google/wiki40b huggingface dataset:
Kas-Pin

Kas-pin on hankasalmelaisen Kaarlo Valkosen esittelemä suomalainen taistelulaji, joka yhdistää puukkotekniikoita ja itämaisia taistelutekniikoita. 
Lajilla on Valkosen mukaan pitkä historia, mutta sen alkuperästä ja muusta historiasta ei ole tuotu julkisuuteen muuta kuin Valkosen kertomukset.
Eri puolilla Suomea on seitsemän Valkosen valtuuttamaa kas-pin-opettajaa.

Tarinat lajin historiasta

Valkosen kertomien tarinoiden mukaan kas-pin-taistelutaito on kulkenut Valkosen suvussa vuosisatoja, yli 30 sukupolven ajan. Tällöin lajin historia ulottuisi noin 1100-luvulle. Lajille luonteenomaisia aseita olisi käytetty jo 1500- ja 1600-luvuilla. Tarinat kertovat myös seppä Jon Valkosen käyneen opettamassa Kiinassa muun muassa lehtipellin taontaa ilman saumaa. Suomalaisten sotataitojen kehittymiseen olisivat johtaneet alituiset sodat venäläisiä vastaan.
Tietoja ja oppeja olisi vaihdettu 1800-luvulla kiinalaisten ja tiibetiläisten mestareiden kanssa. Kiinassa olisi puhuttu tulivalkean kansan eli pohjoisen kansan taistelutaidosta, jolla olisi tarkoitettu suomalaisia ja suomalaista sotataitoa. Yksi näistä suomalaisista taidoista olisi ollut nimenomaan Valkosen suvun kas-pin-taistelumenetelmä.  
Nykymuotoonsa lajin olisvat kehittäneet suomalaiset naiset neljän sukupolven aikana miesten ollessa sotimassa.
Kas-pinin kerrotaan saaneen nimensä Kasi-nimisestä kalliosta, jolla taitoa harjoiteltiin. Toinen annettu selitys nimen historialle on puukkoharjoituksissa syntyvästä kahdeksikon muotoisesta liikeradasta. Kaspin on myös sukunimi.
Kaarlo Valkosen kotipaikkakunnalla näihin tarinoihin suhtaudutaan epäilevästi, eikä niille olekaan esitetty muuta lähdettä kuin Kaarlo Valkosen kertomukset.

Perustietoa

Kas-pin lähtee itsepuolustuslajien valtavirrasta poiketen aseharjoituksena. Perusaseena käytetään puukkoa ja aseeton taistelu opitaan siinä sivussa. Lajiin kuuluu myös Riihioppi, joka on pimeässä taistelun harjoittamista. Lisäksi lajissa pystyy erikoistumaan useisiin aseisiin. Lajille tyypillistä on osa-alueiden runsaus, aseiden runsaus ja eksoottisuus sekä tavanomaisesta poikkeavissa ympäristöissä suoritetut harjoitukset. 
Taistelussa pyritään vastustajan lukitsemiseen mahdollisimman nopeasti ja suoraviivaisesti.
Lajissa tehokkuus saavutetaan rentouden, ei voiman kautta.
Pääteemoja on neljä: Hermot, Hipaisu, Enkelin kosketus ja Näkymätön käsi (enkelin kosketusta ja näkymätöntä kättä ei kukaan voi toiselle opettaa, vaan ne tulevat ajan kanssa ja harjoittelun kautta).
Maiden Voyage

”Maiden Voyage” on Herbie Hancockin säveltämä jazzkappale vuoden 1965 albumilta Maiden Voyage. Sillä esiintyy Hancockin kvartetti, johon kuuluvat trumpetisti Freddie Hubbard, basisti Ron Carter ja rumpali Tony Williams, sekä ylimääräisenä soittajana saksofonisti George Coleman. Kappale on yksi Hancockin tunnetuimmista sävellyksistä ja muodostunut jazzstandardiksi.
Kappaletta käytettiin Fabergé-hajuveden mainoksessa ja alun perin sen nimi oli yksinkertaisesti ”TV Jingle”. Uuden nimen keksi Hancockin sisko. Maiden Voyagen kansivihkossa Hancock kertoo, että sävellys oli yritys kuvata ”neitsytmatkallaan olevan merialuksen mahtavuutta”.

Rakenne

Modaalinen sävellys seuraa 32 tahdin mittaista AABA-rakennetta, jossa jokainen osio sisältää ainoastaan kaksi sointua. Jazz.com-sivuston Ted Gioia kuvaa harmoniakulkua ”neljänä pidätettynä sointuna”, kun taas nuottikirja The Real Bookissa sointukulku listataan neljänä molliseptimisointuna, joiden bassosävel on perussäveltä kvintin alempana. Hancock käyttää sointujen asemoinnissa runsaasti puhtaita kvartteja.
Maastohiihdon Suomen Cup 2011–2012

Kilpailut

Ensimmäinen kilpailukausi on Suomen Cupin historian ainut kausi kun osakilpailuviikonloppuja on ollut vain viisi.

Henkilökohtaiset kilpailut

Tulokset

Viestit

Tulokset

Henkilökohtaiset kilpailut

Tulokset

Viestit

Tulokset

Televisiointi

Suomen Cupin kaikki kilpailut televisioitiin Ylen kanavilla.
Piazza dei Miracoli

Piazza dei Miracoli ("Ihmeiden kenttä"), virallisesti Piazza del Duomo ("Katedraaliaukio"), on laaja muurien ympäröimä alue Pisan keskustassa ja keskiajan taiteen suurimpia muistomerkkejä. Osittain päällystetyllä ja osin ruohon peittämällä alueella on neljä tunnettua ja merkittävää rakennusta: Tuomiokirkko, Kastekappeli, Kellotorni ("Pisan kalteva torni") ja Camposanto (hautausmaarakennus). Alue rakennettiin 300 vuoden aikana vuodesta 1063 alkaen. Vuonna 1987 alue nimettiin UNESCOn maailmanperintökohteeksi.

Tuomiokirkko

Aukion sydän on Duomo Santa Maria Assunta eli Pisan katedraali. Tuomiokirkon rakennutti arkkitehti Buschetus, ja rakentaminen aloitettiin vuonna 1063 heti saraseenien laivastosta saavutetun voiton jälkeen. Kirkko vihittiin vuonna 1118, minkä jälkeen sen runkohuonetta vielä pidennettiin.
Rakennuksessa yhdistyy itämainen rakennustaide kreikkalais-bysanttilaisiin elementteihin sekä itämaisiin ja lombardialaisiin koristeluihin. Marmorisen katedraalin pohjakaava on latinalaisen ristin mallinen, sen runkohuoneessa on viisi ja poikkilaivassa kolme laivaa, ja sen kupoli on ovaalinmuotoinen.
Kirkossa on kolme portaalia, joiden yläpuolella on tiheä pienoispylväsgalleria. Alkuperäiset pronssiovet sulivat tulipalossa 1595; uusissa ovissa on kohtauksia Neitsyt Marian elämästä.
Kirkon sisätiloille antaa leimansa eri tyylien sekoitus ja värillisestä marmorista muodostuvat kontrastiset raidat. Kirkon taiteellinen pääteos on Giovanni Pisanon marmorinen saarnatuoli.

Kastekappeli

Kastekappelin rakentaminen aloitettiin vuonna 1152, ja se sai lopullisen muotonsa vuonna 1358, jolloin romaaninen aukollinen kupoli suljettiin. Kappelin portaali on koristeltu köynnös-, lehti- ja ruusukekuvioin, ja reliefikasetteihin on kuvattu ihmisten toimia eri kuukausien aikana. Kappelin sisällä on kahdeksankulmainen kasteallas, jonka teki vuonna 1246 Guido Bigarelli. Saarnatuoli on Nicola Pisanon tekemä vuodelta 1260, ja se on ensimmäinen irrallinen saarnatuoli.

Kalteva torni

Pisan kalteva torni on katedraalin kellotorni. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1173, ja se valmistui vuonna 1350. Tornista on tullut suosittu turistinähtävyys sen kaltevuuden johdosta.

Camposanto

Camposanto on kaupunginmuurin laidalla sijaitseva 126 metriä pitkä ja 52 metriä leveä hautausmaarakennus. Sen rakentaminen alkoi vuonna 1278 varhaiskeskiaikaisen hautausmaan paikalle.
Tähän goottilaiseen rakennukseen on haudattu sukupolvien ajan paikallisia ylimyksiä ja kirkonmiehiä. Vanhimmat sarkofagit ovat peräisin antiikin ajalta. Rakennuksessa on paljon freskoja, kuten Benozzo Gozzolin maalaamat Vanhaan testamenttiin perustuvat freskot 1400-luvulta.
Rakennuksen seinällä roikkuvat myös Pisan menneestä merimahdista kertovat vanhat satamaporttien ketjut. Meriherruudesta kilpailleet genovalaiset varastivat ketjut vuonna 1342, ja viisisataa vuotta myöhemmin firenzeläiset palauttivat ne Pisaan.
Toisen maailmansodan aikana liittoutuneet pommittivat rakennuksen erehdyksessä pahoin. Vuosikymmeniä kestäneen restauroinnin jälkeen monia freskoja on saatu entisöityä.
Suhoi T-4

Suhoi T-4 eli Lentokone 100 tai Projekti 100 tai Sotka oli neuvostoliittolainen suuren nopeuden konekoesarja, joilla tutkittiin yli kolmenkertaisen äänennopeuden omaavan koneen käytettävyyttä mm. tiedustelussa ja mahdollisesti lentotukialusten tuhoamiseen.

Kehitys

Suhoi T-4 näyttää samanlaiselta kuin yhdysvaltalainen 1960-luvun alun North American XB-70 Valkyrie-pommikoneprototyypit. T-4 osallistui Neuvostoliitossa pommikonekilpaan, mutta hävisi Myasishcheville. Aikanaan Tupolev valmisti nopean pommikoneen: Tupolev Tu-160.
T-4:n runko ja siivet jne. olivat pääosin titaanista ja teräksestä valmistettua. Koneessa oli fly-by-wire-ohjaus, jolla oli mekaaninen varajärjestelmä. Koneen nokka kääntyi alas nousussa ja laskussa. Laskussa käytettiin jarruvarjoja jarrujen kuumenemisen estämiseksi.
T-4 eli 1010 lensi 22.8.1972 ohjaajanaan Vladimir Iljushin, kuulun lentokonesuunnittelijan poika. Koneella lennettiin kymmenen kertaa ja kaikkiaan 10 tuntia ja 20 minuuttia. Se lensi noin 1,3 Machin nopeuteen Kolesov RD36-41-moottoreilla. Konetta ei koskaan lennetty Mach 3-nopeuteen, koska ohjelma peruutettiin ennen kuin suurnopeuskoelennot alkoivat. Neuvostoliiton ilmavoimat olivat kaavailleet jopa 250 T-4-konetta, mutta paljon suurempi MiG-23-tuotantosarja vei resursseja niin paljon, että T-4 ohjelman keskeytti puolustusministeri Gretsko. Neljä prototyyppiä valmistettiin. Viimeinen lento tapahtui 22.1.1974.

Museokone

Yksi T-4 on esillä Moninon ilmailumuseossa Moskovan lähellä.
Liejutaskurapu

Koko ja ulkonäkö

Liejutaskuravun kuoren halkaisija voi olla 21 mm, ja väri vaihtelee ruskeasta oliivinvihreään. Saksien kärjet ovat valkoiset ja varsissa, joiden päässä silmät sijaitsevat on molemmilla puolilla neljä pientä okaa. Kävelyjalat ovat pitkät, hoikat ja niissä on harvakseltaan karvatupsuja.

Levinneisyys

Lajin luonnollinen levinneisyysalue kattaa murtovesialueet Pohjois-Amerikan Atlantin-puoleisella rannikolla. Se on kuitenkin levinnyt vieraslajina Itämereen, Hollannin rannikolle sekä useisiin eurooppalaisiin jokisuihin, etenkin alueille, joita voimaloiden lauhdutusvedet lämmittävät. Laji on levinnyt myös Yhdysvalloissa sekä Tyynenmeren-puoleiselle rannikolle että sisävesiin, todennäköisesti laivojen painolastivesien mukana. Suomen vesiltä lajia tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 2009 Naantalin ja Rymättylän alueelta. Löytöjä tehtiin samalla alueella myös vuonna 2010.

Elinympäristö ja elintavat

Liejutaskurapu elää murtovesissä alueilla, joilla on muta- tai hiekkapohja. Se suosii varsinkin mereen laskevien jokien suita. Laji sietää laajaa vaihtelua veden suolaisuudessa, ja sitä on tavattu myös sisävesissä mm. Kaliforniassa. Ravinnokseen liejutaskurapu saalistaa pääasiassa monisukasmatoja ja simpukoita, mutta se syö myös viherleviä ja kuollutta eläinperäistä ainesta.
Viettelysten saari

Viettelysten saari on yhdysvaltalainen tositelevisiosarja, jota esitettiin Yhdysvalloissa kolme tuotantokautta vuosina 2001–2003. Viettelysten saaresta on tehty versioita myös muissa maissa.
Ohjelmaan osallistuvat pariskunnat viedään saarelle ja heidät erotetaan toisistaan. Miehiä odottaa joukko sinkkunaisia ja naisia joukko sinkkumiehiä, joiden kanssa kilpailijat viettävät aikaa. Ohjelman tarkoituksena on selvittää parisuhteiden todellinen laatu – kestääkö se houkutuksista huolimatta. Aina välillä pariskuntien miehet ja naiset kokoontuvat iltanuotiolle, jossa heille muun muassa näytetään videopätkiä siitä, mitä pariskunnan toinen osapuoli on puuhaillut. 
Kilpailijat käyvät treffeillä saaren sinkkujen kanssa ja heitä kuljetetaan mitä romanttisimpiin paikkoihin. Asumusten yhteydessä on yleensä baari ja uima-allas, jotka saavat aikaan riehakkaita bileitä.
Sarjan joillakin tuotantokausilla puolisot ovat saaneet alussa äänestää mielestään liian houkuttelevan näköisiä kilpailijoita pois saarelta tai he ovat voineet kieltää puolisoiltaan treffit joidenkin sinkkujen kanssa. Toisinaan on ollut esimerkiksi sääntö, jonka mukaan video on pakko katsoa, jos pariskunnan toinen osapuoli on katsonut omansa, mutta sitä ei ole saanut katsoa, jos toinenkaan ei ole katsonut. 
Viettelysten saaren suomalaista versiota Temptation Island Suomi on esitetty neljä kautta; Liv-kanavalla keväällä 2015 ja Nelonen-kanavalla vuosina 2016-2018.
México

Liikenne

Méxicon liikenne on vilkasta kaupungin asukastiheyden ja yksityisautojen määrän vuoksi.
Yksityisautoilun haittoja pyritään pienentämään Hoy No Circula -ohjelmalla, joka rajoittaa auton käyttöä eri viikonpäivinä auton rekisterinumeron mukaan. Mielipiteet ohjelman toimivuudesta vaihtelevat, ja kerrotaan, että tarkastuksia voi välttää lahjuksilla.
Kaupungin metrojärjestelmä on maailman vilkkaimpia: enimmillään vuonna 2012 sitä käytti päivittäin 4,4 miljoonaa matkustajaa. Järjestelmä koostuu 12 linjasta ja 195 asemasta. Lipulla voi matkustaa metrossa, kunnes poistuu metroaseman porteilla eristetyltä alueelta. Sarja- tai kuukausilippuja ei ole. Vaikka metrolinjoja on paljon, ei metro tavoita läheskään koko jatkuvasti kasvavaa kaupunkia. Tämän ongelman helpottamiseksi tietyillä pääteasemilla metroverkon laidoilla matkaa pääsee jatkamaan paikallisjunalla. Aamun ja iltapäivän ruuhka-aikoina osa vaunuista on rajattu naisten ja lasten käyttöön.
Méxicon kansainvälinen lentoasema palvelee metropolialuetta.

Urheilu

Kaupungissa järjestettiin kesäolympialaiset vuonna 1968.
Nanain kieli

Historia ja murteet

Nanai kuuluu tunguusikielten pohjoishaaran amurilaiseen ryhmään. 1600-luvulle saakka nanait muodostivat yhtenäisen kansan, joka asui Amurin keski- ja alajuoksulla, Ussurin ja Sungarin varsilla sekä Hankajärven rannalla. Kiinan ja Venäjän välinen raja jakoi heidät kahteen kulttuuripiiriin. 1800-luvulla muodostui kiinalaistunut tazien ryhmä.
Kieli käsittää yläamurin, keskiamurin ja ala-amurin murreryhmät, jotka jakautuvat lukuisiin paikallismurteisiin. Niiden väliset erot ovat osittain syntyneet mantšun, kiinan ja evenkin kielten vaikutuksesta. Kaukaisimmat murteet ovat vain vaivoin toistensa puhujien ymmärrettävissä.

Kirjakieli

1860-luvulla venäläiset lähetyssaarnaajat loivat kyrilliseen kirjaimistoon perustuneen kirjoitusjärjestelmän, jota käytettiin uskonnollisen kirjallisuuden ja nanain kielen oppikirjojen julkaisemiseen. Tämän kirjakielen käyttö päättyi vuonna 1906. Vuonna 1928 julkaistiin kyrilliseen kirjaimistoon perustunut aapinen. Vuonna 1931 laadittiin latinalaiseen aakkostoon perustunut nanain kirjakieli, mutta jo vuonna 1936 siirryttiin jälleen kyrilliseen kirjaimistoon. Kirjakielen pohjana on keski-Amurin Naihinin murre. Nykyinen kirjaimisto hyväksyttiin vuonna 1993.
Nanaiksi ilmestyy äidinkielen oppikirjoja, kansanperinnekokoelmia sekä vähäisessä määrin alkuperäistä kaunokirjallisuutta. Aikaisemmin julkaistiin myös venäjästä käännettyä kirjallisuutta. Kouluissa kieltä opetetaan aineena. Opettajia koulutetaan Habarovskin pedagogisessa korkeakoulussa ja Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Yhdessä piirilehdessä julkaistaan nanainkielistä sivua. Kieltä käytetään jonkin verran myös radiossa ja televisiossa.

Nykytilanne

Nykyään nanaita voidaan pitää vakavasti uhanalaisena kielenä. Aktiivisesti sitä käyttävät vain yli 50-vuotiaat. Nuoremmat sukupolvet puhuvat venäjää.
Italian Grand Prix 1962

Italian Grand Prix 1962 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 16. syyskuuta 1962 Monzan radalla. Kilpailun voitti Graham Hill, jolle voitto oli kauden kolmas.
Neuvostoliiton 54. vuoristodivisioona

Talvisota

Talvisodan ensimmäisenä päivänä 30. marraskuuta 1939 54. vuoristodivisioona hyökkäsi Neuvostoliiton ja Suomen välisen rajan yli. Divisioona oli ennen hyökkäystään joutunut luovuttamaan yhden vuoristojalkaväkirykmentin Suomussalmen suuntaan 163. divisioonalle ja saanut tilalle 529. jalkaväkirykmentin (JR 529), joka taisteli pääosin erillään etelämpänä Nurmeksen suunnalla. Divisioonaa pidettiin parhaimpana 9. armeijan divisioonana, joka soveltui talviolosuhteisiin. Sen alaisuuteen kuuluivat Kuhmon alueella myös 337. vuoristojalkaväkirykmentti (JR 337), 118. vuoristojalkaväkirykmentti (JR 118) sekä kaksi erillistä pataljoonaa, joista toinen oli 44. divisioonanasta (II/JR 305) ja toinen Nurmeksen suunnalla toimineesta 529. jalkaväkirykmentistä (III/JR 529). Armeijakunnankomentaja Vasili Tsuikov antoi 22. tammikuuta 1940 taistelukäskyn, jonka mukaan 54. vuoristodivisioonan oli 23. tammikuuta hyökkäämällä tuhottava Luelahden alueen suomalaisjoukot. Divisioonan komentaja prikaatinkomentaja Gusevski ilmoitti, ettei Luelahden alueella ollut suomalaisia joukkoja. Raatteentien taistelun jälkeen eversti Siilasvuon joukkoja siirrettiin Kuhmon rintamalle taistelemaan 54. vuoristodivisioonaa vastaan. Siilasvuon 9. divisioonan joukot kävivät kiivaita taisteluja divisioonaa vastaan, joka talvisodan lopulla muuttui mottitaisteluiksi. Mottitaistelut kestivät talvisodan loppuun saakka. Talvisodan viimeisimmät taistelut Kuhmossa käytiin Luelahden alueella. Luelahden mottitaistelut alkoivat 25. helmikuuta ja päättyivät 13. maaliskuuta rauhan tultua. 54. vuoristodivisioonan jäädessä mottiin, oli talvisodan päättyessä laskettu suomalaisjoukkojen tehneet 2. helmikuuta–13. maaliskuuta 1940 kaikkiaan 19 hyökkäystä 54. vuoristodivisioonan mottia vastaan. Divisioonan moteista suurin oli 337. vuoristojalkaväkirykmentin (JR 337) motti. Suomalaiset olivat kohtalaisen passiivisia kyseistä mottia kohtaan ja tyytyivät pääosin sen vartiointiin 10. helmikuuta alkaen. JR 337 yritti hyökätä lännestä Luelahdelle. Rykmentti lähetti 4. maaliskuuta noin 500 miehen vahvuisen osaston, mutta suomalaiset torjuivat hyökkäysyrityksen. Hyökkäysosastosta kaatui lähes puolet ja noin 100 heistä onnistui ryömimään jään yli läntiseen mottiin, jonka alueella oli 54. vuoristodivisioonan esikunta. Suomalaiset tulittivat tämän motin aluetta 12 tuntia 12. maaliskuuta ja seuraavana päivänä 8 tuntia. Alueen neuvostojoukot pitivät kuitenkin asemansa sodan loppuun saakka.
Pesänkavallus

Pesänkavallus oli Suomessa aiemmin rikos, jossa aviopuolisot kavalsivat jotakin toisiltaan, lapset vanhemmiltaan, kasvatit kasvatusvanhemmiltaan, kuolinpesän osakkaat tai muut yhteisestä pesästä tai yhtiön osakkaat pesästä tai yhtiöstä. Siitä rangaistiin sakolla tai erittäin raskauttavissa tapauksissa korkeintaan vuodella vankeutta. Syytteen nostamiseksi asianomistajan tuli ilmoittaa rikos syytteeseen pantavaksi. Näin säädettiin vuoden 1889 rikoslain (39/1889) 30. luvussa, joka kuului alkuperäisenä seuraavasti:
30 Luku. Pesänkavaltamisesta 
1 §. Jos aviopuolisot kavaltavat jotakin toisiltansa, taikka lapset vanhemmiltansa, taikka kasvatit kasvatusvanhemmiltansa, taikka kuolinpesän osakkaat tahi muut yhteisen pesän tai yhtiön osamiehet pesästä tai yhtiöstä; rangaistakoon syyllinen pesänkavaltamisesta sakolla. Jos asianhaarat ovat erittäin raskauttavat; olkoon rangaistus vankeutta korkeintaan yksi vuosi.
2 §. Pesänkavaltamisesta älköön virallinen syyttäjä tehkö syytettä, ellei asianomistaja ole ilmoittanut rikosta syytteeseen pantavaksi.

Historia ja nykytilanne

Varsin samankaltainen säännös oli jo vuoden 1734 lain rikoskaaren 51 luvussa. Voimassa olevasta rikoslaista pesänkavallus poistettiin vuoden 1991 alusta alkaen, kun laki rikoslain muuttamisesta (769/1990) tuli voimaan. Vanhojen säännösten sijaan alettiin soveltaa rikoslain 28. lukua, joka sisältää oikeussäännökset varkaudesta ja kavalluksesta. Hallituksen esityksessä todettiin, että erillisestä pesänkavalluksen tunnusmerkistöstä ehdotetaan luovuttavaksi ja että tällöin erityissäännöksen puuttuessa pesänkavaltaminen sisältyisi osin varkauden osin kavalluksen tunnusmerkistöön sen mukaan, kenen hallusta omaisuus on anastettu.
Tyroksen piiritys

Tausta

Issoksen taistelun jälkeen Aleksanteri alkoi valloittaa Foinikian tärkeimpiä kaupunkeja, koska niistä käsin huollettiin Persian laivastoa. Arados, Tripoli, Byblos, Beirut ja Sidon alistuivat nopeasti, mutta Tyros ei antautunut. Aleksanteri loukkaantui tästä, mutta tiesi että Tyros oli vallattava sillä foinikialaisten laivastolla ei olisi tällöin yhtään tukikohtaa, joten sen olisi antauduttava tai tuhouduttava. Kaupungin valtaus aiheutti kuitenkin ongelmia.

Tyros

Tyros oli suurin ja tärkein foinikialainen kaupunki. Sen vanha osa sijaitsi mantereella, kun taas uusi osa oli rakennettu 800 metrin päässä rannikosta olevalle saarelle. Saarella oli 2 satamaa ja kaupunki oli ympäröity paikoitellen 45 metrin korkuisella muurilla ja siellä oli noin 40 000 asukasta. Naiset ja lapset oli evakuoitu Karthagoon.

Piiritys

Piiritys aloitettiin tammikuussa 332 eaa. Aleksanteri insinööreineen ryhtyivät rakennuttamaan maapengertä kohti kaupunkia ja aluksi työ edistyi helposti, mutta kauempana rannasta oli syvempää ja myrskyt sekä Tyroksen laivojen ammukset alkoivat haitata penkereen rakentajia. Penkereen päähän pystytettiin lopulta kaksi 45 metrin korkuista piiritystornia, jotka oli aseistettu katapulteilla ja suojattu vuodilla. Tyroksen puolustajat torjuivat tämän ensimmäisen rynnäkön polttolaivoilla ja lopulta hajottivat penkereen jäännökset. Tällöin Aleksanteri tajusi olevansa tekemisissä sitkeän vihollisen kanssa ja käski rakentaa uuden suuremman penkereen. Hän ei myöskään voisi vallata Tyrosta ilman laivastoa, joten hän matkusti pohjoiseen ja hankki suuren laivaston mm. Kyproksesta. Paluumatkalla häneen liittyi vielä lisää laivoja ja lopulta Aleksanterilla oli 223 sotalaivaa komennossaan. Hän matkusti nopeasti Tyrokseen ja saartoi molemmat satamat laivoillaan. Tällä välin oli rakennettu uusi penger jolle oli sijoitettu uusia piiritystorneja muurinmurtajilla ja katapulteilla. Aleksanteri sijoitti myös laivoihinsa katapultteja ja muurinmurtajia, jotta voisi joka puolelta pommittaa kaupunkia. Tyroksen puolustajat olivat kuitenkin taas valppaina. He pudottivat kivenlohkareita veteen estäen näin laivojen pääsyn muurin lähelle ja ampuivat tulinuolia kohti hyökkääjiä. Aleksanteri toi paikalle laivaston raivaamaan merenalaisia esteitä sekä sotalaivoja suojaamaan niitä. Kaupungista lähetettiin sukeltajia, jotka katkoivat laivojen ankkurikaapelit. Aleksanteri ankkuroi tällöin laivansa rautaketjuilla, joita sukeltajat eivät voisi katkoa.

Läpimurto

Aleksanteri alkoi testata muurin kestävyyttä muurinmurtajillaan useissa paikoissa, kunnes eräs hänen laivoistaan sai aukon muuriin. Tällöin hän käski laivojen hyökätä rajusti katapulteillaan joka puolelta ja toi paikalle kaksi siltoja ja rynnäkköosastoja kuljettavaa laivaa. Hypaspistit ja falangi pääsivät muurin syntyneestä aukosta sisään ja valtasivat nopeasti Tyroksen. Näin Tyros vallattiin 7 kuukautta kestäneen piirityksen jälkeen. Kreikkalaiset olivat raivoissaan, koska puolustajat olivat huomiota herättävällä tavalla murhanneet vankinsa. 30 000 Tyroksen asukasta myytiin orjiksi ja 8000 surmattiin.
Heikki J. Salminen

Heikki Juhani Salminen (s. 25. elokuuta 1933 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1951–1959 ja voitti kolme Suomen-mestaruutta.
Salminen edusti koko SM-sarjauransa ajan Tampereen Ilvestä. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 62 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 16 + 3 = 19 ja jäähymääränsä kymmenen minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1952, 1957 ja 1958.
Felix Kracht

Felix Kracht (13. toukokuuta 1912 Krefeld – 3. lokakuuta 2002 Bremen) oli saksalainen lentokonesuunnittelija.
Hän valmistui Aachenin teknillisestä yliopistosta 1930-luvulla ja alkoi toimia Flugwissenschaftliche Vereinigung Aachen (FVA) -yhdistyksessä, joka rakensi FVA-10 “Rheinland"-purjelentokoneen. Kracht lensi Alppien yli tällä koneella vuonna 1937. Hän siirtyi sitten Deutsche Forschungsanstalt für Segelflugiin, jossa hän kehitti DFS 228 -liitokoneen ja kokeellisen DFS 346 -rakettilentokoneen. Hän kehitti ilmatankkauksen tekniikan. 
Kolmannen valtakunnan tappion jälkeen hän siirtyi Ranskaan Nord Aviationiin, josta palasi vuonna 1968 johtamaan  Deutsche Airbus GmbH:ta. Hän oli Nordilla koordinoinnut ranskalais-saksalaisen Transall C-160 sotilaskuljetuskoneen kehittelyn. Felix Kracht johti Airbus A300:n valmistusta. Hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1981.
Otobreda 76 mm

Otobreda 76 mm on italialaisen Otobreda-yhtymän valmistama laivatykki. Se perustuu aiempaan Oto Melaran 76/62 mm Allargato-tykkiin, joka oli suurempi ja raskaampi sen tulinopeus oli hitaampi. Ajoneuvoon asennettava versio sai nimen Otomatic, jolloin kyseessä oli liikkuva ilmatorjunta-ajoneuvo, mutta sen tuotantoa ei kuitenkaan aloitettu. Otobreda 76:n tulinopeus on hyvin suuri, jolloin sen kranaattiryöpyllä voidaan torjua ohjuksia lähietäisyydeltä. Luonnollisesti myös tavanomainen ilmatorjunta, pintamaalien ja maakohteiden tulittaminen on mahdollista. Tykille on saatavilla muun muassa panssarinläpäisy- ja sirpalekranaatteja. Tykin tornia on kehitetty viime vuosien aikana vaimentamaan sen aiheuttamaa tutkaheijastusta.
Tykkijärjestelmä soveltuu asennettavaksi verrattain pieniin sota-aluksiin kuten korvetteihin ja vartiolaivoihin. Tykkimalli on laajasti käytössä 53:n valtion merivoimissa. Se on valittu myös modernien italialais-ranskalaisten Horizon- ja FREMM -luokkien tykkikalustoksi.
Super Rapid on versio jonka tulinopeus on nostettu 120:een laukaukseen minuutissa ja äärikantamaa kasvatettu 30 kilometriin.