google/wiki40b huggingface dataset:
Atom Egoyan

Atom Egoyan OC (s. 19. heinäkuuta 1960 Kairo) on elokuvaohjaaja. Hän syntyi Egyptin armenialaisista vanhemmista Kairossa, Egyptissä, mutta on asunut Kanadassa vuodesta 1963. Armenialaista kulttuuritaustaansa Egoyan on esitellyt erityisesti elokuvissa Ararat ja Calendar.
Egoyanin töiden joukossa ovat elokuvat Exotica (1994), Suloinen ikuisuus (1997), Matka pahuuteen (1999), Ararat (2002) ja Alaston totuus (2005). Laajaa kansainvälistä arvostusta nauttivasta ohjaajasta tehtiin Order of Canadan upseeri vuonna 1999.
Suloinen ikuisuus toi Egoyanille kaksi Oscar-ehdokkuutta vuonna 1998. Cannesissa hän on ollut ehdokkaana Kultaisen palmun saajaksi vuosina 1994, 1997, 1999 ja 2005; Grand Prix hänelle myönnettiinkin vuonna 1997. Kanadassa hän on voittanut myös useita Genie-palkintoja.

Elämä ja ura

Egoyanin vanhemmat Shushan ja Joseph Yeghoyan olivat taiteilijoita ja pitivät huonekaluliikettä Kairossa. Poika sai nimensä Egyptin ensimmäisen ydinreaktorin kunniaksi. Vuonna 1962 perhe muutti Egyptistä Kanadaan, Brittiläisen Kolumbian provinssin Victoriaan.
Teini-iässä Egoyan kirjoitteli näytelmiä, esikuvinaan Samuel Beckett ja Harold Pinter. 14-vuotiaana hän näki Ingmar Bergmanin elokuvan Persona – naisen naamio, mitä hän pitää suurena vaikuttimena ammatinvalintaansa.
Egoyan valmistui Toronton yliopiston Trinity Collegesta, jossa sai muiden opintojen ohella tuntumaa armenian kieleen ja kulttuuritaustaansa kanadanarmenialaisen anglikaanipapin Harold Nahabedianin kautta.
Egoyanin esikoiselokuva Next of Kin sai ensi-iltansa Mannheim-Heidelbergin kansainvälisillä elokuvajuhlilla ja voitti yhden pääpalkinnoista. Seuraava elokuva Exotica (1994) herätti myös kiinnostusta, mutta Egoyanin ensimmäinen muiden kirjoittamaan tarinaan perustuva elokuva Suloinen ikuisuus oli varsinainen läpimurto. Vuoden 2002 elokuva Ararat oli Henri Verneuil’n elokuvan Mayrig (1991) jälkeen toinen yritys kuvata elokuvan keinoin vuoden 1915 Armenian kansanmurhaa.
Vuonna 2005 Atom Egoyan alkoi opettaa kesäisin European Graduate Schoolin (EGS) media- ja viestintätiedekunnassa Sveitsin Saas-Feessä. Hän on opettanut myös Toronton yliopistossa.
Egoyan asuu Torontossa näyttelijävaimonsa Arsinée Khanjianin kanssa, joka on näytellyt monissa miehensä elokuvista.
Jussi Pukkila

Juho Jaakko (Jussi) Pukkila (11. maaliskuuta 1883 Kauhava – 30. marraskuuta 1939 Kuopio) oli suomalainen lukkariurkuri ja kirjailija.
Pukkilan vanhemmat olivat talollinen Jakob Jutila ja Elisabet (Liisa) Pukkinen. Hän suoritti lukkariurkurin tutkinnon Helsingin musiikkiopistossa. Pukkila asui Kuopiossa vuosina 1918-1939.
Demolition 23.

Yhtyeen historia

Vuonna 1992 New Yorkissa laulaja Michael Monroe ja basisti Sam Yaffa päättivät perustaa yhtyeen Michael Monroe & Friends. Mukana yhtyeessä oli The Damned -yhtyeen entinen rumpali Rat Scabies ja  Bruce Springsteenin E-Street Bandissa vaikuttanut kitaristi Little Steven. Tosin jo vuonna 1993, kun yhtyeen nimeksi oli vaihtunut Demolition 23, Scabies korvattiin Jimmy Clarkilla ja Little Steven Star Star -yhtyeessä ja Johnny Thundersin kanssa soittaneella kitaristilla Jay Heningillä.
Vuonna 1994 yhtye julkaisi ainoaksi jääneen, yhtyeen nimeä kantavan albumin Demolition 23. Kitaristi Jay Hening jäi pois yhtyeestä, kun hän ei päässyt passiongelmiensa takia Euroopan- ja Japanin-kiertueelle. Monroe otti Heningin tilalle Hanoi Rocksin entisen kitaristin ja ystävänsä Nasty Suiciden, joka ilmoitti yllättäen lehdistötilaisuudessa Tavastian-keikan jälkeen 12. elokuuta olevansa yhtyeen pysyvä jäsen. Suicide oli eronnut Cheap and Nasty -yhtyeestään maaliskuussa 1994. 
Yhtye esiintyi 14. helmikuuta 1995 Tavastia-klubilla Helsingissä. Esiintymisestä teki historiallisen se, että Hanoi Rocksin kuuluisimman kokoonpanon jäsenet rumpali Razzlea lukuun ottamatta esiintyivät yhdessä ensimmäisen kerran Hanoi Rocksin hajoamisen jälkeen. Andy McCoy nimittäin tuli lavalle soittamaan yhdessä Nasty Suiciden, Michael Monroen ja Sam Yaffan kanssa Hanoi Rocksin kappaleet ”Problem Child”, ”In the Year ’79” ja ”I Feel All Right”.
Yhtye hajosi vuonna 1995, kun Nasty Suicide erosi yhtyeestä kesken Euroopan- ja Britannian-kiertueen. Britanniassa levy oli ollut Indie Record Charts -listan ykkösenä ja saanut hyvät arvostelut. Michael Monroe muutti takaisin Suomeen kesällä 1995. Jay Hening teki itsemurhan huhtikuun lopulla 1997.

Yhtyeen hajoamisen jälkeen

Hajoamisen jälkeen Michael Monroe teki suomalaismuusikoiden ja Demolition 23. -rumpalin Jimmy Clarkin kanssa yhteistyötä Suomessa. Jimmy Clark oli rumpalina myös Monroen sooloalbumilla Peace of Mind. Monroe jatkoi soolouraansa Hanoi Rocksin uudelleenperustamiseen saakka. Sam Yaffa soitti Jan Stenforsiksi nimensä takaisin muuttaneen Nasty Suiciden kanssa tämän viimeisellä ja ainoalla soololevyllä Vinegar Blood. Stenfors siirtyi levyn jälkeen siviilielämään ja Sam Yaffa palasi takaisin Yhdysvaltoihin. Sam Yaffa vaikutti sittemmin yhtyeissä Mad Juana ja New York Dolls sekä Michael Monroen uudelleen vuonna 2010 kokoamassa sooloyhtyeessä, jonka keikoilla myös Nasty Suicide on vieraillut.
Moray Firth

Moray Firth (gaeliksi An Cuan Moireach, Linne Mhoireibhm, Caolas Mhoireibh) on Pohjanmereen kuuluva kolmionmuotoinen merenlahti, joka sijaitsee Skotlannin rannikolla. Sen pohjukka sijaitsee Invernessin pohjoispuolella Beauly Firthin suulla, jonka lähistöllä siihen laskee neljä jokea: Spey, Lossie, Findhorn ja Nairn.
Lahdella on rantaviivaa yhteensä noin 800 kilometriä. Pohjoinen rantaviiva kulkee Beauly Firthista koilliseen Cromarty Firthin ja Dornoch Firthin ohi ja päättyy Duncansby Headiin. Eteläinen rantaviiva polveilee itään Morayn ja Aberdeenshiren rannikkoa pitkin Fraserburghin kaupunkiin asti. Alueen tärkeimpiä elinkeinoja ovat matkailu, kalastus ja öljyteollisuus.
Taidemuseo-ongelma

Chvátalin taidemuseoteoreema

Kehittäjänsä Václav Chvátalin mukaan nimetty Chvátalin taidemuseoteoreema antaa ylärajan pienimmälle vartijoiden lukumäärälle, joka vaaditaan n-kulmion vartioimiseen. Teoreeman mukaan pienin tarvittava vartijoiden määrä on korkeintaan n/3. Joissakin tapauksissa tämä määrä on välttämätön, toisissa tapauksissa pienempikin vartijoiden määrä riittää. Chvatál itse julkaisi teoreemansa todistuksen vuonna 1975. Myöhemmin, vuonna 1978 Chvátalin taidemuseoteoreemaan esitti yksinkertaisemman todistuksen Steve Fisk.

Fiskin todistus lyhyesti

Fiskin todistus perustuu verkkoteoriaan ja on seuraavanlainen: Aluksi monikulmio jaetaan kolmioihin toisiaan leikkaamattomilla janoilla siten, että janojen päätepisteet ovat monikulmion kulmissa. Näin trianguloidusta monikulmiosta muodostuu verkko, jossa kolmioiden kärjet ovat verkon solmuja ja kolmioiden sivut kaaria. Verkon solmut väritetään kolmella eri värillä siten, että jokaisen kolmion kärjissä olevat solmut ovat keskenään eri väriset, ts. mitkään kaksi toisiinsa kaarella yhdistettyä solmua eivät ole samanväriset. Tällainen kolmiväritys on aina mahdollista tehdä kuvatulla tavalla muodostetusta verkosta. Tämä nähdään, kun muodostetaan verkko, jonka solmut ovat aiemman verkon kolmioiden sisällä ja kaaret yhdistävät aina vierekkäisten kolmioiden solmut toisiinsa. Näin syntynyt verkko on puu, jonka solmujen aste on korkeintaan 3. Väritys suoritetaan aloittamalla yhdestä kolmiosta ja siirtymällä puun oksia pitkin kolmiosta seuraavaan ja värittämällä seuraavan kolmion solmu viereisen kolmion solmujen värien perusteella. Koska puu ei ole syklinen, näin suoritetussa värityksessä ei synny ristiriitoja. Kun väritys on tehty, mitkä tahansa keskenään samanväriset solmut ovat mahdollisia paikkoja vartijoille, joilla koko monikulmio saadaan vartioitua. Kun valitaan sen väriset solmut, joita verkossa on vähiten, saadaan vartijoden lukumääräksi korkeintaan n/3.

Ongelman variaatiot

Taidemuseo-ongelmasta on lukuisia eri variaatioita. Museon vaatimuksia muuttamalla ongelman ratkaisut muuttuvat. On osoitettu, että museon, jonka kaikki kulmat ovat suoria, vartioimiseen riittää aina n/4 vartijaa. Museon ulkopuolen vartiointia on myös tutkittu. Mielivaltaisen n-kulmion ulkopuolen vartiointiin tarvittavien vartijoiden pienimmän lukumäärän yläraja on n/2. Ongelma mutkistuu, jos tutkitaan kolmiulotteisia museoita. Tällöin museon vartioimiseen ei aina riitä edes se, että museon jokaisessa kärjessä on vartija.
Dean Jagger

Ira Dean Jagger (7. marraskuuta 1903 – 5. helmikuuta 1991) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä.
Jaggerille myönnettiin vuonna 1949 parhaan miessivuosan Oscar-palkinto roolista elokuvassa Ilmojen kotkat. Muihin huomattaviin rooleihin kuuluvat osat elokuvissa Valkea joulu (1954), Mies astui junasta (1954), X – tuntematon (1956) ja Alligaattori (1980). 
Jagger esiintyi myös televisiosarjassa Mr. Novak ja oli ehdolla Emmy-palkinnon saajaksi. Santa Monicassa, Kaliforniassa sydäntautiin kuolleella näyttelijällä on oma tähtensä Hollywood Walk of Famella.
Haukkametsästys

Haukkalajit

Haukkametsästyksessä nykyisin yleisesti käytettyjä lajeja ovat tunturihaukka, muuttohaukka, kanahaukka, varpushaukka sekä amerikkalaiset lajit amerikanhiirihaukka (Buteo jamaicensis) ja ritarihaukka (Parabuteo unicinctus), joita kasvatetaan häkkilintuina myös Euroopassa. Monia muitakin lajeja on käytetty; merkintöjä on maakotkan käyttämisestä susien metsästykseen Kazakstanissa.
Metsäisessä ja peitteisessä maastossa lyhytsiipiset haukat kuten kanahaukka, ovat yleisesti käytettyjä metsästyshaukkoja. Se on seurausta siitä. että metsä on kanahaukan luontainen elinympäristö, jossa se on sopeutunut saalistamaan. Kanahaukka on erittäin nopea sprintteri, jonka käännökset ovat nopeita ja joka lentää kiinni yllätystä ja lentonopeutta hyödyntäen lähes minkä tahansa kanahaukalle luontaisen saaliseläimen tai linnun. Kanahaukka pyytää muun muassa metsäkanalintuja, jäniksiä ja vesilintuja eli juuri samoja riistaeläimiä mitä ihminenkin metsästää.

Linnun koulutus ja metsästystekniikka

Kanahaukan luonne tosin on vaikea, ja siksi sen kouluttamiseen tarvitaan tietoa, taitoa, aikaa ja paljon kärsivällisyyttä. Kanahaukka ei ole paras mahdollinen aloittelijan lintu, sillä se vaatii hoitajaltaan paljon. Haukan pitää lisäksi olla nykyään DNA-testattu, mikrosirutettu, rengastettu ja sillä pitää olla Cites-todistus. Haukkoja kasvatetaan nykyisin tarhoissa, ja ne ovatkin lähes ainoa tapa saada metsästyshaukka. Haukat ovat niin sanottua sekakantaa eivätkä näin sovellu päästettäväksi luontoon risteytymään villien haukkojen kanssa.
Metsästyshaukka on erittäin arvokas, vaikeasti hankittava ja siksi se varustetaankin nykyisin poikkeuksetta joko radio- tai GPS-lähettimellä. Näin karannut haukka on mahdollista löytää. Kanahaukalla pyydetään Keski-Euroopassa pääasiassa jäniksiä, rusakoita ja kaneja. Metsäkanalinnut ovat rauhoitettuja, mutta niiden tilalla on fasaani. Koulutettukin metsästyshaukka iskee villien lajitovereidensa tavoin saalistustilanteessa monesti ohi. Metsästäjällä täytyy olla erittäin hyvä kunto, sillä haukkametsästys vaatii myös metsästäjältä kovaa sprinttikykyä. Kanahaukka kykenee iskemään päivän aikana parikymmentä kertaa, joten mahdollisuus saada saalista on kohtalainen, mutta ei varma. Saalisvarmuuteen vaikuttavat myös metsästäjän refleksit, kuinka nopeasti se kykenee lähettämään käsivarreltaan haukan lentoon. Pienikin myöhästyminen, ja saalis ehti liian kauas (kanahaukka on lyhyen matkan sprintteri).
Rikkipumissi

Koko ja ulkonäkö

Rikkipumissi on ulkonäöltään hyvin vaihteleva kasvi, ja sen muunnokset voivat olla huomattavan erinäköisiä. Laji muodostaa yleensä lehtiä mattomaisesti lähelle maanpintaa. Lehdet ovat vihreät yläpinnalta ja villaiset sekä harmaat alapinnalta. Ne ovat yleensä lusikkamaisia tai keihäsmäisiä ja alle kahdeksan senttimetriä pitkiä. Kukat kasvavat pitkän varren päässä, ja ne ovat yleensä keltaisia tai kermanvärisiä.

Levinneisyysalue ja elinympäristö

Lajia tavataan Pohjois-Amerikan länsiosissa. Sitä kasvaa Kanadassa Brittiläisessä Kolumbiassa ja Albertasta. Sieltä levinneisyysalue kulkee etelässä Kalifornian eteläosiin saakka ja idässä Montanaan ja Coloradoon. Rikkipumissi kasvaa tasangoilla ja vuoristoseuduilla, kuivilla ja usein kivillä alueilla. Se on yleinen keltamänty- ja douglaskuusimetsissä. Lisäksi sitä kasvaa ruohikkoisille vuoristorinteillä noin 2 300 metriin saakka.
Lauri Impiö

Lauri Johannes Impiö (8. syyskuuta 1929 Ranua – 28. tammikuuta 2006 Espanja) oli teologian kandidaatti, kansanopiston rehtori, rovasti ja kokoomuslainen kansanedustaja vuosina 1975–1987 Lapin läänin vaalipiiristä.
Lauri Impiö kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1948 Haapaveden yhteiskoulusta ja valmistui teologian kandidaatiksi vuonna 1952 Helsingin yliopistosta. Vuonna 1952 hänet vihittiin papiksi, jonka jälkeen hän toimi Ylitornion vt. kirkkoherrana 1952–1953. Sen jälkeen hän työskenteli pappina Kemissä, Nivalassa ja Alatorniolla sekä opettajana Nivalassa. Reisjärven kristillisen kansanopiston johtajana hän oli 1955–1961. Ylitornion kristillisen opiston  rehtorina hän toimi eläkkeelle siirtymiseen asti vuodet 1966–1991 lukuun ottamatta kansanedustajakausia vuosina 1975–1987. Impiölle myönnettiin rovastin arvonimi vuonna 1983.
Impiö nousi varasijalta eduskuntaan edustaja Jouni Mykkäsen tilalle 13. tammikuuta 1975. Impiön eduskuntaura päättyi vuoden 1987 vaaleissa. 
Impiö siirtyi vanhoillislestadiolaisuudesta elämänsanalaisuuteen vuoden 1960 hajaannuksessa.
Vuonna 1968 Lauri Impiö tuli tunnetuksi järjestäessään suuren ruoka-apukeräyksen Lapin läänin asukkaille, kun talvi tuli ennakoitua aikaisemmin ja suuri osa viljelyssadosta tuhoutui. Avustuskeräyksen jälkeen Lauri Impiötä alettiin kutsua pottupappi -nimellä. Suomen Kuvalehti antoi Lauri Impiölle palkinnon hänen saavutuksistaan vuoden 1969 alussa. Suomen Kuvalehden numerossa 6/1969 (ilmestyi 7.2.1969) oli Lauri Impiö kansikuvassa ja lehdessä pitkä juttu hänen toiminnastaan Lapin väestön auttamiseksi.
Säveltäjä ja muusikko Markku Impiö on Lauri Impiön poika. Lauri Impiön puoliso oli virsirunoilija Leena Impiö.
Johan Daniel Frederik Petersen

Johan Daniel Frederik Petersen (21. joulukuuta 1757 Kristiania, Norja – 24. syyskuuta 1816 Kristiania) oli norjalainen kenraalimajuri ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja, sekä kokouksen perustuslakikomitean jäsen.

Tausta

Petersen syntyi Kristianiassa lääninvirkamies Christian Petersenin (k. 1775) perheeseen. Nuoruudessaan Petersen osallistui lyhyen aikaa preussilaiseen sotapalvelukseen ja hänestä tuli ensin kamarijunkkeri ja myöhemmin kamariherra.

Sotilasura

Petersenistä tuli 2. luutnantti 1773 ja hänet siirrettiin Tanskaan 1780, missä hän palveli ensin Fynin ja myöhemmin Slesvigin jalkaväkirykmenteissä. Vuonna 1788 hän yleni kapteeniksi ja hän palasi Norjaan, 2. Akershusin Jalkaväkirykmenttiin. Bohuslänin sisäänmarssilla hän palveli majurina kenraalimajuri Hesselbergin alaisuudessa. Vuonna 1790 hänestä tuli komppaniapäällikkö norske gevorbne Jægerkorpsissa. Hän palasi 2. Akershusin rykmenttiin 1801 majurina. Kun sota Englantia vastaan syttyi 1807, hän johti rykmentin musketööripataljoonaa, joka suojasi Larvikia. Sodassa Ruotsia vastaan 1808 hän palveli Prikaati Holstissa, joka ei joutunut suurempiin taisteluooperaatioihin. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi 1808 ja hänestä tuli søndenfjældske gevorbne Infanteriregimentin komentaja. Vuonna 1810 hänet ylennettiin everstiksi.

Kansalliskokousedustaja ja kenraali 1814

Petersen valittiin rykmenttinsä edustajana Eidsvollin kansalliskokoukseen, missä hänet valittiin myös perustuslakikomiteaan. Hän kuului itsenäisyyspuolueen tanskalaismielisimpään siipeen. Hän ei ollut aktiivisimpia keskustelijoita, mutta 18. toukokuuta hän yritti vetää Nicolai Wergelandia vastuuseen tämän huhtikuisista sanomisista, joissa hän oli kritisoinut prinssi Kristian Fredrikin asemaa kokouksessa ja kuningaskanditaattina.
Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi kesän 1814 Ruotsi-sodassa, missä hän toimi Frederiksstenin linnoituksen toisena komentajana. Jouduttuaan luovuttamaan linnoituksen ruotsalaisille aselevon yhteydessä hän jäi eläkkeelle asevoimista.

Harrastukset ja yksityiselämä

Petersen oli innokas harrastajanäyttelijä ja vilkkaana persoonana tunnettu henkilö Kristianian kulttuuripiireissä. Hänen puolionsa oli Henriette Frederikke Scheel, pääministeri ja salaneuvos Jørgen Erik Scheelin tytär, minkä kautta hänellä oli hyvät suhteet prinssi Christian Augustiin. Petersen oli eräs Christiania dramatiske Selskabin ensimmäisiä jäseniä ja hänellä oli rooli ryhmän ensimmäisessä näytännössä 1780. Palattuaan Tanska-komennuksensa jälkeen Kristianiaan hän kuului ryhmän aktiivisimpiin näyttelijöihin. 1799 hän oli vaimonsa kanssa eräs pysyvän teatteritoiminnan perustajia Kristianiaan.
Robert Christopher Tytler

Robert Christopher Tytler (25. syyskuuta 1818 Allahabad Intia – 10. syyskuuta 1872 Shimla) (lähde antaa syntymävuodeksi 1817) oli brittiläinen sotilas, luonnontutkija ja valokuvaaja.
Hänen isänsä Robert Tytler palveli sotilaslääkärinä Intiassa Bengalin lääkintäjoukoissa ja hänen äitinsä oli saksalaisen herttua Schneebergin tytär. Tytler liittyi Bengalin armeijaan 1834 ollessaan vielä Englannissa. Hän saapui Intiaan 1835 ja liittyi isänsä rykmenttiin (34. Native Bengal Infantry). Hän oli useita vuosia aktiivipalveluksessa ja otti osaa Ensimmäiseen afgaanisotaan 1839–1842. Hän palveli myös ensimmäisessä englantilaisten ja sikhien välisessä sodassa 1845–1846. Myöhemmin hänet ylennettiin everstiksi ja komennettiin Andamaaneille Port Blairin komentajaksi 1862–1864.
Tytlerin ensimmäinen vaimo Isabella Neilson kuoli 21-vuotiaana 1847. Seuraavana vuonna Tytler avioitui Harriet Christina Earlen kanssa, joka oli bengalilaisen upseerin tytär. Harriet oli myös kiinnostunut valokuvauksesta ja yhdessä he tuottivat noin 300 valokuvaa. Heille syntyi kaikkiaan kymmenen lasta.
Tytler oli innokas luonnontutkija ja erityisesti linnut viehättivät häntä suuresti. Hän nimesi andamaanienviidakkoharakan (Dendrocitta bayleyi) 1863. Hänen kunniakseen on nimetty mäntyuunilintu (Phylloscopus tytleri) ja haarapääskyn (Hirundo rustica) aasialainen alalaji tytleri.
Suomalaisen kansakoulun ystävät

Suomalaisen kansakoulun ystävät oli vuosina 1889–1964 toiminut suomalainen yhdistys, joka pyrki edistämään suomenkielisten kansakoulujen perustamista. 1800-luvun lopulla monissa Suomen ruotsinkielisissä kunnissa ei ollut lainkaan suomenkielisiä kansakouluja, eivätkä kunnat olleet halukkaita perustamaan niitä.

Perustaminen

Yhdistys syntyi Helsingin suomalaisen klubin piirissä vuonna 1889. Helsingin pitäjässä ei ollut ainoatakaan suomenkielistä koulua, vaikka suomenkielisiä asukkaita oli yli kaksituhatta. Klubin jäsenet Herman Liikanen ja Antti Almberg ajoivat yhdistyksen perustamista suomenkielisen väestön sivistystilanteen parantamiseksi.
Yhdistys perustettiin Suomalaisen klubin vuosikokouksessa 6. huhtikuuta 1889, ja 24. toukokuuta senaatti vahvisti sen säännöt. Säännöissä yhdistys määritteli tehtäväkseen edistää suomenkielisten kansakoulujen perustamista sekä toimia kansansivistyksen hyväksi muillakin tavoin, kuten kansankirjastoja perustamalla, kirjallisuutta levittämällä ja luentoja pitämällä.
Yhdistyksen johtokuntaan valittiin esimieheksi Lars Neovius ja jäseniksi P. W. Hannikainen, A. H. Kallio, Lauri Kivekäs sekä Theodor Schwindt.

Toiminta

Toiminta alkoi väestötilanteen ja koulutustarpeiden selvittämisellä, ja eri puolille Suomea värvättiin asiamiehiä, jotka tekivät tiedusteluja. Muutamassa vuodessa asiamiehiä oli lähes kaksisataa.
Yhdistys perusti kouluja, antoi apurahoja koulujen perustamiseen ja ylläpitämiseen sekä pyrki saamaan yksityisiä kouluja kuntien ylläpitämiksi. Ensimmäinen yhdistyksen perustama koulu oli Helsingin pitäjään vuoden 1891 alussa perustettu kiertokoulu. Parissa vuosikymmenessä maaseudun kouluolot paranivat merkittävästi: lukuvuonna 1890–1891 suomenkielisiä kansakouluja oli noin 700, 1900–1901 noin 1 600 ja 1910–1911 jo noin 2 500.
Alkuvuosina varoja toimintaan saatiin jäsenmaksuista ja arpajaisten järjestämisestä. Myöhemmin yhdistys sai myös merkittäviä lahjoituksia ja testamentteja.

Lakkauttaminen

Yhdistys lakkautti toimintansa vuonna 1964 ja luovutti Suomen Kulttuurirahastolle pääoman, josta perustettiin Suomalaisen Kansakoulun Ystävien rahasto. Rahasto edistää ja tukee suomenkielistä kansansivistystyötä.
Emmy-palkinto

Historia

Losangelesilainen Academy of Television Arts & Sciences (ATAS) vakiinnutti Emmy-palkinnot osana tiedotus- ja viestintätoimintaa edistävänä tilaisuutena. Nimi "Emmy" on peräisin vanhoissa videokameroissa käytettävästä osasta, jota kutsuttiin nimellä "immy". Jotta palkinnon nimi ja itse pysti sopisivat yhteen, pienoisveistos suunniteltiin kuvaamaan siivekästä naista, joka pitelee atomia.
Ensimmäinen Emmy-gaala pidettiin 25. tammikuuta 1949 Hollywood Athletic Clubilla. Kaikkien aikojen ensimmäisen Emmy-palkinnon vastaanotti Shirley Dinsdale, parhaasta televisiopersoonallisuudesta.
1950-luvulla ATAs laajensi Emmy-seremonian valtakunnalliseksi tapahtumaksi esittäen palkintogaalan koko maassa. Vuonna 1955 National Academy of Television Arts & Sciences (NATAS) perustettiin New Yorkiin auttamaan Emmyjen valvonnassa.
Alun perin joka vuosi pidettiin vain yksi Emmy-tilaisuus, mutta kun Daytime Emmy -palkinnot jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1974, Emmy-gaaloja alettiin pitää useampia. Kansainvälisiä Emmy -palkintoja alettiin myös jakaa 1970-luvulla. 
Vuonna 1977 ATAS ja NATAS päättivät erota ja jakaa Emmy-palkinnon ja tavaramerkin omistajuuden.

Aihekohtaiset tilaisuudet

Emmy-palkinnot jaetaan useissa aihekohtaisissa tilaisuuksissa, joita pidetään läpi vuoden. Jokaiseen tilaisuuteen kuuluu ehdokkuus- ja äänestysprosessi sekä erilaisia sääntöjä komiteaa kohtaan. Jokaisessa tilaisuudessa on myös oma joukkonsa palkintokategorioita, joilla on usein myös oma nimensä (esim. parhaan draamasarjan Primetime Emmy tai parhaan draamasarjan Daytime Emmy).
Kaikkia palkinnon saaneita kutsutaan "Emmy-voittajiksi" huolimatta siitä, missä osa-alueessa he ovat Emmyn voittaneet.

Urheilu Emmyt

Urheilu Emmy-palkinnot jaetaan urheiluohjelmissa menestyneille. Palkintotilaisuus pidetään joka kevät, yleensä huhtikuun lopussa tai toukokuun alussa New York Cityssä.

Teknologian ja insinööritieteen Emmyt

Teknologian & insinööritieteen Emmy-palkinnot jaetaan yksilöille, yhtiöille tai tieteellisille tai teknisille organisaatioille tunnustuksena merkittävästä kehityksestä ja teknologia-avustuksessa sekä television insinööriaspekteissa.

Kansainväliset Emmyt

International Academy of Television Arts & Sciences jakaa Kansainväliset Emmy-palkinnot parhaille kansainvälisille televisio-ohjelmille. Kansainvälisessä Emmy-gaalassa on 14 kategoriaa: Taideohjelma; Paras miesnäyttelijä; Paras naisnäyttelijä; Lapset & Nuoriso; Komedia; Ajankohtaisohjelma; Dokumentti; Draamasarja; Keskustelukanava; Keskusteluohjelma; Keskustelupalvelin; Uutiset; Ei-käsikirjoitettu viihde; Telenovela; sekä TV-elokuva/minisarja.
Palkinnot jaetaan kansainvälisessä Emmy-gaalassa joka vuoden marraskuussa. 
Kolmen keskustelukategorian palkinnot jaetaan erillisessä tilaisuudessa MIPTV:n aikana Cannesissa.
Lehtokorvasieni

Levinneisyys

Lehtokorvasieni kasvaa yleisenä Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta puuttuu Pohjois-Suomen lajistosta. Sitä tavataan yleisimmin lehtomaisista ja tuoreista metsistä valoisista kohdista, myös kantojen ja maarunkojen lähettyvillä. Kasvaa myös koivusekametsissä ja hakkuuaukeilla.

Koko ja tuntomerkit

Lehtokorvasieni muistuttaa erehdyttävästi korvasientä (Gyromitra esculenta), mutta on korvasientä suurempi ja vaaleampi. Lehtokorvasieni on väriltään lähinnä rusehtavan keltainen, harmaankeltainen tai likaisenruskea. Sieni on 8-15 cm leveä ja 5-12 cm korkea. Malto on haurasta, ohutta ja vaaleaa, ja itiöpöly valkoista. Jalka on lyhyt, paksu ja väriltään keltaisenvalkoinen. Lakki on ontto ja poimuileva. Lakkiosan reunat ovat irti jalasta, toisin kuin tavallisella korvasienellä.