Helene Schjerfbeck

Elämänvaiheet

Schjerfbeck syntyi 1862 Helsingissä. Hänen isänsä Svante Schjerfbeck (1833–1876) työskenteli rautateiden työpajan toimistopäällikkönä. Lisäksi hänen perheeseensä kuului äiti Olga Johanna Printz (1839–1923) ja toinen eloonjäänyt sisarus Magnus Schjerfbeck, joka oli kaksi vuotta vanhempi. Vuonna 1866 Schjerfbeck kaatui portaikossa ja hänen vasen lonkkansa murtui, minkä takia hän ontui koko loppuelämänsä. 
Schjerfbeck aloitti opinnot Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa jo vuonna 1873, valmistui 1877 ja jatkoi opintojaan Adolf von Beckerin yksityisakatemiassa. Vuonna 1880 Schjerfbeck lähti Pariisiin, jossa seurasi tammikuusta 1881 alkaen opetusta Académie Colarossissa. Hän maalasi myös Meudonissa sekä Pont-Avenin kalastajakylässä Bretagnessa ja palasi Suomeen vuonna 1882. Toisen Ranskan-matkansa hän teki vuosina 1884–1885, jolloin hän osallistui Pariisin salonkiin ja maalasi jälleen Bretagnessa. Pont-Avenin kylän lähellä olleessa Trèmolon kappelissa syntyi maalaus Ovi (1884). Syystalvella 1883–1884 Schjerfbeck kihlautui tuntemattoman taidemaalarin kanssa. Lena Holgerin tutkimusten ja tulkinnan mukaan kyseessä oli Ranskassa samoihin aikoihin asunut ruotsalainen taidemaalari Otto Hagborg. Molemmat taiteilijat oleskelivat Pont-Avenissa talvella ja keväällä 1883–1884. Kihlaus kuitenkin purkautui vuonna 1885, koska Schjerfbeckin lonkkavika herätti sulhasen sukulaisissa tuberkuloosiepäilyjä. Todellisuudessa lonkkavamma oli seurausta kaatumisesta lapsuudessa. Schjerfbeck ei avioitunut myöhemminkään. 
Vietettyään vuoden Suomessa Schjerfbeck matkusti jälleen Pariisiin syksyllä 1886 ja siirtyi seuraavana kesänä Englantiin Cornwalliin ja St Ivesiin jääden sinne koko talveksi. St Ivesissä syntyi maalaus Leipomo (1887).
Tuotteliaan 1880-luvun jälkeen Schjerfbeck maalasi 1890-luvulla vähemmän myös siksi, että hän opetti Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Myös hänen terveytensä heikkeni. Monien sairauslomien jälkeen hän pyysi 1902 eroa opettajan toimestaan. Lääkärin neuvosta hän muutti äitinsä kanssa Hyvinkäälle, joka tunnettiin terveellisenä parantolakaupunkina. Schjerfbeckin äiti kuoli vuonna 1923, ja kaksi vuotta myöhemmin Schjerfbeck muutti Tammisaareen maalatakseen rauhassa. Hänen maineensa alkoi kasvaa näihin aikoihin. Teoksia oli menestyksekkäästi näytteillä Ruotsissa useissa näyttelyissä 1930–1940-luvulla. Schjerfbeck vietti viimeiset vuotensa Ruotsissa Saltsjöbadenin kylpylähotellissa, jossa hän kuoli vuonna 1946.
Tulkinnat Schjerfbeckin taiteesta ja taiteilijuudesta pohjautuvat pitkälti vanhojen elämäkertojen oletuksiin, varsinkin Einar Reuterin kirjoittamaan elämäkertaan. Sen mukaan Schjerfbeck oli hauras ja kärsivä olento, mikä on johdatellut myös teosten tulkintaa. Schjerbeckin tuotannossa on kuitenkin myös intensiivisiä puolia ja se on monin tavoin sidoksissa aikaan ja taiteen yleiseen kehitykseen.
Schjerfbeck on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle paikalle V7-3-6. Schjerfbeckin veli oli arkkitehti Magnus Schjerfbeck.

Tuotanto

Schjerfbeckin taiteellinen ura kesti yli 70 vuotta. Alun hillityn realismin ja impressionististen vaikutteiden kautta hän siirtyi kohti naturalismia ja tyyliteltyä modernismia. Loppuvaiheessa hänen tuotantonsa oli pelkistettyä ja hän teki omakuvia ja asetelmia, joissa oli  abstrakteja piirteitä.
Omana aikanaan korkeana taiteena arvostettujen suurten historiallisten teosten ohella Schjerfbeck kuvasi ajan ranskalaisten vaikutteiden hengessä myös mitättöminä pidettyjä aiheita ja fragmentteja. Bretagnessa maalattua naturalistista Pikkusiskoaan ruokkivaa poikaa (1881) on pidetty suomalaisen modernismin alkuun kuuluvana. Lapset oli kuvattu aikalaisten mielestä rumina ja turhan leveällä siveltimellä. Myös ajan eurooppalaisen ilmapiirin kannalta osa Bretagnessa maalatuista töistä oli poikkeuksellisia, ne olivat tavallista pelkistetympiä, kuten Ovi (1884) ja Varjo muurilla (1883), joka muistuttaa hieman Paul Cézannen pelkistettyä taidetta.
Pelkistettyä maalaustapaa ei 1880-luvulla vielä ymmärretty, ja Schjerfbeck luopuikin siitä joksikin aikaa, vaikka tunsi sen omakseen. Hän maalasi vuosikymmenen lopulla St Ivesissä Cornwallissa. Siellä tehdyt vähemmän pelkistetyt maalaukset Toipilas ja Leipomo (1887) olivat naturalistisia valomaalauksia. Samoihin aikoihin hän omaksui pohjoismaiselle symbolismille ominaisen hämyisen valaistuksen ja hillityn värinkäytön.

Teoksia 1880–1890

Hänen maalauksensa saivat 1890-luvun kuluessa uusia piirteitä. Viivat muuttuivat herkemmiksi ja värit pelkistetymmiksi. Maalausten aiheet siirtyivät kohti intiimiä ja sisäisen elämän kuvausta. Kaiken kaikkiaan Schjerfbeck siirtyi kohti 1900-luvun tyylittelevää modernismia.
Matkat vähenivät 1880-luvun jälkeen, mutta 1894 Schjerbeck lähti Wieniin ja Firenzeen tekemään kuuluisien maalausten kopioita Taideyhdistyksen suunnittelemaan jäljennösmuseoon. Italia oli noussut tuolloin suomalaisten taiteilijoiden suosikkikohteeksi symbolismin nousun vuoksi. Viimeiset suuret maalaukset olivat Ruotsinpyhtään kirkon alttaritaulu 1898 ja naisen kolmea ikäkautta kuvaava Kirkkoväkeä (1895–1900).
Hyvinkäälle muutettuaan Schjerfbeck ei enää matkustanut ulkomailla, eikä Helsingissäkään vuosien 1902–1917 välillä. Hän piti yhteyttä samaan aikaan opiskelleisiin Helena Westermarckiin, Maria Wiikiin ja Ada Thiléniin. Hän seurasi taidetta lehtien ja kirjojen välityksellä, ja osallistui jonkin verran yhteisnäyttelyihin. Taloustyöt rajoittivat maalaamista, koska äiti ei halunnut taloon palvelijaa.
Syksystä 1913 alkaen Schjerfbeckin teoksia alettiin nähdä useammin. Gösta Stenman järjesti myös Schjerfbeckin ensimmäisen yksityisnäyttelyn 1917, jossa oli esillä 159 teosta. Myös Einar Reuter alkoi vaikuttaa hänen elämäänsä 1915 alkaen. Näihin aikoihin Schjerfbeck alkoi myös saada lisää kosketusta moderniin taiteeseen. Hän näki Helsingissä muun muassa Cézannen, Paul Gauguinin, Henri Matissen ja Othon Frieszin teoksia. Kirjojen ja lehtien välityksellä hän kiinnostui myös Vincent van Goghista, Honoré Daumieristä ja Constantin Guysista.
Schjerfbeck siirtyi 1900-luvulla johdonmukaisesti kohti keskitetympää ilmaisua. Hän teki vuosisadan alussa askeettisia harmaalle ja muutamille värisävyille perustuvia maalauksia, kuten Kotona (1903). Schjerfbeck näyttää pyrkineen kohti japanilaishenkistä tyylittelevää esteettisyyttä. Pelkistys näkyi varsinkin omakuvien sarjassa ja vanhojen maalausten uustulkinnoissa, joita hän teki Stenmanin ehdotuksesta.
Stenman asetti Schjerfbeckin teoksia esille myös Ruotsissa, missä vastaanotto oli Suomea innostuneempi. Suomessa hänen tuotantoonsa suhtauduttiin vaihtelevasti. Schjerfbeck sai taidehistoriassa sijan lähinnä 1880-luvun edustajana, ja hänen myöhempien maalaustensa merkitys löydettiin hitaasti. Vähitellen Schjerfbeck vakiintui yhdeksi Suomen taiteen arvostetuimmista taiteilijoista, ja 1990-luvulla kiinnostus heräsi myös Pohjoismaiden ulkopuolella.
Schjerbeck maalasi aktiivisesti myös viimeisinä vuosinaan Ruotsissa, jossa syntyi viimeisten omakuvien sarja. Omakuvista näkyy sekä taiteilijan tyylin kehitys että hänen vanhenemisensa. Lopuksi silmät ovat ontot, suu pelkkä aukko ja pää kallonkaltainen.

Omakuvia 1912–1945

Vuonna 2012 paljastui uusi merkittävä maalaus, kun yksityisomistuksessa olevan maisemamaalauksen alta löytyi toinen kangas, jossa on kuva äidistä ja lapsesta takaapäin. Äiti ja lapsi ajoittuu noin vuoteen 1887.

Teosten vastaanotto

Aluksi Schjerfbeckin työt saivat vähän ymmärrystä yleisöltä. Vuonna 1913 taidekauppias Gösta Stenman kuitenkin näki niiden arvon ja sai Schjerfbeckin töitä esille näyttelyihin entistä useammin. Stenman järjesti myös hänen ensimmäisen yksityisnäyttelynsä vuonna 1917.
Toinen merkittävä ymmärtäjä oli taidekriitikko, kirjailija ja taidemaalari Einar Reuter (taiteilija- ja kirjailijanimeltään H. Ahtela), jonka Schjerfbeck tapasi vuonna 1915. Ahtela oli hänen läheinen ystävänsä ja henkinen tukensa elämän loppuvaiheisiin asti. Reuter kirjoitti Schjerfbeckistä artikkeleita ja kirjoja. Schjerfbeck kirjoitti hänelle yli 1 100 kirjettä tai postikorttia. He maalasivat ja tutkivat yhdessä ulkomaisia taidelehtiä ja kirjallisuutta, saaden vaikutteita toisiltaan. Reuter julkaisi nimellä H. Ahtela vuonna 1951 Schjerfbeckin elämäkerran Helene Schjerfbeck: Kamppailu kauneudesta.
Poikkeuksellista kritiikkiä Schjerfbeckin tuotannosta esitti kärkevistä mielipiteistään tunnettu brittiläinen kriitikko Jonathan Jones The Guardianissa. Kritiikki liittyy Lontoossa heinäkuussa 2019 järjestettyyn Scherfbeck-näyttelyyn. Jonesin mukaan Schjerfbeck "ei ole Isossa-Britanniassa tunnettu eikä hänen oikeastaan ole syytäkään olla". Hän antaa armon Schjerfbeckin varhaistuotannolle mutta sanoo 1900-luvun tuotannosta: "On sekä masentavaa että järjetöntä kaivaa näitä teoksia esiin taidehistorian varastosta, jonne ne kuuluvat." Toimittaja Anton Vanha-Majamaa toteaa kolumnissaan, että Suomessa tuskin kukaan uskaltaisi kirjoittaa noin tylyyn sävyyn, mutta pitää tekstiä arvokkaana sen synnyttämän keskustelun vuoksi.

Keräilijät

Schjerfbeckin teokset menivät hyvin kaupaksi 1930-luvulta alkaen. Hänen teostensa ostajia olivat muun muassa Signe ja Ane Gyllenberg sekä Marie-Louise ja Gunnar Didrichsen, jotka onnistuivat keräämään huomattavat kokoelmat hänen töitään. Helsinkiläinen lääkäripariskunta Yrjö ja Nanny Kaunisto keräsivät elämänsä aikana poikkeuksellisen kokoelman, johon kuului 35 Schjerfbeckin teosta. Yrjö Kauniston kuoltua Nanny Kaunisto lahjoitti kokoelman vuonna 2005 Valtion taidemuseolle pariskunnan laatiman testamentin mukaisesti. Lahjoituksen arvo oli yli 12 miljoonaa euroa.