google/wiki40b huggingface dataset:
Urho Ruola

Urho August Antero Ruola (10. huhtikuuta 1919 Kustavi – 8. marraskuuta 2006 Benalmádena, Espanja) oli suomalainen rakennusmestari, vuorineuvos ja rakennusalan yrityksen Rakennus-Ruolan perustaja ja pääjohtaja.
Ruolan isä Jalmari Taavetti Ruola oli maanviljelijä ja kalastaja joka omisti Vähä-Ruolan tilan Ruolan kylässä Kustavissa. Urho Ruola kävi ennen sotia teollisuuskoulun valmistuen rakennusmestariksi vuonna 1939. Hän oli sotavuosina viisi vuotta rintamalla ja aloitti siviiliin päästyään rakennusurakoinnin kotikunnassaan Kustavissa yhdessä veljensä rakennusmestari Martti Ruolan (1917–1988) kanssa. Ensimmäinen rakennuskohde oli vuonna 1948 valmistunut Kustavin Isoluodon koulu. Ruolan ja hänen veljensä perustaman Rakennusliike M. & U. Ruolan, vuodesta 1950 Rakennustoimisto Ruola Oy toiminta laajeni pian ensin Saloon ja Turun seudulle ja sitten Lahteen ja Helsingin seudulle. Rakennusyhtiössä Martti Ruola vastasi teknillisestä puolesta ja Urho Ruola keskittyi kaupalliseen puoleen.
Ruolan veljekset aloittivat elementtirakentamisen syksyllä 1957 rakennuskohteena oli Asunto Oy Sepänkulma Turussa. Vuonna 1959 aloitti toimintansa Ruolan Turun Itäharjulle perustama tiettävästi Suomen ensimmäinen rakennuselementtitehdas. Ruola solmi vuonna 1961 tiettävästi Suomen ensimmäisen aluerakennussopimuksen Lahden Möysän alueen rakentamisesta. Ruola rakensi Lahdessa myös 40 prosenttia Mukkulan alueesta. Ruola aloitti aluerakentamisen Turussa vuonna 1965 ja yhtiö rakensi myös Turun kaupunginteatterin vuosina 1961–1962 ja Turun yliopistollisen keskussairaalan 1964–1968. Urho Ruola sai vuonna 1964 kauppaneuvoksen arvon ja vuonna 1977 hänestä tuli vuorineuvos.
Ruolan liikevaihto yli 1974 100 miljoonan markan rajan. Yhtiön nimeksi muuttui vuoden 1976 alusta Rakennus-Ruola Oy sen jälkeen kun siihen oli fuusioitu vuonna 1975 ostettu teollisuusneuvos Uno Pikarlan (1899–1976) perustama Rakennus Oy. Ruola rakensi 1970-luvulla myös ulkomailla muun muassa Saudi-Arabiassa ja Nigeriassa. Rakennus-Ruola oli 1970- ja 1980-luvuilla Suomen kymmenen suurimman rakennusyhtiön joukossa ja yhtiön liikevaihto oli vuonna 1987 900 miljoonaa markkaa. Ruolan yhtiöt olivat rakentamassa muun muassa Lahden suurmäkeä, Päijät-Hämeen keskussairaalaa, Helsingin oopperataloa ja tasavallan presidentin uutta virka-asuntoa Mäntyniemeä.
Vuonna 1982 Urho Ruola ja hänen veljensä Martti Ruola tuomittiin jatketusta veropetoksesta sakkoihin. Veljekset olivat vieneet yrityksensä kirjanpitoon vähennyskelvottomia poliittisia tukimaksuja, poliitikoille, virkamiehille ja finanssisektorin päättäjille kustannettuja matkoja sekä yksityiskäyttöön hankitun veneen ostokulut.
1990-luvun alun talouslama johti siihen että Ruola-konserni fuusioitiin toiseen suureen turkulaiseen rakennusyhtiöön A. Puolimatka Oy:hyn joka siirtyi sittemmin ruotsalaisomistukseen.
Sylvestre Amoussou

Elämä

Amoussou syntyi  vuonna 1964 Beninissä. Asuttuaan Ranskassa kaksikymmentä vuotta hän koki, että mielenkiintoisia rooleja ei tarjottu mustille näyttelijöille Ranskassa. Hän päätti tehdä omia elokuviaan.
Africa Paradisissa maahanmuuttopolitiikka kääntyy päälaelleen. Euroopan ja Afrikan taloudelliset omaisuudet vaihtuvat päinvastaisiksi ja maahanmuuttajat kamppailevat päästäkseen Afrikkaan Euroopasta.
Amoussoun kolonialismin vastainen elokuva The African Storm (2017) sai innostuneen vastaanoton yleisöiltä Ouagadougoun Panafrican elokuva- ja televisiofestivaaleilla ja se sai festivaalin Golden Stallion of Yennega -palkinnon.
HMAS Voyager (D04)

Palvelus

Alus upposi 10. helmikuuta 1964 kolaroituaan lentotukialus HMAS Melbournen kanssa. Onnettomuudessa sai surmansa 82 henkeä, neljätoista upseeria mukaan lukien aluksen päällikkö, 67 merimiestä ja yksi telakan siviilityöntekijä. Aluksen hylky on 20 merimailia Cape Perpendivularista.
Narsarsuaqin lentoasema

Toinen maailmansota

Narsarsuaqin lentokentän rakensi Yhdysvaltain puolustusministeriö (silloin nimeltään War Department) sotilaslentokentäksi. Rakentaminen alkoi kesäkuussa 1941, ja ensimmäinen lentokone laskeutui tammikuussa 1942. Lentokentällä, joka koodinimi oli "Bluie West One" oli toisen maailmansodan aikana PBY Catalina ja B-25 Mitchell-laivueita, joiden tehtävänä oli suojata liittoutuneiden saattueita ja seurata ja tuhota saksalaisia sukellusveneitä. 250-paikkainen sotilassairaala valmistui 1943 ja toisen maailmansodan aikana kaupungissa asui noin 4 000 ihmistä. On arvioitu, että sodan aikana yli 10 000 lentokonetta lennettiin Narsarsuaqin lentokentän kautta Eurooppaan.
Kesäkuun kuudes 1942 huoltoalus "SS Montrose" haaksirikkoutui kallioon Narsarsuaqin vuonossa lounaaseen lentokentästä. Ensimmäinen Tanskan ilmavoimien lentokone Narsarsuaqissa oli PBY Catalina vuonna 1947 ja B-17 lentävä linnoitus vuonna 1948.

Sodan jälkeen

Siviililentoliikenne alkoi 1949 SASin ja Icelandairin Douglas DC-4 lentokoneilla.

Nykyään

Tammikuun alusta 1988 Narsarsuaqin lentokenttää on hallinnoinut Grönlannin lentokenttähallinto. Narsarsuaqista on yhteydet Nuukiin, Kangerlussuaqiin, ja Reykjavikin pienkoneilla, ja Kööpenhaminaaan Boeing 757:lla. Jäänseuraajat ovat edelleen Narsarsuaqissa ja lennot lennetään Ecureuil-helikoptereilla.
Louis-Michel Lepeletier de Saint-Fargeau

Louis-Michel Lepeletier de Saint-Fargeau (29. toukokuuta 1760 Pariisi – 20. tammikuuta 1793 Pariisi) oli ranskalainen vallankumousmies ja kansalliskonventin jäsen Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Lepeletier kohosi vallankumouksen marttyyriksi, kun eräs rojalisti murhasi hänet kostona kuningas Ludvig XVI:n kuolemantuomiosta.

Elämä ja kuolema

Lepeletier de Saint-Fargeau oli tunnettua aatelissukua. Hänen isoisoisänsä oli Ludvig XV:n valtiovarainministerinä toiminut Michel Le Peletier des Forts, jonka setä Claude Le Peletier oli hoitanut samaa tehtävää Ludvig XIV:n aikana. Lepeletier de Saint-Fargeau valittiin aatelissäädyn edustajana vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen, jossa hän epäröinnin jälkeen ryhtyi vallankumouksen kannattajaksi ja liittyi heinäkuussa kolmannen säädyn muodostamaan perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen. Hän oli kesä–heinäkuussa 1790 pari viikkoa kansalliskokouksen puhemiehenä. Häntä ei valittu vuoden 1791 lakiasäätävään kansalliskokoukseen, mutta hän tuli syksyllä 1792 valituksi uuteen kansalliskonventtiin Yonnen edustajana.
Lepeletier oli yksi sadoista kansalliskonventin edustajista, jotka äänestivät istunnon 19.–20. tammikuuta 1793 ratkaisevassa äänestyksessä Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta. Kun hän oli 20. tammikuuta syömässä illallista ravintolassa Pariisin Palais-Royalissa, entinen kuninkaan henkivartija Philippe de Pâris hyökkäsi hänen kimppuunsa ja survaisi häntä miekallaan kuolettavasti. Hän kuoli kotonaan seuraavana yönä, muutamaa tuntia ennen Ludvig XVI:n teloitusta. Lepeletier valikoitui uhriksi, koska de Pâris ei päässyt käsiksi Orléansin herttuaan, jota piti inhottavimpana kuolemantuomion puolesta äänestäjistä. De Pâris teki myöhemmin itsemurhan pidätyksen yhteydessä.

Muistaminen

Kuoltuaan Lepeletier julistettiin vallankumouksen marttyyriksi. Taidemaalari Jacques-Louis David suunnitteli hänelle juhlavat hautajaiset ja  hänet haudattiin Pariisin Panthéoniin. Lepeletieristä tuli ensimmäinen kolmesta Ranskan vallankumouksen marttyyrista, joihin kohdistettiin henkilönpalvontaa terrorin aikana; kaksi muuta olivat myöhemmin samana vuonna murhattu Jean-Paul Marat ja vastavallankumouksellisten teloittama Marie-Joseph Chalier. Lepeletierin kuvia pystytettiin kaikkialle ja hänen tyttärensä adoptoitiin ”Ranskan kansan nimissä”. Vallankumoustuomioistuinta koristivat Lepeletierin, Marat’n ja Brutuksen rintakuvat. David maalasi Lepeletierin kuolemaa esittäneen, sittemmin tuhoutuneen maalauksen, joka sijoitettiin kansalliskonventin istuntosaliin. Lepeletieriin kohdistettu henkilönpalvonta lopetettiin terrorin ajan päätyttyä vuonna 1794.
Lepeletier peri vuonna 1779 isoisoisoisänsä Michel Le Peletier de Souzyn sata vuotta aiemmin Pariisiin rakennuttaman kaupunkitalon, joka tunnetaan hänen mukaansa nimellä Hôtel Le Peletier de Saint-Fargeau. Talo on nykyään osa Pariisin kaupunginmuseon Musée Carnavalet’n näyttelytiloja.
Kimmo Karjunen

Kimmo Tapio Karjunen (s. 23. huhtikuuta 1967 Lieksa) on valosuunnittelija, teatteritaiteen maisteri ja valosuunnittelun lehtori. Hänen töissään valo on osa kollektiivista kokonaistaideteosta. Suunnittelun lähtökohtina ovat tila sekä teoksen sisältö. Opettajana Karjunen keskittyy kokemuksellisuuteen.
Karjuselle myönnettiin marraskuussa 2009 taiteen valtionpalkinto, ensimmäisenä valosuunnittelijana Suomessa. Perusteluissa Karjusta luonnehdittiin ”tinkimättömäksi ja tyylitajuiseksi taiteentekijäksi sekä pioneerihenkiseksi uudenetsijäksi” ja ”perusteelliseksi ja inspiroivaksi opettajaksi, joka on työssään aina ajan tasalla”. Kriteerit allekirjoittanee sekä moni teatterintekijä että -kokija.
Aikaisemmin Karjunen on valittu muun muassa Teatterikorkeakoulun vuoden opettajaksi vuonna 2003. Tällä hetkellä hän toimii taiteellisten sekä opetustöidensä ohessa Suomen valo- ja äänisuunnittelijoiden liiton  puheenjohtajana, Teatterikorkeakoulun ja Ravintola DTM:n hallituksessa.
Valo-, kuva- ja äänisuunnittelija sekä lavastaja. Teatteritaiteen maisteri (TeM) Teatterikorkeakoulusta vuonna 1991. Hän on työskennellyt valosuunnittelun lehtorina Teatterikorkeakoulun valo- ja äänisuunnittelun laitoksella vuodesta 1995 alkaen, ja hänet nimettiin Teak:n vuoden opettajaksi 2003.

Taiteellisia töitä

Tanssiteoksia Jyrki Karttusen kanssa: Days of Disco (2009), Situation Room (2008), Ilman kuuta ja aurinkoa (2004), Yellow Happiness (2004), Keiju (2002), Alla (2001), 'Meryl (2001), Mr & Mrs Betlehem (2000), Digital Duende (1998).
Tanssiteoksia Ari Tenhulan kanssa: Dances with Myself (2003), Valotusaika (2002), Paiste (2000).
Teattereissa: Herttua Siniparran Linna ja Pajatso, Suomen Kansallisooppera, valosuunnittelu (2012), Naamiohuvit, Suomen kansallisooppera, valosuunnittelu (2010), Kaiku, nuoli ja ketju, Helsinki Dance Company, valosuunnittelu ja lavastus (2008), Maestro, Jyväskylän kaupunginteatteri, projisiosuunnittelu (2005), Oskar ja Mamma Rosa, Helsingin kaupunginteatteri, projisiosuunnittelu (2005).
Valosuunnitteluja myös muun muassa yökerho- ja ravintolatiloihin, laivoihin, sekä ulko- ja museokohteisiin.
Angie Dickinson

Angie Dickinson (Angeline Brown, s. 30. syyskuuta 1931) on yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Dickinson syntyi Pohjois-Dakotassa vanhempiensa Leon ja Frederican kolmesta tyttärestä toiseksi. Perhe muutti vuonna 1942 Burbankiin, Kaliforniaan. Dickinson alkoi saavuttaa menestystä näyttelijänurallaan 1950-luvulla, ja hänen varhaisten elokuviensa joukkoon lukeutuu Rio Bravo (1959). Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. 
Dickinson muistetaan myös televisiosarjasta Police Woman (1974–1978). Hän voitti Golden Globen vuonna 1975 ja oli jälleen ehdolla vuosina 1976, 1977 ja 1978. Hän oli lisäksi ehdolla Emmy-palkinnon saajaksi vuosina 1975, 1976 ja 1977. Hänellä oli vuonna 1980 osa kauhuelokuvaklassikossa Tappava tunnustus. Myöhempiin elokuviin kuuluu Anna hyvän kiertää (2000). 
Dickinson oli vuosina 1952–1960 naimisissa Gene Dickinsonin ja vuosina 1965–1981 Burt Bacharachin kanssa. Häntä kohtasi vielä vanhoilla päivillään tragedia, kun hänen ja Bacharachin 40-vuotias, Aspergerin oireyhtymästä koko ikänsä kärsinyt Nikki-tytär teki itsemurhan Los Angelesissa tammikuussa 2007.
Göteborgin raitiotieliikenne

Göteborgin raitioliikenne (ruots. Göteborgs spårvägar) on osa Göteborgin joukkoliikennettä. Raitioliikennettä tilaa Göteborgs Spårvägar Västtrafikin ohjauksen alla. Järjestelmä kattaa noin 160 kilometriä yksittäistä raitiota, laittaen sen Ruotsin suurimmaksi raitiojärjestelmäksi. Vuonna 2006 järjestelmää palveli 200 raitiovaunua, jotka toimivat kahdellatoista päivä- ja viidellä yölinjalla. Näiden lukujen oletetaan nousevaan Kringenin (Kollektivringenin, joukkoliikennekehän) valmistuttua. Göteborgin raitioverkosto on pohjoismaiden suurin. Vuonna 2007 Göteborgin raitiovaunuilla tehtiin 100,5 miljoonaa matkaa.
Punavarpunen

Koko ja ulkonäkö

Punavarpunen on peipon kokoinen. Sen pituus on 14–15 senttimetriä ja paino 19–25 grammaa. Vanha koiras on helppo tuntea: rinta, pää ja yläperä ovat kirkkaan punaiset, ja laulu kirkas, kuuluva vihellys, jonka se esittää puun, pensaan tai ruo’on latvassa. Naaras ja ensimmäisen kesän (2kv) koiras ovat melko harmaita, alapuolelta hieman vaaleampia. 2kv-koiraalla saattaa olla joitakin punaisia höyheniä puvussaan. Myös 2kv-koiras laulaa. Nuori lintu muistuttaa naarasta, mutta on lämpimämmän ruskehtava ja kaksi vaaleaa siipijuovaa erottuvat selkeämmin. Varoitusääni on käheä ”tsyii”, muistuttaen viherpeippoa. Nuorten lintujen kutsuääni on samantapainen mutta kirkkaampi, muistuttaen tiltaltin tai pajulinnun ääntä. Sitä kuulee vain melko lyhyen ajan heinäkuun puolivälistä elokuun alkupuolelle.
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato talvehtimisalueella.
Vanhin suomalainen rengastettu punavarpunen on ollut 8 vuotta, 11 kuukautta ja 18 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin punavarpunen.

Levinneisyys

Punavarpusen parimäärä Suomessa on 200 000 – 300 000. Lajia esiintyy pääosassa Aasiaa, Euroopassa länsiraja on Itävalta–Tanska-linjalla. Euroopassa pesii runsaat puoli miljoonaa paria.
Talvehtii Kaakkois-Aasiassa ja Intiassa. Levisi Suomeen nopeasti kaakosta käsin ja pesii nykyisin varsin tavallisena Etelä- ja Keski-Suomen pensaikkoisilla mailla, erilaisissa reunavyöhykkeissä ja puutarhoissa. Oli suhteellisen yleinen 1800-luvun puolivälissä Kaakkois-Suomessa Helsinkiin saakka. On sittemmin levittäytynyt edellä mainituille alueelle. Viime aikoina pesimäkanta näyttäisi taantuvan. Punavarpusen levinneisyysalueen pohjoisraja on Kuusamon–Rovaniemen korkeudella.
Punavarpunen on muuttolintu, joka saapuu Suomeen toukokuun puolivälissä – kesäkuun alussa. Syysmuutto alkaa aikaisin, jo heinäkuun kolmannella viikolla alkavat pesinnästään selvinneet vanhat linnut kerätä ihonalaista rasvaa muuttomatkaa varten. Nuoret lähtevät muutolle hieman myöhemmin, pääosin elokuun loppuun mennessä. Poikkeuksellisesti laji on tavattu vielä loka–marraskuussa, joskus jopa talvella.

Elinympäristö

Pensaikkoisilla mailla, erilaisissa reunavyöhykkeissä ja puutarhoissa, rantaruoikoissa.

Lisääntyminen

Pesä rakennetaan tavallisesti matalalle pensaaseen, katajaan tai nuoreen kuuseen. Naaras rakentaa yksin koiraan seuratessa ja vartioidessa. Pesän runko on tavallisesti tehty kuivista ruohoista, pesäkuppi vuorattu ohuilla juurilla ja muilla kuiduilla. Munia on 3–6, tavallisesti 5, väriltään sinertäviä, tummin täplin ja kiemuroin koristeltuja, noin 16–22 mm pitkiä ja 13–16 mm leveitä. Muninta alkaa kesäkuun ensimmäisellä tai toisella viikolla. Naaras hautoo yksin 12 vrk. Poikasia ruokkivat ja hoitavat molemmat emot. Lentokykyisiä poikaset ovat noin 2 viikon ikäisinä.

Ravinto

Siemenet, silmut ja muut kasvinosat, marjat, hyönteiset. Lienee ainoa suomalainen varpuslintu, joka syö myös vihreitä kasvinosia. Poikaset saavat jonkin verran hyönteisravintoa.
Steve Van Buren

Stephen W. "Steve" Van Buren (28. joulukuuta 1920 La Ceiba, Honduras – 23. elokuuta 2012 Lancaster, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, joka vaikutti NFL:n Philadelphia Eaglesissa vuosina 1944–1951.
Hondurasissa elämänsä aloittanut Van Buren sai Easton High Schoolista New Orleansista stipendin Louisianan osavaltionyliopistoon. Hän kuului NFL:n 1940-luvun vuosikymmenen tähdistöjoukkueeseen ja pääsi vuonna 1965 Pro Football Hall of Fameen. Vuonna 1999 Sporting News sijoitti Van Burenin lajin sadan suurimman pelaajan listan 77. sijalle.
Bandyliigakausi 1996–1997

Suomen mestarit

Botnia-69: Ron Johnsson, Tomi Lehto, Jukka Korhonen, Iivo Wegelius, Tero Kumela, Timo Partanen, Petri Parviainen, Tuukka Tieksola, Jukka-Pekka Anttinen, Mikko Hiltunen, Marko Priitsku, Jukka Vauhkonen, Jari Hattunen, Jani Kaukolehto, Petri Laakso, Pauli Tammela, Teemu Hankala, Stefan Kämpe, Olli Snellman ja Tapio Tarvainen. Valmentaja: Pertti Koponen.
Xiaomi Mi Note 3

Muotoilu

Xiaomi Mi Note 3 -älypuhelimessa on 5,5-tuumainen näyttö Full HD-resoluutiolla.

Fyysiset osat

Laitteesta löytyy 2,2 Gigahertsin 8-ydin prosessori. Laitteessa on 6 Gigatavua RAM-muistia ja 128 Gigatavua sisäistä muistia.

Kamerat ja multimedia

Laitteessa on kaksi 12 Megapikselin takakameraa. Etukameran tarkkuus on puolestaan 16 Megapikseliä.
Videokuvaus voidaan tehdä 2160p (4K) -resoluutiolla 30fps.

Ohjelmisto

Julkaisuhetkellä laitteessa oli esiasennettuna Android 7.1 (Nougat) Xiaomin MIUI-käyttöliittymällä.
Bryggman-instituutti

Bryggman-instituutti aloitti toimintansa Turussa 2011. Instituutti synnyttää Turun seudulle arkkitehtuurin ja rakentamisen tutkimuksen luovan keskuksen. Varsinais-Suomen liitto myönsi instituutin perustamisen valmisteluun maakunnan kehittämisrahaa keväällä 2009. Bryggman-instituuttia ylläpitämään on perustettu säätiö.
Bryggman-instituutin keskeisimmät tehäväalueet ovat arkkitehti Erik Bryggmanin ja sisustusarkkitehti Carin Bryggmanin humaanin arkkitehtuuriperinnön vaaliminen ja Bryggman-tietopankin ylläpitö, arkkitehtuurikasvatuksen kehittäminen sekä alan tutkimuksen edistäminen. Instituutti on harkinnut myös Erik Bryggmanin kalusteiden uustuotannon käynnistämistä.
Painin Euroopan-mestaruuskilpailut 2010

Vuoden 2010 painin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin Bakussa, Azerbaidžanissa 12. – 18. huhtikuuta. Kilpailujen ohjelmassa olivat kreikkalais-roomalainen paini, vapaapaini ja naispaini, joissa kaikissa painittiin seitsemässä painoluokassa.

Suomen joukkue

Suomen Painiliitto valitsi EM-kilpailuihin seitsemän painijaa kreikkalais-roomalaiseen painiin, yhden painijan vapaapainiin ja kaksi painijaa naispainiin. Naispainiin valittu Sarianne Savola ei kyennyt osallistumaan kisoihin polvileikkauksen vuoksi.
Pyhä Sergius I

Pyhä Sergius I (k. 8. syyskuuta 701) oli paavina 15. joulukuuta 687 – 7. syyskuuta 701. Hän oli kotoisin antiokialaisesta, syyrialaistaustaisesta perheestä, joka asettui Palermoon, Sisiliaan. Sergius voitti paavinvaalit vehkeilemällä taitavasti kilpailijoitaan vastaan, ja hänet valittiin virkaan 15. joulukuuta 687. Hän kastoi 10. huhtikuuta 689 Wessexin kuninkaan Caedwallan Roomassa. Sergiuksen hylättyä eräitä vuoden 692 Trullon kirkolliskokouksen kaanoneja, määräsi Bysantin keisari Justinianus II hänet pidätettäväksi ja tuotavaksi Konstantinopoliin, mikä ei kuitenkaan ravennalaisten vastustuksen vuoksi toteutunut.
Shutter (vuoden 2004 elokuva)

Juoni

Ajaessaan kotiin eräänä iltana Tun ja Jane törmäävät vahingossa naiseen, joka on ylittämässä tietä. Järkyttynyt Jane haluaa tarkistaa, onko nainen kunnossa, mutta Tunin halusta he pakenevat paikalta. Myöhemmin kun Tun on ottamassa kuvia vasta valmistuneesta koululuokasta, hän huomaa pelottavan näköisen hahmon opiskelijoiden välissä. Kun Tun saa kuvat kehitettyä, hän huomaa niissä tuntemattoman hahmon kasvot. Tun ja Jane alkavat tutkia ottamiaan kuvia, joissa esiintyy yhä useammin tuo sama hahmo. Kuvat liittyvät Tunin menneisyyteen, ja Tun saa pian huomata, ettei sitä voi paeta.
Manaaja II: Luopio

Juoni

On kulunut neljä vuotta ensimmäisen osan tapahtumista. Painajaiset vainoavat Regan MacNeliä ja Vatikaani lähettää isä Philip Lamontin ottamaan selvää, onko paha palannut.
Korallisormisammakko

Levinneisyys

Korallisormisammakko elää luonnonvaraisena Australian pohjois- ja itäosissa sekä eteläisessä Uudessa-Guineassa. Sen levinneisyys on rajoittunut pääsääntöisesti lämpimän trooppisen ilmaston alueille. Uudessa-Guineassa korallisormisammakkoa tavataan maan kuivemmassa, eteläisessä osassa. Lajia tavataan Irian Jayalta Port Moresbylle, ja kaikkein runsaimmin se esiintyy Daru Islandilla. Lajista on ollut irrallisia havaintoja myös Uuden-Guinean pohjoisosissa, mutta näiden arvellaan olevan ihmisten alueelle tuomia yksilöitä. Maailman luonnonsuojeluliiton (IUCN) mukaan korallisormisammakoita esiintyy myös Indonesiassa.
Lajia on istutettu sekä Yhdysvaltoihin että Uuteen-Seelantiin. Yhdysvalloissa sen levinneisyys rajoittuu kahteen Floridan piirikuntaan, jonne se on saapunut todennäköisesti lemmikkieläinkaupan kautta. Floridan populaatio on pieni eikä sen kohdalla ole selvää, onko se tulokaslajina aiheuttanut ekologisia tuhoja. Myös Uudessa-Seelannissa oli aikaisemmin oma populaationsa, mutta lajia ei ole tavattu saarella enää 1950-luvun jälkeen.

Terraariossa

Kuten edellä mainittiin,korallisormisammakko on hyvin yleinen lemmikki sammakkoharrastajilla.
Se on hyvin helppohoitoinen, ja sopiikin siksi hyvin aloittelijalle. Koska korallisormisammakko elää latvustossa, kuten muutkin lehtisammakot, se tarvitsee korkean terraarion. Pohjapinta-ala siis ei ole niin tärkeä kuin korkeus. Mutta pohjalla pitää olla jokin piilopaikka, jotta sammakko tuntisi olonsa turvalliseksi, sekä vesiallas. Vesi vaihdetaan 2-4 päivän välein, ja koska korallisormisammakko käyttää vesiallasta vessanaan, se pitää silloin siivota jos ulostetta näkyy. Veden ei tarvitse olla kovin syvää, paitsi lisääntymiskautena. Lisäksi terraarion kosteus on tärkeää. Korallisormisammakko kuuluu sammakkoeläimiin, joten terraarion on oltava kostea. Kasvit pitävät kosteutta hyvin, mutta jos niitä on vähän tai ei ollenkaan, terraariota tulee sumuttaa. Sopiva ilmankosteus on 65-80 tienoilla.
Lämpötila saa olla 24-27 astetta. Pohjamateriaalina voi olla soraa, turvetta, haketta tai ei mitään.
Lisäksi terraariossa pitää olla oksia, kielekkeitä, kasveja sekä muuta mihin sammakko voi tarttua ja kiipeillä.
Ruoaksi korallisormisammakolle annetaan sirkkoja, jauhomatoja, supermatoja, lokusteja sekä joskus hiiren "pinkki" eli hiiren poikanen.
Jälkimmäinen on kuitenkin kovin lihottavaa. Eläin ruokitaan 3-4 kertaa viikossa.
Lisäksi suuri sammakko voi syödä pienempiä lajitovereitaan, joten ole varuillasi.
Moonfall

Asetelma

Pelissä avaruusmatkaajat saapuvat vuosikymmenten jälkeen vieraaseen tähtijärjestelmään, jossa maankaltaisen planeetan paikalla on asteroideja. Muukalaiset kaappaavat matkaajat ennen siirtokunnan perustamista. Pelaaja orjuutetaan, ja paljon töitä tehtyään palkitaan kauppalisenssillä ja avaruusaluksella.

Vastaanotto

Juho Kuorikosken mukaan peli ei ole "aivan Eliten tasoinen taideteos". Avaruustaisteluita hän kutsui Eliteä vauhdikkaammiksi. Kuorikosken mukaan peli olisi ollut 1980-luvulla julkaistuna "käänteentekevä suomalaispeli".
Vuoristo- ja nummiponi

Vuoristo- ja nummiponi (engl. mountain and moorland pony, M&M pony) on ryhmä Brittein saarilta kotoisin olevia poni- ja pienhevosrotuja, joilla on yhteisiä piirteitä. Monet niistä polveutuvat nummilla kasvatetuista puolivilleistä poneista, ja osaa roduista kasvatetaan myös nykyisin niin ratsastus-, ajo-, työ- ja näyttelykäytön ohella.
Perinteisesti vuoristo- ja nummiponeihin on luettu yhdeksän rotua (welshponin neljä tyyppiä yhtenä rotuna), mutta viime vuosikymmeninä ryhmään on laskettu ainakin kaksi uutta rotua, eriskaynponi ja kerrynsuoponi. Ponikoon ylittäviä brittiläisiä rotuja, kuten Britannian useita kylmäverirotuja ei lasketa vuoristo- ja nummirotuihin. Brittiläisissä hevosnäyttelyissä vuoristo- ja nummiroduille järjestetään yleensä yhteisiä luokkia, joskin welshponeille omansa.
Kansainvälinen Booker-palkinto

Kansainvälinen Booker-palkinto (engl. Man Booker International Prize) perustettiin vuonna 2005 Booker-palkinnon rinnalle.
Vuodesta 2016 lähtien palkinto myönnetään joka vuosi teokselle, joka on käännetty englanniksi ja julkaistu Britanniassa. Aiemmin palkinto myönnettiin joka toinen vuosi koko tuotannosta. Palkinnon suuruus on 50 000 puntaa ja se jaetaan kirjailijan ja kääntäjän kesken.