google/wiki40b huggingface dataset:
Wihuritalo

Historia

Wihuritalo, aikaisemmalta nimeltään Wihurin linna, rakennettiin alun perin Kulosaaren Rantahotelliksi. Sen rakennustyöt alkoivat vuonna 1916, ja linna valmistui vuonna 1917. Arkkitehtina toimi Lars Sonck.
Hotellin tarkoituksena oli tehdä Helsingistä johtava venäläisturismin keskus. Etenkin pietarilaisia rikkaita haluttiin houkutella kaupunkiin. Heistä odotettiin merkittävää asiakaskuntaa uudelle hotellille.
Hotellin rakennutti AB Brändö Villastad, joka oli perustanut silloin asuttamattomalle Kulosaarelle hienon ja uudenaikaisen huvilakaupungin. Yhtiö oli ostanut saaren vapaaherra J. F. A. G. Cronstedtilta vuonna 1907. Arkkitehteina toimivat silloin Armas Lindgren ja Lars Sonck. Brändö Villastadin omistama Kulosaaren ravintola, eli nykyinen Kulosaaren Casino, oli tuottanut hyvin, joten alueelle päätettiin rakentaa hotelli.
Hotelli rakennettiin paljaspintaisesta kalkkihiekkakivestä. Hotellissa oli 40 huonetta ja kaikki sen ajan mukavuudet: keskuslämmitys, juokseva vesi (lämmin ja kylmä) sekä kaukopuhelinyhteys. Myös hissi asennettiin kerrosten väliin. Hotellin ensimmäisessä kerroksessa toimi vastaanotto, ravintola ja lehtihuone. Ulkopuolella oli katettu terassi.
Ensimmäinen maailmansota pilasi hotellia koskevat suunnitelmat, sillä pietarilaismatkailijoita ei saapunut sodan takia. Sotien välillä rakennus toimi täysihoitolatyyppisenä pensionaattina. Talossa asui Ruotsin suurlähettiläs von Heidenstam, kun Ruotsin Helsingin-suurlähetystöä kunnostettiin sekä joitakin valkoisia venäläisiä emigrantteja. 1930-luvulle asti hotellin työntekijät olivat ulkomaalaisia, koska Suomessa ei ollut tuolloin pätevää hotelli- ja ravintola-alan koulutusta.
Toisen maailmansodan aikana rakennus toimi mm. neuvolana. Talo säästyi pommituksista. Sodanjälkeisen asuntopulan vuoksi talosta tehtiin vuokra-asuntola. Talo rapistui sodan aikana ja sen jälkeisen ajan pahasti.
Wihuri-Yhtymä osti talon vuonna 1963 muuttaakseen sen toimistoksi. Myös Wihurin entinen pääkonttori sijaitsi Kulosaaressa, mutta se oli liian pieni suuren yhtiön johtoa varten. Rakennus oli halpa huonon kuntonsa vuoksi.
Museovirasto vaati ettei taloa pureta, vaan se korjataan vanhojen sääntöjen ja kaavojen mukaisesti. Huonokuntoiseen taloon tehtiin mittava remontti, joka valmistui vuonna 1964. Remontin teki rakennusyhtiö Kallio-Eriksson. Talo oli tarkoitus remontoida Sonckin mallin mukaisesti, mutta osa Sonckin alkuperäisistä piirroksista oli hukassa.
Nykyisin Wihuritalona tunnettu talo on toiminut Wihuri-konsernin pääkonttorina vuodesta 1964. Toimistoon tuli 1970-luvulla ensimmäiset tietokoneet, mikä oli suurin muutos sitten 1960-luvun remontin. Kansallisromantiikan ajalle tyypillisesti Wihuritalon sisäseiniä ja kattoja koristivat värikkäät maalaukset, ja osa taiteilija Bruno Tuukkasen maalauksista on restauroitu talon näyttelytilassa. Rakennuksen toisessa tornissa on merenkulkuhenkinen museo. Talossa on vain yksi hissi.
Katariinan meripuisto

Katariinan meripuisto on Kotkassa Kotkansaaren eteläosissa Katariinanniemellä sijaitseva puisto. Puiston alueella on Ruotsinsalmen merilinnoituksen päälinnoituksen Fort Katarinan raunioita. Fort Katarinaa ympäröi kuiva hiekka- ja kallioalue. Linnoitusalueen takana sijaitsee Katariinan tervaleppälehto, joka edustaa Kotkansaarella harvinaiseksi käynyttä alkuperäistä lehtoluontoa. Tervaleppälehto on rauhoitettu vuonna 1964. Meripuisto valittiin Vuoden 2012 ympäristörakenteeksi. Se on palkittu myös Euroopan viherrakentajien järjestön Trend Award –palkinnolla.

Historia

Kotkansaaren eteläosassa sijaitseva Katariinanniemi oli vuonna 1917 vahvistetussa kaavassa puistoaluetta. Alueelle alettiin kuitenkin rakentaa öljysatamaa 1930-luvulla. Öljysatamatoiminta saavutti huippunsa 1950- ja 1960-luvuilla. Alueelle rakennettiin kaiken kaikkiaan 56 säiliötä, joissa pystyttiin varastoimaan yhteensä 400 000 m³ öljyä ja bensiiniä. 1950-luvun alussa Shell sai luvan laajentaa säiliöitä Fort Katarinan linnoituksen alueelle.
Kotkan öljysatama menetti merkitystään 1970-luvulla, jolloin se muutti toimintaansa nestesatamaksi. 1990-luvun alussa turvamääräysten tiukentuessa nesteliikenne siirrettiin Mussalon satamaan ja öljy- ja nestesataman varastotoiminta päättyi vuonna 2000. Yhtiöiden vuokrasopimuksessa oli velvoite poistaa öljysatamarakenteet ja puhdistaa maamassat. Öljysataman toiminnan loppumisen jälkeen rannat vapautuivat virkistyskäyttöön ja alueelle on perustettu Katariinan Meripuisto.
Katariinanniemelle on jäänyt öljysataman muistona laitureita, vanha tiilimakasiini, betonisia suojavalleja ja kallion sisällä oleva entinen öljyvarastoluola. Tervaleppälehdossa on Ruotsinsalmen merilinnoitukseen kuuluneita rakennelmia, kuten ruutikellareiden perustuksia ja tiilikasarmin kivijalka.
Dramaturgia

Dramaturgian koulutusohjelma

Suomessa dramaturgeja koulutetaan Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa dramaturgian koulutusohjelmassa. Koulutusohjelma antaa dramaturgin ammattikuvan lisäksi valmiuksia kirjoittaa myös omia näytelmiä ja käsikirjoituksia työllistyen näin näytelmäkirjailijana tai käsikirjoittajana. Dramaturgi voi toimia myös esimerkiksi draamatekstin suomentajan tehtävissä. Lisäksi dramaturgi- ja ohjaajaopiskelijoiden opinto-ohjelmiin kuuluu kummankin alan koulutusta johtuen toimialojen osittaisesta päällekkäisyydestä.
Dramaturgian koulutusohjelma jakaantuu teatteritaiteen kandidaatin ja maisterin tutkintoihin, joiden yhteenlaskettu tavoiteopiskeluaika on viisi vuotta. Vuosittain koulutusohjelmaan hyväksytään 2–4 uutta opiskelijaa yli 100 hakijasta; sisäänpääsyprosentti on näin erittäin pieni.
Portugalilaiset eurokolikot

Portugalilaiset eurokolikot ovat Portugalille lyötyjä eurokolikoita. Eurokolikoissa arvopuoli on kaikissa euromaissa samanlainen, mutta kääntöpuolen jokainen euromaa suunnittelee itse omille kolikoilleen. Portugalille kaikki kääntöpuolet suunnitteli Vitor Manuel Fernandes dos Santos. Yhden ja kahden euron kolikoissa on kuninkaallinen sinetti vuodelta 1144. Viidenkymmenen- kahdenkymmenen- ja kymmenen sentin kolikoissa on kuninkaallinen sinetti vuodelta 1142. Viiden-, kahden- ja yhden sentin kolikoiden kuva-aiheena on kuninkaallinen sinetti vuodelta 1134.
Kaikista Portugalin eurokolikoista löytyy kääntöpuolelta lisäksi EU:n kaksitoista tähteä sekä kolikon valmistusvuosi.
Kėdainiai

Nimet

Kėdainiailla on liettuankielisen nimensä lisäksi ollut historiansa aikana monia muita virallisia nimiä, kuten Kiejdany puolaksi, Kedahnen saksaksi ja ven. Кедайняй, Kedainjai.

Historia

Kėdainiai oli monien taistelujen näyttämö 1600-luvulla Ruotsin ja Puola-Liettuan välisen sodan aikana. Vuonna 1655 maiden välillä tehty lyhytikäinen sopimus, Kėdainiain unioni, allekirjoitettiin Kėdainiain linnassa. Skottilaisia protestantteja saapui alueelle 1500-1600-luvuilla, ja he kasvattivat vaikutusvaltaansa 1800-luvun puoliväliin saakka.
1940-luvun alussa kaupungissa asui 300 Mir Yeshiva -liikkeen oppilasta ja opiskelijaa. Heinäkuussa 1941 natsi-Saksan miehityksen aikana kaupungissa teloitettiin 95 juutalaista, 14 venäläistä kommunistia, 15 liettualaista kommunistia ja yksi venäläinen komissaari.
Kylmän sodan aikana Kėdainiain lentotukikohta oli merkittävässä asemassa neuvostoarmeijalle. Useiden vuosien ajan Kėdainiai oli tunnettu kemian- ja elintarviketeollisuudestaan. Kėdainiain kemiantehdas aloitti toimintansa tammikuussa 1963. Laitos sai kyseenalaista julkisuutta, kun 1980-luvulla selvisi, että suuria määriä rikkihappoa oli päässyt ympäristöön. Tapaus synnytti vastalauseita.
Seymour Benzer

Seymour Benzer (15. lokakuuta 1921 New York – 30. marraskuuta 2007 Pasadena) oli yhdysvaltalainen fyysikko, molekyylibiologi ja geneetikko. 
Benzer suoritti tohtorintutkintonsa fysiikasta Purduen yliopistossa. Hän osallistui hankkeeseen, jossa kehitettiin kiteitä tutkajärjestelmiin, ja työn pohjalta kollegat Bellin laboratoriossa valmistivat toisen maailmansodan jälkeen ensimmäiset transistorit.
Sillävälin Benzer palasi alkuperäisen kiinnostuksen kohteensa biologian pariin. Hän tutki Escherichia coli -bakteerissa eläviä viruksia ja hahmotti, miten niiden geenit koostuivat osasista, kuin DNA-kirjaimista, jotka saattoivat vaihtua mutaation tapahtuessa.
Benzer siirtyi Caltechiin vuonna 1967 ja alkoi tutkia eri tavoilla käyttäytyvien banaanikärpästen geenejä. Työstä alkoi neurogenetiikaksi kutsuttu uusi tieteenala.
Benzer palkittiin Lasker-palkinnolla 1971, Louisa Gross Horwitz -palkinnolla 1976, National Medal of Sciencellä 1982, Wolfin palkinnolla 1991, Crafoord-palkinnolla 1993 sekä kahdella Gairdner-palkinnolla vuosina 1964 ja 2004.
Benzer oli Royal Societyn, Ranskan tiedeakatemian ja Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian jäsen. 
Benzer of puolanjuutalaista sukuperää. Hän kuoli 86-vuotiaana.
Salkovaara

Salkovaara (ven. Шалговаара, Šalgovaara) on taajama, kylä sekä entinen kylähallinto Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin luoteisosassa Seesjärven länsipuolella. Nykyään Salkovaara kuuluu Paateneen maalaiskuntaan.

Historia

Ennen 1920-lukua Salkovaaran alue kuului historialliseen Paatenen kuntaan. Kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja suunnilleen sen alueesta muodostettiin Seesjärven piiri. Jatkosodan aikana alue oli Suomen miehittämä vuosina 1941–1944. Sodan jälkeen alue tuli kuulumaan Karhumäen piiriin.
Salkovaaran kylähallintoon kuului keskuskylän lisäksi Särkijärvi, Laasari ja Voijärvi. Salkovaaran kylähallintoalueen eteläpuolella sijaitsi Paatenen kylähallintoalue, länsipuolella on Mujejärven piiri ja koillispuolella Segežan piiri.
Alsikeapila

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen alsikeapila kasvaa 20–50 cm korkeaksi. Varsia on lukuisia ja ne ovat kohenevia tai lähes pystyjä. Lehdet ovat kolmisormisia ja niiden korvakkeet ovat pitkälti ruodin kanssa yhdiskasvuisia. Lehdykät ovat 1–2 cm pitkiä, puikeita, tylppiä ja nirhalaitaisia. Kukinto on pallomainen ja sijaitsee tavallisesti varren kärjessä. Kukintoperä on tukilehteä pitempi. Teriö on tyveltä yhdislehtinen, verhiö lähes kalju. Kukan väri vaihtelee valkoisesta punertavaan, ja on lopulta ruskea. Alsikeapila kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Siemenet kypsyvät verhiön sisään jäävässä palossa.
Alsikeapila jaetaan kahteen alalajiin, rehualsikeapilaan (ssp. hybridum) ja rentoalsikeapilaan (ssp. elegans).

Levinneisyys

Alsikeapilaa tavataan koko Euroopassa Islantia, Pyreneiden niemimaata ja maanosan pohjoisimpia alueita lukuun ottamatta. Laji on levinnyt ihmisen mukana suurimpaan osaan Pohjois-Amerikkaa. Suomessa alsikeapilaa voi tavata koko maassa, mutta pohjoisimmassa Lapissa laji on harvinainen. Runsas laji on Oulun korkeudelle saakka. Alalajeista rehualsikeapila on huomattavasti rentoalsikeapilaa yleisempi.

Elinympäristö

Alsikeapilaa esiintyy erilaisissa ihmisen muovaamissa kulttuuriympäristöissä, kuten tienvarsilla, joutomailla, kaatopaikoilla, niityillä ja pelloilla. Alalaji rehualsikeapila on Suomessa luonnonvaraisena esiintyessään viljelyjäänne tai -karkulainen.

Käyttö

Rehualsikeapila on tärkeä nurmi- ja rehukasvi, jota viljellään yleisesti muun muassa Suomessa ja Skandinaviassa. Ruotsissa sitä on viljelty jo 1700-luvun lopulta alkaen.
Zvonimir Soldo

Ura pelaajana

Soldo opiskeli nuoruusvuosinaan oikeustiedettä Zagrebin yliopistossa, mutta alkoi kuuden lukukauden jälkeen vanhempiensa tuella panostaa todella jalkapallouraansa. Hän aloitti ammattilaisena NK Dinamo Zagrebissa, josta siirtyi 1990 yhdeksi kaudeksi NK Zadariin. Soldo pelasi seuraavat vuodet NK Inter Zaprešićissa, kunnes palasi 1994 Dinamoon. Toinen visiitti seurassa oli menestyksellinen ja Soldo juhli seurassa tuplamestaruutta kauden 1995–1996 päätteeksi.
Mestaruuskauden jälkeen Soldo jätti kotimaansa kentät ja siirtyi Saksaan VfB Stuttgartiin. Hän debytoi seuran paidassa elokuussa 1996 FC Schalkea vastaan ja kuului sen jälkeen 10 vuoden ajan seuran pelaavaan kokoonpanoon. Hän kantoi Stuttgartin kapteenin nauhaa lähes 200 ottelussa. Soldo oli mukana voittamassa Saksan cupia 1997 ja oli mukana Stuttgartin joukkueessa Cup-voittajien cupin finaalissa 1998. Soldo oli yksi seuran suosituimpia ja rakastetuimpia pelaajia. Hän lopetti mittavan uransa seurassa kauteen 2005–2006.
Kroatian maajoukkueessa Soldo pelasi vuosina 1994–2002 kaikkiaan 61 A-maaottelua. Hän oli mukana Kroatian kultaisina vuosina EM-kisoissa 1996 sekä MM-kisoissa 1998 ja 2002. Parhaimpana saavtuksena pronssi vuodelta 1998.

Ura valmentajana

Soldo aloitti valmennusuransa NK Dinamo Zagrebin juniorivalmentajana peliuransa jälkeen. Edustusjoukkueen päävalmentajan hän debytoi seurassa tammikuussa 2008, kun hänet palkattiin yllättäen eronneen Branko Ivankovićin seuraajaksi.  Soldo johdatti seuran kauden päätteeksi Kroatian tuplamestariksi. Hän kuitenkin erosi kuitenkin cupin finaalin jälkeen antaen tilaa tehtäviin palanneelle Ivankovićille. 
Kesäkuussa 2009 Soldo allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen Saksan Bundesliigassa pelaavan 1. FC Kölnin kanssa.  Christoph Daumin isoihin saappaisiin astunut Soldo luotsasi takaisin pääsarjaan palanneet Kilipukit sijalle 13. Kausi 2010/11 alkoi kroatialaisvalmentajan alaisuudessa surkeasti ja lopulta Soldo sai 24. lokakuuta potkut Hannoverille kärsityn 1–2 kotitappion jälkeen.
Pilkkuvatsapeippo

Levinneisyys

Pilkkuvatsapeippoa tavataan Afrikan keskiosissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hannibal (vuoden 1959 elokuva)

Juoni

Elokuva perustuu löyhästi toisen puunilaissodan tapahtumiin. Ylitettyään Alpit Hannibalin armeija saapuu Italiaan. Rooman senaatin enemmistö kannattaa aktiivista vastarintaa, kun taas senaattori Quintus Fabius Maximus puolustaa viivytystaktiikkaa ylivoimaisen vihollisen edessä. Senaattorin veljentytär Silvia joutuu Hannibalin vangiksi ja he rakastuvat toisiinsa. Roomalaiset kärsivät murskatappion Cannaen taistelussa ja Fabius Maximus valitaan armeijan komentajaksi. Hannibalin pojan ja vaimon saavuttua karthagolaisten leiriin Silvia pakenee Roomaan, jossa hänet tuomitaan kuolemaan. Karthagolaiset kokevat ensimmäisen tappionsa, sotapäällikön veli Hasdrubal saa surmansa ja Hannibal lähtee kulkemaan kohti tuhoaan.

Tuotanto

Hannibal on kuvattu Supercinescope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa sekä Jugoslaviassa. Monet ”ulkokuvista” on tehty sisätiloissa. Warner Brothersin rahoittaman elokuvan ohjaajaksi kerrotaan italialaisessa versiossa Carlo Ludovico Bragaglia ja yhdysvaltalaisessa Edgar G. Ulmer. Todellisuudessa suurimman osan vaativista kohtauksista teki Ulmer, joka vastasi myös aiheesta ja käsikirjoituksesta. Kuriositeettina on mainittu, että Hannibal on Mario Girottin alias Terence Hillin ja Carlo Pedersolin alias Bud Spencerin ensimmäinen yhteinen elokuva, vaikka he eivät vielä esiintyneetkään samoissa kohtauksissa.
Elokuva on isolla budjetilla tehty spektaakkeli, jonka ansioita ovat näyttävät joukkokohtaukset sirkusnorsuineen, Carlo Rustichellin voimakas musiikki ja Victor Maturen esittämä synkän eeppinen sankari. Sekavista taisteluista, Rooman senaattorien poliittisesta juonittelusta ja romanttisesta rakkausjuonesta koottu tarina alkaa lupaavasti, mutta latistuu elokuvan keskivaiheilla ja päättyy lopulta kuin seinään. Ulmerin mukaan syynä epäonnistumiseen olivat elokuvan amerikkalaiset rahoittajat, jotka pitivät ohjaajan ajatusta historian tuhoon tuomitsemasta Hannibalista liian filosofisena ja olivat enemmän kiinnostuneita ratsastuskohtauksista ja Alppeja ylittävistä elefanteista.

Vastaanotto ja DVD-julkaisut

Kriitikoiden ristiriitaisesti arvioima Hannibal oli taloudellisesti vain kohtalainen menestys. Se oli Italiassa kauden 21. katsotuin elokuva ja tuotti lopulta yhteensä 672 miljoonan liiran kassatulot. Ranskassa elokuvan näki yli puolitoista miljoonaa katsojaa.
Hannibalin yhdysvaltalainen versio on saatavilla VCI Home Videon laadultaan kohtalaisena DVD-julkaisuna. Elokuvan laajakangasversio on julkaistu DVD:llä myös Ranskassa ja Italiassa.
Englanninkielinen Wikipedia

Englanninkielinen Wikipedia on Wikipedian englanninkielinen versio. Englanninkielisessä Wikipediassa on noin 5 836 000 (2.4.2019) artikkelia. Se aloitettiin 15. tammikuuta 2001, joten se oli Wikipedian ensimmäinen versio. Englanninkielinen Wikipedia on aina ollut artikkelimäärältään Wikipedian suurin. Joulukuussa 2015 sen artikkelien osuus Wikipedian kaikista artikkeleista oli 13,5 prosenttia.

Historia

Vuonna 2007 noin yksi neljäsosa kaikista artikkeleista kaikissa Wikipedioissa oli englanninkielisessä Wikipediassa. Osuus on kuitenkin alkanut laskea vuodesta 2003 lähtien. Miljoonan artikkelin raja ylittyi maaliskuussa 2006. Miljoonas artikkeli oli Jordanhillin rautatieasemasta kertonut ”Jordanhill railway station”, joka luotiin 1. maaliskuuta 2006. Syyskuussa 2007 englanninkielisessä Wikipediassa oli yli 2 miljoonaa artikkelia, ja Wikipedian täyttäessä 10 vuotta tammikuussa 2011 artikkeleita oli yli 3,5 miljoonaa. 13. heinäkuuta 2012 englanninkielinen Wikipedia ylitti 4 miljoonan artikkelin rajan. 1. marraskuuta 2015 luotiin viidesmiljoonas artikkeli.
Englanninkielisen Wikipedian kaikkien artikkeleiden yhteenlaskettu koko pakattuna oli 11,5 gigatavua lokakuussa 2015.
Englanninkielisessä Wikipediassa esimerkiksi Yhdysvaltoihin liittyvät artikkelit pyritään kirjoittamaan Amerikan englannilla, Australiaan liittyvät artikkelit Australian englannilla ja niin edelleen.

Kiistat

Valtavirran lehdistössä on raportoitu englanninkielisessä Wikipediassa olleista erilaisista uhkaamis- ja nettikiusaamistapauksista. Vuonna 2008 Glen A. Wilson High School oli uhkausviestin kohteena, ja vuonna 2006 12-vuotias poika pidätettiin tämän kohdistettua uhkauksen Wikipediassa Niles West High Schoolia kohtaan.
Oxfordin yliopiston vuonna 2013 julkaiseman tutkimuksen johtopäätöksen mukaan englanninkielisen Wikipedian kiistellyimmillä artikkeleilla on taipumusta olla laajemman mittakaavan aiheista, kun taas muun kielisten Wikipedioiden kiistellyimmät artikkelit vaikuttavat olevan alueellisista aiheista. Tutkimuksessa havaittiin, että seuraavat englanninkielisen Wikipedian artikkelit olivat kiistellyimpiä: George W. Bush, anarkismi, Muhammed, luettelo WWE:n työntekijöistä, ilmaston lämpeneminen, ympärileikkaus, Yhdysvallat, Jeesus, rotu ja älykkyys sekä kristinusko.

Wikipedian sisäiset julkaisut

Wikipedian yhteisön tuottamia uutisjulkaisuja on mm. The Signpost, jota on julkaistu englanninkielisessä Wikipediassa vuoden 2005 tammikuusta lähtien. Muita tämänhetkisiä tai menneitä yhteisön avulla tuotettuja julkaisuja ovat mm. "Wikiworld" -sarjakuva, Wikipedia Weekly -podcast sekä eri Wikiprojektien uutistiedotteet.
Betsimisarakat

Betsimisarakat ovat malagasseihin kuuluva etninen ryhmä Madagaskarissa. Heitä arvioidaan olevan yli 1,5 miljoonaa henkeä.
Betsimisarakat ovat Madagaskarin toiseksi suurin etninen ryhmä. He asuvat maan itäosassa Intian valtameren rannikolla Antongilinlahden ja Manjaryjoen välisellä alueella. Betanmenat muodostava betsimisarakoiden alaryhmän.
Alkuperältään betsimisarakat ovat afrikkalaisten, Malesian ja Indonesian alueelta saapuneen väestön sekä arabien jälkeläisiä. 1700-luvulla he muodostivat valtion, jonka ensimmäinen johtaja Ratsimilaho oli perinteen mukaan brittiläisen merirosvon ja madagaskarilaisen prinsessan poika. Toamasinan ja Nosy Borahan (Île Saint-Marie) tärkeät satamat sijaitsivat betsimisarakoiden alueella.
Perinteisiä elinkeinoja ovat kalastus, maanviljely ja kaupankäynti. Nykyään betsimisarakat viljelevät riisiä, kahvia ja mausteneilikkaa sekä työskentelevät plantaaseilla ja grafiittikaivoksissa. Heidän kulttuurissaan on eurooppalaista vaikutusta.
Takahe

Koko ja ulkonäkö

Takahe on suurin elossa oleva rantakanojen heimon lintu. Se on seisaaltaan noin 50 senttimetrin pituinen ja painaa enintään kolme kiloa. Se on tanakka, ja sillä on pienet siivet, vahvat jalat ja kookas nokka.
Aikuinen takahe on lähinnä violetinsininen lukuun ottamatta vihertävää selkää ja siipien sisäpuolia. Linnuilla on punainen rintakehä ja nokassa on punaista ja vaaleanpunaista. Myös jalat ovat vaaleanpunaiset. Sukupuolet ovat väritykseltään samannäköisiä. Naaraat ovat hieman pienempiä kuin urokset. Nuorilla poikasilla höyhenpeite on ruskea.
Lintujen ääntely koostuu kovaäänisestä rääkäisystä, hiljaisesta huhuilusta sekä varoitusäänenä toimivasta kumahduksesta.
Takahe elää vankeudessa jopa 25 vuoden ikäiseksi, mutta luonnossa sen elinajanodote on huomattavasti lyhyempi.

Elinympäristö

Takahet elävät alppiolosuhteissa ruohoisilla alueilla. Ne syövät erilaisia kasveja ja tilaisuuden tullen myös hyönteisiä.
Lintuja on yhä alueella, josta ne löydettiin uudelleen. Lintuja on sittemmin siirretty seitsemälle eri saarelle sekä muutamaan sijaintiin pääsaaren sisämaahan, jottei koko kanta olisi haavoittuvaisena yksittäisessä sijainnissa. Suojapaikkoina toimivia saaria ovat muun muassa Tiritiri Matangi, Kapiti, Maud ja Mana, joilla ei ole petoeläimiä.

Lisääntyminen

Takahe on yksiavioinen, joskin luonnossa lintu usein ottaa uuden partnerin, mikäli pesintä epäonnistuu useina vuosina peräjälkeen. Lintu rakentaa ison pesän pensaiden alle, ja munii vuosittain 1–3 nahkaista munaa, joista 80 prosenttia kuoriutuu 30 päivän kuluttua. Molemmat vanhemmat huolehtivat ja ruokkivat poikasiaan kolmen kuukauden ajan. Tavallisesti vain yksi poikanen selviää hengissä talven yli. Nuoret yksilöt pysyttelevät usein vanhempiensa seurassa jopa 18 kuukauden ikäisiksi asti, ja auttavat seuraavan poikasen kasvatuksessa.
Takahe on pesimisen suhteen hyvin reviiriuskollinen, ja pesimispari puolustaa reviiriään ääntelemällä, tai tarvittaessa taistelemalla. Pesintä tapahtuu joka vuosi samalla pesimispaikalla.
Takahen päätyminen sukupuuton partaalle johtui useista eri syistä. Siihen vaikuttivat liiallinen metsästys, elinympäristön hävittäminen ja maahan tuodut petoeläimet. Lajin elinalue on kutistunut lyhyessä ajassa hyvin pieneksi ja sisäsiittoisuus on ongelma, joka voi joillakin naarailla johtaa hedelmättömyyteen. Kannan koko oli vuosien 2011–2012 aikana noin 276 lintua. Vuonna 2015 lisääntyviä pareja oli 90 kappaletta.
Borkou-Ennedi-Tibesti

Borkou-Ennedi-Tibesti eli BET oli yksi Tšadin hallinnollisista alueista, kunnes se vuoden 2008 hallintouudistuksessa jaettiin Borkoun, Tibestin ja Ennedin alueisiin. Se oli muodostettu aluehallinnon uudistuksessa 2002 entisen samannimisen prefektuurin tilalle. Borkou-Ennedi-Tibesti oli pinta-alaltaan yli 600 000 neliökilometria eli suurin Tšadin alueista. Vuonna 2008 siellä oli 104 753 asukasta.
Alueen pääkaupunki oli Faya-Largeau. Se sijaitsi maan vuoristoisessa ja aavikkomaisessa pohjoisosassa Libyan, Sudanin ja Nigerin rajanaapurina. Tibestivuoristo on keskellä aluetta.