google/wiki40b huggingface dataset:
Sanomia Turusta

Sanomia Turusta oli Turussa vuosina 1850–1903 ilmestynyt sanomalehti.
Turun Wiikko-Sanomien lakattua Turku jäi kahdeksi vuosikymmeneksi vaille suomenkielistä sanomalehteä. Uuden lehden perusti Åbo Underrättelseriä julkaissut J. W. Lillja. Vuoden 1850 kieliasetuksen rajoittama Sanomia Turusta oli aluksi hyvin vaatimaton pieni lehti, joka sisälsi lähinnä maatalousvalistusta ja uskonnollista aineistoa. Vuonna 1853 toimittajaksi tuli G. E. Eurén, joka teki siitä hyvin toimitetun uutislehden. 1860-luvulla Sanomia Turusta oli läntisen suomen maaseudun valtalehti, jonka levikki hipoi Suomettaren lukuja.
Sanomia Turusta oli linjaltaan maltillisen suomenmielinen. Poliittisesti värittömänä uutislehtenä sen suosio kääntyi 1870-luvulla jyrkkään laskuun. G. W. Wilenin vuodesta 1863 lähtien julkaisema lehti vuokrattiin vuonna 1900 sen toimitussihteerille Kaarle Hemmille. Turun perustuslailliset nuorsuomalaiset ottivat sen haltuunsa vuoden 1902 lopulla. Viranomaiset eivät kuitenkaan hyväksyneet sille uutta päätoimittajaa, minkä takia lehden oli lakattava. Sen tilalle nuorsuomalaiset perustivat Turun Sanomat.
Lehti ilmestyi vuosina 1851–1852 joka toinen viikko, vuodesta 1853 lähtien kerran, vuodesta 1876 kahdesti, vuodesta 1880 kolmesti, vuodesta 1882 neljästi ja vuodesta 1884 kuudesti viikossa. Vuonna 1902 ilmestyi myös viikkopainos ja vuonna 1903 kolmipäiväinen painos. Levikki kohosi vuonna 1855 yli tuhannen, vuonna 1863 kahden tuhannen, vuonna 1875 kolmen tuhannen ja oli suurimmillaan lähes 4 500 kappaletta vuonna 1878. 1880- ja 1890-luvuilla levikki vakiintui kahden ja kolmen tuhannen välille. Päätoimittajina työskentelivät Fredrik Bergstadi (1851–1853), Gustaf Erik Eurén (1853–1857), Antti Liljefors (1857–1862 ja 1864–1870), J. Aulén (1863), Paavo Salonius (1871–1873), Erkki Almberg (1873–1875), Johan Aksel Malmgren (1875–1886 ja 1888–1901), Simo Hirvonen (1887), Kaarlo Hemmi (1901–1903) ja Hugo K. Eneberg (1903).
Vuonna 1857 lehdessä julkaistiin ensimmäinen suomennettu sarjakuva, sveitsiläisen Rodolphe Töpfferin Herra Koipeliini.
Kivenpuulammi

Maantietoa

Lampi jää Valkjärven ja Ansiojärven väliin niin, että kummankin järven välissä ovat kapeat kannakset. Lammen pinta-ala on 10,7 ha ja se on 700 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä ja rannat ovat metsämaata, mutta lammen etelärantaa reunustaa pellonpää. Etelässä kohoaa Keijumäki 35 metriä vedenpinnan yläpuolelle. Rannoille on rakennettu 20 vapaa-ajan asuntoa. Lammen kaakkoiskulmassa sijaitsee kaksi maatilaa.

Vesistösuhteet

Lampi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Puujoen alueeseen. Se jaetaan vielä Ansionjärven alueeseen, johon lampi kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 84,2 metriä mpy. Lammen laskuoja lähtee lammen kaakkoispäästä ja se laskee 1,7 metriä alempana olevaan Ansionjärveen. Ainoa tulo-oja on Valkjärven lyhyt laskuoja, jonka kautta 1,5 metriä korkeampi Valkjärvi laskee lampeen. Ansiojärvestä laskee Puujoki, joka laskee Kernaalanjärven kautta Hiidenjokeen, joka laskee Vanajaveteen.

Luontoarvoja

Järvellä tehtiin elokuussa 2012 silmämääräinen kasvillisuusinventointi. Inventoinnissa ei havaittu rauhoitettuja lajeja, mutta luusuassa esiintyi harvinaisempi jokileinikki. Putkilolajeja havaittiin 22 lajia. Järven lajit ovat oligotrofisia ja mesotrofisia lajeja sekä laaja-alaisesti esiintyviä lajeja. Vain isosorsimo on eutrofisia kasvupaikkoja suosiva laji.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa lampea ei esiinny erillisenä järvenä. Se saattaa olla siinä kartassa osa ”Walkiajärveä”, jolloin järvellä olisi toimitettu järvenlasku. Ainoa maatila oli Ansion talo lammen eteläpuolella.
Vuonna 1964 julkaistussa peruskartassa on rannoille rakennettu jo kymmenen vapaa-ajan asuntoa ja Valkjärven kannakselle oli merkitty sana leirikeskus Tulikallion paikalle. Seuraavassa vuoden 1979 kartassa kulki lammen ympäri tie. Leiraöueelle oli vuoteen 1988 rakennettu lisää rakennuksia.
Ylä-Keltalammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,8 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Ruotsalaisen alueella (14.14), jonka Ruotsalaisen lähi-alueeseen (14.141) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 103,6 metriä mpy.
Marzahn-Hellersdorf

Marzahn-Hellersdorf on yksi Berliinin 12 hallintoalueesta (saks. Bezirk), joilla on oma, paikallisvaaleissa valittu hallintonsa ja rajoitettu itsemääräämisoikeus. Se luotiin vuonna 2001 liittämällä yhteen silloiset hallintoalueet Marzahn ja Hellersdorf. Hallintoalueen asukasluku vuoden 2017 joulukuun lopussa oli 261 954. Sen pinta-ala on 61,8 neliökilometriä ja asukastiheys 4 239 as./km².
Aikasytytin

Aikasytytin on räjäytin joka toimii ennalta asetetun aikamäärän (aikautuksen) jälkeen.
Aikasytyttimiä on monenlaisia. Tunnetuimpia ovat kellokytkimen avulla toimivat: räjähteen yhteyteen on asetettu erillinen kellokoneisto, joka erikseen asetetun ajan jälkeen kytkee virran tai vapauttaa jousiviritteisen iskurin joka räjäyttää aloitepanoksen ja siten räjähteen itsensä.
Ilmatorjunnassa käytettiin aiemmin ruutikanavasytytintä, joka oli eri vahvuisiin kanaviin asennettu, kiinteästä ruudista tehty eräänlainen sytytyslanka joka syttyi asetta laukaistaessa. 
Kulloinkin tarvittua aikaa varten valittiin tarvittavan mallinen kanava. 
Happotoimisia aikasytyttimiä käytetään yleensä aikapommien yhteydessä. Tällaisessa sytyttimessä on lasiampulliin suljettua voimakasta happoa. Ampulli on sijoitettu joustavaan kuoreen, ja sen alla on metallinen säppi, joka pitelee jousiviritettyä iskuria paikallaan. Kun ampulli särkyy, happo syövyttää säpin poikki ja iskuri vapautuu räjäyttäen aloitepanoksen. Aika säädetään vaihtelemalla metallisäpin vahvuutta. 
Tällaista sytytintä käytti mm. eversti Claus von Stauffenberg yrittäessään surmata Adolf Hitlerin 20. heinäkuuta 1944. 
Aikasytytin voidaan tehdä oikeastaan melkein mistä tahansa: esimerkiksi jopa vuotavasta astiasta. Astian pohjalle asetetaan metallilevy johon on kiinnitetty nalliin johtava sähköjohto, ja paristosta tuleva johto on kytketty kellukkeeseen. Kun astia vuotaa tyhjäksi, virta kytkeytyy ja nalli räjähtää. Samoin eri kemikaaliseoksia voidaan käyttää samaan tarkoitukseen. 
Elokuvassa Filmi palaa joka kertoo joukkomurhaan syyllistyneen miehen yrityksestä tuhota tuhopolttajan avulla underground-elokuva johon hän on tahtomattaan tullut kuvatuksi aikasytyttimenä käytetään vedellä täytettyjä ilmapalloja joihin on sijoitettu valkoista fosforia. Pallot puhkaistiin ja kun vesi vuoti pois fosfori syttyi joutuessaan tekemisiin ilman kanssa
Albert Axell

Albert Axell (s. 1942 New England, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen toimittaja-kirjailija, jonka kirjojen aihepiiri on historia, erityisesti toisen maailmansodan Saksan itärintaman tapahtumat. Hän opiskellut Wisconsinin yliopistossa historiaa, filosofiaa ja taloustieteitä ja työskennellyt toimittajana Yhdysvalloissa, Japanissa, josta hän kirjoitti muun muassa The Economistiin, Moskovassa ja asui myöhemmin Suomessa. Hänen kirjoistaan on suomennettu kaksi, Stalin sodanjohtajana ja Kamikaze : Japanin itsemurhalentäjät, joista jälkimmäistä pidetään arvosteluissa heikkona. Erkki Tuomioja arvioi hänen marsalkka Georgi Žukovista kirjoittamansa kirjan Marshall Zhukov, The Man Who Beat Hitler kiiltokuva sankarimarsalkasta, jonka päälähde on marsalkan omat muistelmat. Tuomioja nimittää arvoselussaan Žukovia Axellin päämieheksi. Tosin Geoffrey Roberts kiittää Axellia oman Žukov-elämäkertansa esipuheessa, mutta hänkin huomauttaa kuitenkin liiallisesta luottamuksesta Žukovin omiin muistelmiin.
Johann Mattheson

Johann Mattheson (28. syyskuuta 1681 Hampuri – 17. huhtikuuta 1764 Hampuri) oli saksalainen säveltäjä, musiikintutkija, musiikkikirjailija ja kielenkääntäjä.
Mattheson ystävystyi Georg Friedrich Händelin kanssa toimiessaan oopperan laulajana ja kapellimestarina Hampurissa. Hänestä tuli vuonna 1706 Englannin suurlähettilään sihteeri, ja hän itse toimi myöhemmin siirtymäkauden (ad interim) suurlähettiläänä. Vuosina 1715–1728 hän työskenteli Hampurissa tuomiokirkon kanttori-urkurina; hän joutui jättämään tehtävänsä kuurouden takia. 
Matthesonin sävellysten joukossa on oratorioita, oopperoita ja soitinteoksia, mutta eniten hän vaikutti kirjoituksillaan. Näihin kuuluvat elämäkerrallinen hakemisto 148:sta säveltäjästä nimeltään Grundlage einer Ehrenpforte (1740), kaksi teosta basso continuosta ja Matthesonin omia musiikillisia ideoita esittelevä Der vollkommene Kapellmeister (1739). Mattheson kannatti italialaisten, ranskalaisten ja saksalaisten tyylisuuntausten yhdistelyä ja uskoi kirkkomusiikin voivan saada lisää elävyyttä sekulaarien, kuten oopperasta ammennettujen ainesten hyödyntämisellä siinä.
Mattheson käänsi englannista saksaksi muiden muassa John Mainwaringin Händel-elämäkerran ja Daniel Defoen Moll Flanders -kirjan.
Josh Ryan Evans

Elämä ja ura

Josh Ryan Evans syntyi 10. tammikuuta 1982 Haywardissa, Kaliforniassa Cheryl ja Chuck Evansille. Hänellä diagnosoitiin hyvin nuoressa iässä akondroplasia, yleisin lyhytkasvuisuuden aiheuttaja. Akondroplasia estää luiden kasvun.
Evans näytteli ensimmäisen kerran Family Matters -televisiosarjassa, jonka kahdessa jaksossa hän esitti Stevil-nukkea 1996–1997. Seuraavan kerran hän pääsi kameroiden eteen Ally McBealissa, jossa hän esitti lapsinero Oren Koolieta jaksoissa ”The Playing Field” ja ”Story of Love” (1996). Hän oli sijaisnäyttelijänä vuoden 1999 elokuvassa Vaippahousut vauhdissa, jossa hänen päänsä korvattiin digitaalisesti. Vuonna 1999 hän näytteli myös Adamia Seitsemäs taivas -sarjan jaksossa ”Come Drive With Me” ja esitti sirkusesiintyjä General Tom Thumbia minisarjassa P. T. Barnum. 9. kesäkuuta 1999 hän aloitti tunnetuimmassa ja pitkäaikaisimmassa roolissaan elävänä Timmy-nukkena  Passionsissa. Toinen merkittävä rooli oli nuorena Grinchinä Ron Howardin elokuvassa The Grinch (2000).
Evans näytteli Passionsissa aina vuoteen 2002. 5. elokuuta Evans kuoli leikkauksessa komplikaatioihin. Samana päivänä televisiosta tuli kuukautta aiemmin kuvattu jakso, jossa Timmy kuoli. Tämän vuoksi jakso oli omistettu hänelle. Televisiosta ei ikinä näytetty jaksoa, jossa Timmy pääsee taivaaseen, koska Timmy lupaa palata takaisin, kun Tabitha ei haluaisi Timmyn lähtevän. Evansin oli määrä jatkaa Timmyn enkelinä.
Ґ

Ääntäminen

Ґ on ukrainassa ja valkovenäjässä äänteen /g/ merkki.
Artturi Similä

Artturi Similä (24. syyskuuta 1911 Kokkola – 10. marraskuuta 1980 Tukholma) oli suomalainen säätieteilijä, joka muutti 1950-luvulla Ruotsiin. Oppiarvoltaan hän oli filosofian tohtori. Hän oli erikoistunut nk. "pitkän tähtäimen sääennusteisiin" eli muutaman viikon mittaisiin ennusteisiin, joissa ennustettiin tulevien viikkojen keskilämpötilan ja sademäärän poikkeamaa ajankohdan pitkäaikaisesta keskiarvosta. Ennusteita julkaistiin säännöllisesti suomalaisissakin lehdissä mm. Maaseudun Tulevaisuudessa 1960- ja 1970-luvulla. Hänen ennustusmenetelmänsä oli nk. analogiamenetelmä, jossa etsittiin vastaavia säätilanteita menneiltä vuosilta ja ennustettiin niiden kehityksen mukaan. Similä osallistui myös aktiivisesti ruotsinsuomalaisten toimintaan ja yritti parantaa suomen kielen asemaa Ruotsissa. Hän on kirjoittanut myös useita sääalan kirjoja.
METELI

METELI on lyhenne tutkimusohjelman ”Metalliteollisuuden henkilöstöjen työolosuhteet, terveydentila ja liikuntakäyttäytyminen” nimestä.
METELI-tutkimus käynnistyi Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellisessä tiedekunnassa 1970-luvun alkaessa. METELI on myös kollektiivinen tekijänimi lukuisille julkaisuille, joita tuon tutkimusohjelman tuottamina kirjoitettiin 1970-luvun puolen välin tienoilla. Tutkimuksen päärahoittajina olivat Suomen Akatemia ja opetusministeriö.

Tutkimusryhmä

Nimen takana on ryhmä, jonka kokoonpano ohjelman alkaessa oli seuraava. Tieteellisinä johtajina olivat professori Jeddi Hasan ja apulaisprofessori Juhani Kirjonen. Ryhmään kuuluivat lisäksi mm. Risto Telama, Pekka Kiviaho, Erkki Mattila, Olavi Manninen ja Heikki Rusko, kaikki nuoria liikuntatieteen tutkijoita 1960–1970-luvun taitteessa. Vuoden 2000 jälkeen tutkimusohjelman vastuuhenkilönä on toiminut dosentti Päivi Leino-Arjas Työterveyslaitokselta.

Tutkimuksen osat

Ohjelma jakautui seuraaviin portaisiin: kartoittavaan osaan (lomakekysely), joka aloitettiin vuonna 1971 ja vuonna 1973 aloitettuihin terveystutkimukseen (haastattelut, kyselyt, toimintakyvyn testit ja lääkärintarkastus), fysikaalis-kemialliseen työympäristötutkimukseen ja näitä täydentäviin osiin (mm. ajankäyttöpäiväkirja, ergonomiahavainnointi ja työn kuormittavuuden mittaukset) sekä terveystutkimuksen kolmeen seuruuportaaseen vuosina 1978, 1983 ja 2000. Viimeisin porras jatkuu edelleen nimellä "Ajan patina". Kartoittava kysely kohdistui kaikkiin, yli 4000:een työntekijään ja vuoden 1973 terveystutkimus 902 osallistujaan, joita on edellä mainittuina vuosina seurattu.

Tuotokset

Tutkimus on tuottanut lukuisia julkaisuja koti- ja ulkomaisiin tieteellisiin aikakauslehtiin mukaan lukien monet opinnäytetyöt Jyväskylän, Tampereen ja Helsingin yliopistoon. Viimeisimmät väitöskirjat on hyväksytty Helsingin yliopistossa (2006) ja Jyväskylän yliopistossa (2010).

Tiedepoliittinen tausta

Tutkimushanke sai aikoinaan runsaasti julkisuutta. Joidenkin mielestä julkisuutta tuli liikaa, toisten mielestä liian vähän. Se oli kuitenkin yksi esimerkki uudesta kansallisesta tiedepolitiikasta, jonka tavoitteena oli tutkimustiedon kansanvaltaistaminen. Toinen runsaasti huomiota saanut hanke, jota Suomen Akatemia rahoitti ns. painoaluevaroilla 1970-luvulla, oli Tasa-arvon ja demokratian tutkimus TANDEM. Kirjoitettu historia kuvaa tuon ajan (tiede)poliittista murrosta.
Pekka Suvanto

Pekka Väinö Antero Suvanto (11. huhtikuuta 1924 Akaa – 30. maaliskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija ja professori. Hän oli Helsingin yliopiston yleisen historian apulaisprofessori 1971–1982 ja varsinainen professori 1982–1987. Hänen tutkimusalaansa olivat uuden ajan poliittinen, aate- ja oppihistoria sekä historian metodologia.
Suvanto käsitteli väitöskirjassaan 30-vuotisen sodan keisarillisten joukkojen ylipäällikköä Albrecht von Wallensteinia. Myöhemmin hän julkaisi tutkimuksen Axel Oxenstiernasta ja Wallensteinista, Axel Oxenstiernan Saksan-politiikka ja Wallenstein. Teosten ansiosta hän oli kansainvälisesti merkittävä 30-vuotisen sodan tutkija. 1985 ilmestyi hänen teoksensa Marxin ja Engelsin käsityksistä väkivaltaisista konflikteista ja 1994 tutkimus poliittisen konservatismin historiasta.
Emil Johansson (jääkäri)

Emil Johannes Johansson (20. helmikuuta 1887 Parainen – 30. huhtikuuta 1966) oli suomalainen jääkärikapteeni.

Perhe ja koulutus

Johanssonin vanhemmat olivat maanviljelijä Reinhold Johannes Johansson ja Selma Alma Klang. Hän kävi kansakoulun.

Jääkärikausi

Johansson työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 24. marraskuuta 1915. Ensimmäisestä komppaniasta hän pyrki kuitenkin vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä . Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella.

Suomen sisällissota

Johansson saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) luutnantiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin ensin patteriupseeriksi Jääkäritykistön 1. patteriin ja otti osaa Messukylän ja Tampereen taisteluihin. Tampereen valtauksen jälkeen hänet sijoitettiin tykistön uudelleen järjestelyn myötä juuri perustettuun Jääkäritykistöprikaatiin 1. ammuskolonnaan päälliköksi. Ammuskolonnan johtajana hän osallistui taisteluihin Viipurissa.

Sisällissodan jälkeinen aika

Johansson palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, mistä tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä hänet määrättiin patteriupseeriksi raskaaseen kenttähaupitsipatteristoon. Myöhemmin hän palveli Raskaan tykistörykmentin 2. patteriston 4. patterissa. Armeijasta hän erosi 13. kesäkuuta 1924 ja matkusti Kanadaan. Kanadasta hän palasi vuonna 1927 ja siirtyi työnjohtajaksi Paraisten Kalkkivuori oy:n palvelukseen Paraisille.
Lauritsalan tehdasrata

Lauritsalan tehdasrata oli Kaukas Oy:n Lauritsalan tehtaiden yhteydessä toiminut sisäistä liikennettä harjoittanut 600 mm:n raideleveydelle rakennettu kapearaiteinen rautatie.
Vetureita oli yhteensä toistakymmentä, muun muassa kaksi höyrysäiliöveturia: numero 6, Henschel 20804/1927, 2-6-0f ja numero 7, Lokomo 187/1935, 2-4-0f. Jälkimmäinen veturi oli Suomessa omilla piirustuksilla rakennettu koekappale joka jäi jostain syystä ainoaksi lajissaan. Toinen suomalainen, Rosenlew Oy:n Oulujoki Oy:lle rakentama veturi oli huomattavasti pienempi - ja uniikkikappale sekin.
Radalla palveli loppuun asti muun muassa entinen Riihimäen-Lopen rautatien RLR 5´ -veturi, myöhemmin Kaukas 5, Hanomag 9730/1921, 0-4-2t, jonka kattila tosin uusittiin vuonna 1929, jolloin se vaihdettiin turpeelta puulle.
Kalusto ei kelvannut sotakorvauksina, ilmeisesti pääosin jo varttuneen ikänsä vuoksi.
Koska tehtaiden jatkuvasti kasvava kuljetustarve lopulta ylitti rajusti 600 mm rautatien kapasiteetin ja kalustokin alkoi olla yli aikansa elänyttä, Lauritsalan kapearaiteet lakkautettiin vuonna 1949 - 1953 ja kalusto pääosin romutettiin.
Yksi radan vetureista, numero 2, myytiin Karjalankosken rautatielle ja odottaa tänään kunnostuksensa loppuun saattamista.
Raideliikenteen kumipyöriä suuremman kapasiteetin ja paremman hyötysuhteen vuoksi entinen kapearaiteisto muutettiin leveäksi ja sillä liikennöi kolme kotimaista valmistetta olevaa teollisuusdieselvetureita. Tehtaiden oma liikenne loppui vuonna 2007; vaihtotyöt siirtyivät VR:lle ja omat veturit pantiin myyntiin.
Havelock Ellis

Henry Havelock Ellis (2. helmikuuta 1859 Croydon, Surrey, Englanti – 8. heinäkuuta 1939) oli englantilainen lääkäri ja kirjailija, joka tuli tunnetuksi homoseksuaalisuuteen, transsukupuolisuuteen ja muihin seksuaalikysymyksiin liittyvistä tutkimuksistaan. Hän oli ensimmäisen englanninkielisen homoseksuaalisuutta käsittelevän lääketieteellisen teoksen toinen kirjoittaja. Monien aikansa älymystön edustajien tavoin Havelock Ellis kannatti eugeniikkaa ja toimi rodunjalostukseen tähtäävän seuran puheenjohtajana.

Elämä ja ura

Havelock Ellis syntyi merikapteenin esikoiseksi, ainoaksi pojaksi jolle syntyi neljä sisarta. Aloitettuaan lääketieteen opinnot hän meni mukaan marxilais-radikaalien piirien toimintaan ja oli mukana perustamassa Progress Society -nimistä järjestöä, jonka tarkoituksena oli edistää älyllistä ja sosiaalista hyvinvointia. Pienempi ryhmä The Fellowship of the New Life toi hänet yhteen homoseksuaalisuutta tutkineen Edward Carpenterin sekä tulevan vaimonsa, naisasia-aktivisti Edith Leesin kanssa. James Hintonin kirjoituksia luettuaan Ellis alkoi suuntautua seksologiaan ja oli löyhästi mukana monissa alaa kehittävissä brittijärjestöissä, muttei milloinkaan mennyt aktiivisesti mukaan järjestöelämään tai politiikkaan.
Ellisin ensimmäinen teos homoseksuaalisuudesta, Sexual Inversion (1897). Siinä homoseksuaalisuutta käsiteltiin ensi kertaa neutraalisti, ei vain kriminologisena ongelmana tai mielisairautena. Se oli ensimmäinen osa Havelock Ellisin pääteoksesta, kuusiosaisesta sarjasta Studies in the Psychology of Sex, jonka viimeinen osa ilmestyi 1928. Ensimmäisen osan aiheuttaman kohun takia sarjaa ei julkaistu Britanniassa vaan Yhdysvalloissa.

Yksityiselämä

Ellisin ensimmäinen avioliitto Edith Leesin kanssa oli vaikea vaimon homoseksuaalisuuden takia. Vuonna 1881 Ellis tapasi eteläafrikkalaisen kirjailijan Olive Schreinerin, josta tuli hänen elinikäinen ystävänsä. Heidän välistään kirjeenvaihtoa julkaistiin vuonna 1992. Ellis kuoli 80-vuotiaana vuonna 1939 sairastettuaan vuosia kurkkusyöpää.
Hans Surén

Hans Surén (10. kesäkuuta 1885, Berliini, Saksa – 17. toukokuuta 1972, Berliini) oli saksalainen upseeri, pedagogi ja kirjailija, joka tunnettiin eräänä tärkeimmistä saksalaisen naturismin pioneereista.
Hans Surén syntyi sotilassukuun ja hänen isänsä oli yleisesikuntaupseeri. Surén seurasi sukunsa perinteitä ja lähti sotilasuralle. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1905 ja pian tämän jälkeen hänestä tuli kouluttaja preussilaisessa armeijan voimistelukoulussa. Surén siirrettiin Kameruniin Saksan siirtomaajoukkoihin vuonna 1912, missä hän joutui brittien sotavangiksi 1915. Surén vapautui vankienvaihdon yhteydessä Sveitsiin vuonna 1917 ja palasi Saksaan. Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Surén sai vakanssin 100 000:n miehen vahvuisessa Reichswehrissa vuonna 1919 ja hänet nimitettiin armeijan urheilukoulun johtajaksi. Hän jäi pois armeijan palveluksesta vuonna 1924 majurin arvoisena. Jo armeijan urheilukoulussa Surén oli harjoituttanut sotilaita alastomina tukinheitossa ja maastojuoksussa.
Sotilasuran jälkeen Surénista tuli menestyksekäs kirjailija. Hänen tuotantonsa käsitteli pääasiassa urheilua, terveitä elämäntapoja ja ulkoilmaelämää. Vuonna 1924 ilmestynyt teos Der Mensch und die Sonne (Ihminen ja aurinko) myi ensimmäisenä vuonna 250 000 kappaletta ja siitä otettiin 68 painosta. Kirjassa Surén kuvailee muun muassa voimisteluoppejaan ja erityisesti alastomuuden mystisiä etuja. Kirjailija itse esiintyy kirjansa kuvissa myös alastomana ja öljyttynä "pronssipatsaana" keihästä ja kiekkoa pidellen. Toinen menestysteos oli seuraavana vuonna 1925 ilmestynyt teos Deutsche Gymnastik. Surén oli julkaissut tusinan verran kirjoja vuoteen 1932 mennessä.
Hans Surén tapasi Adolf Hitlerin vuonna 1932 ja hän liittyi natsipuolueeseen toukokuussa 1933. Motiivina puolueeseen liittymiseen olivat urapyrkimykset natsihierarkian fyysisen koulutuksen parissa. Hän ylenikin pian Reichsarbeitsdienstin johtoon, missä hän vastasi fyysisestä kasvatuksesta. Vuonna 1936 Walther Darré nimitti Surénin Saksan maalaisväestön fysikaalisesta kasvatuksesta vastaavaksi henkilöksi. Surénille tarjoituivat täten erinomaiset mahdollisuudet levittää kansanomaista nudismia Kolmannessa Valtakunnassa. Ihminen ja aurinko -teoksesta otettiin rasistisia lisäelementtejä sisältävä uusintapainos vuonna 1936 nimellä Mensch und Sonne: Arisch-Olympischer Geist, josta tuli uudelleen aikansa bestselleri. 1930-luvun loppuun mennessä Walther Darré, Reinhard Heydrich ja Rudolf Hess olivat hyväksyneet Surénin edustaman nudismin olevan linjassa kansallissosialistisen ajattelun kanssa ja vuonna 1942 Heinrich Himmler ilmaisi alastonuinnin olevan virallisesti hyväksyttyä. Surénille itselleen vuosi 1942 oli onnettomampi, koska hänet erotettiin natsipuolueesta harrastettuaan muun muassa julkisesti itsetyydytystä. Surén vietti sodan loppuajat Brandenburg/Havelin kuritushuoneessa, koska häntä epäiltiin yhteyksistä vuoden 1944 heinäkuun 20. päivän salaliittoon. Sodan jälkeen Surén vietti suhteellisen hiljaista elämää julkaisten urheilupedagogisia kirjoituksia.
Gustaf Edvard Mattson

Gustaf Edvard Mattsson (5. syyskuuta 1842 Turku – 9. elokuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen merikapteeni, merikoulun johtaja ja valtiopäivämies.
Mattssonin vanhemmat olivat kauppalaivuri Gustaf Mattsson ja Maria Erikintytär. Mattsson lähti 1856 merille ja suoritti 1861 Turussa perämiehen ja 1864 merikapteenin tutkinnon. Laivanpäällikkönä hän toimi vuoteen 1881 saakka, jolloin hänestä tuli Turun merikoulun opettaja. Koulun vt. johtajaksi hänet nimitettiin 1890 ja vakinaiseksi johtajaksi 1899. Mattsson toimi vuodesta 1881 matkustajalaivojen katsastajana ja vuodesta 1883 Turun satamajohtokunnan jäsenenä ja myöhemmin puheenjohtajana. Hän kuului merivakuutusyhtiö Tritonin perustajiin. Vuonna 1895 hän sai laamanni August Ferdinand Juseliuksen kanssa tehtäväksi laatia ehdotuksen merivahinkojen arvioimiseksi Suomessa. Mattsson edusti Turkua säätyvaltiopäivillä 1900. Hän kirjoitti ahkerasti merenkulkuasioista ruotsinkielisiin lehtiin ja julkaisi 1897-1899 teoksen Matrikel för navigationsskolorna i Finland.
Mattssonin puoliso vuodesta 1872 oli Amelie Brunström (k. 1874). Kemisti, sanomalehtimies ja kirjailija Guss Mattsson (1873-1914) oli heidän poikansa.