google/wiki40b huggingface dataset:
Herschel Grynszpan

Vaikutus

Grynszpanin veriteko sai Saksassa runsaasti julkisuutta. Joseph Goebbels käski esittää sen valtakunnan joukkotiedotusvälineissä juutalaisten Saksan vastaisen salaliiton ilmentymänä. Attentaattia käytettiin väestön kiihottamiseen juutalaisia vastaan, ja sen varjolla SA ja SS panivat toimeen kristalliyön, jolloin suurin osa Saksan synagogista poltettiin, juutalaisten kauppaliikkeitä ja muuta omaisuutta tuhottiin ja juutalaisia pahoinpideltiin. Noin sata juutalaista sai surmansa.

Teon tausta

Grynszpanin teolle on annettu useita selityksiä.
Yksinkertaisin selitys on, että vanhempiensa kohtalosta epätoivoinen Grynszpan astui sisään Saksan suurlähetystöön ja ampui ensimmäisen näkemänsä saksalaisen. Yleinen ajatus tähän saakka on ollut, että Grynszpan halusi ampua Saksan Pariisin suurlähettilään Johannes Welczekin, mutta erehtyi henkilöstä, koska hän ei tuntenut Welczekiä ulkonäöltä.
On kuitenkin esitetty, että Grynszpan tunsi vom Rathin ja ampui tämän tieten tahtoen. Kirjassaan Herschel Feibel Grynszpan (Psychosozial-Verlag, 2005) kirjailija Andreas Friedrich Bareiß on pyrkinyt selvittämään teon taustat osittain aikaisemmin tuntemattomien asiakirjojen avulla. Hänen mukaansa Grynszpan toimi Pariisissa miespuolisena prostituoituna, jonka palveluksia Ernst vom Rath oli ostanut. Hän oli luvannut Grynszpanille käyttää vaikutusvaltaansa ja auttaa tämän perhettä, jottei sitä karkotettaisi Saksasta. Kun perhe kuitenkin karkotettiin, Grynspan ampui lähetystöneuvoksen kostoksi. Vom Rathin homoseksuaalisuus oli tunnettu Saksan ulkoministeriössä. Bareißin mukaan Hitler kielsi oikeudenkäynnin Grynszpania vastaan juuri siksi, että oikeuskäsittely toisi vom Rathin homoseksuaalisuuden julkisuuteen.
Andreas Friedrich Bareißin tieteellisesti tunnustettu tutkimus on siis osoittanut, ettei Grynszpanin veriteko ollut poliittinen murha tai erehdys. Herschel Feibel Grynszpan ampui Ernst Eduard vom Rathin henkilökohtaisista motiiveista.
Herman Wiirretjärvi

Herman Wiirretjärvi (20. lokakuuta 1934 Oulainen – 15. helmikuuta 1986 Merijärvi) oli Merijärven Pyhänkoskella elänyt kuvataiteilija. Hän oli opiskellut vuodesta 1960 Suomen taideakatemiassa ja palasi Pyhänkoskelle myllärinä toimineen isänsä kuoleman jälkeen 1963. Wiirretjärven tyyliä on kuvailtu ekspressionistiseksi. Ennen uraansa taiteilija hän työskenteli hitsaajana ja komennusmiehenä. Wiirretjärven ateljee sijaitsi Pyhänkosken rannassa ja on nimeltään Kaunola. Wiirretjärvi on haudattu Pyhänkosken hautausmaalle.
O1G

O1G on meemi, joka on muodostunut Unkarin Viktor Orbánin johtaman hallituksen vastaisen liikehdinnän symboliksi. O1G on lyhenne unkarinkielisestä ilmaisusta "Orbán egy geci", joka vertaa alatyylisesti pääministeri Orbánia siemennesteeseen. Lyhenne sai huomiota kansainvälisessä politiikassa, kun europarlamentaarikko ja euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmän puheenjohtaja Guy Verhofstadt käytti Unkarin hallituksen vastaisia mielenosoituksia tukevassa Twitter-viestissään hashtagia #O1G.
Trang (provinssi)

Maantiede

Provinssi sijaitsee Andamaanienmeren rannikolla ja siihen kuuluu 46 saarta mannermaan lisäksi. Tasankoa on vain vähän ja suurin osa provinssista on kukkulaista. Khao Luang- ja Banthat-vuorijonot ovat kahden suurimmat joen, Trangjoen ja Palianjoen lähteet.

Historia

Trangin alue oli enimmäinen, jossa viljeltiin kumia. Kumipuut toi kuvernööri Phraya Ratsadanupradit Mahison Phakdi Malesiasta vuonna 1899.

Symbolit

Provinssin vaakuna esittää majakan siltaa.
Provinssin kukka ja puu on vihreä eebenpuu (Jacaranda filicifolia). Puun toi Australiasta samainen kuvernööri, joka toi kumipuun, ja se sai nopeasti Sri-Trang-nimen paikallisten keskuudessa.
Provinssin tunnuslause kääntyy Phraya Rasdan kaupunki; sydämellisiä kansalaisia; herkullista paistettua possua; Para-kumin synnyinpaikka; rakastettava Sri Trang -kukka; kauniit koralliriutat; hurmaavat hiekkarannat ja ihanat vesiputoukset.
Lamine Diatta

Ura

Diatta aloitteli jalkapalloilun Ranskassa, jossa hän vietti suurimman osan urastaan. Diatta pelasi muun muassa uransa alussa Toulousen reservijoukkueessa, josta hän myöhemmin nousi edustukseen kaudella 1998-1999. Diatta kävi hetkellisesti myös Marseillessa, mutta ei pelannut otteluakaan ja siirtyi Stade Rennaisiin vuonna 1999. Hän pelasi joukkueessa yhteensä viisi kautta pelaten 129 sarjaottelua. Diatta pelasi myös muutaman kauden Lyonissa, jossa hän voitti Ranskan mestaruuden kahdesti (2005 ja 2006).
Diatta siirtyi pois Ranskasta vuonna 2007, siirryttyään Turkin superliigaan Beşiktaşiin kaudeksi 2007-2008. Sittemmin hän siirtyi Newcastlen kautta Hamilton Academicaliin, jossa hän ei saanut peliaikaa lainkaan. Tämän myötä Diatta siirtyi huhtikuussa 2009 Qatariin Al-Ahli Dohaan.

Maajoukkueura

Diatta pelasi Senegalin maajoukkueessa vuosina 2000-2008 yhteensä 70 maaottelua. Hän edusti maataan muun muassa vuoden 2002 MM-kisoissa.
Värriön tutkimusasema

Värriön tutkimusasema on pohjoisessa Sallassa, Värriötunturin pohjoispuolella, keskellä erämaata oleva Helsingin yliopiston tutkimusasema. Sinne päästäkseen on kuljettava Savukoskelta pohjoiseen Martin, Tulppion ja Ainijärven rajavartioston kautta. Autolla ei pääse perille saakka. Aseman perusti professori Erkki Pulliainen vuonna 1967. Alueella on erinomaiset mahdollisuudet erämaaeläimistön tutkimiseen, kun erämaat ympäröivät asemaa joka suunnasta. Värriötunturien noin kymmenen kilometriä pitkä tunturijakso on lähellä asemaa, samoin kuin Värriön luonnonpuisto. Laajat metsät leviävät tunturien juurella. Alkuun asema keskittyi suureksi osaksi suurpetotutkimukseen, mutta myöhemmin on tutkittu Lapin luontoa monipuolisesti. Tärkeä osa tutkimusta on talvinen eläinten jälkiseuranta, josta on kertynyt aineistoa koko tutkimusaseman toiminnan ajalta.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1954

Joukkueen valitseminen

Yleisurheilun yhteistoimintavaliokunta valitsi pääosan EM-kisajoukkueesta Turussa Kalevan kisojen jälkeen pidetyssä kokouksessa 13. elokuuta 1950. Neljä päivää myöhemmin pidetyssä toisessa kokouksessa joukkueeseen otettiin mukaan vielä neljä miesjuoksijaa ja ainoana naisurheilijana 800 metrin juoksija Inga-Lill Nyqvist. Joukkueeseen tuli valituksi yhteensä 30 urheilijaa.
Valituista urheilijoista noin kymmenellä uskottiin olevan mitalimahdollisuuksia. Suurimmat odotukset kohdistuivat maratoonareihin, estejuoksijoihin, keihäänheittäjiin ja seiväshyppääjiin. Lisäksi kolmiloikkaaja Tapio Lehto oli Euroopan tilastossa kolmannella sijalla.

Menestys

Suomi säilytti edelleen asemansa Euroopan parhaiden yleisurheilumaiden joukossa saavuttamalla Bernistä yhdeksän mitalia. Kaksi kultaa, kolme hopeaa ja neljä pronssia takasivat mitalitilaston kuudennen sijan. Pistesijoja (sijat 4-6) suomalaisille kertyi neljä.
Kisojen avauspäivänä Veikko Karvonen juoksi maratonreitiltä ensimmäisenä maaliin, mutta lopulliset tulokset jäivät tuomarineuvoston harkintaan, koska stadionille kärjessä tullut Neuvostoliiton Ivan Filin juoksi stadionilla harhaan toimitsijoiden virheen vuoksi. Lopulta tuloksia ei kuitenkaan muutettu ja Karvonen sai kultamitalin. Filin ehti kilpailussa kolmannelle sijalle.
Toisen mestaruuden Suomelle voitti Eeles Landström, joka vuonna 1950 oli jo parantanut seiväshypyn Suomen ennätystä kolmesti. Bernissä Euroopan mestaruuteen vaadittiin tulos 440, joka oli jälleen uusi SE. Suomen ennätyksiin venyivät myös Voitto Hellstén 400 metrillä ja Ossi Mildh 400 metrin aidoissa. Hellsténin aika riitti hopeamitaliin ja Mildhin aika pronssiin. Lisäksi he olivat voittamassa 4 x 400 metrillä Suomen kautta aikojen ensimmäistä EM-viestimitalia. Etenkin Hellsténin ja Mildhin henkilökohtaisia mitaleja pidettiin yllätyksenä, kuten myös Torbjörn Lasseniuksen hopeamitalia kymmenottelussa.
Estejuoksun maailmantilaston ykköseltä, Olavi Rinteenpäältä odotettiin mestaruutta, mutta hän sai tyytyä hopeaan. Myös keihäänheitosta odotettiin enemmän, vaikka Soini Nikkinen saavuttikin pronssia. Keihäsmestaruutta puolustanut Toivo Hyytiäinen oli käsivammaisena vasta yhdeksäs. Pettymyksenä pidettiin myös jopa mitaliehdokkaaksi arvioidun Jorma Valkaman jäämistä pituushypyn loppukilpailun ulkopuolelle.
Uruguayn metsäpolitiikka

Sellutehdashankkeet

Metsäliitto-ryhmään kuuluva suomalainen selluloosayhtiö Metsä-Botnia ja espanjalainen Ence ovat rakentamassa Uruguayhin kahta selluloosatehdasta, mitkä ovat aiheuttaneet kiivasta vastustusta Argentiinassa. Argentiinan presidentti Nestor Kirchner oli ilmoittanut, että Suomen pitäisi auttaa ongelman ratkaisemisessa päivää ennen kuin ulkomaankauppaministeri Paula Lehtomäki ilmoitti, ettei tulekaan Etelä-Amerikan vierailullaan Argentiinaan. 20. huhtikuuta 2006 Argentiinan ulkoasiainministeri Jorge Taiana sanoi odottaneensa Suomelta suurempaa osallistumista Botnian negatiivisen asenteen vähentämisessä ja ongelman ratkaisussa. Lehtomäki vierailee Chilessä, Perussa ja Uruguayssa. Botnia oli ilmoittanut keskeyttävänsä rakennustyöt vain kymmeneksi päiväksi, kun Ence puolestaan oli suostunut pysäyttämään ne pyydetyksi kolmeksi kuukaudeksi.
Laakamadot

Ruumiinrakenne

Laakamatoja on ruumiinrakenteen perusteella pidetty yhtenä alkeellisimmista kaksikylkissymmetristen eläinten ryhmistä. Kehittyneemmistä eläimistä kuten nivelmadoista tai niveljalkaisista ne erottaa se, ettei niillä ole ruumiinonteloa ihon ja suolen välissä eikä myöskään erilaistuneita hengitys- ja verenkiertoelimiä. Hengityskaasujen vaihto tapahtuu suoraan diffuusiolla pintasolukon lävitse. Tähän liittyen laakamadot ovat joko hyvin pieniä tai sitten litteitä, nauha- tai lehtimäisiä matoja, mikä mahdollistaa kaasujen vaihdon koko ruumiiseen. Toinen ominaispiirre on pussimainen suoli, jossa sekä ravinnon otto että jätteiden poisto tapahtuu suun kautta; erillistä peräaukkoa ei yleensä ole. Suoli sinänsä voi olla monihaarainen, ravinnon tehokkaaksi kuljettamiseksi ruumiin eri osiin.
Laakamadoilla ei ole ulkoista tai sisäistä tukirankaa. Epidermin (pintakerroksen) solut ovat värekarvallisia, ja karvoja on useita kussakin solussa. Epidermin ja suolen välissä on mesenkyymisolukkoa ja lihassäikeitä. Laakamadot ovat kaksineuvoisia, eli sama yksilö tuottaa sekä naaras- että koiraspuolisia sukusoluja. Siittiösolut ovat tyypillisesti kaksipyrstöisiä. Munat kehittyvät joko suoraan madoiksi tai vapaana uivan toukkavaiheen jälkeen. Jotkut laakamadot pystyvät lisääntymään suvuttomasti jakautumalla.

Luokittelu ja evoluutio

Perinteisesti laakamadot on jaettu neljään luokkaan. Näistä kidusmadot (Monogenea), tiehytmadot (Trematoda) ja heisimadot (Cestoda) ovat kaikki yksinomaan loismatoja sisältäviä luokkia. Ne muodostavat yhdessä monofyleettisen ryhmän Neodermata. Neljäs luokka värysmadot (Turbellaria) puolestaan sisältää enimmäkseen vapaana eläviä laakamatoja. Ne ovat petoja, joiden elinympäristöä ovat meret, sisävedet ja kostea maaperä. Värysmadot ei kuitenkaan ole yhtenäinen taksoni, vaan laaja parafyleettinen ryhmä, jonka yhdestä haarasta loismatoluokat polveutuvat.
Värysmatoihin aiemmin luettu alkeellisten matojen Acoela-ryhmä on hiljattain kokonaan erotettu laakamadoista omaksi pääjaksokseen Acoelomorpha, joka ilmeisesti edustaa kaksikylkissymmetristen eläinten sukupuun varhaista haaraa. Näin ollen jäljelle jäävät varsinaiset laakamadot olisivat lähempää sukua muille eläimille, esimerkiksi selkärankaisille, kuin näille ulkoisesti laakamatomaisille Acoelomorpha-madoille. Näin määritellyt laakamadot ovat yhtenäinen ryhmä, joka jakaantuu kahteen haaraan, "Catenulida" ja "Rhabditophora". Värysmatoja ("Turbellaria") on molemmissa haaroissa, ja kolmen loismatoluokan ryhmä muodostaa sivuhaaran Rhabditophora-ryhmän sisällä.
Jan Bosas

Jan Stefan Bosas (s. 14. maaliskuuta 1985) on suomalainen yleisurheilija. Hän on voittanut 400 metriä yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailussa 2009 ja sijoittui 800 metrillä toiseksi. Hän edustaa Esbo Idrottsföreningia. Häntä valmentaa Jens Wallin. Hänellä on myös maaotteluedustuksia.
Vesipuhveli

Ruumiinrakenne ja tuntomerkit

Vesipuhvelilla on suuret sarvet, jotka kaartuvat tyvestä taakse- ja ulospäin sekä kärjestään vähitellen sisäänpäin. Vesipuhveli on isokokoinen ja voimakas eläin, jota ihmiset ovat pitäneet kotieläimenä tuhansia vuosia, ja siitä on haarautunut erillinen kesy vesipuhveli, joka on villinä luonnossa elävää pienikokoisempi. Kesystä vesipuhvelista on jalostettu päärodut jokipuhveli ja suopuhveli. Kesy ja villi vesipuhveli voivat lisääntyä keskenään. Aikuisen kotieläimenä pidetyn vesipuhvelin paino voi vaihdella 300–600 kg:n välillä. Villinä luonnossa elävän puhvelilehmän paino voi olla jopa 800 kg ja sonnin 1 200 kg. Villinä luonnossa elävän vesipuhvelisonnin keskimääräinen paino on 900 kg, pituus 2,4–3 metriä ja korkeus hartioiden kohdalta 1,7 metriä.
Suo- ja jokipuhvelin kromosomiluku on erilainen: suopuhvelilla 48 ja jokipuhvelilla 50, kun taas naudalla ja biisonilla se on 60.

Elintavat ja -ympäristö

Vesipuhvelit syövät ravinnokseen ruohokasveja ja muita puuvarrettomia maa- ja vesikasveja. Vesipuhvelin luontaista elinaluetta on Aasia, jossa elää 95 % populaatiosta, mutta niitä voi tavata puolivilleinä myös Pohjois-Afrikasta, Lähi-idästä ja Euroopasta, jonne ihmiset ovat niitä aikojen saatossa siirtäneet. Australian Pohjoisterritoriossa elää luonnonvaraisina satoja tuhansia vesipuhveleita, joiden esi-isät jätettiin alueelle villiytymään paikallisten varuskuntien lähdettyä pois 1800-luvulla. Vesipuhvelit voivat elää luonnossa noin 25-vuotiaiksi ja vankeudessa 29-vuotiaiksi.
Vesipuhvelit elävät 10–20 yksilön laumoissa, jotka toisinaan liittyvät isommiksi laidunlaumoiksi. Ne yrittävät välttää kuumuutta ja ruokailevat mieluusti varhain aamusta ja illalla. Niillä on tapana vilvoitella keskipäivällä vedessä tai mudassa. Villit vesipuhvelit elävät korkearuohoisissa tiheiköissä ja viidakoissa soiden lähettyvillä. Etelämpänä ne asustavat jokseenkin kovaperäisemmällä maalla.

Lisääntyminen

Vesipuhvelit saavuttavat sukukypsyyden noin 3–3,5 vuoden iässä, ja kantoaika voi vaihdella 300–340 päivän välillä. Pariutuminen tapahtuu yleensä sadekauden lopulla, ja ne saavat yleensä yhden vasikan noin kahden vuoden välein maalis–toukokuussa.

Vesipuhveli Euroopassa

Vesipuhvelin fossiileja on löydetty Euroopasta pleistoseeniajalta. Ilmaston muutoksen myötä laji katosi pitkäksi aikaa, kunnes se omaksuttiin kotieläimenä jälleen. Sen katsotaan levinneen muun muassa Mesopotamian kautta Kaakkois-Aasiasta. Leviämisreiteistä on vaihtelevia käsityksiä: On esimerkiksi esitetty, että hunnit olisivat tuoneet lajin Pannonian kautta. Tätä vastaan on tosiasia, että Euroopassa on jokityypin eläimiä eikä kiinalaisia suopuhveleita, joita on todettu hunneilta. Toisaalta esitetään, että laji olisi levinnyt arabien välityksellä Lähi-idän kautta. Puhveleja on kasvatettu perinteisesti eräissä Balkanin maissa, mutta merkittävimmin Italiassa.
Heatmasters

Historia

Heatmastersin perusti vuonna 1974 Eero Jääskeläinen. Yrityksen alkuperäinen nimi oli Oy Lämpökäsittely Ab. Se oli Suomen ensimmäinen kaupallinen lämpökäsittelypalveluiden tarjoaja. Vuonna 1982 yritys julkaisi ensimmäiset omat tuotteensa: mikroprosessoriohjatun lämpötilansäätimen ja kuusikanavaisen lämpökäsittelyautomaatin. Myöhemmin, 1995, tytäryhtiö Heatmasters Oy perustettiin erikoistumaan korkean teknologian tuotteiden kehittämiseen ja myyntiin.
Vuonna 1993 yritys laajensi Varkauteen ja aloitti lämpökäsittelyuunien operoinnin A. Ahlströmin kattilatehtaan tiloissa.
Ensimmäiset kansainvälistymisaskeleet yritys otti perustamalla tytäryhtiöt Göteborgiin Ruotsiin (1995) ja Sosnowichiin Puolaan (1997). Yhteisyritys Tallinnaan Viroon perustettiin vuonna 2002. Sijoitusyhtiö Panostaja Oyj hankki Heatmasterin omistukseensa vuonna 2007.

Johto

Heatmasters on jaettu kahteen liiketoimintayksikköön, Palvelut ja Teknologia, sekä maayksiköihin.
Hallituksen puheenjohtaja on Simo Mustila, yrityksen toimitusjohtaja Ilkka Mujunen.

Palvelut ja tuotteet

Heatmasters toimittaa sekä palveluita että teknologiaa ja tuotteita metallien lämpökäsittelyä varten.

Lämpökäsittelyn koulutus

Yrityksen edustajat luennoivat lämpökäsittelystä teknisissä oppilaitoksissa ja aikuiskoulutuskeskuksissa EWF:n European Welding Federation auditoimilla kursseilla.  Luennot on suunniteltu hitsausinsinööreille ja hitsausvalvojille antamaan käytännön tietoja standardin EN ISO 17663 soveltamisesta. Lisäksi yrityksessä toteutetaan työssäoppiminen Koulutuskeskus Salpaus kanssa.
Matkamessut

Matkamessut on vuodesta 1987 järjestetty matkailuaiheinen messutapahtuma. Matkamessuilla esillä on muun muassa matkakohteita koti- ja ulkomailta, matkanjärjestäjiä ja matkatoimistoja sekä liikenneyhtiötä. Tuoteryhmiä ovat matkailuorganisaatiot, matkatoimistot, matkanjärjestäjät ja matkahakupalvelut, matkakohteet ulkomailla ja Suomessa, lento-, laiva-, ja maaliikenne, majoitus, it-järjestelmät ja -sovellukset, matkailijan palvelut ja varusteet sekä matkatyypit teemoittain. Vuonna 2013 matkamessujen kanssa samaan aikaan järjestettiin myös Caravan-messut, joissa esiteltiin matkailuajoneuvoja ja niihin liittyviä palveluita. Messut järjestetään Helsingin Messukeskuksessa.
Christian Ruuttu

Juniorivuodet ja SM-liiga

Ruuttu muutti jo pikkupoikana isänsä työn perässä Poriin ja pelasi koko junioriuransa vaihto-oppilasvuotta lukuun ottamatta Porin Ässissä.
Ruutun ura alkoi Ässissä SM-liigassa 1982. Hänestä tuli Veli-Pekka Ketolan "manttellinperijä" joukkueen ykköskentällisen keskushyökkääjänä. Laitahyökkääjinään hänellä oli yleensä Arto Javanainen ja Kari Makkonen. Ässissä hän pelasi kaudet 1982–1985 ja teki 105 ottelussa 47 maalia.
Kauden 1985–1986 Ruuttu kiekkoili HIFK:ssa. Hänet valittiin tuona kautena SM-liigan All Stars -hyökkääjäksi, ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi NHL:ään.

NHL

NHL-seura Buffalo Sabres varasi Ruutun seitsemännellä kierroksella numerolla 134 vuoden 1983 varaustilaisuudessa. Ruuttu pelasi Buffalossa kaudet 1986–1992.
Nuori suomalainen sai "myllyttäjänä" tunnetun kookkaan laitahyökkääjän Mike Folignon heti ketjukaverikseen, kun NHL-ura oli aluillaan Buffalo Sabresissa vuonna 1986. "Ryminäpelistä" tunnettu nuori joukkue koki valmentajavaihdoksia, mutta kasvoi kuitenkin nopeasti liigan häntäpään joukosta yhdeksi NHL:n kärkiryhmistä.
Kesällä 1992 Ruuttu myytiin Winnipeg Jetsin kautta Chicago Blackhawksiin, jossa hän pelasi kaudet 1992–1994. Buffalo vaihtoi Ruutun Winnipegin Stephane Beauregardiin 15. kesäkuuta. Winnipeg puolestaan vaihtoi Ruutun uudestaan Beauregardiin 10. elokuuta Chicagosta, joka oli vaihtanut Dominik Hašekin Beauregardiin ja varausoikeuteen kolme päivää aikaisemmin. Kauppojen lopputuloksena Chicago sai Ruutun ja neljännen kierroksen varausoikeuden, Buffalo Hašekin ja Winnipeg ei mitään. Ruuttu pelasi HIFK:ssa kaudella 1994–1995 NHL:n työsulun ajan. Ruutun NHL-ura päättyi kauteen 1994–1995 Vancouver Canucksissa, jonne hän siirtyi kesken kauden Chicago Blackhawksista. NHL:ssä hän pelasi yhteensä 621 ottelua, joissa teki 134 maalia ja antoi 298 syöttöä.

Ruotsi ja Sveitsi

NHL-uran jälkeen Ruuttu pelasi Ruotsin Elitserienin Västra Frölundassa joukkueensa kapteenina 1995–1996 (32 ottelua, 13 maalia ja 25 syöttöä) sekä Grasshoppersissa Sveitsin B-liigassa kaudella 1996–1997 (42 ottelua, 31 maalia ja 40 syöttöä).

Paluu Suomeen

Ruuttu palasi Suomeen kaudeksi 1997–1998, jolloin hän voitti Suomen mestaruuden HIFK:ssa.
Ruutun ura päättyi 1998–1999 kauteen Espoo Bluesissa, jossa hän teki 45 ottelussa tehot 11+28=39.

Maajoukkueura

Christian Ruutulla on tilillään kaikkiaan 136 A-maaottelua ja 20 nuorten maaottelua. Hän voitti Suomen jääkiekkomaajoukkueessa kaksi MM-hopeaa vuosina 1992 sekä 1994 ja yhden Kanada-cupin pronssin.

Muuta

Ruutun poika Alexander Ruuttu, on myös jääkiekkoilija. Hänen nykyinen seuransa on KalPa. Christianin isä Kalevi Ruuttu, loi pitkän uran jääpalloerotuomarina, ja isoisä Lauri Ruuttu pelasi jääpalloa Viipurin Susissa ja Helsingin Jalkapalloklubissa.
Eksklusiivinen disjunktio

Eksklusiivinen disjunktio ja moderni algebra

Propositiologiikassa lauseet muodostavat eräänlaisen algebrallisen struktuurin, jossa laskutoimituksina toimivat esimerkiksi  (konjunktio) ja . Vaikka nämä kaksi laskutoimitusta ovat hyvin hyödyllisiä loogisissa systeemeissä, seuraavassa mielessä niistä ei muodostaa yleistettävämpää struktuuria.
Systeemit  ja  ovat molemmat monoideja, eivät ryhmiä. Tämän vuoksi näitä kahta ei voida yhdistää laajemmiksi struktuureiksi kuten renkaaksi.
Jos kuitenkin laskutoimitukseksi valitaan eksklusiivinen disjunktio, systeemi  on Abelin ryhmä. Yhdessä laskutoimitukset  ja  joukossa  muodostavat kunnan . Tämä kunta voi esittää mitä tahansa logiikkaa, joka saadaan systeemistä , ja lisäetuna on, että käytettävissä ovat kuntien algebrallisen analyysin tulokset.
Erityisesti jos totuusarvoa  (epätosi) merkitään 0:lla ja arvoa  1:llä, looginen "JA"-operaatio voidaan tulkita kerto­laskuksi ja eksklusiivinen disjunktio "XOR" yhteen­laskuksi kunnassa :
Kun Boolen algebraa käsitellään tältä pohjalta, puhutaan algebrallisesta normaali­muodosta.

Merkit Unicodessa ja HTML:ssä

Unicodessa alleviivatun disjunktiomerkin  koodiarvo heksadesimaalilukuna on U+22BB, kun taas ympyröidyn plusmerkin  koodiarvo on U+2295. Kymmenjärjestelmässä edellinen vastaa lukua 8891, jälkimmäinen lukua 8853, minkä vuoksi HTML:ssä ne voidaan merkitä koodeilla &#8891; ja &#8853;. Jälkimmäiselle on HTML:ssä myös merkintä &⊕.
Mariaana von Knorring

Mariaana von Knorring (o.s. Tammio, s. 1933) on suomalainen tekstiilitaiteilija ja vaatesuunnittelija.
Mariaana von Knorring valmistui Taideteollisen oppilaitoksen muotitaiteen osastolta vuonna 1953. Hän jatkoi opintoja tekstiilitaiteen osastolla. Uransa alussa hän suunnitteli painokankaita Tampellalle, kunnes siirtyi 1960-luvun keskivaiheilla OTK:n vaatetusteollisuuden palvelukseen suunnittelemaan Fenno Sport -mallistoja. Sen jälkeen hän suunnitteli naisten ulkovaatteita Piiroselle ja Tiklakselle.
Von Knorring teki myös merkittävän uran alan opettajana, alkaen Kolmirannan ammattikoulusta ja Helsingin leikkuuopistosta. Vuodesta 1965 hän toimi Taideteollisen korkeakoulun tuntiopettajana ja myöhemmin apulaisprofessorina ja professorina. Vuonna 2003 von Knorring nimitettiin Taideteollisen korkeakoulun kunniajäseneksi. Vuonna 1983 hän sai Muotitaiteilijat MTO ry:n kunniakirjan ensimmäisenä yksittäisenä henkilönä, peusteena pitkäaikainen ja korkeatasoinen työ valmisvaateteollisuudessa.
Mariaana von Knorringin isä oli lakitieteen lisensiaatti E. H. I. Tammio.
Raapekartonki

Raapekartonki eli raapepahvi on kuvataiteilijoiden, muun muassa sarjakuvantekijöiden työssään käyttämä materiaali. Kartongin pinta voi olla tumma tai valkoinen. Pinnan alla on valkoinen, hopean- tai kuparinvärinen pohja. Valkoinen pohja on kaoliinia, valkoista savea tai kalkkia. Raapekartonki voidaan tehdä itsekin mustaamalla valkoinen pahvi tussilla.
Tässä menetelmässä kuva muodostuu, kun erikoisvalmisteisen kartongin pinnoite raaputetaan irti ja sen alta paljastuu toisen värinen pohja. Työ on hidasta ja vaatii tekijältä huolellisuutta. Ennen raaputusta pahvin pintaan voidaan piirtää luonnos esimerkiksi lyijykynällä. Kartonkia raaputetaan erityisillä raapetaltoilla tai katkoterällisellä kynäveitsellä. Raapekartonki murtuu helposti, ja siksi työ on tehtävä tasaisella alustalla. Raaputuksen jälkeen pinta voidaan värittää vesiväreillä tai huopakynillä.
Raapekartongin mitoitus ei ole ISO-standardin mukainen. Arkin koko voi olla esimerkiksi 305 x 229 mm.

Historia

1800- ja 1900-luvun vaihteessa sanomalehtien kuvittajat käyttivät usein raapekartonkia. Tuohon aikaan harmaan eri sävyjen muodostaminen onnistui vain harvalla menetelmällä.
1970-luvulta lähtien raapekartonki on ollut eurooppalaisten ja yhdysvaltalaisten sarjakuvantekijöiden käytössä. Menetelmän suosion kasvu liittyi nousevaan avantgarde- ja taidesarjakuvasuuntaukseen. Pascal Doury ja Art Spiegelman olivat tekniikan uudessa tulemisessa ensimmäisten käyttäjien joukossa.
Nykyään tunnettuja kyseisen tekniikan käyttäjiä ovat myös Matti Hagelberg ja Thomas Ott.