla. Hänen töitään on esillä myös monissa julkisissa tiloissa.
Suomen Palloliiton 50-vuotisjuhlaturnaus

Turnaus

Turnauksen välierissä kohtasivat Ruotsi ja Norja sekä Suomi ja Tanska. Turussa pelattu Ruotsin ja Norjan välinen ottelu päättyi 90 minuutin jälkeen maalittomana, joten loppuotteluun menijä ratkaistiin kolikonheitolla. Toisessa välieräottelussa Suomi kukisti Tanskan maalein 2–0. Helsingin Olympiastadionilla pelattu loppuottelu päättyi jatkoajan jälkeen Ruotsin 5–1-voittoon, kun joukkue teki viimeisen 11 minuutin aikana neljä maalia.
Joidenkin otteluiden yleisömäärät eroavat lähteistä riippuen; Norjan jalkapalloliitto ilmoittaa tilastoissaan Ruotsi–Norja-ottelun yleisömääräksi 8 600 ja pronssiottelun 3 500.
Ilmari Pimiä

Henkilöhistoria

Ilmari Pimiän vanhemmat olivat Kivennavan suntio ja koulumestari Mikko Pimiä ja Anni Veijalainen. Pimiä kirjoitti ylioppilaaksi Terijoen yhteiskoulusta 1916 ja suoritti piirustuksenopettajan tutkinnon Taideteollisessa keskuskoulussa 1926. Hän toimi 1920-luvulta lähtien piirustuksenopettajana muun muassa Tampereen tyttökoulussa ja Tampereen klassillisessa lukiossa 1926–1927, Viipurin klassillisessa lyseossa ja Viipurin uudessa yhteiskoulussa vuosina 1927–1940 sekä Helsingin Kirkkopuiston tyttökoulussa 1940–1965. Rajavartijana Kannaksen rajavartiostossa Pimiä työskenteli 1922–1923.  Hänen opettajanuransa jatkui 1960-luvun puoliväliin saakka. Karjalan Aamun toimittajana hän oli 1942–1950.

Kirjallinen tuotanto

Pimiä oli Olavi Paavolaisen lapsuudenystävä ja eli väkevästi mukana Tulenkantajien vaiheissa. Pimiän kirjallinen ura alkoi yhteiskokoelmista Nuoret runoilijat (1924) ja Hurmioituneet kasvot (1925). Hänen oma esikoiskokoelmansa Näkinkenkä ilmestyi 1926. Hän kirjoitti runotekstit Karjalan Liiton muistojulkaisuun Rakas entinen Karjala, joka ilmestyi 1942, ja toimi muutenkin teoksen avustajana. Teoksen toimitti Olavi Paavolainen. Sodan jälkeen Pimiä tuli tunnetuksi karjalaisrunoilijana, joka tulkitsi kotinsa menettäneiden evakkojen tuntoja. Hänen viimeinen julkaistu teoksensa Jäivät seudut rakkahimmat (1980) sisältää muistoja Karjalasta.
Hancock-museo

Historia

Hancock-museon historia voidaan jäljittää aina 1780-luvulle, jolloin Marmaduke Tunstall alkoi kerätä kansa- ja luonnontieteellistä materiaalia ympäri maailmaa. Tunstallin kuoltua George Allan osti kokoelman vuonna 1791. Kaksi vuotta myöhemmin perustettiin Newcastle Literary and Philosophical Society (Lit & Phil), jonka tehtäviin kuului pienen museon pyörittäminen. Lit & Phil hankki Allanin kokoelman vuonna 1823.
Vuonna 1834 Natural History Society of Northumberland, Durham and Newcastle upon Tyne alkoi esitellä kokoelmaa pienessä museossa, jonka tilat kävivät nopeasti pienesti kokoelmalle. Uusi Newcastlen museo avattiin vuonna 1884. Sen nimi vaihdettiin Hancock-museoksi vuonna 1890 newcastlelaisen luonnontieteilijä John Hancockin kuoltua. Nimi muutettiin kunnianosoituksena John ja Albany Hancockille.
Toisen maailmansodan aikana museon kokoelmat suojattiin. Sodan jälkeen museolla oli vaikeuksia kerätä rahaa museon ylläpitämiseen, ikääntyvän rakennuksen kunnostamiseen ja parannusten tekemiseen. King’s College lupautui vuonna 1960 vuokraamaan museon tilat ja sen kokoelmat 99 vuodeksi sekä pitämään niistä huolta. Vuonna 1992 yliopisto teki yhteistyösopimuksen museon ylläpitämiseksi Tyne & Wear Archives & Museums -ryhmittymän kanssa.
Museo tarvitsi 2000-luvun alussa huomattavia korjaustöitä, ja Newcastlen yliopiston johtama projekti käynnistyi, kun se sai itselleen 26 miljoonan punnan rahoituksen. Rahat käytettiin rakennuksen kunnostamiseen, uuden lisäsiiven rakentamiseen ja Shefton-museossa pidetyn kokoelman siirtämiseen Hancock-museoon. Lisäksi Discovery Museumin kellarikerrokseen rakennettiin tilat museon niille 500 000 esineelle, jotka eivät ole esillä. Hancock-museo suljettiin huhtikuussa 2006, ja se avattiin uudelleen Great North Museum: Hancockina toukokuussa 2009.

Kokoelmat

Hancock-museossa on esillä pysyvissä näyttelyissä sen luonnontieteellistä että kansatieteellistä esineistöä. Living Planet -osastolla on sekä eläviä eläimiä että kosketusnäyttöjä, joiden avulla vierailijat pystyvät tutustumaan eläinten elämään. Fossiiliosastolla on muun muassa täysimittainen Tyrannosaurus rexin luuranko. Yksi näyttely on lisäksi keskittynyt Northumbrian alueen lajistoon.
Kulttuurihistoriallisissa kokoelmia on esillä esimerkiksi Hadrianuksen muuri käsittelevässä osastolla. Siellä on muurin interaktiivinen malli ja siihen liittyviä arkeologisia löydöksiä. Muinaisen Egyptin -osastolla on museon omien esineiden lisäksi British Museumilta lainattuja esineitä. Siellä on muun muassa kaksi muumiota. Shefton-museoon kuulunut kokoelma esittelee muinaisten kreikkalaisten ja etruskien taidetta ja niihin liittyviä arkeologisia löydöksiä. Lisäksi museossa on maailman kulttuureja ja Rooman valtakuntaa käsittelevät näyttelyt.
Hancock-museossa on kokoelmien lisäksi myös kirjasto, joka sijaitsee rakennuksen toisessa kerroksessa, ja planetaario.
Korpikimalainen

Koko ja ulkonäkö

Korpikimalainen on pienikokoinen kimalainen, jonka keskiruumiin etu- ja takareuna ovat ruskeakarvaiset ja takaruumiin kärki valkoinen. Koirailla keskiruumis saattaa olla kokonaan ruskea. Ruskeaa väriä voi olla myös takaruumiin tyviosassa. Laji saattaakin muistuttaa hyvin paljon kartanokimalaista. Kuningattaren keskiruumiin takimmainen selkäkilpi on kuitenkin kyhmyinen ja koiraan tuntosarven kolmas jaoke on lyhyempi kuin viides jaoke. Työläisten ja koiraiden ruumiin pituus on 8–16 mm ja kuningatarten 14–18 mm.

Levinneisyys

Korpikimalainen on pohjoisen havumetsätaigan laji, jonka levinneisyys ulottuu Skandinaviasta Venäjän Tyynenmeren rannikolle. Tarkka levinneisyys on huonosti tunnettu, sillä laji sekoittuu helposti kartanokimalaiseen. Suomessa se on yleisimmillään Pohjois-Pohjanmaalta Pohjois-Karjalaan ja Etelä-Lappiin. Pohjoisempana Lapissa se on paikoittainen. Sen sijaan Etelä- ja Länsi-Suomesta korpikimalainen puuttuu kokonaan.

Elinympäristö ja elintavat

Korpikimalainen elää metsissä, soilla ja niityillä. Se pölyttää etenkin mustikkaa, vadelmaa ja muita marjoja. Lajin elintapoja ei juuri tunneta.
Ben Okri

Ben Okri (s. 15. maaliskuuta 1959) on nigerialainen Booker-palkittu kirjailija.  
Okri muutti vuonna 1968 perheensä mukana Nigeriaan, vietettyään varhaisen lapsuutensa Lontoossa. Myöhemmin hän palasi Englantiin opiskelemaan Essexin yliopistossa. Hänelle myönnettiin kunniatohtorin arvot vuonna 1997 Westminsterin yliopistosta ja  vuonna 2002 Essexin yliopistosta. Vuonna 2001 hän sai brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseerin arvonimen, OBE. Hän on Royal Society of Literaturen jäsen.
Okrin esikoisromaani oli vuonna 1980 julkaistu Flowers and Shadows. Siitä lähtien hän on saanut kansainvälistä arvostusta ja häntä on usein kuvattu yhdeksi Afrikan parhaista kirjoittajista. Hänen tunnetuin teoksensa, The Famished Road, palkittiin Booker-palkinnolla vuonna 1991. Sen lisäksi hänet on palkittu monilla muilla kirjallisuuspalkinnoilla.
Okrin teoksista on suomennettu vain Vaarallista rakkautta vuodelta 1996.
Ambra

Ambra on kaskelotin suolistosta peräisin oleva erite. Sitä on historiallisesti käytetty hajuvesien lisäaineena. Nykyisin ambra on enimmäkseen korvattu synteettisillä aineilla.
Herman Melville kuvaa romaanissaan Moby Dick pitkällisesti kallisarvoisen ambran hankkimista mätänevien valaiden ruumiista.
Meripihkaa kutsutaan joskus keltaiseksi ambraksi ja ambraa harmaaksi ambraksi, vaikka ne ovat aivan eri ainetta. Yhteistä ambralle ja meripihkalle on vain se, että molempia kerätään merestä ja rannoilta.
Henry More

Henry More (12. lokakuuta 1614 Grantham, Lincolnshire – 1. syyskuuta 1687 Cambridge) oli englantilainen filosofi, teologi ja runoilija, joka kuului Cambridgen platonisteihin.
More varttui kalvinistisessa kodissa, mutta hänestä tuli anglikaani jo nuorena. Hän opiskeli Cambridgen yliopiston Christ’s Collegessa, missä hän kohtasi platonisteja kuten John Worthingtonin.
Ajattelussaan More suosi aluksi skeptisyyttä, mutta kallistui myöhemmin uusplatonismiin. Hän sai vaikutteita myös Theologia Germanicasta. Hän edustaa Cambridgen platonismin mystisempää ja teosofisempaa puolta.
Boris Vallejo

Boris Vallejo (s. 8. tammikuuta 1941) on syntyperältään perulainen yhdysvaltalainen taidemaalari ja kuvittaja. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1964 ja asuu Allentownissa Pennsylvanian osavaltiossa. Hän tekee usein yhteistyötä vaimonsa Julie Bellin kanssa, joka on malli ja taidemaalari.
Vallejo on tunnettu erityisesti runsasmuotoisista ja lihaksikkaista fantasiahahmoistaan. Näyttävien nais- ja mieshahmojen lisäksi hänen töissään usein esiintyy vaikuttavan näköisiä jumalia ja hirviöitä. Vallejon kuvittamia teossarjoja ovat olleet muun muassa Tarzan, Doc Savage ja Conan. Hänen klassisten kuvitustensa perusteella mm. keräilyesineisiin erikoistunut Franklin mint on valmistanut useita arvostettuja keräilyfiguureita.