google/wiki40b huggingface dataset:
Helsingin varuskunta

Helsingin varuskunta on Suomen puolustusvoimien Helsingissä sijaitseva varuskunta. Siihen kuuluvat Santahaminan saarella Itä-Helsingissä sijaitseva Santahaminan varuskunta, jossa ovat maavoimiin kuuluva Kaartin jääkärirykmentti (lyhenne KAARTJR) ja merivoimiin kuuluvan Rannikkoprikaatiin (RPR) kuuluva Suomenlinnan rannikkorykmentti (lyhenne SlRR). Rykmentin joukoista Santahaminassa ovat myös Ohjuspatteri ja Isosaaren Valmiuslinnake. Lisäksi varuskuntaan kuuluvat Santahaminassa Maanpuolustuskorkeakoulu (MPKK) sekä Suomenlinnassa Merisotakoulu (MeriSK).
Lisäksi Pääesikunta kuuluu varuskuntaan hallintoyksikkönä.
Joensuun yhteiskoulun lukio

Historia

Syyskuun 14. päivänä 1906 pidettiin Joensuun raatihuonella kokous yksityisen yhteiskoulun perustamiseksi kaupunkiin. Joensuun Yhteiskoulu aloittikin toimintansa syksyllä 1907. Koulun toiminta alkoi Suvanto- ja Koulukadun kulmassa olleessa makkaramestari D. Piispasen talossa, sen jälkeen nykyisen kaupungintalon paikalla sijainneessa Kanavatalossa. Vuonna 1912 valmistui Wivi Lönnin suunnittelema oma koulutalo Koulukadun ja Papinkadun kulmaan, jossa koulu toimi vuoteen 1988 asti, jolloin koulu muutti Rantakylään Pataluodonkadulle. Lukio muutti takaisin vanhalle paikalleen keskustaan syksyllä 2013.
Yhteiskoulussa oli keskikoulu ja lukio siihen saakka, kun Suomesa siirryttiin peruskouluun.Se merkitsi oppikoulujen siirtymistä kaupungin omistukseen.1974 keskikoulusta tuli Louhelan yläaste ja lukio jatkoi Louhelan lukion nimellä. Lukion nimi muutettiin Joensuun Yhteiskoulun lukioksi lukuvuoden 1981-82 alusta. Lukio toimi Rantakylän kaupungiosassa sijainneessa koulurakennuksessa vuodesta 1988. Koulun 100-vuotisjuhlat olivat syyskuussa 2007. Juhliin kuului päiväjuhla, juhlajumalanpalvelus, ohjelmalliset iltamat ja avoimet ovet. Sadan entisen oppilaan kirjoittama 320-sivuinen juhlakirja ”Sata vuotta – eikä suotta!” julkistettiin juhlien yhteydessä. Esillä oli myös koulun ja Pohjois-Karjalan museon yhteinen näyttely Eväitä elämään.
Joensuun kaupunginvaltuusto päätti vuonna 2013 Joensuun yhteiskoulun lukion ja Niinivaaran lukion yhdistymisestä Papinkadulle syksyllä 2015 noin 650 opiskelijan yksiköksi. Uudessa Joensuun yhteiskoulun lukiossa on kolme linjaa: urheilulinja, musiikin ja ilmaisun linja sekä yleislinja. Vuonna 2015 Papinkadulle valmistui Pasi Siistosen suunnittelema uudisrakennus vanhan Wivi Lönnin suunnittelemaan rakennuksen jatkeeksi. Samassa rakennuksessa toimii Joensuun seudun kansalaisopisto.

Urheiluakatemia

Joensuun yhteiskoulun lukio osallistuu Joensuun urheiluakatemian toimintaan. Koulussa on kilpaurheiluun panostavilla opiskelijoilla valmentautumisen ja kilpailemisen ohella mahdollisuus suorittaa lukio-opinnot ja ylioppilastutkinto. Joensuun yhteiskoulun lukion urheilulinjalle valitut saavat paikan urheiluakatemian valmennusryhmistä. Urheiluakatemialla voi hyvittää joitain kursseja.

Musiikin- ja ilmaisunlinja

Joensuun yhteiskoulun lukiossa toimii myös musiikin- ja ilmaisunlinja, jossa opiskelijat voivat valita pääaineekseen musiikin, kuvataiteen tai draaman. Kursseja omasta pääasineesta tulee suorittaa vähintään kahdeksan. Vuosittain tälle linjalle valitaan noin 30 opiskelijaa.
Cision

Historia

Cision perustettiin Ruotsissa vuonna 1892 Svenska Telegrambyrån mainososastona. Myöhemmin siitä muodostui Pressurklipp-niminen yritys, jonka leikeseuranta palveli ruotsalaisia yrityksiä ja yksityishenkilöitä. Yritys laajeni 1990-luvulla Observer-nimisenä Tanskaan ja sen tarjoamat palvelut sisälsivät lehtileikkeiden lisäksi radio- ja televisiotranskriptiot.
Analyysipalvelut tulivat yhtiön tarjontaan 1990-luvun puolivälissä ja siitä lähtien tarjonta laajeni kattamaan erilaiset räätälöidyt tietopalvelut. Liikevaihdon kasvu sai yhtiön laajentamaan toimintansa kaikkiin muihin Pohjoismaihin, Saksaan ja Baltiaan.
Suomen markkinoille Cision tuli alun perin Observer-nimisenä vuonna 1997, kun konserni osti suomalaisen mediaseurantayrityksen, Sanomalehtien Ilmoitustoimisto SITA Oy:n, koko liiketoiminnan. SITA:n olivat aikanaan vuonna 1913 perustaneet Suomen suurimmat sanomalehdet. Yhtiön palveluihin kuuluivat perinteisen lehdistöseurannan lisäksi 1960-luvulta lähtien myös radio- ja tv-seuranta sekä erilaiset mittauspalvelut. Konserniin kuulunut, tiedotejakeluun keskittynyt sisaryhtiö Waymaker sulautui yritykseen vuonna 2003.
2000-luvulle mentäessä yritys oli jatkanut laajentumista Anglo-Euroopan alueella ja Portugalissa ja jatkoi kasvuaan useilla yritysostoilla Yhdysvaltain ja Kanadan markkinoille. Seuraavina vuosina 2003–2005 markkina-asema vahvistui vielä MediaMap-, Delahaye- ja Multivision-yritysostojen myötä. Vuonna 2007 kaikki Observer-konsernin tytäryhtiöt yhdistettiin yhteisen Cision-nimen alle. Vuonna 2009 Cision myi seuranta- ja analyysitoiminnot Tanskassa Infomedialle ja Norjassa ja Ruotsissa Infopaq Internationalille. Kesällä 2011 Cision myi Suomen seuranta- ja analyysitoiminnot M-Brain Oy:lle säilyttäen Cision Finlandilla tiedotejakelu- ja mediatietokantapalvelut sekä palkitun CisionPoint-verkkosovelluksen myynnin, markkinoinnin ja asiakastuen.

Cision Finland

Cision Groupin kesällä 2011 toteuttaman yrityskaupan myötä Cision Finlandin  mediaseuranta- ja analyysiliiketoiminnot myytiin M-Brain Oy:lle. Cision säilytti Suomessa itsellään mediatietokantaan ja tiedotejakeluun keskittyvät Plan & Connect -palvelut, joiden myyntiä, markkinointia ja asiakastukitoimintoja sekä CisionPoint-verkkosovellusta Cision Finland (Cision Plan and Connect Finland Oy) hoitaa. Cision Finlandin toimipiste sijaitsee Helsingissä. Cisionin maailmanlaajuinen CisionPoint-verkkosovellus voitti vuosina 2009 ja 2011 CODiE-palkinnon, jonka myöntää Software and Information Industry Association (SIIA). Cision ylläpitää julkista CisionWire-uutissivustoa, jossa julkaistaan tiedotteita, kuvia ja videoita. Cisionin Journalisttweets.com -sivustolla voi seurata eri alojen journalistien mikrobloggausta Twitterissä. Cision julkaisee myös Suomen mediauutisia sekä suositun top-blogilistauksen kuukausittain vaihtuvasta aihealueesta.
Estejuoksu

Säännöt

Kierroksen pituuteen vaikuttaa vesieste, joka radasta riippuen on joko radan sisäpuolella tai ulkopuolella. Kansainvälisen yleisurheiluliiton IAAF:n sääntöjen mukaan esteen korkeus on miehillä 91,4 senttimetriä ja naisilla 76,2 senttimetriä. Toisin kuin aitajuoksussa, estejuoksun esteet ovat kiinteitä, eivätkä ne kaadu juoksijan osumasta tai törmäyksestä. Joillakin juoksijoilla on tapana jopa astua esteen päälle. Esteiden leveys on 3,96 metriä ja esteiden päällä olevan neliönmuotoisen palkin halkaisija on 12,7 senttimetriä.
Neljä esteistä on kuivaesteitä, jotka on sijoiteltu eri puolille juoksurataa. Viides, juoksuradan toisessa päädyssä sijaitseva este on vesieste, jossa välittömästi esteen takana sijaitsee vedellä täytetty kalteva syvennys, vesihauta, joka on syvimmästä kohdastaan 50–70 senttimetriä, ja syvyys vähenee radalla eteenpäin mentäessä 3,66 metrin matkalla. Mitä pitemmälle vesihautaan juoksija esteen yli hyppää, sitä vähemmän hän uppoaa jaloistaan veteen.

Historia

Estejuoksua on juostu erimittaisilla matkoilla olympiakisoissa vuoden 1896 ensimmäisistä nykyaikaisista olympialaisista lähtien. Antwerpenin olympialaisissa vuonna 1920 estejuoksun viralliseksi kilpailumatkaksi vakiintui 3 000 metriä.
Naisten estejuoksulla on huomattavasti lyhyemmät perinteet. IAAF otti sen viralliseksi lajikseen vasta vuonna 1997, ja ensimmäistä kertaa arvokisojen ohjelmassa naisten 3 000 metrin estejuoksu oli 2005 yleisurheilun MM-kisoissa Helsingissä.
Miesten estejuoksua ovat koko 1990- ja 2000-luvun hallinneet ylivoimaisesti Kenian itäosissa elävän kalenjin-heimon juoksijat.

Ennätykset

Miesten 3 000 metrin esteiden maailmanennätystä pitää hallussaan Qataria edustava Saif Saaeed Shaheen (tunnettiin aiemmin Kenian väreissä nimellä Stephen Cherono) ajalla 7.53,63. Hän juoksi ennätyksen 3. syyskuuta vuonna 2004 Brysselissä. Matkan Suomen ennätys on 8.10,67 ja se on Jukka Keskisalon nimissä. Hän juoksi ennätyksen Zürichissä vuonna 2009. Euroopan ennätys on Ranskan Mahiedine Mekhissi-Benabbadin Timanttiliigan kilpailussa Pariisissa 6. heinäkuuta 2013 juoksema 8.00,09. Ensimmäisenä kahdeksan minuutin haamurajan alitti Kenian kalenjin-heimoon kuuluva Moses Kiptanui vuonna 1995 Zürichin GP-kilpailussa.
Naisten maailmanennätystä pitää hallussaan kenialainen Beatrice Chepkoech, joka juoksi 20. heinäkuuta 2018 ajan 8.44,32.
Ylinen Lehmilampi (Ikaalinen)

Maantietoa

Lammen pituus on 250 metriä, leveys 200 metriä ja sen pinta-ala on 2,5 hehtaaria. Se sijaitsee Pääjärveltä pari kilometriä luoteeseen Pitkänevan, Juurakkonevan ja Heinänevan välissä. Ympäröiviltä soilta on kaivettu yli kymmenen suo-ojaa lampeen. Laskuoja lähtee lammen pohjoispäästä ja yhtyy kilometrin jälkeen Silmästeenojaan, joka laskee Pääjärveen. Rantaviivan pituus on 700 metriä ja ranta on lähes kokonaan suota. Lammen rannan tuntumaan on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa kärrypolku, joka saa alkunsa Pääjärvenperän kylätiestä.
Konstantínos Mítroglou

Ura

Mítroglou syntyi Kaválassa, mutta pian syntymänsä jälkeen hänen perheensä muutti Saksaan. Siellä hän siirtyi Borussia Mönchengladbachin junioriakatemiaan. Pelattuaan vuodet 2005–2007 Mönchengladbachin reservijoukkueessa hän siirtyi kotimaansa Olympiakosiin. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi 11 ottelua ja teki niissä neljä maalia.
Eero Nero

Eero Veikko Nero (8. lokakuuta 1916 Rovaniemi – 17. heinäkuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen upseeri ja jatkosodan aikana sotavankileirin komentaja, joka tuomittiin myöhemmin tässä tehtävässä tekemistään rikoksista vankeuteen.
Nero, ammatiltaan rakennusmestari ja sotilasarvoltaan luutnantti, toimi IV armeijakunnassa Jalkalan sotavankileirin komentajana. Armeijakuntaa johti kenraaliluutnantti Lennart Oesch. Tutkija Antti Kujalan mukaan armeijakunnassa komentaja Oesch, pioneerikomentaja Matti Oinonen ja sotavankileirien johtaja P. Simelius lietsoivat käskyillään ryssävihaa ja antoivat esimerkiksi 19. marraskuuta 1941 selvästi lainvastaisen käskyn sotavankien kohtelusta, jonka mukaan muun muassa niskuroivat vangit oli heti teloitettava.
Jo aikaisemmin syksyllä kaksi vankia ampunut ja yhden ammututtanut Nero lähetti vuodenvaihteessa 1941–1942 työpalvelussaan 14 pahoja paleltumia saanutta sotavankia miinoja polkemaan. Loput paleltuneet, kaikkiaan 13 miestä Nero ampui itse tai ammututti. Esikunnan linnoitustoimisto määräsi tammikuussa Neron sotavankikomppanioiden valvojaksi. Ampumiset jatkuivat, keväällä 1942 ammuttiin esimerkiksi karanneiden sotavankien toverit varoitukseksi muille.

Sodanjälkeiset tapahtumat

Jatkosodan jälkeen Nero pakeni Ruotsiin, mutta palautettiin vuonna 1946 puolentoista vuoden luovutustaistelun jälkeen. Asiasta nousseessa oikeudenkäynnissä muun muassa Neroa syytettiin kaikkiaan 51 sotavangin surmasta. Luvussa eivät olleet mukana esimerkiksi miinanraivaukseen lähetetyt. Nero tuomittiin yhteensä 33 taposta aluksi 12 vuodeksi kuritushuoneeseen, mutta Korkein oikeus nosti rangaistuksen elinkautiseksi vankeudeksi, jota hänet lähetettiin suorittaman Riihimäen vankilaan. Myöhemmin rangaistus aleni jälleen 12 vuodeksi ja Nero vapautui vankilasta 1950-luvun alussa. Sen jälkeen hän työskenteli Suomen sementtiyhdistyksen palveluksessa.
Arvo Oksala

Arvo Alfred Oksala (2. heinäkuuta 1920 Sortavala – 16. joulukuuta 1993) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Oksalan vanhemmat olivat diplomi-insinööri, kansanedustaja, puolustusministeri Arvi Oksala ja Xenia Thekla Feldmann ja puoliso vuodesta 1947 Kaija Kuusisto. Hän tuli ylioppilaaksi Helsingin lyseosta 1937 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1947. Tohtoriksi Oksala väitteli 1951, edellisenä vuonna hän sai silmätautien erikoislääkärin pätevyyden. Oksala toimi uransa alkuvuosina Oulun ja Porin Diakonissalaitosten ja Turun yliopiston palveluksessa, samoin kuin Kaakkois-Suomen Keskussairaalassa. Turun yliopiston silmätautien professori hän oli vuodesta 1961 vuoteen 1985 ja lääketieteellisen tiedekunnan dekaani 1971–1985. Hän oli ultraäänen käytön uranuurtajia.
Oksala sai Anders Jahren palkinnon vuonna 1970.
Fiat Uno

Fiat Uno (1983–1995)

Fiat Uno tuli markkinoille vuonna 1983 korvaamaan ikääntyvän Fiat 127 -mallin. Auton oli suunnitellut Giorgetto Giugiaro ja se muistutti pienempää Panda-mallia. Unoa kehuttiin hyvistä sisätiloista ja taloudellisuudesta, jotka ovat sen korkean, neliskulmaisen rungon ja matalan (0,34) ilmanvastuskertoimen ansiota. Se valittiin Vuoden Autoksi Euroopassa 1984. Ensimmäiset autot oli varustettu vanhoilla 0,9 OHV- (45 hv), 1,1 SOHC- (58 hv) ja 1,3 SOHC (65 hv) -moottoreilla. Saatavilla oli myös 1,3-litrainen ja 45-hevosvoimainen dieselmoottori. Korimalleina oli saatavissa sekä kolmi- että viisioviset versiot. Fiat Unoon perustui myös pieni hyötyajoneuvomalli Fiat Fiorino.
Vuodesta 1985 saataville tuli uusi 1,0 SOHC FIRE (Fully Integrated Robotized Engine) -moottori, jossa oli 45 hevosvoimaa. Se oli vanhoja moottoreita tehokkaampi ja taloudellisempi. Vuonna 1985 esiteltiin myös urheilullisempi malli, Fiat Uno Turbo, varustettuna 1,3-litraisella turboahdetulla moottorilla, jossa tehoa oli 105 hevosvoiman verran.
Vuonna 1989 Uno sai pienen faceliftin, jossa tehtiin uudistuksia koriin ja ilmanvastus pienentyi 0,30:een. Uusi ulkomuoto muistutti Fiat Tipoa. Sisätiloihin tehtiin myös muutoksia. Näihin aikoihin vanha 1,1-litrainen moottori korvattiin uudella FIRE-versiolla, jossa oli nyt tehoa 56 hevosvoimaa, ja uusi 1,4-litrainen korvasi vanhan 1,3-litraisen vapaasti hengittävissä- ja turboversioissa.
Uno oli menestyksekäs auto aina tuotantonsa loppumiseen asti. Seuraajaksi tarkoitettu Punto esiteltiin vuonna 1993, mutta Uno pysyi edullisempana mallina sen rinnalla vuoteen 1995 saakka. Mallia valmistettiin yli kuusi miljoonaa kappaletta.

Tuotanto vuoden 1995 jälkeen

Vaikkakaan Unoa ei valmistettu vuoden 1995 jälkeen enää Italiassa, sitä valmistettiin vielä vuoteen 2013 saakka Brasiliassa, jossa tuotettiin myös sedan-mallia Fiat Dunaa/Prêmiota ja farmariautoa nimeltään Duna Weekend/Elba. Autoa myytiin Etelä-Amerikassa Fiat Mille -nimellä lähtötason autona ja se sai uusimman kasvojenkohotuksensa vuonna 2004. Vuoden 2005 Brasilian versioon tuli Flex Fuel -järjestelmä, jonka avulla auto kulkee sekä etanolilla että bensiinillä vapaalla sekoitussuhteella.
Luckan

Luckan (tarkoittaa luukkua, asiayhteydessä lippuluukkua) on suomenruotsalainen kulttuurikeskusten verkosto.
Syyskuussa 2019 toimipisteitä on kymmenessä kunnassa ja kaupungissa, Helsingissä, Kaskisissa, Kemiössä, Kirkkonummella, Kokkolassa, Kristiinankaupungissa, Närpiössä, Raaseporissa ja Turussa.
Luckan tarjoaa asiakkailleen kultturitapahtumia, teemapäiviä ja lehdistötilaisuuksia, internetin vapaan käyttömahdollisuuden sekä tietoa suomenruotsalaisesta yhteiskunnasta.
Luckan tarjoaa myös ruotsinkielisiä päivälehtiä luettaviksi, sekä yli 60 eri alan ammattilehteä. Kultturikeskus ylläpitää nettisivustoa, jolta löytyy englanninkielistä tietoa suomenruotsalaisesta yhteiskunnasta.
Luckan tiedottaa erilaisista tapahtumista, koulutuksista, suomenruotsalaisista yhdistyksistä ja yhteisöistä sekä sosiaaliseen hyvinvointiin liittyvistä kysymyksistä.
Luckanin perustivat vuonna 1992 Helsingissä Nylands svenska landskapsförbund ja Mellannylandsprojektet.
Nimi Luckan tuli ensimmäisen toimipisteen sijainnista, lippuluukun vieressä Svenska Teaternissa. 
Marraskuussa 1998 Luckan siirtyi Lasipalatsiin ja maaliskuussa 2004 toiminnalle löytyi sopivat tilat Forumin ostoskeskuksesta. Alkuvuodesta 2019 Luckan muutti Forum-korttelissa viereiseen taloon, Yrjönkadulla, jossa aikaisemmin toimi Amos Andersonin taidemuseo.
Max Hopo

Maximilian "Max" Hopo (engl. Max Goof) on Disneyn eläinmaailmassa esiintyvä kuvitteellinen hahmo. Hän on Hessu Hopon poika.
Joissain Disneyn 1950-luvulla tekemissä lyhyissä Hessu-piirretyssä Hessulla oli poika, jota kutsuttiin nimellä Junior, mutta hän oli erinäköinen ja paljon nuorempi kuin Max. Max Hopo esiintyi ensimmäisen kerran piirrossarjassa Hopon poppoo (1992–1993) ja myöhemmin siihen liittyvissä elokuvissa Hopon poppoo (1995) ja Hessu Hopo – Rampin rämäpää (2000).
Larry King

Yksityiselämä

King kasvoi aškenasijuutalaisessa perheessä Bensonhurstin naapurustossa Brooklynissa New Yorkissa, saaden juutalaisen kasvatuksen. 
King oli viimeksi, vuosina 1999–2019 naimisissa laulaja Shawn Southwickin kanssa, ja heillä on yhteisiä lapsia. Hän on avioitunut yhteensä kahdeksan kertaa seitsemän eri naisen kanssa.
Deutsch-Nordische Schriftstellerheim

Deutsch-Nordische Schriftstellerheim eli Saksalais-pohjoismainen kirjailijakoti oli vuosina 1934–1938 Saksan Travemündessa toiminut kirjailijakoti, jonka ylläpidosta vastasi Joseph Goebbelsin johtama propagandaministeriö. Sen tarkoituksena oli maiden välisten kulttuuriyhteyksien edistäminen ja sitä kautta talossa vierailleiden kirjailijoiden saaminen myötämielisiksi kansallissosialistiselle aatteelle. Viereisessä Lyypekissä oli jo vuodesta 1921 lähtien vaikuttanut Saksan ja Pohjoismaiden välisiä kauppa- ja kulttuurisuhteita edistänyt järjestö Nordische Gesellschaft, johon myös Travemünden Saksalais-pohjoismainen kirjailijakoti kytkeytyi.

Toiminta

Kirjailijakoti toimi aivan meren rannalla sijaitsevassa Haus Royal -nimisessä huvilassa osoitteessa Kaiserallee Nr. 6. Paikalliset asukkaat tunsivat sen oman murteensa mukaisella nimityksellä "Dat Dichterhuus" eli "Kirjailijatalo". Ajatus kirjailijakodin perustamisesta esitettiin jo ennen natsien valtaannousua vuonna 1931, mutta se aloitti toimintansa vasta kolme vuotta myöhemmin Saksan propagandaministeriön rahoittamana. Talon ensimmäisessä kerroksessa sijaitsivat yhteiset kokoontumistilat sekä kirjasto, kirjailijoiden asuinhuoneet olivat rakennuksen yläkerrassa. Jokainen kirjailija sai asua talossa ilmaiseksi kesäkautena kolmen kuukauden ajan. Pohjoismaisten lisäksi kirjailijakodissa asui myös kolme saksalaista kirjailijaa. Varsinaisen kirjoitustyön ohella Pohjoismaisten vieraiden oli tarkoitus oli myös tutustua ja vaihtaa ajatuksia paikallisten kirjailijoiden ja kulttuurihenkilöiden kanssa. Perimmäisenä tarkoituksena oli saada heidät myöhemmin kotimaissaan kirjoittamaan myötämielisesti Saksan natsihallinnosta ja sen ideologiasta. Kulttuuriväen lisäksi talossa pistäytyi myös muun muassa urheilijoita. Esimerkiksi kesällä 1934 iltapäiväteellä vieraili Travemündessä harjoitusleiriä pitänyt nyrkkeilyn raskaan sarjan maailmanmestari Max Schmeling. Viimeiset kirjailijavieraat kävivät talossa vuonna 1938.

Suomalaiset kirjailijat

Suomesta Saksalais-pohjoismaiseen kirjailijakotiin kutsuttiin vuosittain kaksi kirjailijaa, joista toinen oli suomen- ja toinen ruotsinkielinen. Kesällä 1934 Travemündessa vierailivat Lauri Viljanen ja Tito Colliander, 1935 Toivo Lyy ja Ragnar Ekelund sekä 1936 Olavi Paavolainen ja Göran Stenius. Jotkut kirjailijat myös kieltäytyivät kutsusta, kuten Yrjö Jylhä 1935 ja vuotta myöhemmin F. E. Sillanpää ja Arvi Kivimaa. Heistä Kivimaa kuitenkin tunnettiin myöhemmin natsimielisenä ja hän vieraili Saksassa vuonna 1941. Paavolainen ja Stenius julkaisivat omalta vieralultaan matkakertomukset Kolmannen valtakunnan vieraana ja Femte akten, joista erityisesti Paavolaisen teos on tunnettu jopa kansainvälisesti.
Suomen Luonto

Suomen Luonto on luontoon ja luonnonsuojeluun keskittyvä aikakauslehti. Suomen luonnonsuojeluliiton julkaisema lehti ilmestyy 10 kertaa vuodessa. Lehden päätoimittaja on Heikki Vasamies.
Lehti alkoi ilmestyä keväällä 1941. Se ilmestyi alkuun vuosikirjana, mutta vuonna 1956 se muuttui neljä kertaa vuodessa ilmestyväksi lehdeksi. 1960-luvulla alkoivat ympäristöaiheet tulla mukaan, ja niihin puututtiin ajoittain niin kiivaaseen sävyyn, että esimerkiksi metsäammattilaisia erosi liitosta. Vuonna 1971 lehti muuttui tilattavaksi lehdeksi, eikä enää kuulunut liiton jäsenmaksuun.
Suomen Luonto voitti vuonna 2011 Vuoden laatulehti -palkinnon.
Serge Lifar

Elämäkerta

Lifar syntyi venäläisen virkamiehen perheeseen ja opiskeli Kiovan sotilaskoulussa. Hän koki Kiovassa myös bolsevikkien aikaansaaman Venäjän vallankumouksen seuraukset.
Hän oli ensimmäisiä oppilaita Bronislava Nižinskan (Vatslav Nižinskin sisar) vuonna 1921 Kiovaan perustamassa balettikoulussa. Hänen opintonsa koulussa sujuivat huonosti, ja hänet erotettiin koulusta. Hänen onnistui kuitenkin päästä tanssimaan Kiovan oopperan balettiin, jonka kanssa myös Bronislava Nižinskaja työskenteli. Hän työskenteli ja opiskeli tuolloin myös Enrico Cecchettin johdolla. 18-vuotiaana hän lähti Sergei Djagilevin Venäläisen baletin mukaan. Pian hänestä tuli ryhmän johtava miestanssija ja myös impressaarin henkilökohtainen suosikki.
Venäläisen baletin ryhmässä tanssi teki erityisesti koreografi George Balanchinen baleteissa. Ensimmäisen oman koreografiansa hän teki vuonna 1929 tehdessään uuden version Igor Straviskyn baletista Renard (Kettu).
Vuoden 1930 jälkeen Serge Lifar sai suurta suosiota, joka johtui erityisesti hänen omista balettikoreografioistaan. Näitä olivat erityisesti hänen omat persoonalliset näkemyksensä baleteista Le Spectre de la Rose (Ruusu-unelma 1931) ja L'Après-midi d'un Faune (Faunin iltapäivä 1935, musiikki Claude Debussy), molemmat alun perin Vatslav Nižinskin rooleja.
Hän toimi 16 vuotta Pariisin oopperassa, aluksi ensitanssijana ja sittemmin balettimestarina. Hän aloitti viikoittaiset balettiesitykset ja salmalla uuden tavan esittää balettia itsenäisissä näytöksissä, ei vain oopperan täydentäjänä. Vuoden 1944 saksalaismiehityksen päätyttyä Lifar sai kuitenkin lähteä Pariisin oopperasta. Syynä oli liiallinen saksalaismielisyys tai liian läheiset suhteet saksalaisen miehitysjohdon kanssa. Potkujen jälkeen hän ryhtyi johtamaan Ballet Russe de Monte Carloa. Sittemmin hän kuitenkin palasi takaisin Pariisin oopperaan.
Serge Lifar toimi koreografina eri puolilla maailmaa aina vuoteen 1969 saakka ja johti innolla perustamaansa Institut chorégraphique de l'Opéra et l'Université de la dansea. Jäähyväisnäytöksensä hän piti vuonna 1956 Albertin roolissa baletissa Giselle.
Serge Lifar on tunnettu ja arvostettu baletin teoriaa, sen sekä yleisemminkin tanssin historiaa käsittelevien teosten kirjoittajana. Hänet on haudattu Pariisin lähellä sijatsevalle Sainte-Geneviève-des-Bois'n venäläiselle hautausmaalle.
Gottfried Helnwein

Gottfried Helnwein (s. 8. lokakuuta 1948) on itävaltalais-irlantilainen taiteilija.
Hän on taidemaalari, kuvanveistäjä, valokuvaaja, installaatio- ja performanssitaiteilija.
Hän on tuottanut muutamia nykytaiteen historiaan jääneitä teoksia, esim. maalannut Hitlerin kuvan, jossa käyttänyt maalina omaa vertaan.
Gottfried Helnweinin maalaus Boulevard of Broken Dreams (1984) on muunnelma Edward Hopperin kuuluisasta maalauksesta Nighthawks, jossa asiakkaat on korvattu kuuluisuuksilla Humphrey Bogart, Marilyn Monroe ja James Dean, ja myyjänä on Elvis Presley.
Shokkirokkari Marilyn Manson on kutsunut häntä oppi-isäkseen.
Wilfred Bouma

Wilfred Bouma (s. 15. kesäkuuta 1978 Helmond, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka pelaa PSV Eindhovenissa.
Bouma aloitti ammattilaisuransa PSV Eindhovenissa vuonna 1994, mutta ei saanut joukkueessa paljoa peliaikaa ja siirtyi vuonna 1996 lainasopimuksella Eerste Divisien MVV Maastrichtiin ja oli mukana seuraavalla kaudella nostamassa joukkuetta takaisin korkeimmalle sarjatasolle. Kauden 1998–1999 hän pelasi Fortuna Sittardissa ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi takaisin PSV:hen, missä hän pelasi lähinnä vasemmalla laidalla ja hyökkäyspäässä.
Bouma valittiin Alankomaiden maajoukkueeseen 2002 MM-kisojen karsintoihin. Hän pelasi myös 2004 EM-kisoissa. Maajoukkueessa hänet siirrettiin keskuspuolustajaksi, missä hän pelasi jatkossa myös Guus Hiddinkin valmentamassa PSV:Ssä kaudella 2004–2005.
30. elokuuta 2005 Bouma siirtyi Englannin Valioliigan Aston Villaan 3,5 miljoonalla punnalla. Vuonna 2010 hän palasi takaisin PSV Eindhoveniin.