google/wiki40b huggingface dataset:
Mukkulan kartano

Mukkulan kartano (ruots. Mokulla) on Lahden kaupungin omistuksessa oleva ja Vesijärven rannalla sijaitseva kartano. Kartano on vuokrattu yksityisyrittäjälle ja kartanon alueeseen sisältyvät kartano, Mukkulanranta, jossa on kioski minkä lähistöllä järjestetään kesäviikonloppuisin tansseja, venelaituri, tenniskenttä, Mukkulan leirintäalue ja minigolf-rata.
Mukkulan tilasta on mainintoja 1400-luvulta ja kartanon omistajat ovat mainitut maarekisterissä 1539 alkaen. 1570-luvulla Mukkulan kartanoon liitettiin toinen maatila. 1744–1752 kartano oli Metherien omistama ja 1795–1958 von Hauseneiden. Mukkulan kartanon tammia kasvavan puutarhan uskotaan olevan peräisen kapteeni Arndt von Hausenin ajalta, 1700-luvun lopulta. Sen uskotaan tulleen korotetuksi kaksikerroksiseksi 1800-luvun puolivälissä.
Kartanoa on peruskorjauksissa muutettu huomattavasti ulkoasultaan 1898 ja 1937 sekä 1985 ja 2001. Kartano toimii nykyisin tilausravintolana, tilaushotellina ja tilauskokouspaikkana.
Lahden kaupunki osti kartanon 285 000 000 markalla (nimellisesti nykyään 2 850 000 markkaa eli 479 335,59 euroa). Laajimmillaan kartano on ollut 1900-luvun alussa, jolloin sen pinta-ala oli 360 hehtaaria, josta 110 hehtaaria peltoa. Kartanon tiloissa toimi Lahden hotelli- ja ravintolakoulu 1976–1981.
Kartanossa on järjestetty 1963 Lahden kansainvälinen kirjailijakokous alkaen joka toinen vuosi. Välivuosina on järjestetty Lahden runomaraton. Vuodesta 2009 Lahden kansainvälinen kirjailijakokous on järjestetty Hollolassa Messilän kartanossa.
Mukkulan kartanon puistossa on kartanon päärakennuksen lounaispuolella polun varrella J. K. Paasikiven rintakuva omalla jalustallaan.
Alueen kunnostukseksi tehokkaampaan matkailukäyttöön on vuonna 2010 aloitettu suunnittelutyö, johon kuuluu muun muassa asuntorakentaminen.

Toimintaa alueella

Mukkulan kartanon päärakennuksen eteläpuolella on uimaranta, tanssilava ja laituri. Tanssilavasta länteen on maakattoinen suuri sauna, jossa järjestetään yleisölle lenkkisauna tiistaisin, torstaisin ja lauantaisin alkaen kello 16.
Mukkulan kartanon puistosta, jossa kasvaa runsaasti tammia, ja jossa on tenniskenttä, länteen päin sijaitsee Mukkulan leirintäalue, jossa on runsaasti matkailuvaunu- ja matkailuautovieraita. Leirintäaluetta ympäröivällä vesialueella Vesijärvessä heittokalastetaan jonkin verran lahnoja, ahvenia ja haukia. Alueelta voi vuokrata myös veneitä.
Tanssilavan ohjelmapalvelut eivät kuulu Mukkulan kartanon matkailutoimintaan suoraan, vaan ne on vuokrattu eri yrittäjälle, joka järjestää Mukkulan laituritanssit. Kesäisin Mukkulan kartanon rannassa Vesijärvessä olevan laiturin itäpuolella olevalla tanssilavalla järjestetään keskiviikkoisin kello 18 ja sunnuntaisin kello 15 Mukkulan laituritanssit.
Kartanon päärakennuksesta pohjoiseen sijaitsi minigolf-kenttä. Paikalle rakennettiin syksyllä 2010 koirapuisto.
Caumont-l’Éventé

Caumont-l’Éventé on kunta Calvados’n departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 1 192 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Caumont-l’Éventén pinta-ala on kuusi neliökilometriä.
Jakokulma

Jako kaksi- tai useampinumeroisella jakajalla

Jakokulman avulla jakolasku voidaan suorittaa silloinkin, kun jakaja on kaksi- tai useampinumeroinen. Seuraavassa esimerkissä luku 1260256 jaetaan luvulla 37. Ensin tehtävä kirjoitetaan seuraavaan muotoon:
              
    37)1260257
Jaettavan (tässä tapauksessa 1260257) alusta otetaan niin monta numeroa, että niiden muodostama luku on suurempi tai yhtä suuri kuin jakaja (37). Luvut 1 ja 12 ovat pienempiä kuin 37, mutta 126 on suurempi. Sen jälkeen etsitään suurin jakajan (37) monikerta, joka on pienempi tai yhtä suuri kuin tämä luku (126). Tässä tapauksessa 3 · 111 < 126, mutta 4 · 37 > 126. Saatu tulo 111 kirjoitetaan luvun 126 alle ja kerroin 3 ylös tulosriville osamäärän ensimmäiseksi numeroksi:
         3    
    37)1260257
       111
On huomattava, mille sarakkeille numerot kirjoitetaan. Osamäärän ensimmäinen numero (tässä tapauksessa 3) kuuluu saman sarakkeeseen (kymmenientuhansien kohdalle) kuin jaettavan alusta valitun luvun (126) viimeinen numero (6), ja samaan sarakkeeseen merkitään myös luvun 111 viimeinen numero.
Luku 111 vähennetään sitten sen yläpuolella olevan luvun alkupään numeroiden muodostamasta luvusta. Kauempana oikealla olevat numerot jätetään tässä vaiheessa huomioon ottamatta:
         3    
    37)1260257
       111
        15
Tämän jälkeen jaettavan seuraava numero kopioidaan alas saadun erotuksen 15 jatkoksi:
         3    
    37)1260257
       111
        150
Tämän jälkeen menetellään samoin kuin edellä. Luvusta 150 vähennetään suurin jakajan (37) monikerta joka on pienempi tai yhtä kuin 150. Se on 148, joka on 4 · 37, minkä vuoksi numero 4 lisätään tulosriville. Sen jälkeen luku 148 vähennetään 150:stä, ja saadun erotuksen loppuun lisätään jakajan seuraava numero:
         34   
    37)1260257
       111
        150
        148
          22
Suurin luvun 37 monikerta, joka on pienempi tai yhtä kuin 22, on kuitenkin 0 · 37 = 0. Koska 22 - 0 on edelleen 22, tämä vähennyslasku jätetään yleensä merkitsemättä. Sen sijaan jakajasta kopioidaan alas saman tien vielä seuraavakin numero:
         340  
    37)1260257
       111
        150
        148
          225
Näin jatketaan, kunnes jaettavan viimeinenkin numero on kopioitu alas.
         34061
    37)1260257
       111
        150
        148
          225
          222
            37
Suurin luvun 37 kerrannainen, joka on pienempi tai yhtä suuri kuin 37, on tietenkin 1  37, joten tulosrivin loppuun lisätään luku 1. Koska 37 - 37 = 0, todetaan, että jako menee tasan.
Gavin DeGraw

Nuoruus

DeGraw varttui Catskillin vuoristossa South Fallsburgissa New Yorkin osavaltiossa. Hänen isänsä oli vanginvartija ja äitinsä myrkkyasiantuntija, kuten hän mainitsee kappaleessa ”I Don’t Want To Be”. DeGraw aloitti laulamisen ja pianonsoiton kahdeksanvuotiaana. Hän kävi Berklee College of Music -musiikkiopistoa samaan aikaan kuin laulaja John Mayer. Hänellä on kaksi vanhempaa sisarusta, Joey ja Neeka. Veljensä ehdotuksesta hän alkoi kirjoittaa omia laulujaan. Joey DeGraw soittaa kitaraa ja laulaa taustoja Gavinin yhtyeessä ja esittää myös omaa musiikkiaan.

Ura

DeGraw aloitti Manhattanin klubeissa paikallisten pianistien Andrew Westin ja Lenny Revellin kanssa, joissa hän sai paikallisia faneja. Hän sai suuren läpimurtonsa kun ”I Don’t Want To Be” valittiin Tunteet pelissä -sarjan tunnuskappaleeksi. Useat kilpailijat ovat myös esittäneet kappaletta eri maiden Idols-kilpailuissa. DeGraw’n kaksi muuta kappaletta ”Follow Through” ja ”Chariot” ovat myös saavuttaneet suosiota ja niitä on soitettu radiossa. Hänen kappaleensa ”We Belong Together” on mukana vuoden 2006 elokuvassa Tristan & Isolde. Vuonna 2004 DeGraw julkaisi albumistaan Chariot akustisen version nimeltä Chariot Stripped. DeGraw nauhoitti albumin yhtyeensä kanssa studiossa ainoastaan yhdellä otolla pyrkien intiimiin tulokseen.
Vuoden 2004 jälkeen hän on tullut tunnetummaksi esiintyessään myös muissa osavaltiossa Yhdysvalloissa. Hän teki ensiesiintymisensä televisiossa myöhäisillan keskusteluohjelmassa Last Call with Carson Daly. DeGraw on esiintynyt myös keskusteluohjelmissa The Tonight Show with Jay Leno, Late Show with David Letterman, The Ellen DeGeneres Show ja Live With Regis And Kelly. Hän on esiintynyt cameorooleissa ohjelmissa Dead Like Me, Sisko ja sen sisko (What I Like About You) ja American Dreams. Hän on myös laulanut Tunteet pelissä -ohjelmassa kappaleet ”I Don’t Want To Be” ja ”Chariot” Karenin kahvilassa.
DeGraw on ollut kiertueella Sister Hazelin, Barenaked Ladiesin, Howie Dayn, Michael Tolcherin, Butterfly Boucherin, The Allman Brothers Bandin, Marc Broussardin, Saving Janen, Jason Mrazin ja Maroon 5:n kanssa.
ISO 3166-2:DM

ISO 3166-2:DM on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Dominicalle. ISO 3166-2:DM on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää kymmenen alueen koodit.
Vesisätkin

Ulkonäkö ja koko

Yksi- tai monivuotinen vesisätkin kasvaa 10–100 cm pitkäksi. Sen varsi on melko paksu ja väriltään vihreä. Muodosta riippuen laji on joko kelluslehdellinen tai kelluslehdetön. Korvakkeellisten kelluslehtien ruoti on 2,5–7 cm pitkä. Lehtilapa on pyöreähkö, 0,7–1,5 cm leveä, 3-halkoinen tai -osainen ja liuskainen. Lehtilavan tyvilovi on alle 120°. Lavan sivuliuskat ovat keskiliuskaa leveämpiä sekä pitkä- ja suippohampaisia. Uposlehdet ovat harittava- ja velttoliuskaisia, ja ne menevät suppuun vedestä nostettaessa. Uposlehdet ovat 2–4 cm pitkiä ja tiheään hienoliuskaisia. Veden pinnan yläpuolelle kokoavat kukkaperät ovat hedelmäasteella 1,5–7 cm pitkiä. Verho- ja terälehtiä on viisi kappaletta. Valkoiset, tyvestä keltaiset terälehdet ovat enintään 10 mm pitkiä. Heteitä on 10–25 kappaletta, emejä 15–30 kappaletta. Vesisätkin kukkii Suomessa kesä-elokuussa. Hedelmä koostuu 1,1–1,9 mm pitkistä, siipipalteettomista pähkylöistä. Pähkylät ovat karvaisia ja niissä on pieni ota. Vesisätkin on myrkyllinen kasvi muiden leinikkien tapaan.
Vesisätkimestä tunnetaan kaksi muunnosta, ojasätkin (var. aquatilis) ja purosätkin (var. diffusus). Merkittävin ero muunnosten välillä on se, että ojasätkin on lähes aina kelluslehtinen, kun taas purosätkimeltä kelluslehdet puuttuvat. Lisäksi purosätkimen kukat ja kukkaperät ovat hieman ojasätkintä pienemmät. Ojasätkimellä kukan terälehdet yleensä koskettavat toisiaan ja niissä on lähes pyöreä mesikuoppa, kun taas purosätkimellä terälehdet eivät kosketa toisiaan ja mesikuoppa on sirppimäinen.
Vesisätkin voi risteytyä järvisätkimen (R. peltatus ssp. peltatus) kanssa.

Levinneisyys

Vesisätkin on hyvin laajalle levinnyt laji. Muunnoksista purosätkintä tavataan lähes koko Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa lukuun ottamatta pohjoisimpia alueita ja vuoristoseutuja. Lisäksi purosätkintä tavataan Pohjois-Afrikassa sekä Etelä-Australiassa. Ojasätkin on muunnoksista huomattavasti pienemmälle alueelle levinnyt. Euroopassa sitä tavataan Ranskasta ja Keski-Italiasta Britteinsaarille, Saksaan, Pohjois-Puolaan, Baltiaan, Etelä-Suomeen ja -Ruotsiin sekä Tanskaan. Lisäksi lajia kasvaa Portugalissa ja paikoin Itä-Euroopassa. Ojasätkin on Aasiassa harvinainen, missä sitä kasvaa paikoitellen Keski-Aasiassa, Kiinassa ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa ojasätkintä tavataan Alaskassa ja mantereen länsiosissa. Lisäksi laji on levinnyt Etelä-Amerikkaan.
Suomessa vesisätkimen levinneisyys painottuu maan luonais- ja eteläosiin. Ojasätkintä tavataan lähinnä Ahvenanmaalla ja Varsinais-Suomessa, purosätkin on levinnyt Ahvenanmaalle, Varsinais-Suomeen, Satakuntaan, Etelä-Hämeeseen ja Uudellemaalle. Ahvnanmaalla on esiintyy sekapopulaatioita, joissa muunnoksia yhdistää liukuva välimuotosarja.

Elinympäristö

Vesisätkin on makean veden laji. Sitä tavataan ojissa, puroissa, lammikoissa ja lammissa. Muunnoksista purosätkin viihtyy usein myös sellaisissa pienvesissä, jotka kuivuvat loppukesästä.
Hollolan teloitukset

Hollolan teloitukset tapahtuivat Suomen sisällissodan aikana huhti–toukokuun vaihteessa 1918, jolloin valkoiset ampuivat Hollolan kirkonkylässä ainakin 200 punaista tai sellaiseksi epäiltyä. Joidenkin lähteiden mukaan teloitettuja saattaa olla jopa 500.

Teloitukset

Valkoiset saivat Hollolan haltuunsa Lahden taistelun loppuvaiheessa 29. huhtikuuta. Tämän jälkeen pahamaineinen virolainen majuri Hans Kalm perusti sotaoikeuden, joka toimi Hollolan kunnantalolla. Sen toimeenpanemat oikeudenkäynnit olivat nopeita, syytetyn tiedot kirjattiin ylös, jonka jälkeen päätettiin, ammutaanko hänet vai ei. Syytettyjen joukossa oli paikallisten lisäksi runsaasti Länsi-Suomesta saapuneen pakolaiskolonnan mukana tulleita punaisia, jotka olivat jääneet valkoisten vangiksi. Hollolalaisten kohdalla sotaoikeus otti päätöksiä tehdessään huomioon myös paikallisten antamia lausuntoja.
Pikaoikeudenkäyntien alettua suoritettiin viiden päivän aikana ainakin 202 teloitusta, joiden nimet histrioitsija Jaakko Paavolainen onnistui 1960-luvulla saamaan selville. Tuomitut marssitettiin neljän ryhmissä Hollolan kirkon vieressä sijaitsevan pitäjänmakasiinin luokse, jonka seinää vasten heidät ammuttiin. Nykyään rakennuksessa toimii Hollolan kotiseutumuseo. Sekä teloittajat että teloitetut olivat enimmäkseen ulkopaikkakuntalaisia, jotka eivät tunteneet toisiaan. Teloitettujen joukossa oli myös lukuisia naisia. Sisällissodan aikaisista Hollolan tapahtumista myöhemmin kesäkuun lopulla Porvoo tuomiokapitulille raportoinut kappalainen Hjalmar Paunu mainitsi ammuttuja olleen lähes 500. Hänen mukaansa ruumiit lojuivat röykkiöinä pitäjänmakasiinin luona useita päiviä, ennen kuin ne siirrettiin haudattaviksi. Tuomiokapitulille tekemässään selonteossa Paunu paheksuu kirkon vierustan käyttämistä teloituspaikkana, mutta ei teloituksia itsessään. Hänen mukaansa ”metsää ja mäkeä olisi hiukan kauvempanakin ollut miten paljon tahansa.”

Joukkohauta ja muistomerkki

Teloitettujen omaiset kävivät tunnistamassa ruumiita, mutta niitä ei silti luovutettu heille haudattavaksi, vaan kaikki haudattiin samaan joukkohautaan vajaan kilometrin päähän Parinpellon kylään. Haudassa on yhteensä 500 punaista, joista noin 200:n tiedetään olevan varmasti teloitettuja. Vuonna 1948 Parinpellon joukkohaudalle pystytettiin kirkkoherra Rafael Saartion suunnittelema pyramidinmuotoinen muistomerkki. Saartio on myös siunannut haudassa olevat vainajat.
Vaippasakaali

Koko ja ulkonäkö

Vaippasakaali muistuttaa ulkonäöllisesti kettua. Sen turkki on keltaruskea lukuun ottamatta selkäpuolella niskasta häntään asti kulkevaa mustavalkeaa karvoitusta. Sakaalien säkäkorkeus on yleensä 38–48&nbspcm, ruumiin pituus 65–74 cm ja ruumiin paino 7–13 kg. Urokset ovat hieman naaraita kookkaampia.

Levinneisyys

Vaippasakaalilla on Afrikassa kaksi erillistä levinneisyysaluetta; eteläinen Afrikka sekä Afrikan itärannikko. Elinympäristöksi niille kelpaa lähes mikä vain; metsä, pensaikko, savanni ja aavikkomaiset alueet. Parhaiten ne kuitenkin viihtyvät alueilla, joilla on riittävästi ja helposti saatavilla olevaa ravintoa.

Elintavat

Vaippasakaalit elävät yleensä pareina, mutta metsästävät laumassa saadakseen suurempia saaliseläimiä kuten impaloita ja muita antilooppeja. Ne ovat hyvin reviiritietoisia ja jokaisella parilla on oma pysyvä reviirinsä. Vaippasakaali on yöeläin mutta se tulee silloin tällöin luolastaan ulos myös päivisin.
Vaippasakaalien ravinto koostuu siitä aineksesta, mitä elinalueella on tarjolla. Ne ovat raadonsyöjiä, mutta myös hyviä saalistajia. Pääasiallista ravintoa ovat kuitenkin rotat, mangustit ja linnut. Sakaalit ovat omnivoreja.

Lisääntyminen

Vaippasakaalin tiineys kestää kaksi kuukautta. Pesue koostuu 3–6 pennusta joista jokainen painaa syntyessään 200–250 grammaa. Kahdeksan kuukauden ikäisinä pennut ovat tarpeeksi vanhoja aloittaakseen itsenäisen elämän. Sukukypsyys saavutetaan 11 kuukauden iässä.

Sakaali ja ihminen

Sakaaleja tapetaan joskus niiden turkin vuoksi tai vaihtoehtoisesti siksi, että niitä pidetään uhkana karjalle.
Louhi (Karjalan tasavalta)

Maantiede ja ilmasto

Louhen kaupunkikunnan pinta-ala on 91 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Louhen piirin Plotinan, etelässä ja lounaassa Ambarnyin ja luoteessa Kiestingin maalaiskuntiin. Pinta-alasta suurin osa on metsää ja vesistöjä.
Seutu on pinnanmuodostukseltaan tasankoa, jonka maisemaa leimaavat lukuisat suot, joet ja järvet. Järviä ovat Panovo, Maloje Panovo (Grjaznyi-lahti), Selgojärvi, Korpijärvi, Jelovoje, Beloje, Bannoje ja Sennoje (Semafornoje). Kunnan alueella virtaa 12 kilometrin pituinen Salmajoki.
Kunnan ilmasto on leuto. Talvi on pitkä ja kesä lyhyt ja viileä. Helmikuun keskilämpötila on –12,4 °C ja heinäkuun 14,8 °C. Vuotuinen sademäärä on 542 millimetriä. Aurinkoisia päiviä on vähän.

Historia

Taajama on saanut alkunsa Muurmannin radalle vuonna 1914 rakennetusta rautatieasemasta. Vuonna 1927 Louhesta tuli hallintopiirin keskus. Louhen kyläneuvostossa oli tuolloin 1 100 asukasta, joista puolet oli karjalaisia. Seudun karjalaiskyliä olivat muun muassa Novaja, Panovo, Parfejevo eli Tyrhy, Pinka (ven. Pingosalma) ja Polubojarskaja eli Tjupikka. Vuonna 1944 Louhi sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Vuonna 1954 siihen liitettiin Panovon kylä sekä joukko rautatien, tielaitoksen ja maatalousyritysten asutuksia. Neuvostoaikana Louhessa toimi turkissovhoosi.

Liikenne, talous ja palvelut

Louhen rautatieaseman kautta kulkee päivittäin noin kymmenen paria henkilöjunia ja kaksi paria paikallisjunia. Muurmannin radalta haarautuu rautatie Pääjärvelle. Taajaman länsipuolitse kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen valtatie M18. Louhesta on maantieyhteys Pääjärven kautta Suoperän rajanylityspaikalle. Linja-autoliikenne suuntautuu Pääjärvelle ja Tšuuppaan sekä etelään Vienan Kemin, Segežan ja Karhumäen kautta Petroskoihin. Taajaman sisällä on yksi linja-autoreitti.
Taajaman talous perustuu rautatieliikenteeseen ja rakennusteollisuuteen. Louhessa toimii rakennusyrityksiä, tielaitos, asfalttitehdas, elintarviketehdas ja metsätalous.
Louhessa toimii kolme lastentarhaa, keskikoulu, iltakoulu, lasten harrastuskeskus ja musiikkikoulu. Kulttuurilaitoksia ovat kulttuuritalo, piirin keskuskirjasto ja lastenkirjasto. Sosiaali- ja terveyspalveluihin kuuluvat piirin keskussairaala poliklinikkoineen sekä kaksi sosiaalipalvelukeskusta. Taajamassa on ortodoksinen ja evankelinen kirkko.

Nähtävyydet ja matkailu

Seudulta on löydetty kivikautinen asuinpaikka. Historiallisiin kohteisiin kuuluvat toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikat.
Taajamassa on kaksi pientä hotellia. Murmanskin valtatien varrella huoltoaseman yhteydessä on pieni motelli.
Olavi Hellman

Olavi Bertel Hellman (5. maaliskuuta 1928 Helsinki – 22. heinäkuuta 2015 Turku) oli suomalainen matemaatikko, koulutukseltaan tekniikan tohtori. Hän oli Turun yliopiston matematiikan professori vuosina 1961–1990, ja hän tutki erityisesti operaatioanalyysia.
Guaviare (departementti)

Guaviare on yksi Kolumbian 32 departementista. Sen pääkaupunki on San José del Guaviare, pinta-ala 42 327 km² ja asukasluku vuonna 2011 oli 104 800.
Guaviare sijaitsee Amazonian pohjoisosassa. Siellä asuu monia intiaaniheimoja, ja sen alueella on kymmenen luonnonsuojelualuetta. Alueen tärkein joki on nimeltään Guaviare.
Calma apparente

Calma apparente on italialaisen poplaulaja Eros Ramazzottin albumi vuodelta 2005. Albumilta löytyy 13 kappaletta.
HMS B.5

Palvelus

Ensimmäisen maailmansodan alkaessa HMS B.5 oli sijoitettuna Doveriin 3. sukellusvenelaivueeseen. Alus oli laivueensa mukana Goodwinsistä Calais'iin suojaamassa siirtoarmeijan siirtymistä Ranskaan. Alus myytiin 25. elokuuta 1921 romutettavaksi.
Titicaca

Saaret

Järvessä on 41 saarta, joista monilla on asutusta.
Titicacan ja koko Perun suosituimpia nähtävyyksiä ovat Los Uros – kelluvista kaisloista tehdyt keinotekoiset saaret. Niiden asukkaat pakenivat kaislalautoilleen inkojen hyökkäyksiä. Saarilla asuu edelleen noin 300 henkeä. Kaislasaaret lahoavat pohjastaan, mutta niiden pintaan lisätään uusia kerroksia kaislaa.
Taquilesaarella on ollut asutusta yli 10 000 vuoden ajan. 1200-luvulle asti siellä asui tihuanaco-kansaa, jotka joutuivat inkojen valloitusretkien kohteeksi. Nykyisin asukkaita on noin kolmetuhatta. Saarella kudotaan ja neulotaan alpakkaneuleita. 
Amantanisaari on pyöreä ja pinta-alaltaan noin 15 neliökilometriä. Sillä asuu noin 800 perhettä kuudessa kylässä. 
Isla del Sol, auringon saari, sijaitsee Bolivian puolella. Siellä on jäänteitä inkojen rakennuksista, ja myytit ensimmäisestä inkasta liittyvät tähän saareen.

Luonto

Titicaca on Ramsarin sopimuksella suojeltu vesialue vuodesta 1998 asti. Siellä elää yli kuusikymmentä lintulajia, muun muassa flamingoja ja uhanalainen endeeminen lentokyvytön titicacanuikku (Rollandia microptera). Luontaisia kalalajeja ovat killit, muun muassa karachi (Orestias ispi) ja monnikalojen heimon Trichomycterus-sukuun kuuluva boga; 1930-luvun lopussa järveen istutettiin taimenia ja makrilleja. Noin 90 prosenttia järven kalalajeista on endeemisiä. Titicacajärven endeeminen sammakko (Telmatobius culeus) voi kasvaa kilon painoiseksi ja jopa 50 senttimetriä pitkäksi.
Janne Korhonen (taekwondoin)

Janne Korhonen (s. 30. maaliskuuta 1970 Oulu) on suomalainen taekwondoin. Hän on kilpaillut International Taekwon-Do Federation (ITF) -maailmanliiton kilpailuissa. Korhosen pituus on 195 cm ja paino noin 130 kg.
Korhonen aloitti urheiluharrastuksen esikouluiässä hiihdolla ja yleisurheilulla. Kamppailulajien harjoittelun hän aloitti vuonna 1982 shotokan karatella siirtyen viisi vuotta myöhemmin taekwon-doon, jossa hän graduoi dan-vyöarvon vuonna 1991. Samana vuonna Korhonen debytoi maajoukkueessa.
Korhosen parhaat saavutukset taekwon-dossa ovat Euroopan mestaruudet vuosilta 1992 (Koszalin, Puola) , 1993 (Groningen, Alankomaat) ja 1999 (Riccione, Italia).
Kehittääkseen taekwon-dossa vaadittavia atleettisia ominaisuuksia Korhonen harjoitteli osana ominaisuusharjoittelua yleisurheilulajeja, muun muassa heittäen 2 kg:n kiekkoa 58,32 m. Vauhdittomassa pituushypyssä hänen ennätyksensä on 340 cm, 100m juoksussa 11,2 s (epävirallinen tulos) ja rinnallevedossa raakana 190 kg. Lähes koko urheilu-uransa ajan Korhonen toimi itse omana valmentajanaan. Varhaisina harjoitteluvuosina hänen pääopettajanaan toimi Fikret Güler. Koulutukseltaan hän on lääketieteen lisensiaatti (Oulun Yliopiston tutkintotodistus)
Korhoselle on myönnetty Kansan Tahto -mitali 1999.
Hänelle on myös luovutettu Oulun urheilumitali vuonna 1991.
Tilannesidonnainen oppiminen

Tilannesidonnainen oppiminen on pedagoginen malli, joka perustuu tilannesidonnaiseen kognitioon. Tämän teorian mukaan ihmisen ajattelu on sidoksissa tilanteisiin ja asiayhteyksiin. Yksilön tilannekohtainen tulkinta vaikuttaa tämän kognitiivisiin voimavaroihin. Oppimistilanteiden tulisi siis muistuttaa mahdollisimman paljon niitä tilanteita, joissa taitoa jatkossa tullaan käyttämään.
Juraj Kucka

Seurajoukkueura

Kucka aloitti uransa kotimaansa Podbrezovássa vuonna 2005. Vuonna 2007 hän siirtyi Ružomberokiin, jossa hän pelasi vain kauden, ennen kuin siirtyi Tšekin suurseuraan Sparta Prahaan, jossa hän voitti kaudella 2009-2010 Gambrinus ligan mestaruuden ja samalla kaudella supercupin. 
Tammikuussa 2011 Kucka siirtyi Prahasta Italian Serie A:n Genoa CFC:hen. Debyytti tapahtui Italian cupin otteussa Inter Milania vastaan vielä samassa kuussa ja ensimmäinen maali syntyi SS Lazioa vastaan syyskuussa 2011. Elokuussa 2011 Inter Milan osti puolet Kuckan pelaajaoikeuksista, mutta Kucka ei pelannut otteluakaan milanolaisjoukkueessa. Yhteensä hän pelasi Genoassa 122 ottelua onnistuen maalinteossa yhdeksän kertaa. 
Elokuussa 2015 Kucka siirtyi toiseen milanolaisseuraan, AC Milaniin. Hän debytoi seuran paidassa Serie A:ssa samassa kuussa vanhaa seuraansa vastaan. Avausmaali syntyi tammikuussa 2016 AS Roman verkkoon.

Maajoukkueura

Nuorten maajoukkueissakin pelannut Kucka debytoi Slovakian jalkapallomaajoukkueessa Liechtensteiniä vastaan marraskuussa 2008. Hän oli mukana vuoden 2010 MM-kisoissa, vaikkei hän pelannut yhtään karsintaottelua Vladimír Weissin valmentamassa ryhmässä. Itse MM-kisoissa Kucka pelasi kaikissa kolmessa alkulohko-ottelussa. Hävityssä neljännesvälieräottelussa Hollantia vastaan Kucka ei pelannut. Avausmaalinsa maajoukkueessa Kucka teki elokuussa 2011 ystävyysottelussa Itävaltaa vastaan. Hän teki Espanjaa vastaan vapaapotkusta maalin lokakuussa 2014 EM-karsintaottelussa Slovakian voitettua hallitsevan Euroopan mestarin 2-1.
Pekka Ruotsi

Pekka Ruotsi (22. syyskuuta 1902 Salmi – 17. tammikuuta 1975 Oulu) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Ruotsin vanhemmat olivat Dimitri (Miitrei) Ivanov Ruotsi ja Anna Nikitina Nejelov. Hän oli naimisissa vuodesta 1932 Helvi Inkeri Ikosen kanssa. Pekka Ruotsi toimi opettajana 1930-luvulla Salmin pitäjän Manssilan kylässä.
Ruotsi kirjoitti useita salmilaisaiheisia pakinoita ja hän julkaisi myös kirjan Rajan kahden puolen.
Matalajärvi (Pello)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 49 hehtaaria, se on 1,2 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 3,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Iso-Vietosen–Raanujärven alueella (67.96), jonka Matalajoen valuma-alueeseen (67.965) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 110,3 metriä mpy.