google/wiki40b huggingface dataset:
Heijastintähtäin

Heijastintähtäin on hävittäjälentokoneiden ja tykistön käyttämä tähtäintyyppi. Se keksittiin vuonna 1900. Tähtäin koostuu optisesta kollimaattorista, ja lasista, jolle ristikko tai muu tähtäinkuvio heijastetaan. Sen muodostama tähtäyspiste on äärettömän kaukana, joten kuva on riippumaton tähtääjän pään tarkasta asennosta, toisin kuin metallisissa ristikkotähtäimissä. Lisäksi se ei haittaa tähtääjän näkyvyyttä.

Historia

Idean heijastintähtäimestä esitti ensimmäisenä irlantilainen optikko Sir Howard Grupp vuonna 1900 patentissaan numero 12108. Grupp esitti tähtäimensä olevan parempi vaihtoehto vaikeasti käytettäville metallitähtäimille ja suppeanäkökenttäisille kiikaritähtäimille.
Tämän jälkeen todettiin pian, että heijastintähtäin oli hyvä vaihtoehto avotähtäimiin ja kartoitus- ja mittauslaitteisiin. Ensimmäisen kerran heijastintähtäin asennettiin saksalaisiin hävittäjiin jo vuonna 1918 ja pommikoneissa sitä alettiin käyttää 1930-luvulla. Toisessa maailmansodassa heijastintähtäin oli jo lähestulkoon ainoa lentokoneissa käytetty tähtäintyyppi. Sitä käytettiin laajasti myös esimerkiksi ilmatorjunta-aseissa.

Moderni heijastintähtäin

Nykyään heijastintähtäimeen verrattavaa tekniikkaa on HUD, eli heijastusnäyttö. Siinä lentäjän eteen heijastetaan läpinäkyvälle lasille tarvittavia tietoja, kuten keinohorisontti, nopeus- ja korkeuslukemat ja tähtäimet. Etuna on lentäjän työmäärän vähentyminen, kun lukemia ei tarvitse erikseen tarkistaa mittaristosta.
SaimaaHoliday

SaimaaHoliday on usean luontomatkailu- ja majoitusyrityksen muodostama yritysverkosto Suomessa Saimaan rannalla. Kohteet sijaitsevat Linnansaaren kansallispuiston ympärillä Rantasalmella ja Oravissa. SaimaaHoliday-yritysverkosto hyödyntää Linnansaaren kansallispuiston ja sitä ympäröivien järvialueiden luontomatkailulle tarjoamia mahdollisuuksia. SaimaaHoliday-verkosto kehittää kannattavaa matkailuyritystoimintaa Savonlinna talousalueella kannustamalla jäsenyrityksiä kestävään, hallittuun kasvuun investointien, tuotteistamisen ja uusien kehitysideoiden hyödyntämisen kautta.
Yritykset ovat investoineet Haukiveden vastarannoille Oraviin ja Rantasalmelle viiden viimeisen vuoden aikana 10 miljoonaa euroa. SaimaaHoliday on rekisteröity tuotemerkki, jonka omistaa verkoston toimintaa koordinoiva yhdistys. Jäseniä ovat Lomakeskus Järvisydän, Saimaan Eräpalvelu Oravi Oy, Oravin Kyläkauppa Oy, Loma-Oravi Oy, PV-Group ja Lomasydän Oy. Yhdistyksen jäsenet ovat oikeutettuja ja sitoutuneita käyttämään tuotemerkkiä markkinoinnissaan. Investoinnit ovat kohdistuneet uusiin tuotteisiin, erityisesti retkiluisteluun ja melontaan sekä majoituskapasiteetin lisäämiseen. Vuonna 2009 aloitti toimintVerkoston tarkoituksena . Vuonna 2009 avattiin Oravissa luontomatkailu- ja retkiluisteluhotelli. Verkoston jatkokehittämissuunnitelmat keskittyvät majoituskapasiteetin lisäämisen, uusien kohteiden avaamiseen kalastusmatkailuun sekä olemassaolevien kohteiden kehittämiseen ympäristöystävällisemmiksi. Reitistöjen ja palvelujen parantaminen on keskeinen osa kehittämistä.
Sulanveden kaudella pääaktiviteetteina on kalastus, melonta, veneily ja luonnontarkkailu. Saimaan Haukivedellä voi opastetuilla retkillä lähteä tarkkailemaan saimaannorppaa. Melontaa voi harrastaa Linnansaaren ja Koloveden kansallispuistoissa. Talvisin Oravin ja Rantasalmen välissä kulkee retkiluistelureitti. Luontoretkeilyn lisäksi kohteista löytyvät majoitustilat, ravintolapalvelut sekä opas- ja välinevuokrapalvelut.
Vuonna 2010 Saimaa Holiday-verkosto valittiin EDEN matkakohdekilpailun voittajaksi tuon vuoden vesistömatkailukohteiden teemassa. Arviointiryhmän näkemyksen mukaan Saimaa Holiday on n järvialueen merkittävin yritysyhteistyöverkosto, jolla on kattavin ohjelmapalvelutarjonta. Kohde on sitoutunut kestävään kehittämiseen jo yhteistyössään kansallispuistojen puistojen kanssa. Lisäksi yritysverkosto on kehittänyt palvelutarjontaa kaikille vuodenajoille. Toiminta on sopusoinnussa seudun, maakunnan ja kansallistenkin matkailunkehittämislinjausten kanssa. Kohteen kehittäminen on ollut määrätietoista ja tulevaisuuden suunnitelmat ovat määrätietoisia.
Pentti Harjumaa

Pentti Anselmi Harjumaa (s. 23. huhtikuuta 1934 Ranua) on suomalainen Rovaniemellä asuva toimittaja ja kirjailija.
Harjumaa toimi yli 30 vuotta Pohjolan Sanomien toimittajana.
Harjumaa on julkaissut vuodesta 1971 alkaen 27 teosta, joissa hän tutkii ja valottaa runoelmin, mietelmin ja tarinoin olemisen ja olemassaolon tuntoja ja elämänperusteita.
Hän on toimittanut myös Nätti-Jussista kertovia tarinakokoelmia sekä koonut Aaveriekkoja-nimisen kokoelman lappilaisia mystisiä tarinoita ja kummitusjuttuja.
Olarin Musiikki

Olarin Musiikki Oy on Timo Närväisen vuonna 1972 perustama levy-yhtiö, joka on julkaissut noin 110 albumia ja 90 singleä. Yhtiöllä on myös alamerkit Ellipsikujan levy-yhtiö, Junk Punk Records ja What Records?
Olarin Musiikki oli avainasemassa, kun suomalainen kansanmusiikki alkoi 1980-luvulla saada kansainvälistä menestystä. Yhtiö toimi ponnahduslautana monille merkittäville artisteille kuten Värttinälle, Maria Kalaniemelle, JPP:lle, Trokalle ja Anna-Kaisa Liedekselle. Tarja Kujanpäälle  ,Auringonvalle,Yhtiön julkaisu on kahdesti valittu Yleisradion vuoden levyksi.
Itelmeenit

Historia

Itelmeenien alkuperä ei ole täysin selvä. Heidän esi-isänsä tulivat Kamtšatkaan luultavasti 7 000–6 000 vuotta sitten Aasian mannermaalta. Heidän esi-isänsä olivat todennäköisesti sukua Amerikkaan siirtyneille intiaanien esi-isille. Itelmeenien oletetaan tulleen alueilleen ennen tšuktšien ja korjakkien esi-isiä. Venäläiset tulivat itelmeenien alueelle 1600-luvulla. Vuosina 1697–1698 Vladimir Atlasov johti kasakoiden ja jukagiirien avulla retkeä Kamtšatkaan, jolloin itelmeeneiltä kerättiin veroa. Itelmeenejä alettiin käännyttää 1700-luvulla ortodoksiseen uskoon ja 1740-luvulta lähtien alueelle tuli venäläisiä uudisasukkaita. Itelmeenit kapinoivat vuosina 1706, 1711, 1731 ja 1740, joista viimeisessä kapinassa oli osallisena lähes kaikki itelmeenit. Kapinat kukistettiin ja itelmeenejä siirrettiin pois asuinalueiltaan. Itelmeenit alkoivat sulautua venäläisiin, jolloin syntyi kamtšadaalien sekakansa. Monet itelmeenit velkaantuivat alkoholismin seurauksena. Neuvostoliiton aikana perinteiset elinkeinot kärsivät kollektivisoinnin seurauksena ja 1930-luvun loppuun mennessä kaikki koulut olivat siirtyneet käyttämään venäjän kieltä. 1950-luvulta eteenpäin itelmeenejä on voitu pitää käytännössä kokonaan venäläisiin sulautuneena kansana.

Kulttuuri

Itelmeenit elättivät itsensä perinteisesti kalastuksella. Kutuaikana saalistettiin suuret määrät lohia, jotka säilöttiin käyttämällä. Käyneitä kalanpäitä pidettiin herkkuna. Maa- ja merinisäkkäiden metsästyksellä oli vain vähän merkitystä itelmeeneille, vaikkakin niitä pyydettiin satunnaisesti. Kamtšatkan eteläosan ainuihin sekoittuneet itelmeenit metsästivät valaita käyttäen myrkytettyjä keihäitä. Itelmeenit harjoittivat keräilyä paljon suuremmassa mittakaavassa kuin muut Siperian kansat. He söivät muun muassa erilaisia juuria, pähkinöitä ja ruohoja. Nykyisin itelmeenit harjoittavat muun muassa kalastusta, maitokarjan pitoa ja puutarhanhoitoa. Heidän elinkeinonsa eivät juuri poikkea alueen venäläisten vastaavista. Aikoinaan itelmeenit olivat jakaantuneet kylittäin eri klaaneihin, jotka saattoivat sotia keskenään.
Jorma Mattila (pääsihteeri)

Jalo Jorma Jouko Mattila (6. toukokuuta 1911 Alahärmä – 6. marraskuuta 1981 Helsinki) oli maantieteilijä, kanslianeuvos ja Virkamiesliiton pitkäaikainen pääsihteeri.

Henkilöhistoria

Jorma Mattilan vanhemmat olivat opettaja Kustaa Mattila ja Lyydia Katariina Pollari ja puoliso vuodesta 1941 Kerttu Ellen Raudanjoki (Yliraudanjoki). Mattila tuli ylioppilaaksi 1929 ja valmistui filsofian kandidaatiksi 1938. Hän opiskeli myös Tukholmassa vuonna 1938 ja teki opintomatkoja Keski-Eurooppaan. Mattila oli Geologian tutkimuskeskuksen tutkimusapulainen 1936–1938, Kallion yhteiskoulun opettaja 1938–1945 ja Virkamiesliiton pääsihteeri 1946–1971. Helsingin yliopiston assistenttina hän työskenteli 1939–1952. Hän oli myös maantieteellisen aikakauskirja Terran toimitussihteeri 1942–1949 ja Virkamieslehden päätoimittaja vuodesta 1946 ja hänellä oli useita kotimaisia ja kansainvälisiä luottamustehtäviä. Kanslianeuvoksen arvonimen Mattila sai vuonna 1973.
Donald Spoto

Donald Spoto (s. 28. kesäkuuta 1941) on yhdysvaltalainen teologi, elokuvahistorioitsija ja elämäkertojen kirjoittaja. Hän väitteli Fordham Universityssä 1970 ja on sen jälkeen opettanut useissa yhdysvaltalaisissa yliopistoissa ja elokuva-alan oppilaitoksissa. Spoto on julkaissut elämäkertoja elokuva-alan suurista nimistä, kuten Stanley Kramer, Alfred Hitchcock, Tennessee Williams, Marlene Dietrich, Marilyn Monroe, Laurence Olivier, Elizabeth Taylor, Ingrid Bergman ja James Dean.
Brittiläisessä The Guardian -lehdessä ilmestyneessä kirja-arviossa Michael Coveney kuvailee Spotoa "amerikkalaiseksi kvasi-akateemiseksi juorujen levittelijäksi" mutta myöntää tämän tehneen huolellista työtä luetteloidessaan kirjan kohteen (Alan Batesin) kaikki teatteri- ja elokuvaesiintymiset.
Spoto kirjoitti Hitchcockista kolmeosaisen teossarjan. The Art of Alfred Hitchcock ilmestyi 1976, ja Spoto teki sitä varten monia pitkiä haastatteluja. Toinen osa, The Dark Side of Genius, ilmestyi Hitchcockin kuoltua ja käsitteli sekä tähden yksityiselämää että uraa. Kolmas osa, Spellbound by Beauty, (2008) käsittelee lähinnä Hitchcockin suhdetta naisnäyttelijöihin. Vuonna 2012 HBO tuotti elokuvan The Girl, joka perustuu Spoton Hitchcock-teoksiin.
Freetime Machos

Palkinnot

Freetime Machos voitti Erikoispalkinnon Tampereen elokuvajuhlien yli 30-minuuttisten elokuvien sarjassa maaliskuussa 2010. Sosiaali- ja terveysministeriön Tasa-arvoasiain neuvottelukunta palkitsi Mika Ronkaisen Miehen työ -palkinnolla yhdessä Miesten vuoro -elokuvan ohjaajien Jonas Berghällin ja Mika Hotakaisen sekä Miehen kuva -elokuvan ohjaajan Visa Koiso-Kanttilan kanssa.
Stjernvall

Stjernvall ['∫ä:rnval:] on suomalainen aatelissuku, jonka eräs haara on korotettu vapaaherralliseen arvoon. Suvussa oli varsinkin Suomen autonomian aikana paljon merkittäviä sotilaita ja virkamiehiä.
Suku on lähtöisin Ruotsin Taalainmaan Stora Kopparbergetin alueelta. Varhaisin tunnettu esi-isä oli vuoritilallinen Claes Eerikinpoika (k. 1651). Hän nai 1630 Elisabet Terseran, joka oli kuningas Juhana III:n sihteerin Elof Terseruksen tytär. Pariskunnan poika Jöns Claesinpoika (1631–1691) käytti ensin nimeä Aeribergius ja sittemmin Wallwijk. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turusta vuonna 1644, toimi Falunin kaupunginsihteerinä ja teki 1666–1668 laajan Euroopan kiertomatkan. Palattuaan Jöns piti kuningas Kaarle XI:lle puheen, johon ihastuttuaan kuningas kutsui hänet Tukholman hovioikeuden asessoriksi. Hän nai 1662 Magdalena Rudbeckin, kuuluisan Västeråsin piispan Johannes Rudbeckin pojantyttären. Jöns Wallwijkin poika Erik Vallwik (1685–1729) muutti Suomeen, jossa hän hankki omistukseensa useita tiloja Turun seudulla ja yleni 1727 Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvokseksi. Hänet aateloitiin samana vuonna nimellä Cedervall, jonka hän kuitenkin pian muutti muotoon Stjernvall. Suku introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 1810. Suomen ritarihuoneen järjestäytyessä vuonna 1818 se sai numeron 117. Sukuun kuulunut kenraalimajuri ja todellinen valtioneuvos Knut Stjernvall korotettiin vuonna 1875 vapaaherralliseen arvoon ja hänen sukuhaaransa esiteltiin vuonna 1889 vapaaherrallisena sukuna numero 59.
Suvun eräs haara on omistanut pitkään Linnaisten kartanon.
Papelorikko

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen papelorikko kasvaa 15–40 cm korkeaksi. Varsi on karvainen, pystysuora, ja siinä on muutamia varsilehtiä. Pääosa kasvin lehdistä on maanpinnan rajassa ruusukkeina. Alimmat lehdet ovat munuaismaisia, isonyhäisiä, paksuhkoja ja ainakin ruodit ovat karvaisia. Ylimmät lehdet ovat isohampaisia. Kukinto on harsu, 3–5-kukkainen huiskilo. Kaksineuvoiset kukat ovat valkeat ja tuoksuvat miedosti mantelilta. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä, ja heteitä on 10 kappaletta. Emiö on kaksilehtinen ja enintään tyvestä yhdislehtinen, emilehtien tyvellä on mesisuomuja. Papelorikko kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Hedelmä on kaksiosainen, monisiemeninen kota. Papelorikon varren tyvessä kasvaa vaaleanpunaisia, pallomaisia itusilmuja, joiden avulla kasvi talvehtii ja leviää suvuttomasti. Näitä itusilmuja on kutsuttu papeloiksi, mikä on antanut kasville sen suomenkielisen nimen. Myös lajin vanha nimi, mukularikko, viittaa itusilmuihin.

Levinneisyys

Papelorikkoa tavataan Euroopassa Pyreneiden niemimaan keskiosista Unkariin, Länsi-Ukrainaan, Puolaan ja Baltiaan, pohjoisessa Fennoskandian keskiosiin ja etelässä Pohjois-Balkanille ja Etelä-Italiaan saakka. Lisäksi lajia tavataan Islannissa sekä Euroopan ulkopuolella Marokossa. Suomessa papelorikkoa tavataan nykyisin muinaistulokkaana erityisesti Ahvenanmaalla sekä Varsinais-Suomessa ja Uudellamaalla. Muualla Suomea se on uustulokas, jota on tavattu enimmäkseen Pohjanlahden satamakaupungeissa. Vuodesta 2010 papelorikko on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi lajiksi. Lajin taantumisen syynä on avointen kasvupaikkojen umpeenkasvaminen.

Elinympäristö

Papelorikko kasvaa kuivahkoilla ja ohutmultaisilla kalliorinteillä, keto- ja lehtoniityillä ja laidunniityillä. Lajia tavataan Suomessa myös vanhoista satamapaikoissa, jonne laji on kulkeutunut purjelaivojen painolastimaan mukana.

Käyttö

Papelorikkoa on aikoinaan käytetty lääkekasvina. Signatuuriopin mukaisesti mukulamaisten itusilmujen uskottiin auttavat sappikivivaivoihin.
Afrikankypäräsuokilpikonna

Ulkonäkö ja koko

Eläin on 30-32 cm pitkä. Kilven yleisväritys on ruskea tai vihreä. Suomuissa voi olla kuvioita, jotka ovat mustia.

Levinneisyys ja elinympäristö

Lajia esiintyy Afrikan mantereella, Madagaskarilla, ja Jemenissä. Sitä tavataan järvissä, lammissa ja joissa. Kuivina kausina se oleskelee mudassa.

Lisääntyminen

Yhdessä pesueessa on 10-40 munaa.

Ravinto

Afrikankypäräsuokilpikonna on kaikkiruokainen. Se syö kasveja, hyönteisiä, lintuja, sammakoita ja kaloja. Sillä on varpaissaan kynnet, joilla se paloittelee saaliinsa.
Suomi–Kuuba-seura

Suomi–Kuuba-seura on suomalainen Kuuban ystävyysseura, joka perustettiin vuonna 1963. Seura pyrkii edistämään ystävyyttä suomalaisten ja kuubalaisten kesken sekä lisäämään yhteistyötä maiden välillä.
Seura on julkaissut neljästi vuodessä ilmestyvää jäsenlehteä Cuba Si vuodesta 1976 alkaen. Seura on myös julkaissut kirjoja.
Seuralla on noin 1 000 jäsentä. Parhaimmillaan järjestöön kuului 1970-luvulla noin 4 000 jäsentä.
Butthole Surfers

Butthole Surfers on yhdysvaltalainen punk-yhtye, joka perustettiin Texasin San Antoniossa vuonna 1981. Yhtyeen tuotannossa on kuultavissa vaikutteita myös psykedeelisestä rockmusiikista ja muista tyylisuunnista.
Butthole Surfers teki ensiesiintymisensä sanantoniolaisessa taidegalleriassa 1981. Ensimmäinen täysimittainen studioalbumi oli Psychic... Powerless... Another Man’s Sac, joka julkaistiin joulukuussa 1984.
Yhtye on historiansa aikana käynyt läpi useita miehistönvaihdoksia, mutta on toiminnassa yhä.
Mustat kalat

Mustat kalat on suomalainen salapoliisiromaani, jonka on kirjoittanut Eeva Tenhunen vuonna 1964.
Yleisradion radioteatteri teki romaanista kuunnelmasovituksen vuonna 2001.

Juoni

Kirja sijoittuu kesäiseen Savonlinnaan, jossa tärkein tapahtumaympäristö on Olavinlinna. Sen päähenkilö on nuori Liisa Rautasalo, joka saapuu kirjan alussa junalla kyseiseen kaupunkiin toimiakseen turistioppaana linnassa. Paikalla on hänen ystävänsä Inkeri, jonka luokse hän muuttaa asumaan, sekä muita tuttuja ihmisiä.
Synkät varjot kuitenkin astuvat neiti Rautasalon elämään, kun tapahtuu murha.
Raittiusliike Suomessa

Raittiusliike Suomessa sai alkunsa Axel August Granfeltin perustamasta raittiusseurasta, 27. elokuuta 1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta ja monista myöhemmin perustetuista paikallisista raittiusyhdistyksistä. Yhdistykset levittivät raittiusaiheisia kirjasia ja järjestivät esitelmätilaisuuksia, joissa kerrottiin alkoholin haittavaikutuksista.

Suomen raittiuden seura

Turussa vuonna 1881 vapaakirkollisten perustama raittiusseura. Ensimmäinen johtaja Emil Hedenström, jonka siirryttyä Helsingin raittiusseuran johtajaksi, hänen tehtävänsä sai Kaarle Verkko.

Kohtuuden ystävät ja Raittiuden ystävät

Raittiusseura perustettiin 15. lokakuuta 1860. Se oli saanut vaikutteita ruotsalaisesta wieselgreniläisestä raittiusliikkeestä. Seuran säännöt valmistivat professori J. V. Snellman, Frans Ludvig Schauman, Stephan Baranowski ja esittelijäsihteeri Gabriel Mauritz Waenerberg. Seuran puheenjohtajaksi valittiin Gabriel Rein.
Seura sai alkuunsa 27.8.1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta, joka oli varsinaisen raittiusseuran edeltäjä. Perustavina jäseninä olivat professori Stepan Baranovski, J. V. Snellman, Gabriel Rein ja Matthias Akiander sekä rahastonhoitajana toiminut maisteri August Schauman 
Raittiuskirjallisuuskomitea julkaisi raittiusaiheisia vihkosia. Ensimmäinen niistä oli Elias Lönnrotin ulkomaalaisen kirjoituksen pohjalta vuonna 1854 kirjoittama Kolme päivää Saurion kylässä ja seuraava 1856 Wilhelm Linterin historia. Sekä suomennos v. 1854 Rampa Lauri, ylipainos Turun sanomista v. 1854 Paimelan ukko, Houkuttelija, Gustaf Cannelin v. 1855 kirjoittama Maunulan Matti, ja Turmiolan Tommi.
Vuosina 1853–1873 Kohtuuden ystävät ja sitä edeltänyt Raittiuskirjallisuuskomitea julkaisivat 19 suomenkielistä ja 6 ruotsinkielistä ja 2 lapinkielistä kirjasta. Yhteismäärä oli 108 500 kappaletta.
Vuoden 1874 jälkeen seuran johtajana toimi August Schauman. Tällä kaudella painettiin 107 000 kirjasta. Kirjaset levitettiin pääasiassa maksutta. Seuralle valittiin uusi johtokunta 24.5.1883 pidetyssä vuosikokouksessa. Esimieheksi valittiin Axel August Granfelt ja jäseniksi valittiin ylitarkastaja Uno Cygnaeus, opettaja S. G. Dahlström, maisteri K. Lindroos, opettajakandinaatti O. A. F. Lönnbohm. Vuosikokouksessa 2.2.1884 seuran sääntöjä uudistettiin, ja seuran uudeksi nimeksi tuli Raittiuden ystävät.
Paapinajärvi

Paapinajärvi (ven. Бабинское озеро, Babinskoje ozero, vatjaksi Jarvikoisjärvi) on järvi Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä. Jääkauden muovaaman järven suurin syvyys on 5 metriä. Pohjoispuolella sijaitsevasta Syväjärvestä virtaa Paapinajärveen Kjamiši-joki, lännessä se laskee Pyhäjoen (ven. Святая, Svjataja) kautta Haapalanjärveen.
Paapinajärven itärannalla sijaitsevat entiset vatjalaiskylät Sauvokkala (ven. Савикино, Savikino) ja Järvikoiskylä eli Baabina (ven. Бабино, Babino), josta järvi on saanut nykyisen nimensä. Nimen alkuperä selitettiin niin,että järven haltija oli naispuolinen (ven. баба, eukko). Novgorodin Vatjan viidenneksen vuoden 1499/1500 verokirjassa nimenä on Valgomo.
Nissan Note

Varustelu

Suomessa varustelutasot ovat Visia, Acenta ja Tekna.
Varustelutasot ovat Isossa-Britanniassa S, SE ja SVE. Perusmallissa on sähköikkunat, kevytmetallivanteet ja sumuvalot. SE-mallissa tulee lisäksi 16" kevytmetallivanteet ja ilmastointi. SVE-mallissa on myös automaattinen ilmastointi, tummennetut takalasit, 17" kevytmetallivanteet ja ESP.
Kauko Räike

Kauko Räike (vuoteen 1936 Rydberg, 30. kesäkuuta 1923 Pori – 11. marraskuuta 2005 Pori) oli suomalainen kuvanveistäjä ja kulttuurivaikuttaja. Hänet tunnetaan Kankaanpään taidekoulun perustajana ja sen rehtorina sekä nonfiguratiivisen taiteen varhaisena edustajana Suomen kuvanveistäjien joukossa.
Laivapuusepän perheeseen Porin Reposaaressa syntynyt Räike muutti perheensä mukana Helsinkiiin 1930-luvulla ja opiskeli Taideteollisuusopistossa vuosina 1947–1950. Vuonna 1952 Räike muutti Kankaanpäähän ja aloitti työskentelemään kuvaamataidonopettajana. Ensimmäisen näyttelynsä hän piti Imatralla vuonna 1953. Räike korosti toiminnassaan usein maakunnallisuuden merkitystä suhteessa Helsinki-keskeisyyteen. Hän kuului satakuntalaisista taiteilijoista koostuneeseen taiteilijaryhmään "100".
Kauko Räike on tehnyt useita sankaripatsaita, muotokuvia, muistomerkkejä ja mitaleja. Vuonna 1965 hän oli perustamassa Kankaanpään taidekoulua ja toimi sen rehtorina vuoteen 1973 saakka. Professorin arvonimi Räikkeelle myönnettiin 1983. Hänen puolisonsa oli kuvanveistäjä ja taidemaalari Sinikka Räike. Taiteilijapariskunta lahjoitti vuonna 1995 Kankaanpään kaupungille lähes koko hallussaan olleen tuotantonsa, joka sijoitettiin Kankaanpään kaupunginmuseoon. Kokoelmaan kuuluu lähes 400 teosta. Vuonna 2009 pariskunnan poika Lauri Räike lahjoitti museolle lehtileikekokoelman, joka on miltei täydellinen taiteilijapariskuntaa koskeva aineisto vuosilta 1950–2009. Materiaali valaisee Kankaanpään taidekoulun historiaa ja liittyy koko suomalaisen modernismin kehitykseen.
Sissit

Juoni

Elokuvan kehyskertomuksena on nykyhetkeen sijoitettu illanvietto, jossa 20. divisioonan sissiveteraanit muistelevat sotaa ja kaatuneita tovereitaan. Pääosa elokuvasta nähdään takaumana. Luutnantti Erkki Takalan (Matti Oravisto) Vienan Karjalassa jatkosodan aikana toimiva sissijoukkue menettää alussa yhden miehistä, kun liikaa nähnyt sotamies Saastamoinen saa hermoromahduksen heti linjojen läpi tultua ja viedään köysissä hoitoon. Retkeltä palaamista juhlittaessa Takalan ja nuoren lotan välillä syntyy sukupuolisuhde – lotat kelpuuttavat kavaljeereikseen upseerien lisäksi ainoastaan sissit, jotka erotukseksi tavallisesta jalkaväestä nähdään sodan tähtinä.
Takala, joka on siviilissä teologian ylioppilas, keskustelee sotilaspapin kanssa sodan mielettömyydestä, ja sotilaspappi kertoo hänelle tuntevansa tekevänsä paholaisen työtä sotaväen palveluksessa. Kun sissit saavat vaarallisen tehtävän vallata pieni kukkula, jonka valtaamisessa jalkaväki on epäonnistunut neljästi, pappi lähtee mukaan vaikka aavistaa kuolevansa. Röyhkeästi päiväsaikaan tehty valtausyritys onnistuu, mutta pappi kaatuu.
Takalan esimies kapteeni Kokkonen lähtee poikkeuksellisesti Takalan sissien mukaan vanginhakuretkelle, jolta palattaessa Takala osin Kokkosen painostuksesta päästää vangiksi otetun neuvostoliittolaisen sotilaan vapaaksi, kun tämä paljastuu vain sotamieheksi, vaikka tietää siten asettavansa miehensä vaaraan. Hurjan takaa-ajon aikana sisseistä puolet kaatuu. Tapaus laukaisee Takalassa samankaltaisen hulluuskohtauksen kuin Saastamoisella alussa.
Takala käy lomalla kotona tapaamassa Marjaa, joka puhuu avioliitosta, mutta Takala ei usko kykenevänsä enää rakastamaan. Kun rauha lopulta tehdään, sodankäynnin ja tappamisen elämänsä sisällöksi omaksunut Takala ei pysty yhtymään yleiseen riemuun.

Vastaanotto

Elokuva sai vuonna 1964 valtion elokuvapalkinnon ja  neljä Jussi-palkintoa: paras ohjaus (Mikko Niskanen), paras miespääosa (Matti Oravisto), paras kuvaus (Esko Nevalainen), paras leikkaus (Juho Gartz).
Tv-kriitikko Arto Pajukallio nostaa elokuvan suomalaisten sotaelokuvien kärkisijoille.