Deep Purple in Rock

Taustaa

1969 syntynyt uusi kokoonpano aloitti konsertoinnin saman vuoden kesänä. Keikoilla esitettiin vanhan tuotannon joukossa myös uusia, aiempaa raskaampia kappaleita. Sekä ”Kneel and Pray”, josta myöhemmin muotoutui ”Speed King”, että ”Child in Time” päätyivät aikanaan Deep Purple in Rockille. Sekä Gillan että Glover olivat aktiivisesti mukana. Glover ihasteli yhtyeen teknistä taitavuutta ja kokeilunhaluisuutta, ja Gillan yhtyeen tapaa kehitellä kappaleita harjoituksissa jammailemalla valmiiden sävellysten opettelemisen sijaan.
Samaan aikaan urkuri Jon Lord jatkoi jo edellisen kokoonpanon aikana syntyneitä suunnitelmia suuresta sävellystyöstä, jossa rock ja klassinen musiikki yhdistyisivät. Vaikka yhtye itse suhtautuikin suunnitelmaan epäluuloisesti, managerit innostuivat siitä, koska sen avulla yhtye voisi herättää huomiota. Concerto for Group and Orchestra esitettiin syksyllä 1969 ja se toikin yhtyeelle runsaasti julkisuutta. Keikkapalkkiot nousivat, minkä lisäksi yhtyeen pitkäaikainen yhteistyö konserton äänittäneen Martin Birchin kanssa alkoi. Birchistä tuli sittemmin Deep Purplen hovituottaja.
Concerto for Group and Orchestran esityksen jälkeen yhtye keskittyi uuden studioalbumin tekoon. Jon Lord oli ollut johtoasemassa aiempien albumien teossa, mutta nyt hänen paikkansa otti Blackmore. Myös Gillan ja Glover osallistuivat säveltämiseen merkittävästi. Suurimman osan kappaleideoista esittivät Glover ja Blackmore; Gillan taas kirjoitti sanoitukset, toisinaan Gloverin avustuksella. Myös Lord ja Paice osallistuivat kappaleiden viimeistelyyn vaihtelevassa määrin. Kappaleet päätettiin merkitä koko viisikon tekemiksi heti alussa.

Äänitykset

Deep Purple in Rockin äänitykset aloitettiin vuoden 1969 syyskuussa, mutta kehno taloudellinen tilanne haittasi niitä pakottaen yhtyeen keikkailemaan koko äänitysten ajan. Deep Purplea Yhdysvalloissa levittänyt Tetragrammaton Records oli nimittäin joutunut vastuuttoman rahankäytön vuoksi lähelle konkurssia eikä kyennyt siksi maksamaan rojalteja levymyynnistä. Warner Bros osti lopulta Tetragrammatonin alkuvuodesta 1970, muttei tiennyt minkälaiselle yleisölle Purplea olisi pitänyt markkinoida. Yhtye kuitenkin hyötyi tästä, sillä Warner kykeni maksamaan Purplelle rästissä olevat palkkiot.
Niinpä äänitykset jouduttiin suorittamaan lyhyissä erissä ja ne päättyivät vasta huhtikuussa 1970, kestettyään yli kahdeksan kuukautta. Äänitykset tehtiin joko IBC Studiosilla tai De Lane Lealla, riippuen siitä kumpi oli vapaana. IBC:llä tuottajana toimi Andy Knight, De Lane Lealla taas Martin Birch. Myös Abbey Road Studiosia käytettiin jonkin verran ja yksi levylle päätyneistä kappaleista äänitettiin siellä Philip McDonaldin johdolla. Yhtyeen jäsenet toimivat myös itse tuottajina, mikä johti siihen että kaikki koskivat miksaukseen jatkuvasti korostaen omia osuuksiaan.
Äänitysten aikana Blackmore tapasi toisinaan vanhaa yhtyetoveriaan Mick Underwoodia, jonka Quatermass-yhtye levytti Purplen tavoin Harvest Recordsille. Underwood esitteli Blackmorelle yhtyeensä kappaleen ”Black Sheep of the Family”, jonka nauhoittaminen myöhemmin antoi lähtölaukauksen Blackmoren perustamalle Rainbow-yhtyeelle ja joka lopulta johti hänen eroamiseensa Deep Purplesta 1975.
Yhtyeen saatua uuden albuminsa valmiiksi managerit halusivat kuitenkin vielä singleksi kelpaavan kappaleen, ja niin Deep Purple palasi studioon. Sävellystyö sujui kuitenkin nihkeästi, eikä yhtye pitänyt aamuyöllä baarireissun jälkeen valmistunutta kappaletta kelvollisena kuin korkeintaan singlen B-puoleksi sen Ricky Nelsonilta plagioidun riffin ja hätäisesti rustattujen sanoitusten vuoksi. Yhtyeen hämmästykseksi managerit olivat kuitenkin toista mieltä ja ”Black Night” -nimen saanut kappale päätettiin julkaista singlenä.

Tyylillinen muutos

»Jos biisi ei ole dramaattinen tai jännittävä, sillä ei ole mitään asiaa tälle levylle.» 
(Ritchie Blackmore)
Uudella albumilla Deep Purplen tyyli muuttui Blackmoren johdolla huomattavasti aiempaa raskaampaan ja aggressiivisempaan suuntaan. On väitetty tämän olleen vastareaktio Concertolle, josta Blackmore ei pitänyt, vaikka hän ymmärsikin sen merkityksen huomion hankkimisen kannalta. Lord ja Blackmore olivat tehneet sopimuksen siitä, että yhtye omaksuisi paremmin menestyvän levyn tyylin – Concerto olisi siis merkinnyt klassisvaikutteista tyyliä ja vielä ilmestymätön In Rock raskaampaa suuntausta. Yhtye oli kuitenkin edennyt raskaampaan suuntaan jo pitemmän aikaa kaikkien jäsenten yhteisymmärryksessä. Kokoonpanoa oli muutettu ja Gillan ja Glover otettu mukaan juuri siksi, ettei raskaampi ilmaisu ollut onnistunut alkuperäislaulaja Rod Evansin ja -basisti Nick Simperin kanssa.
Blackmoren mukaan yhtye teki tarkoituksella ”jokaisesta biisistä hirveää tykitystä vailla mitään suvantokohtia”. In Rockin teon aikoihin hän siirtyi käyttämään lähes yksinomaan Fender Stratocaster -kitaraa, joka oli hänen aiemmin käyttämäänsä Gibsonia huomattavasti ”rockimpi” soitin. Vastavetona rajummaksi muuttuneeseen kitarasoundiin myös Jon Lord kehitteli omaperäisen urkusoundin soittamalla Hammond-urkujaan Marshall-kitaravahvistimen ja -kaiuttimen läpi. Näin syntyi paljon tavallista Hammondia raskaampi ja säröisempi ääni. Lord kutsui viritystään nimellä  ”The Beast” (suom. Peto).

Kappalemateriaali

Albumin avausraita ”Speed King” alkaa kakofonisella särökitaraintrolla, jota seuraa rauhallisempi urkusoolo. Varsinainen sävellys perustuu nopeatempoiseen riffiin sekä aggressiiviseen laulu- ja kitaratyöskentelyyn. ”Speed King” syntyi Blackmoren haluttua yhtyeelle Jimi Hendrixin ”Firen” kaltaisen vauhdikkaan konserttien aloituskappaleen. Kyseessä oli ensimmäinen yhtyeen uuden kokoonpanon kirjoittama kappale. Seuraava raita ”Bloodsucker” on svengaavampi. Riffi yhdistelee bluesia ja heavyä, ja Gillanin laulussa on mukana paljon korkeita kirkaisuja. Sanoitus kertoo jokaisessa ihmisessä olevasta epämiellyttävästä puolesta. A-puolen päättää In Rockin pisin kappale, progressiivinen ”Child in Time”. Kappale syntyi Jon Lordin soiteltua koskettimillaan It's a Beautiful Dayn tuolloin uutta kappaletta ”Bombay Calling”, jolloin Gillan improvisoi sävellykseen kylmän sodan inspiroimat, ydinsodasta kertovat sanoitukset. Kertosäe koostuu Gillanin korkeista huudoista ja kirkaisuista, minkä lisäksi Blackmore soittaa pitkän bluestyylisen soolon. Kappale on yksi 1970-luvun tunnetuimmista ja se kuuluu Deep Purplen arvostetuimpiin teoksiin.
B-puolen aloittaa Nikolai Rimski-Korsakovin ”Kimalaisen lennon” inspiroima vauhdikas ”Flight of the Rat”, jossa kuullaan pitkät urku- ja kitarasoolot. Kappaleessa Gillan tutkiskelee persoonansa pimeää puolta, ja kappale onkin huumeidenvastainen. ”Into the Fire” on hitaampi ja raskaspoljentoisempi kappale ja samalla myös albumin lyhyin ja suoraviivaisin; sanoitus on huumeidenvastainen – tässä vaiheessa huumeongelma ei vielä riivannut yhtyettä, toisin kuin uusien jäsenten myötä 1970-luvun puolessavälissä. Myös ”Living Wreck” on muuta albumia hidastempoisempi ja sen sanoituksissa tehdään pilaa yhtyettä lähentelevistä ”bändäreistä”. Lordin Hammond-soundi on särjetty ja kuulostaa hieman eläimen kirkumiselta. Albumin viimeinen kappale on tuottaja Martin Birchille omistettu, nopeatempoinen ”Hard Lovin' Man”, jossa Lordin säröinen Hammond-soundi tukee Blackmoren kitarointia. Kappale ja samalla koko albumi päättyy kitaran kiertoääneen.

Julkaisu

Tetragrammatonin taloudellisten vaikeuksien vuoksi Deep Purplen neljännen studioalbumin julkaisu lykkääntyi pitkään. EMI:n alamerkki Harvest julkaisi In Rockin Britanniassa lopulta kesäkuussa 1970.
Deep Purple in Rockin ensimmäinen brittipainos julkaistiin aukeavakantisena vinyylinä, sanoitukset ja mustavalkokuvat yhtyeen jäsenistä sisäkansiin painettuna. Sittemmin albumista on julkaistu monia erilaisia uusintapainoksia. Eri maissa albumista on myös julkaistu toisistaan hieman poikkeavia versioita. Monissa versioissa esimerkiksi kansien ulkoasu ja kansikuva voivat olla hieman erilaiset, ja vinyyli on joissain painoksissa värillinen. Radikaalimpiakin eroja oli: siinä missä Meksikossa A-puolen alkuun lisättiin ”Black Night”, Korean tasavallassa ilmestyneestä versiosta jätettiin ”Child in Time” ja ”Hard Lovin' Man” kokonaan pois. Amerikkalainen versio oli brittiversion kanssa identtinen, lukuun ottamatta ”Speed Kingiä”, josta oli leikattu alun särökitara- ja kosketinsoolot pois. Tämän version julkaisi Warner Brothers, joka lykkäsi julkaisua vuoden 1970 loppupuolelle.
1995 albumista julkaistiin CD-muodossa 25-vuotisjuhlajulkaisu, jota varten albumi oli remasteroitu. Mukana on myös bonuskappaleita, Roger Gloverin tekemiä remixejä sekä 24-sivuinen kirjanen. Lisäksi muovikotelon kanteen on painettu kopiot yhtyeen jäsenten nimikirjoituksista.

Merkitys metallimusiikille

Deep Purple in Rockia pidetään nykyään yhtenä oleellisimmista virstanpylväistä metallimusiikin kehittymisessä. Yhtyeelle itselleen se merkitsi kultakauden alkua ja sen menestyksen myötä yhtye suuntasi tyylinsä raskaaseen rockiin, josta se tunnetaan. Heikki Heino toteaa kirjassaan Deep Purple - vuodet 1967–2006:
»Deep Purple in Rock onkin monen fanin mielestä ensimmäinen todellinen Deep Purple -levy. Jotkut jopa väittävät, että In Rock määritteli uuden musiikkityylin – heavy metalin tai hard rockin – siitäkin huolimatta että Led Zeppelin ja Black Sabbath olivat julkaisseet sittemmin klassikkostatuksen saaneet debyyttilevynsä ennen In Rockin ilmestymistä. In Rock on kuitenkin Zeppelinin ja Sabbathin debyytteihin verrattuna kivikova – siltä ei löydy vaikutelmaa pehmentäviä blues- tai folklauluja.» 
(Heikki Heino)
Samoin Starostin toteaa In Rockin olevan ”klassisen metallialbumin prototyyppi”. Allmusicin arvostelun mukaan se on ”eräs heavy metalin määrittäneistä albumeista”. On kuitenkin huomattava, että In Rockin merkityksestä ja arvostuksesta huolimatta myös Black Sabbathia pidetään huomattavan usein ensimmäisenä varsinaisena heavy metal -yhtyeenä. In Rockin aikoihin koko termiä ”heavy metal” ei kuitenkaan vielä edes tunnettu, vaan Deep Purplen tyylilajina pidettiin progressiivista rockia.

Kiertue

Yhtye konsertoi aktiivisesti koko In Rockin äänitysten ajan. Kun albumi julkaistiin kesäkuussa, yhtye oli jo tehnyt lähes 50 keikkaa Britanniassa ja manner-Euroopassa vielä 15 lisää. Kiertueen aikana yhtyeen palkkio yhdestä esiintymisestä nousi 350-400 puntaan ja toi yhtyeelle mainetta jo ennen In Rockin julkaisua. Ahkera keikkailu sekä ennen että jälkeen julkaisun kasvattikin levyn myyntiä merkittävästi. ”Black Nightin” menestys singlelistoilla toi yhtyeelle televisioesiintymisen Top of the Pops -ohjelmassa, jossa samalla kertaa soitti myös Black Sabbath esittäen oman hittinsä ”Paranoidin”.
Tyypillinen kappalelista koostui pääasiassa uuden albumin kappaleista, mutta mukana oli instrumentaaleja yhtyeen ensimmäisen kokoonpanon levytyksiltä sekä The Rolling Stones -cover ”Paint It, Black”. ”Mandrake Root” ja ”Wring That Neck” venyivät pitkien, klassisesta musiikista vaikutteita ammentaneiden improvisaatioiden myötä usein yli puolituntisiksi. Pitkien instrumentaaliosioiden aikana Gillan keskittyi congarumpujen takomiseen ja hänen tapansa heiluttaa pitkiä hiuksiaan rytmikkäästi musiikin tahtiin on väitetty synnyttäneen tämän usein nimellä ”head banging” kutsutun metallimusiikissa suositun ”tanssin”. Myös Blackmoren lavaesiintyminen oli näyttävää: hän heitteli kitaraansa ilmaan ja konsertin lopuksi rikkoi sen lattiaan. Tätä tarkoitusta varten yhtye tilasi erän halpoja japanilaisia kitaroita. Toisinaan yhtye jopa sytytti lavalle tulipalon kaatamalla vahvistimien päälle bensaa, kun se halusi herättää huomiota suurissa tai televisioiduissa konserteissa. Tekniseltä osaamiseltaan yhtye oli Blackmore-elämäkerturi Jerry Bloomin mukaan eräs siihenastisen rock-historian korkeatasoisimmista.
Vaikka Deep Purple saavutti suurta menestystä Euroopassa, Tetragrammatonin konkurssi oli johtanut aiemmin suurta suosiota nauttineen yhtyeen maineen laskuun Yhdysvalloissa. Yhtye oli siirtynyt Warner Brothersin alaisuuteen osana laajempia yrityskauppoja, eikä levy-yhtiö ollut Deep Purplesta erityisen kiinnostunut. In Rockin sijaan Warner julkaisi Concerto for Group and Orchestran uudestaan Yhdysvalloissa ja levy-yhtiön toiveesta yhtye myös esitti epäilyksistään huolimatta Concerton lyhennetyn version Hollywood Bowlissa Los Angelesin sinfoniaorkesterin kanssa. Tavanomaisia esiintymisiä oli vain reilu kymmenen ja niiden markkinointi oli vähäistä, joten kiertue ei ollut kovinkaan onnistunut eivätkä palkkiot aiemman veroisia. Britanniaan palatessaan yhtye kadotti Concerton nuotit, mikä oli mahdollisesti tarkoituksellista, jotta sävellystä ei jatkossa tarvitsisi esittää.
Syyskuussa 1970 Deep Purple alkoi levyttää uutta albumia. Yhtye jatkoi edelleen aktiivista kiertueiden tekoa ja konsertoi koko levytyksen ajan. Tästä syystä In Rockin seuraaja ilmestyikin vasta yhdeksän kuukautta äänitysten alkamisen jälkeen, saaden nimen Fireball.