Ruhtinas Vladimir Krasno(e) Solnyško

Vladimir Krasno(e) Solnyško (ven. Влади́мир Кра́сно (е) Со́лнышко) eli Vladimir Punainen Aurinko, laulajien kutsuma Volodimir Seslavitš ja ”kiovalainen pääruhtinas Vladimir” (ven. Владимир стольно-киевский) on Kiovan ruhtinas ja hallitsija venäläisen kansanperinteen Kiovan Rusjiin sijoittuvassa bylinarunoudessa, kiovalaisten bylinojen juonta ja hovipitoja eteenpäin kuljettava keulahahmo ja henkilöjärjestelmän kiintoelementti. Myyttisen Vladimirin henkilöhahmo on koottu Venäjän historiassa tunnettujen Vladimir Svjatoslavitšin ja Vladimir Monomahin arkaistisista ominaisuuksista ja on heidän kansanomainen heijastuma, vaikka metaforisesti hän kuvastaakin luonnonilmiötä kuten auringonpaistetta ja pakanallisen muinaisuuden uskoa lohikäärmeisiin, hirviömäisiin lintuihin tai ylivoimaisiin bogatyreihin, ja hän on kuin kansalliseepoksen myyttiset hahmot iäti, auringon ja hedelmällisyyden jumalan Dažbogin sukulainen.  
Kansaneepoksen ruhtinaan perheeseen kuuluvat vaimo Apraksija Korolevitšna (usein myös Evpraksija tai Opraksu) ja rakastettu sisarentytär tai tytär Zabava Putjatišna.

”Vallasta syöksy”

Venäläisessä kertomarunoudessa ohitetaan yhteiskunnan feodaalinen pirstoutuneisuus, kansa ja Vladimirin johtama valtio ovat yhtenäisiä, muiden hallitsijoiden nimiä ei mainita ja ruhtinaslähtöiset feodaaliset sodat puuttuvat kokonaan, koska ne eivät edusta kansan taisteluja.
 
Urhojen ympäröimä yksinvaltias Vladimir on yhteiskunnallisen yhtenäisyyden toteuttamiseen pyrkivän kansan tavoitteiden ruumiillistuma ja arvostama valtiopää luokkayhteiskuntaa edeltävältä kaudelta. Venäläisen kirjallisuuskriitikon ja kirjailijan Nikolai Dobroljubovin toteamuksen mukaan kokonaisen kolmensadan vuoden aikana kansa keskittyy yhden henkilön, ruhtinaiden ja pajarien suojatin, Vladimirin ympärille, muistellen häntä muita eniten. Näin ollen ”vallasta syösty” Vladimir jää myöhäisempään, luokkaerojen kasvusta ja sovittamattomista antagonistisista ristiriidoista johtuvan luokkataistelun kärjistämään vaiheeseen, jolloin kaksinainen suhtautuminen Vladimiriin päättyy ja hänestä tulee pajarien poliittinen ase ja kansalle tuntematonta luokkavaltaa osoittava hallitsija ja luokkavihollinen. Proppin mukaan Dobroljubov onkin Vladimirissa nähnyt kansalliseepoksen hyljeksittävimmän, Bysantin imperaattoreihin verrattavan despootin. Jossain vaiheessa sankareista Ilja Muromets huomaa, että jopa tataarien Kalin-tsaari osaisi hänen omistautumistaan arvostaa enemmän, kuin pajarien kuiskailulle avoin Vladimir. Kapinoidessa pääruhtinasta vastaan, ammuskellessa kirkkojen kultaisia sipulikupoleita ja järjestellessä omat pidot kaikkine tarjoiluineen vastakohtana suuriruhtinaan kesteille, Ilja Muromets tavallaan alkaa raunioittaa Vladimirin pyhää yhteiskunnallista roolia. Tylsän vihamielisyyden terävöityessä avoimiksi konflikteiksi Kiovan pääruhtinasta oikeahenkisesti palvelevat bogatyrit yksi toisensa jälkeen lankeavat epäsuosioon ja jättävät Kiovan. Kielteisen suhtautumisen yleistymiseen Vladimiriin ja hänen lopulliseen ”vallasta syöstämiseen” johtavat traagisiin kohtauksiin ja juoniratkaisuihin päättyvät bylinat Suhmanista ja Danila Lovtšaninista. Suhmanista kertovassa bylinassa Vladimir on pajarien tsaarin perikuva, ei kuitenkaan Iivana Julmaa, mutta kansan vihaamaa Vasili Šuiskia muistuttava hallitsija, jonka palvelemista sankari pitää alentavana orjuutena ja hän valitsee mieluummin kuoleman kansan rakastamana soturina. Vladimir taas näkee Suhmanissa kuten muissa bogatyreissa vihollisen ja voiman, joka voi kääntyä häntä vastaan, eikä kahden ideologian väliseltä konfliktilta voi välttyä.    
Vielä myöhäisemmissä, mm. Vasili Ignatjevitšista kertovissa bylinoissa pääruhtinas on enää kapakoissa juopottelevan ja krapulastaan selviävän urhon armolla. Proppin mielestä tämän yhtä lailla pikkuhiljaa tapahtuneen moraalisen lankeemuksen tähden Vladimirista tulee kansan silmissä kukistettu hallitsija.

Kansainvälistyminen

Kirjallisuustiedealan kriitikon ja publisistin  V. Kozhinovin venäläislyriikan antologian itsetietoisuuden historiallisiin käänteisiin pitäytynyt kirjoitus katsoo venäläisen kansalliseepoksen ”kansainvälistymisen” kirkkaaksi ja vakuuttavaksi tunnusmerkiksi kiovalaisbylinojen yhdistävän tekijän, ruhtinas Vladimirin esiintymisen King Valdamarina (Valdemarina) islantilaisessa kansanperinteessä, ennen kaikkea dramaattisessa runoelmassa ”Olav Tryggvasonin saaga” kuin kristinuskoon kääntyneen ja Slovadin taistelussa kaatuneen Norjan kuninkaan Olav Tryggvasonin kanssa samaan aikaan elävänä henkilönä tässä mytologian piikkiin johdatellussa kertomuksessa. Länsieurooppalaisissa muinaistaruissa, mm. pohjoissaksalaisessa Thidrekssaagassa eli Thidrek (Dietrich) von (of) Bernin saagassa Rusjia, Puolaa, Unkaria ja osaa Kreikasta hallitsevan ystävällisen kuninkaan eli ”konung”, venäläisruhtinas Gertnitin poikien Ozangtriksin ja Vladimirin (Valdemarin) rinnalla tavataan heidän ei kuningattaresta, vaan orjattaresta syntynyt velipuolensa Ilias (alias Ilja Muromets), josta monarkki-isä ennen kuolemaansa  tekee Kreikan jaarlin. Valdemarista on määrä tulla Venäjän ja Puolan kuningas, mutta hunnien johtajaa Attilaa ja hänelle avukseen tulleen Tiedrikin vastaan käydyssä verisessä sodankäynnissä kuninkaanpojista ainoana eloonjääneestä Iliaksesta tulee Venäjän johtaja. Kansainvälisenä läpimurtona pohjoisen ja lännen kertomakirjallisuuteen mm. V. Kozhinov ja S. Maksimov ja muut pitävät venäläisruhtinas Ilias von Riuzenin (Ilja Murometsin) esiintymistä eteläsaksalaisessa, vuosina 1220 – 1240 tallennetussa poeemassa ”Ortnit” nimikkokuninkaan enona ja luotettavana apurina. Ikiaikaisista tapahtumista kertovissa saagoissa sotaisat viikingit kulkevat Skotlannissa, Irlannissa ja Englannissa, poiketaan Venäjällä (Ruszialand) Holmgårdissa (myös Holmgard ja Nogard), jonka slaavilaisuuteen ihastunut viikinkiruhtinaskunnan johtoon noussut Vladimir (Valdemar) nimitti Novgorodiksi. Paikkakunnista on mainittuina vielä Smolensk (Smaliski, myös Smalisku) ja Polotsk (Kiu ok Palltaeskiu tai Palltaeskiu). Askeleena kaakkoon pidetään Rusjin merkittävää asemaa persialaisen runoklassikon Nizamin viisieepoksisen runoelman ”Khamsa” (myös ”Iskender-name”) ensimmäisessä teoksessa ”Šarafname” kuvatuissa taistelukohdissa, joihin venäläistaistelijat ryntävät bogatyrien tavoin. V.V. Kozihnov pitää mahdottomana venäläislyriikan askelta etelään, Bysanttiin, jossa kehitystaso eeppisen kirjallisuuden osalta oli erilaisempaa, mutta Rusj riittävän selväpiirteisesti kuvastuu IX – XI vuosisatojen bysanttilaisessa historiografiassa, etenkin Leon Diakonoksen kirjoittamassa ”Historia”-teoksessa. Samoin itäiseen  Kasaarien kaanikuntaankaan, jonka kansanrunoudesta ei ole jäänyt kirjallisia tietoja.