google/wiki40b huggingface dataset:
Matti Kasvio

Matti Juhani Kasvio (20. helmikuuta 1944 Helsinki – 21. elokuuta 2013 Espoo) oli suomalainen uimari.
Kasvio edusti Suomea Tokion 1964 olympialaisissa, joissa hän karsiutui 100 metrin vapaauinnin ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestin alkuerissä. EM-kilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä Leipzigissa 1962 sekä kahdeksanneksi 200 metrin perhosuinnissa Utrechtissa 1966.
Kasvio voitti Pohjoismaitten mestaruuden 200 metrin perhosuinnissa vuonna 1963, 400 metrin vapaauinnissa vuonna 1965, 400 metrin sekauinnissa vuonna 1967 sekä 4 × 100 metrin sekauintiviestissä vuosina 1961 ja 1967. Suomen mestaruuden hän voitti 23 kertaa henkilökohtaisilla matkoilla ja kymmenen kertaa viesteissä vuosina 1961–1972. Hän paransi Suomen ennätystä eri uintimatkoilla yhteensä yli 20 kertaa. Hän edusti seuratasolla Helsingin Työväen Uimareita ja Tapiolan Uimareita.
Matti Kasvion suvusta löytyy runsaasti uintimenestystä. Hänen isänsä Taisto Kasvio oli TUL:n mestari, ansioitunut valmentaja ja Tapiolan uimahallin johtaja. Äiti Mila Leskinen voitti kultaa työläisolympialaisissa. Entinen vaimo Ulla Patrikka-Jokinen edusti Suomea olympialaisissa. Lapsista Antti Kasvio on olympiamitalisti ja maailmanmestari, ja myös Mari, Nina ja Pinja ovat SM-mitalisteja.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 2020 – naisten 800 m

Aikataulu

1. kierros kilpaillaan 31. heinäkuuta. Välierät juostaan 1. elokuuta ja loppukilpailu 4. elokuuta. Palkintojenjakotilaisuus on 5. elokuuta.
Sérgio Sette Câmara

Ura

Câmara aloitti uransa karting-luokista vuonna 2006. Vuonna 2011 hän voitti Brasilian Kartingin Junior -luokan mestaruuden. Seuraava vuonna hän voitti IAME International -luokan mestaruuden. Vuonna 2013 Câmara sijoittui Brasilian Karting -luokan toiseksi.
Vuonna 2014 Câmara aloitteli kilpauraansa ajaen kolme kilpailua Euroopan Formula 3 -sarjassa. Vuonna 2015 Câmara ajoi täyden kauden Euroopan F3 -sarjassa. Hän saavutti kauden aikana kaksi kolmossijaa ja 57,5 pistettä sijoittuen sarjan 15:ksi. Hän osallistui samana vuonna perinteiseen Formula 3 Masters kilpailuun sijoittuen kilpailussa kolmanneksi. Hän ajoi myös samana vuonna seitsemän kilpailua Toyota Racing Series -sarjassa. Vuonna 2016 Câmara jatkoi Euroopan F3 -sarjassa. Hän nousi kauden aikana kahdesti palkintokorokkeelle, keräsi 117 pistettä ja sijoittui kuljettajien sarjassa 11:nneksi. Kauden jälkeisessä Macaon GP:ssä hän sijoittui kolmanneksi.
Kaudella 2017 Câmara ajoi Formula 2 -sarjassa MP Motorsportilla. Hän keräsi 47 pistettä ollen sarjan 12. Hän otti kauden ainoan voittonsa Belgian sprinttikilpailussa ja sijoittui toiseksi Italian sprinttikilpailussa. 
Kaudeksi 2018 hän siirtyi ajamaan Carlin-talliin.
Santeri Karilo

Santeri Alexander Karilo (alk. Kiseleff; 26. syyskuuta 1908 Viipuri – 8. syyskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Karilo syntyi Viipurissa kauppias Valdemar Kiseleffin perheeseen. Karilo opiskeli 1930-luvun alussa Viipurin musiikkiopiston näyttämöluokalla, jonka jälkeen sai ammattinäyttelijän kiinnityksen 1932 Viipurin Kaupunginteatteriin, jossa hän esiintyi lukuisissa eri rooleissa vuoteen 1936 asti. Karilo toimi Simpeleen Työväen Näyttämön johtajana 1936–1937, näyttelijänä Turun Työväen Teatterissa 1937–1938, tämän jälkeen näyttelijänä Jäger-Filmissä 1938–1940 ja Suomi-Filmissä 1940–1943. Karilo toimi 1940-luvulla myös näyttelijä-ohjaajana Kemissä ja 1950-luvun puolenvälin jälkeen Helsingissä oltuaan Pentti Saareksen tavoin hetken poissa näyttelijäntehtävistä. Karilon merkittäviä näyttämörooleja olivat Pohjalaisia-näytelmän Jussi, Anun ja Mikon miespääosa (jonka näytteli myös filmisovituksessa 1940) sekä useat operettitehtävät uransa alkuaikoina.
Salskean raamikas Santeri Karilo esiintyi urallaan myös 29 elokuvassa vuosina 1936–1959. Hänen ensimmäinen elokuvatehtävänsä oli salakuljettaja Kivalon osa elokuvassa VMV 6. Karilolla oli useita suuria elokuvaosia aina sankarirooleista konnatyypitelmiin, mm. häikäilemätön Jonni Claesson elokuvassa Varastettu kuolema (1938), Vladimir Voronoffin rooli Isovihassa (1939), nimirooli Simo Hurtassa (1940), kiitelty miespääosa Anussa ja Mikossa (1940), avioliitossaan onnettoman tuomari Thorénin rooli elokuvassa Jossain on railo (1949) sekä päärooli kotinsa menettäneenä Nikkasen Aatona elokuvassa Evakko (1956), josta hänet palkittiin Jussi-patsaalla. Karilon muita muistettavia filmirooleja oli myös legendaarinen Klaus Kurki Elinan surmassa (1938), inhimillinen vartiopäällikkö Gregor elokuvassa Yli rajan (1942) ja hämäräperäisen kauppias Mattilan rooli muutoin epäonnistuneessa jännityskomediassa Taas tyttö kadoksissa! (1957). Karjalan murretta taitavasti suoltanut Karilo pääsi hyödyntämään viipurilaista syntyperäänsä (Anun ja Mikon ja Evakon lisäksi) myös Vili Vesterisen elämäkertaelokuvassa Säkkijärven polkka (1955).
Peter von Baghin luonnehdinnan mukaan Karilo oli yksi suomalaisen elokuvan maagisimpia näyttelijöitä: komea ulkomuoto, vahva ääni sekä palavakatseinen olemus. Karilo nähtiin myös monissa Ville Salmisen ja Aarne Tarkaksen elokuvissa 1950-luvulla ja muutamassa sotilasfarssissa, joissa hänet useimmiten nähtiin äreän mahtipontisen kantaupseerin osassa. Karilon viimeiseksi elokuvarooliksi jäi päähenkilön isän osa elokuvassa Patarouva (1959).
Myöhemmällä iällään alkoholismista kärsinyt Karilo kuoli vain 50 vuoden ikäisenä, kuukautta ennen Patarouvan ensi-iltaa.
Vesilentokone

Vesilentokone Suomessa

Suomessa vesilentokoneet olivat etenkin ilmavoimilla laajassa käytössä ennen toista maailmansotaa, jolloin maalentokenttäverkosto laajeni uusien lentokenttien perustamisen myötä voimakkaasti. 1920-luvulta 1930-luvun alkuun ilmavoimien käytössä oli useiden muiden tyyppien lisäksi esimerkiksi yli sata suomalaisen Ilmailuvoimien lentokonetehtaan valmistamaa I.V.L. A.22 Hansa -vesitasoa. Jatkosodan aikana vesitasoja käytettiin esimerkiksi sissitaistelijoiden ja haavoittuneiden kuljetuksissa etenkin Itä-Karjalassa.
Suomessa vesilentokoneita on nykyisin melko paljon yleisilmailussa, koska Suomessa on paljon sopivia vesistöjä, joissa koneita voidaan käyttää. Kevytlentokoneista merkittävä osa on vesikoneita. Suomen vesilentokoneista vain harvat ovat kaksimoottorisia.
Armas Hirvonen

Armas Vilhelm Aatami Hirvonen (25. toukokuuta 1896 Tuutari, Inkerinmaa – 30. syyskuuta 1972 Helsinki oli inkeriläissyntyinen suomalainen elokuvaaja.
Hirvonen perehtyi elokuva-alaan työskennellessään vuodesta 1924 alkaen Saksassa. Vuonna 1934 hän teki Virossa täyspitkän äänielokuvan Tee tôususse (Tie nousuun). Suomessa Hirvonen aloitti työt 1937 aluksi Suomi-Filmin kuvaajana. Hän oli kuvaajana viidessä Valentin Vaalan vuosina 1937–1939 ohjaamassa elokuvassa. Hirvonen oli sitten Suomen Filmiteollisuus Oy:n kuvaajana 1940–1947 ja oli kuvaajana kaikkiaan 20 näytelmäelokuvassa. Vuonna 1947 Hirvonen kuvasi Adams-Filmille Hannu Lemisen ohjaaman elokuvan Tuhottu nuoruus. Hän toimi sen jälkeen itsenäisenä lyhytelokuvayrittäjänä 1947–1953 ja oli muun muassa kuvaamassa Helsingin olympialaisia kesällä 1952. Armas Hirvonen sai valtion taiteilijaeläkkeen 1971.
Erling Skakke

Erling Skakke (1115 – 18. kesäkuuta 1179) oli norjalainen mahtimies ja jaarli. Skakke osallistui nuorena useisiin viikinkiretkiin Välimerellä. Sisiliassa hän haavoittui kaulaan taistelussa arabeja vastaan, ja siitä lähtien hänen päänsä oli kallellaan toiselle puolelle. Liikanimi ”Skakke” (kallellaan) oli lähtöisin tästä vammasta.
Skakke oli naimisissa Sigurd Jerusaleminkävijän tyttären kanssa, ja heillä oli poika Maunu Erlinginpoika, joka valittiin Norjan kuninkaaksi vuonna 1161. Skakke otti itselleen jaarlin arvon ja hallitsi poikansa sijasta niin kauan kuin tämä oli alaikäinen. Skakke kuoli Nidarosin lähellä taistelussa Sverre Sigurdinpoikaa vastaan vuonna 1179.
Ambala

Ambala (hindiksi अम्बाला, Ambālā, pandžabiksi ਅੰਬਾਲਾ, Aṁbālā; Amba Wala, mangopuun maa) on kaupunki Ambalan piirikunnassa Haryanan osavaltiossa, Punjabin rajalla, Intiassa. Vuonna 2011 kaupungissa oli 196 216 asukasta. Vuonna 2001 Ambalan piirikunnassa oli kaikkiaan noin miljoona asukasta.
Kaupunki sijaitsee suurten maantie- ja rautatielinjojen varrella. Osavaltion pääkaupunki Chandigarh on 50 kilometrin päässä, Delhiin on 200 kilometriä. Ambalan kaakkoispuolella on suuri puolustusvoimien tukikohta ja lentokenttä. Kurukshetran yliopistolla on kaupungissa toimintaa. Alue on hedelmällistä maatalousmaata jossa kasvatetaan viljaa, puuvillaa, sokeria ja mangoja.
Lintuhäkkinen

Tuntomerkit

Lintuhäkkisen 0,4–0,7 mm kokoiset itiöpesäkkeet (sporangiot) ovat navoilta litistyneen pallon muotoisia. Niiden pinnassa on pituuspiirien suuntaisia jänteitä, joita ohuet poikkipienat yhdistävät, mikä saa itiöpesäkkeet muistuttamaan vanhanaikaista lintuhäkkiä. Itiöpesäkkeet nousevat 1–3,5 mm korkean perän varassa yleensä tiheinä ryhminä punaruskealta hypotallukselta, joka on lintuhäkkisen tumman violetinruskean limakon kalvomainen jäte.
Lintuhäkkisen itiöpöly on punaruskeaa, ja läpimitaltaan 5–7 μm kokoiset itiöt ovat kalpean punertavia ja pinnaltaan heikosti piikkisiä. Itiöiden pintaan saattaa olla liimautuneena häkkisten suvulle ominaisia peridiojyväsiä, jotka lintuhäkkisellä ovat purppuranruskeita ja läpimitaltaan 1–1,5 μm.
Kaakkolampi (Keuruu, Pihlajaveden asema)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 5,4 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Pihlajaveden alueeseen (35.483) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 145,8 metriä mpy.
Mustapyrstötasku

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 14 cm, siipien kärkiväli 23–27 cm ja paino keskimäärin noin 14–15 g. Kooltaan mustapyrstötasku on kuin leppälintu. Sen höyhenpuku on pääosin harmaa, vain pyrstö ja yläperä ovat mustat ja vatsa valkoinen tai vaalean harmaa. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu muistuttaa aikuista, mutta on hieman ruskeasävyinen. Maassa ollessaan mustapyrstötasku levittelee usein mustaa pyrstöään ja siipiään.

Esiintyminen

Mustapyrstötasku elää laajalla alueella Afrikassa Sahelin alueella Nigeristä itään ja Afrikan sarvessa, sekä Saudi-Arabiassa, Jordaniassa, Israelissa ja Siinaissa Egyptissä. Esiintyminen on kuitenkin hyvin laikuittaista. Sen elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Laji on enimmäkseen paikkalintu. Lajista tunnetaan kolme alalajia, joista nimialalaji melanura on itäisin, lypura eteläisin ja airensis läntisin.

Elinympäristö

Mustapyrstötasku asuu alavien maiden ja vuorenrinteiden kuivilla, kivikkoisilla pensaikkomailla, usein samoissa paikoissa kalottitaskun kanssa.

Lisääntyminen

Mustapyrstötasku rakentaa pesänsä maahan tai enintään puolen metrin korkeudelle kiven tai kallion rakoseen. Naaras munii tavallisesti kolme tai neljä munaa, joiden keskipaino on 2,26 g. Pesintä tunnetaan puutteellisesti.

Ravinto

Mustapyrstötaskun ravintoa ovat hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat eläimet sekä joskus marjat ja siemenet.
Filip Chlapík

Filip Chlapík (s. 3. kesäkuuta 1997 Praha, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka pelaa QMJHL-joukkue Charlottetown Islandersissa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Onnen päivät

Chuck Cunningham -syndrooma ja Jumping the Shark

Suosittu Onnen päivät on antanut yhdysvaltalaisten tv-kriitikoiden sanastoon useammankin termin. Richien isoveli Chuck Cunningham esiintyi sarjassa kahden ensimmäisen tuotantokauden ajan (1. ja 2. kaudella esiintyivät eri näyttelijät ao. roolissa) ja katosi sen jälkeen ilman selityksiä, tekijöiden todettua että hahmo on sarjan kannalta tarpeeton. Chuck Cunningham -syndroomalla tarkoitetaan tämänkaltaista hahmon selittämätöntä häviämistä televisiosarjasta.
Sarjan loppupuolella, kun sen keskus oli siirtynyt Richiestä ja Cunninghamin perheestä Fonzieen ja tämän edesottamuksiin, oli kolmiosainen jakso, jossa Fonzie hyppäsi vesisuksilla haialtaan yli. Monien kriitikoiden ja katsojien mielestä tämä oli käännekohta, jossa sarjan taso lähti laskuun ja sen juonet muuttuivat yhä epärealistisemmiksi. Termillä jumping the shark (hain yli hyppääminen) tarkoitetaan nyttemmin tv-sarjoissa tapahtuvaa merkittävää muutosta, esimerkiksi keskeisen hahmon poistumista tai radikaalia juonenkäännettä, jonka jälkeen sen taso lähtee laskuun.
Maraschinokirsikka

Maraschinokirsikka tai cocktail-kirsikka on säilötty ja makeutettu kirsikka, jota käytetään monien juomien, salaattien, leivonnaisten sekä jäätelön ja erilaisten muiden jälkiruokien valmistukseen ja koristeluun.

Valmistus

Teollisesti valmistetut maraschinokirsikat ovat nykyisin alun perin luontaisesti makeita ja väriltään vaaleita kirsikoita, Yhdysvalloissa pääsääntöisesti Napoleon ja Royal Anne -nimisiä lajikkeita. Ne säilötään ensin liemeen, johon on lisätty rikkidioksidia   ja kalsiumkloridia. Niiden tehtävä on  poistaa luumarjojen luontainen väri ja maku. Tämän jälkeen niistä poistetaan kivet ja upotetaan noin kuukaudeksi liuokseen, jossa on muun muassa yhtä tai usempaa elintarvikeväriä, siirappia, makuaineita, happamuudensäätö- ja säilöntäaineita. 
Kuvatulla menetelmällä kirsikoista voidaan valmistaa halutun värisiä. Väreistä yleisin on heleä punainen, mutta myös esimerkiksi vaaleanpunaisia, sinisiä, vihreitä, keltaisia tai oransseja voidaan valmistaa. Makuaineena käytetään usein karvasmanteliöljyä tai muita sitä muistuttavia aineita, kuten kirsikka-aromia. Vihreät cocktailkirsikat voivat olla mintun makuisia.

Nimen alkuperä ja valmistustavan muutos Yhdysvalloissa

Suomeksi maraschinokirsikoita nimitetään myös cocktailkirsikoiksi. Taustalla on kirsikoiden suuri suosio nimenomaan cocktailien koristeina.  Nimi maraschino taas viittaa useiden vuosisatojen ajan Kroatiassa ja pohjois-Italiassa kasvaneisiin pieniin, tummiin ja happamiin Marasca-kirsikoihin (Prunus cerasus var. marasca) ja siitä valmistettuun likööriin, johon murskattiin sokerilla makeutettuja kirsikoita. Kokonaisia likööriin säilöttyjä kirsikoita alettiin kutsua maraschinokirsikoiksi. Niistä tuli varakkaiden eurooppalaisten suosimia herkkuja.
1890-luvulla maraschinokirsikoita ja -likööriä ruvettiin viemään Yhdysvaltoihin, jossa niitä tarjoiltiin hienoimmissa ravintoloissa ja hotelleissa. Kirsikat tulivat siellä suosituiksi ja 1896 amerikkalaiset alkoivat kokeilla niiden valmistamista sikäläisillä makeilla lajikkeilla. Suosiotaan kasvattava raittiusliike sai valmistajat vähentämään säilykkeiden alkoholipitoisuutta. Makuaineena käytettiin manteliöljyä. Vuoteen 1920 mennessä luvulla kotimaassa valmistetut maraschinokirsikat olivat jo ylivoimaisen suosittuja tuontituotteisiin verrattuina.
Yhdysvaltain kieltolaki teki 1920-luvusta alkaen alkoholin avulla valmistetuista kirsikoista laittomia. Nykyinen täysin alkoholitton ja luumarjojen rakenteen hyvin säilyttävä teollinen valmistustapa pohjautuu Ernest H. Wiegandin 6 vuotta kestäneisiin kokeisiin.

Paluu alkuperäiseen

Huoli elintarvikkeiden lisäaineiden terveysvaikutuksista näkyy tee-se-itse -maraschinokirsikoiden resepteinä. Myös alkuperäiseen tapaan likööriin valmistettuja kirsikoita on saatavana.
Justin Falk

Ura

Falk pelasi WHL-joukkue Spokane Chiefsissä, jossa voitti Memorial Cupin vuonna 2008. Hänet valittiin turnauksen tähdistökentälliseen. Minnesota Wild varasi hänet vuoden 2007 varaustilaisuudessa numerolla 110.
Falkin ammattilaisura alkoi 2008 Houston Aerosissa. NHL-debyyttinsä hän teki kaudella 2009–2010 pelatessaan kolme peliä Minnesotassa. Hän teki ensimmäisen maalinsa Colorado Avalanchea vastaan 24. tammikuuta 2012.
30. kesäkuuta 2013 Falk vaihdettiin New York Rangersiin, joka antoi tilalle Benn Ferrieron ja kuudennen kierroksen varauksen.
Falk pelasi kauden Rangersissa, jonka jälkeen siirtyi 1. elokuuta takaisin Minnesotaan vuoden mittaisella sopimuksella. Hän ei mahtunut perusrooliin siniviivalle, vaan hänet lähetettiin AHL:ään Iowa Wildiin. 2. maaliskuuta 2015 Falk kaupattiin viidennen kierroksen varauksen kanssa Jordan Leopoldia vastaan Columbus Blue Jacketsiin.
Falk pelasi kauden 2015–2016 Blue Jacketsin organisaatiossa. NHL:ssä tuli 24 ottelua ja AHL-seura Lake Erie Monstersissa 32 runkosarja- ja 17 pudotuspeliottelua. Falk oli voittamassa Lake Erien riveissä AHL:n mestaruutta Calder Cupia. Hän teki kesällä 2016 vuoden sopimuksen Buffalo Sabresin kanssa.
Monacon Grand Prix 2014

Kilpailu

Aika-ajoissa eturiviin itsensä ajoivat Mercedeksen Nico Rosberg ja Lewis Hamilton. He myös pitivät koko kilpailun ajan saman järjestyksen, ja näin kauden toisen ja uransa viidennen osakilpailuvoiton ottanut Rosberg nousi uudelleen MM-sarjassa pistejohtoon. Aika-ajoissa Williamsin Felipe Massan kanssa kolaroinut Caterhamin Marcus Ericsson joutui rangaistuksena lähtemään kilpailuun varikolta. Lotuksen Pastor Maldonadon autosta rikkoutui polttoainepumppu lämmittelykierrokselle lähdettäessä, eikä hän päässyt mukaan lähtöön, näin ollen lähtöruutu 15 jäi tyhjäksi.
Kilpailun ensimmäisellä kierroksella McLarenin Jenson Button törmäsi Force Indian Sergio Péreziin Mirabeau -mutkassa, Pérezin auton kärsiessä huomattavia vaurioita ja jäädessä radalle, Button selvisi ilman vaurioita ja rangaistusta tilanteesta. Radalle tuli kolmen kierroksen ajaksi turva-auto, ja sen poistuttua nelinkertainen maailmanmestari Sebastian Vettel ajeli huomattavan hiljaa turbovian vuoksi ja putosi viimeiseksi alun kolmannelta sijalta. Pian kilpailu päättyi hänen osaltaan kauden toiseen keskeytykseen. Toro Rosson Daniil Kvjat teki Vettelille pian seuraa pakoputkiongelman myötä. Ennen seuraavaa turva-autoepisodia, joka nähtiin pian Sauberin Adrian Sutilin kierroksella 24 tapahtuneen kaiteeseen törmäyksen jälkeen, kärjessä ajettiin vakaassa järjestyksessä Rosberg-Hamilton-Räikkönen-Ricciardo-Alonso. Kun turva-auton aikana kierroksella ohitetut saivat luvan ohittaa muut autot noustakseen samalle kierrokselle turva-auton perään, osui Marussian Max Chilton Räikkösen autoon pakottaen Räikkösen tekemään ylimääräisen varikkopysähdyksen ja se pudotti hänet sijalle 13. Sieltä Räikkönen nousi vähitellen ylöspäin, osittain pistesijoilla ajaneiden Valtteri Bottaksen (moottori) ja Esteban Gutiérrezin (osui seinään La Rascassessa) keskeytysten myötä.
Räikkönen taisteli kilpailun loppupuolella kuudennesta sijasta McLaren -kuljettajien kanssa, Kevin Magnussenin ollessa suhteessa varsin hidas juuri kuudennella sijalla. Lopulta tallikaveri Button ohitti hänet seitsemän kierrosta ennen maalia, ja Räikkönen yritti samaa kierrosta myöhemmin. Molempien ajolinjat olivat kuitenkin normaalista poikkeavat tullessa Loewsin hitaaseen mutkaan, ja jäivät sen vuoksi siinä jumiin. He menettivät aikaa ja sijoituksia niin, että putosivat lopullisille sijoilleen 10 (Magnussen) ja 12 (Räikkönen). Tämän tapauksen jälkeen Räikkönen kävi vielä varikolla hakemassa autoonsa tuoreet renkaat, ja ajoi kilpailun nopeimman kierrosajan (1.18,479) 40:nnen kerran urallaan.
Philipp Friedrich Hiller

Philipp Friedrich Hiller (6. tammikuuta 1699 Mühlhausen an der Enz – 24. huhtikuuta 1769 Steinheim) oli saksalainen runoilija ja pappi. 
Hiller valmistui maisteriksi Tübingenissä 1720. Papiksi hän valmistui 1724 ja aloitti työnsä Brettachissa ja kotiseudullaan Mühlhausen an der Enzissä ja Steinheim bei Heindenheimissa.  ja vihittiin papiksi 1724. 1736 hänestä tuli kotikaupunkinsa pappi.
Parin vuoden kuluttua hän joutui luopumaan seurakuntavirastaan, koska hänen äänensä heikkeni ja hän saattoi puhua vain hiljaisella äänellä. Niinpä hän keskittyi kirjoittamaan hartauskirjallisuutta ja teki sielunhoitotyötä kirjeiden välityksellä. Hiller württenbergiläisen pietismin kannattaja ja  arvostettu ”pietismin isä”. Häntä on kutsuttu schwäbiläiseksi Paul Gerhardiksi,  hän on kirjoittanut kaikkiaan 1073 virttä.1 730-luvulla hän oli alkanut kirjoittaa hengellisiä runoja ja hän muokkasi Johan Arndtin tunnetun hartauskirjan ”Paradisgärtelein”, (Paratiisin Yrttitarhasta)” rukouksia runo- tai virsimuotoon ja julkaisi niitä kahdessa kokoelmassa ”Geistliches Liederkästlein zum Lobe Gottes: bestehend aus 732 kleinen Oden über so viel biblische Sprüche, Kindern Gottes zum Dienst aufgesetzt; in 2 Theilen“. Se ilmestyi 1762 – 67. Kummassakin osassa on vuosikerrallinen päivittäisiä hartaustekstejä runomuodossa ja enimmillään virsiä oli yli 2000. 
Nykyisessä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on viisi hänen kirjoittamaansa virttä.
9 Kristus tulee, kuningas
275 Mä elän laupeudesta
309 Nyt vielä etehesi
363 Kuin mainen kulta puhdistuu
526 Oi Isä, vanhuudessa
Ruotsin kirkon virsikirjassa on yksi hänen kirjoittamansa virsi
454 Kun piikkikruunuasi, oi Jeesus muistelen
Vanilja

Historia

Asteekit käyttivät vaniljaa pyhän juomansa kaakaon maustamiseen. 1500-luvun loppupuolella espanjalaiset toivat mausteen Eurooppaan ja maustoivat sillä suklaata. Meksiko oli johtava vaniljantuottaja, kunnes ranskalaiset oppivat vaniljan jalostamisen taidon Meksikon totonaakeilta ja levittivät vaniljan viljelyä siirtomaihinsa.

Mauste

Vaniljaa luonnehditaan joskus maailman toiseksi kalleimmaksi mausteeksi sahramin jälkeen. Vanilijan kilohinta voi vähittäiskaupassa olla jopa 2 000 euron luokkaa. Mauste on kuitenkin hyvin riittoisaa, mikä on yksi osasyy sen laajaan suosioon.
Vanilja saadaan pääasiallisesti Vanilla planifolia -lajin siemenkodista.  Se tunnetaan myös nimellä "Madagascar-Bourbon"-vanilja. Sitä saadaan myös Vanilla pompona- ja Vanilla tahitiensis -lajeista.
Hedelmien aromaattinen maku kehittyy vasta erityisessä käymiskäsittelyssä, jossa hedelmä mustuu. Tätä käsiteltyä vaniljan siemenkotaa käytetään jauhettuna tai pilkottuna usein jälkiruokien mausteena. Aromi johtuu muun muassa vanilliinista, jota hedelmissä on 1,5–2,5 prosenttia.

Tuotanto

Vaniljaa viljellään hedelmiensä vuoksi kotiseudullaan Etelä-Meksikossa ja muualla tropiikin alueilla. Madagaskar on maailman suurin vaniljantuottajamaa, joka vuonna 2016 tuotti runsaan kolmanneksen maailman vaniljasta.
YK:n maatalousjärjestö FAO:n tilastojen mukaan vuonna 2016 maailmassa tuotettiin yhteensä 7 941 tonnia vanilijaa. Suurimmat tuottajamaat olivat Madagaskar (36,8 %), Indonesia (29,0 %), Kiina (11,1 %), Meksiko (6,5 %), Papua-Uusi-Guinea (6,3 %). Muista tuottajamaista (vuosituotanto 100-350 t) mainittakoon Turkki, Uganda ja Tonga.  Maailman mittakaavassa pieni osuus vanilijaa tuotetaan myös FAO:n tilaston ulkopuolisissa muissa maissa kuten Intiassa.

Käyttö

Vaniljaa ja vanilliinia käytetään paitsi ruoanvalmistuksessa (vaniljajäätelö, vaniljakastike, leivonnaiset, kaakao, suklaa), myös kosmetiikassa hajusteena ja osana lääkevalmisteita. Karjan rehuun lisättynä vaniljan maku lisää eläinten ruokahalua ja sitä kautta nopeuttaa niiden kasvua.
Jordan Rossiter

Jordan Rossiter (s. 24. maaliskuuta 1997 Liverpool, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka on pelannut Englannin Valioliigan Liverpoolissa ja skotlantilaisseura Rangersissa. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. 
Rossiter aloitti uransa Liverpoolissa. Hän debytoi edustusjoukkueessa 23. syyskuuta 2014 Englannin liigacupin ottelussa  Middlesbroughia vastaan ja teki maalin 30 metristä. Rossiterista tuli näin Liverpoolin toiseksi nuorin maalintekijä Michael Owenin jälkeen.
Rousin sarkoomavirus

Historia

Viruksen löysi 1911 patologi Peyton Rous, ja vuonna 1966 hän sai Nobelin lääketieteen palkinnon tutkimustyöstään.