google/wiki40b huggingface dataset:
Maratonmelonta

Maratonmelonta on melonnan kilpalaji, jossa kilpailijan tarkoituksena on meloa pitkän matkan vesireitillä, jonka olosuhteita ei ole määritelty. Kilpailija voi myös joutua kantamaan kanoottinsa (kajakki tai kanadalaiskanootti) ylipääsemättömän esteen ohi tai vesistön jakajan yli.

Maratonmelonta kilpailulajina

Maratonmelonta on perinteinen urheilulaji, jossa on järjestetty maailmanmestaruuskilpailuja kuitenkin vasta vuodesta 1988 lähtien. Maratonmelonta on tätä nykyä levinnyt yli 50 maahan. Miesten ja naisten matkat ovat yleensä noin 25–35 kilometriä ja muissa ikäryhmissä ja sarjoissa noin 20–25 kilometriä.
Maratonmelontakilpailuissa on yleistä peesata toisen kilpailijan takana. Peesaamisen tarkoituksena on hyötyä edellä melovan synnyttämästä aallosta, jotta oma energiankulutus olisi mahdollisimman vähäinen. Peesiaallosta putoaminen syö kilpailijan voimia hyvin paljon, koska kilpailijan on erittäin vaikea päästä takaisin aallon päälle. Tämän takia maratonmelonnassa tehdään usein irtiottoja, joissa vastustajat yritetään jättää taakse. Myös lähtökiihdytys on erittäin tärkeässä asemassa juuri tästä syystä.
Kanto-osuuksilla on myös tärkeä asemansa maratonmelontakilpailuissa. Kanootista nouseminen kovassa vauhdissa ja siihen takaisin nouseminen ovat suorituksia, jotka lisäävät kilpailujen vaikeustasoa. Kilpailijan on kanto-osuuksilla myös huolehdittava omasta nestetasapainostaan. Jos kilpailija ei esimerkiksi saa omaa nestepussiaan otettua seurauksena on usein nestehukka. Kanto-osuus ei kuitenkaan ole kilpailuissa pakollinen osuus, mutta tätä käytetään usein lisämausteen saamiseksi kilpailuun.

Kilpailu

Lähtö tapahtuu yleensä rinnakkainlähtönä, jolloin saman luokan kanootit yhdessä rinnakkainlähdöllä. Muita mahdollisia lähtötapoja ovat ruudukkolähtö, Le Mans -lähtö ja liukuva lähtö. Jos yhtäaikainen lähtö ei ole mahdollinen voidaan kilpailijat lähettää myös tasavälein.
Kilpailija, joka aloittaa melomisen lähettäjän sanan "ready" ja lähtölaukauksen välissä, on ottanut aavistuslähdön. Kilpailija, joka aloittaa melomisen ennen lähtömerkkiä, on ottanut vilppilähdön. Molemmissa tapauksissa annetaan kilpailijalle varoitus. Toisesta varoituksesta kilpailija saa kahden minuutin aikarangaistuksen ja kolmannesta varoituksesta kilpailija hylätään.
Kilpailija ei saa ottaa apua vastaan vedessä, mutta rannalla olevilta apujoukoilta on mahdollista saada apua ensiapuun, ruoka-, juoma- ja vaatetäydennykseen, vioittuneen varusteen, kuten melan vaihtamiseen sekä korjausapuun. Kanootin/kajakin kaatuessa kilpailija voi kuitenkin ottaa vastaan apua sen tyhjentämisessä ja melonta-asentoon pääsemisessä.
Kilpailu voidaan jakaa osiin, jos etappien lähdöt ovat samana päivänä. Kääntöpaikat melotaan vastapäivään. Kanoottia/kajakkia kilpailijat saavat kantaa vain merkityillä alueilla. Maali merkitään kahdella lipulla.

Maratonmelonta Suomessa

Suomessa maratonmelonnan keskusjärjestönä toimii Suomen Kanoottiliitto.
Deti

Deti (ven. Дети ’lapset’) on venäläinen rock-yhtye, jonka perustivat Roman Kaporin ja Pjotr Strukov Leningradissa 1987. Yhtye oli erittäin suosittu Neuvostoliitossa 1980-luvun lopulla.

Historia

Roman Kaporin soitti useissa eri kokoonpanoissa (Mifi, Kometa, LMR) Leningradissa 1980-luvun alussa. 1980–1982 hän harjoitteli akustisen folkyhtyeen Poseštšenijen (myöhemmin Katarsis) kanssa, jossa kitaraa soitti Pjotr Strukov. Lokakuussa 1985 Kaporin liittyi LMR-yhtyeeseen, johon 1986 kosketinsoittajaksi tuli Igor Rudik. LMR hajosi kuitenkin 1987, jonka jälkeen Kaporin päätti äänittää kokoelman omia laulujaan, jota projektia varten hän kutsui Strukovin ja Rudikin työskentelemään kanssaan. Strukovillakin oli joukko kappaleita valmiina. Tästä syntyi sittemmin Deti-yhtyeen ydinjoukko, joka keväällä 1987 julkaisi magizdatina esikoisalbuminsa Кесарево сечение (suom. keisarinleikkaus).
Deti sai tulikasteensa lavalla 30. lokakuuta 1987, kun se esiintyi Patriarhalnaja Vystavkan 10-vuotisjuhlissa Leningradin nuorisopalatsissa. Yhtye liittyi rock-klubiin ja esiintyi sen kuudensilla rock-festivaaleilla 1988. Detin suosio lähti hurjaan nousuun. Yhtye esiintyi maan suurimmilla areenoilla, kuten Lužnikissa Interchance-tapahtumassa 1989, ja yhtyeen musiikkivideota Все, я сказал esitettiin valtakunnallisessa televisiossa.
Maaliskuussa 1989 yhtye äänitti toisen albuminsa Дети (Deti suom. lapset) Moskovassa Sintezin studiossa. Seuraavana vuonna äänitys julkaistiin valtiollisella levymerkillä Melodiya. Deti keikkaili laajasti kotimaassaan ja Alankomaissa, sekä Ranskassa. Suosionsa huipulla yhtye kuitenkin hajosi 1991, mihin pääsyynä oli johtohahmon Kaporinin henkilökohtaiset ongelmat.

Musiikki

Deti oli parhaimmillaan lavalla. Yhtyeen lapsekas pukeutuminen ja yhtäältä humoristiset, toisaalta allegoriset sanoitukset erottivat heidät aikalaisistaan. Detin musiikissa voidaan havaita vaikutteita Beatlesilta ja muilta mersey-beat -yhtyeiltä, mutta kokonaisuus on sidoksissa aikaansa Neuvostoliiton viimeisinä vuosina. Deti oli nimensä mukaisesti avoimen naivistinen musikaalisesti ja lavaesiintyjänä.
Yhtyeen suurin hitti oli Все, я сказал. Muita suuren suosion saaneita kappaleita ovat Три аккорда, Кто это сделал, B-A-C-H ja Могилки.
Bathurst (Sierra Leone)

Historia

Bathurst perustettiin vuonna 1817 vapautettujen afrikkalaisten orjien majapaikaksi. Heidät toi Freetowniin Britannian Kuninkaalliseen laivastoon kuuluva West Africa Squadron.
John Phillips (muusikko)

John Edmund Andrew Phillips eli Papa John (30. elokuuta 1935 Parris Island, Etelä-Carolina – 18. maaliskuuta 2001) oli yhdysvaltalainen muusikko, joka tuli tunnetuksi The Mamas & the Papasin jäsenenä.

Yhtyeet

Phillipsin ensimmäinen menestynyt yhtye oli folk-yhtye The Journeymen. Sen hajottua luoviin erimielisyyksiin Phillips perusti yhtyeen The New Journeyman, jossa oli mukana hänen vaimonsa Michelle. Yhtyeeseen liittyivät myöhemmin Denny Doherty ja Cass Elliot. Yhtye otti nimekseen The Mamas & the Papas ja se nousi suureen suosioon vuosina 1965–1968. Phillips oli yhtyeen pääasiallinen lauluntekijä, ja hän kirjoitti myös Scott McKenzien hitin "San Francisco (Be Sure To Wear Flowers In Your Hair)" (1967).

Sooloura

Phillipsin ensimmäinen sooloalbumi Wolfking of L.A ilmestyi vuonna 1970. Hän vietti vuonna 1981 kuukauden vankeudessa huumausaineisiin liittyneestä rikoksesta tuomittuna ja julkaisi 1986 menestyskirjana omaelämäkertateoksensa Papa John. Hän oli mukana kirjoittamassa Beach Boysin listaykköshittiä "Kokomo".

Yksityiselämä

Monien lähteiden mukaan John Phillips oli yksi aikansa musiikkipiirien vaikuttajia, ja oli samoissa piireissä tai tunsi monia viihdealan Beverly Hillsin huippuja, kuten Beach Boysin Dennis Wilson, Jay Sebring, Sharon Tate, Roman Polanski, musiikkialalle haluava Charles Manson, Anita Pallenberg ja Robert Evans.     Eräs lähde mainitsee Phillipsin/Cassidyn piirin, ja että Phillips ja The Mamas and the Papasin Donny Doherty olisi olleet kutsutut Sharon Taten viimeisiksi jääneisiin juhliin.
Marita Duncker

Marita Wilhelmina Honkanen, o.s. Duncker, (26. toukokuuta 1903 Ähtäri – 16. elokuuta 1988 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija. Hän julkaisi kirjansa Marita Dunckerin nimellä.
Marita Dunckerin vanhemmat olivat Tikkurilan asemapäällikkö Henrik Gustaf Duncker ja Martha Charlotta Karolina Widbom. Hän oli naimisissa vuodesta 1947 August Honkasen kanssa.
Roukon koulu

Roukon koulu on yksi Valkeakosken alakouluista. Se sijaitsee kaupungin pohjoispuolella, Tyryn koulun vieressä. Roukon koulun rehtorina toimii Marika Semi.
Roukon koulu rakennettiin vuosina 1957–1958 ja otettiin käyttöön vuoden 1958 alusta. Kouluun valmistui ruokala vasta vuonna 2002.
Koulussa toimivat luokat 1–6, sekä esikoulu. Ensimmäisten ja toisten vuosiluokkien luokat ovat nykyään Tyryn koulussa tilanpuutteen takia. Roukon koulu on kevätlukukauden 2016 tyhjänä ja oppilaat ovat evakossa muun muassa Tyryn koululla, lukiolla ja Tietolan koululla.
Roukon koulun vanhempi puoli purettiin 2015, kun taas esikoulu palasi uudemmalle puolelle. Roukon koulun nimi vaihtuu vuonna 2019 muotoon Roukon yhtenäiskoulu.
The Air Is Heavy With Forevers

Kappaleet

1. "Fans & Lovers" - 4.41

2. "The Secret is Out" - 4.08

3. "Chase The Wind" - 4.40

4. "Hope is For the Beautiful" - 4.01

5. "Just Three Words" - 5.07

6. "The Grey Havens" - 3.31

7. "Every Night Different Lights" - 2.49

8. "Timelines and the Constant" - 4.25

9. "Where the Sun and the Sea Collide" - 5.14

10. "The Night Sky Brightened" - 3.46

11. "For All Seasons" - 5.06

Kokoonpano

Pirkka Huhtala - laulu, kitara

Jarno Hopponen - kitara

Jussi Ylipelkonen - basso

Eetu Raparanta - rummut

Tuotanto

Eetu Raparanta - miksaus, nauhoitus
Minerva Pappi - masterointi
Grzegorz Skrzecz

Grzegorz Skrzecz (s. 25. elokuuta 1957 Varsova) on entinen puolalainen nyrkkeilijä.
Skrzecz sijoittui Moskovan 1980 olympialaisten raskaassa sarjassa eli yli 81-kiloisissa sijoille 5–8. Hän voitti tansanialaisen W. Isanguran kehätuomarin keskeytyksellä ensimmäisessä erässä mutta hävisi puolivälierissä hallitsevalle olympiavoittajalle, Kuuban Teófilo Stevensonille tyrmäyksellä kolmannessa erässä.
Münchenin MM-kilpailuissa 1982 Skrzecz saavutti raskaassa sarjassa eli alle 91-kiloisissa pronssia. Myös Varnan EM-kilpailuissa 1983 hän saavutti raskaassa sarjassa pronssia. Los Angelesin 1984 olympialaisiin hän ei voinut osallistua itäblokin maiden boikotoinnin vuoksi.
Grzegorz Skrzeczin kaksosveli Paweł Skrzecz on myös nyrkkeilyn arvokisamitalisti.
Pyökkiorvokki

Ulkonäkö ja koko

Pyökkiorvokki kasvaa 10–15 cm korkeaksi. Juurakko on lyhyt ja pysty. Kasvi on lehtiruusukkeellinen. Lehden lehtilapa on 2–4 cm leveä ja saman pituinen, herttamainen ja nyhälaitainen. Lehden korvakkeet ovat korkeintaan 1 cm pituisia, kapeanpuikeita, ripsihampaisia, hampaat korvakkeiden leveytensä pituisia. Kukan verhiönlisäkkeet ovat hyvin lyhyitä. Teriö on 1,2–1,8 cm pitkä, terälehdet ovat kapeita, sinipunaisia, usein tyveltään tummempia ja ne eivät ole limittäin. Kukan pussimainen kannus on kapea, jokseenkin suora ja väriltään tumman sinipunainen. Pyökkiorvokki kukkii Suomessa touko-kesäkuussa.
Pyökkiorvokki muistuttaa suuresti metsäorvokkia (V. riviniana), jonka kanssa se myös voi risteytyä. Metsäorvokin terälehdet ovat hieman pyökkiorvokkia leveämpiä ja ovat limittäin. Lisäksi kukan kannus on vaalea ja verhiönlisäkkeet ovat isoja.

Levinneisyys

Pyökkiorvokkia tavataan Espanjan itäosista Italiaan, Kreikkaan ja Ukrainaan, ja pohjoisessa Tanskaan, Etelä-Ruotsiin ja Baltian maihin saakka. Lajia tavataan myös Britteinsaarilla ja Kaukasuksen alueella. Euroopan ulkopuolella pyökkiorvokkia tavataan muutamalla alueella Marokossa ja Algeriassa. Suomesta pyökkiorvokki löydettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1969 Ahvenanmaan Lemlandista ja hieman myöhemmin Maarianhaminasta. Nykyisin lajista tunnetaan kymmenkunta kasvupaikkaa, joista suurin osa on Lemlandin edustan saarilla. Koska lajia on hankala erottaa metsäorvokista, sillä saattaa olla myös löytämättömiä kasvupaikkoja. Suomessa pyökkiorvokki kasvaa levinneisyysalueensa äärirajoilla.

Elinympäristö

Pyökkiorvokki on tyypillinen kalkkipohjaisten rehevien lehtojen laji. Ahvenanmaalla kasvupaikat ovat pääasiassa pähkinäpensaikoissa. Ahvenanmaalla lajin suurimpana uhkana on kasvupaikkojen umpeenkasvu ja avohakkuut.
KNM Ellida (1849)

Valmistus

Sen köli laskettiin Hortenin laivastontelakalta telakkanumerolla 25 ja alus laskettiin vesille 1848. Aluksen ensimmäisenä päällikkönä oli Cordt Holtermann Valeur.

Palvelus

Alus oli Leithissä Skotlannissa kadettien koululaivana. KNM Nornen vastaanotti aluksen koululaivatehtävät vuotta myöhemmin. Alus myytiin 1866.
Janne Ankkanen

Janne Ankkanen oli Ola Fogelbergin piirtämä ja Jalmari Finnen kirjoittama sarjakuva, joka ilmestyi Suomen Kuvalehdessä lokakuusta 1917 tammikuuhun 1918. Kyseessä oli Suomen lehdistön ensimmäinen jatkosarjana ilmestynyt sarjakuva, joskaan ei ensimmäinen suomalainen sarjakuva.
Sarjassa kommentoitiin satiirin ja faabelin keinoin Suomen jännittyneitä yhteiskunnallisia oloja dramaattisena aikana. Sarjan päähenkilö, Janne Ankkanen -niminen antropomorfinen ankka oli kuvattu yleensä oman edun tavoittelijana, joka lietsoi epäjärjestystä – ja joutui monesti lopulta itse kärsimään toimintansa seurauksista. Sarjassa voitiin nähdä paljon viittauksia Suomen työväestön ja punakaartien levottomuuteen sisällissodan alla. Jalmari Finne tunnettiinkin porvarillisista mielipiteistään, sen sijaan Ola Fogelberg piirsi samanaikaisesti myös sosiaalidemokraattien Työmieheen ja Kurikkaan. Sarjassa kommentoitiin myös Suomen itsenäistymistä, sillä Janne Ankkanen nähtiin suunnittelemassa maalle lippua, vaakunaa ja kansallislaulua (Jannen suunnittelemassa Suomen lipussa oli tietenkin hänen oma kuvansa). Sisällissodan puhjetessa Suomen Kuvalehti lakkasi ilmestymästä ja Janne Ankkasen seikkailut päättyivät vain yhdentoista sarjan jälkeen. Sisällissodan päätyttyä sarja ei palannut lehteen, mutta sen sijaan pian ilmestyi 12-sivuinen sarjakuvakirja Janne Ankkanen sotajalalla, jossa Janne yllytti huonolla menestyksellä eri eläinryhmiä kapinaan vahvempiaan vastaan.
Fogelberg elvytti Janne Ankkasen hetkeksi vielä vuonna 1943 Kansan Kuvalehden sivuilla. Finne oli tuolloin jo kuollut, joten Fogelberg kirjoitti uudet tarinat itse. Uusissa seikkailuissaan Janne kommentoi lähinnä sota-ajan arkipäivään liittyviä erikoisuuksia, kuten säännöstelyä ja mustan pörssin kauppaa. Fogelbergin mielestä Disneyn vuonna 1934 lanseeraama hahmo Aku Ankka muistutti olemukseltaan ja äkkipikaiselta käytökseltään hämmästyttävästi Janne Ankkasta, mutta hän tajusi että kyse täytyi olla sattumasta eikä plagioinnista. Vuonna 1943 hän piirsikin sarjan, jossa Janne Ankkanen kohtaa sopuisasti kilpailijansa Aku Ankan.
Janne Ankkasesta julkaistiin vuonna 2011 postimerkki.
Reginald De Koven

Henry Louis Reginald De Koven (3. huhtikuuta 1859 Middletown – 16. tammikuuta 1920 Chicago) oli yhdysvaltalainen oopperasäveltäjä, kapellimestari ja musiikkikriitikko. Hän matkusti 1870-luvulla Eurooppaan ja opiskeli musiikkia Stuttgartissa, Firenzessä, Wienissä ja Pariisissa. Hän valmistui Oxfordin yliopistosta vuonna 1879. Hän ja librettisti Harry B. Smith kirjoittivat lukuisia operetteja, joista menestyneimmäksi muodostui vuoden 1890 Robin Hood. Vuonna 1902 De Koven perusti Washingtonin sinfoniaorkesterin. New Yorkissa hän toimi musiikkikriitikkona muun muassa Harper’s Weeklylle, New York Worldille ja New York Heraldille. Hän sävelsi Percy MacKayen librettoihin kaksi laajamittaista oopperaa, The Canterbury Pilgrims (1917) ja Rip Van Winkle (1920) sekä teki noin 400 laulua, joista tunnetuimpiin kuuluvat ”Oh, Promise Me” ja ”A Recessional”.
Broadcast Music Incorporated

Broadcast Music, Incorporated (BMI) on yksi kolmesta yhdysvaltalaisesta esitysoikeuksia valvovista järjestöistä ASCAPin ja SESACin ohella. Se kerää maksuja esitysoikeuksista ja jakaa ne rojalteina jäsenilleen eli musiikkiteollisuuden eri toimijoille. Vuonna 2009 BMI keräsi yli 905 miljoonaa dollaria ja jakoi 788 miljoonaa dollaria.
BMI perustettiin vuonna 1939 vaihtoehdoksi ASCAP:lle edustamaan muusikkoja, jotka eivät tuolloin olleet esitysoikeuksia valvovan järjestön piirissä. Nykyään BMI valvoo 6,5 miljoonan teoksen esitysoikeuksia ja sillä on yli 400 000 jäsentä.
BMI myös jakaa vuosittain palkintoja parhaille amerikkalaisille musiikintekijöille.
Viherlurikki

Koko ja ulkonäkö

Viherlurikin pituus on noin 16 cm ja paino 23–32 g. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä, alapuoli ja siiven alapeitinhöyhenet ovat kellanvihreät. Päälaki on himmeän siniharmaa, kyynärsiipien alapinnalla on kellanvalkea juova ja pyrstö on alapuolelta ja kärjestä keltainen. Nokka on oranssi, iiris oranssi tai keltainen ja koivet oranssit. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren yksilön nokka on ruskea, keltakärkinen.

Esiintyminen

Viherlurikki elää Salomonsaarten suurimmilla saarilla ja Bougainvillellä Papua-Uusi-Guineassa. Lajin populaation koko on arviolta enintään 50 000 yksilöä. Viherlurikki on tuntemattomista syistä johtuen taantunut.

Elinympäristö

Viherlurikit elävät pääasiassa vuoristometsissä, paikoin myös alempana. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pareittain tai hiljaisina pikku parvina. Ne lyöttäytyvät usein salomoninlurikkien seuraan.

Ravinto

Viherlurikit syövät ainakin kukkien siitepölyä ja mettä sekä mahdollisesti pehmeitä hedelmiä.
Timo Seikkula

Seuraura

Seikkula on Junkkarit HT:n oma kasvatti. Hän pelasi siellä täyden kauden miesten I-divisioonaa jo 16-vuotiaana kaudella 1994–1995. Seikkula teki runkosarjassa 44 ottelussa tehot 1+2=3. Kaudella 1995–1996 hän teki 41 ottelussa tehot 9+9=18. Pittsburgh Penguins varasi Seikkulan numerolla 238 NHL:n varaustilaisuudessa 1996. Hän on Jussi Jokisen ja Joni Puurulan lisäksi historian ainoa Junkkareista NHL:ään varattu pelaaja. Seikkula ei kuitenkaan ole pelannut Pohjois-Amerikassa.
Kaudeksi 1996–1997 Seikkula siirtyi Turkuun. Hän pelasi kauden suurimmaksi osaksi Kiekko-67:ssä, mutta tilille tuli myös neljä ottelua Turun Palloseuran A-nuorista. Seikkula teki Kiekko-67:ssä 43 ottelussa tehot 5+5=10, mutta joukkue putosi keväällä 1997 II-divisioonaan, kun I-divisioonan sarjakokoa supistettiin. Seikkulan ura jatkui kuitenkin I-divisioonassa, kun hän siirtyi paikallisvastustaja TuTon riveihin. Seikkula teki siellä 17 runkosarjaottelussa tehot 4+4=8. Hän pelasi samalla kaudella myös yhden SM-liigaottelun TPS:ssä ja keräsi debyytissään yhden syöttöpisteen. Seikkula vahvisti myös loppukevään 12 runkosarja- ja seitsemän playoff-ottelun ajan TPS:n A-nuoria, jotka voittivat Suomenmestaruuden keväällä 1998.
Seikkula jatkoi SM-liigauraansa Kalevan Pallossa kaudella 1998–1999. Kausi oli hänelle ainoa kokonainen SM-liigassa. Seikkula teki 52 runkosarjaottelussa tehot 3+8=11. KalPa kuitenkin teki kauden jälkeen konkurssin ja joutui pelaamaan seuraavalla kaudella kaksi sarjatasoa alempana Suomi-sarjassa. Seikkula palasi kaudeksi 1999–2000 I-divisioonaan ja siirtyi Kokkolan Hermekseen. Hän teki siellä 48 runkosarjaottelussa tehot 3+11=14. Kaudella 2000–2001 Seikkula jatkoi pelejään Mestiksessä Forssan Palloseuran riveissä.
Kaudeksi 2001–2002 Seikkula siirtyi Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue IK Oskarshamniin. Syksyllä 2003 hän kävi try-outilla Kajaanin Hokissa, mutta lähti joukkueesta jo ennen kauden 2003–2004 alkua saatuaan rahakkaamman sopimuksen Nyköpings Hockeyn joukkueesta. Seikkula teki HockeyAllsvenskanissa parhaillaan 20 (6+14) pistettä runkosarjassa kaudella 2004–2005. Hän teki koko sarjassa yhteensä 283 runkosarjaottelussa tehot 45+66=111. Vuodet 2008–2010 Seikkula pelasi Ranskan Ligue Magnusin Diables Rouges de Briançonissa. Hän voitti siellä vuonna 2010 French Cupin.
Syyskuussa 2010 Seikkula palasi kasvattajaseuraansa JHT:hen. Hän toimi kaudella 2010–2011 joukkueen varakapteenina ja kaudella 2011–2012 Seikkula nousi JHT:n kapteeniksi. SM-liigaotteluita hän pelasi yhteensä 53 kahden kauden aikana ja pelasi urallaan lähinnä Suomen ja Ruotsin alemmilla sarjatasoilla, kunnes lopetti Suomi-sarjan JHT:n pelaajana 2014. Hän on ollut sen jälkeen saman joukkueen apuvalmentajana.
Pekka Haukijärvi

Pekka Haukijärvi (s. 13. joulukuuta 1953) on lahtelainen amatöörikitaristi.  Hän soittaa Hauki Blues Band -nimisessä yhtyeessä, joka on toiminut eri kokoonpanoilla vuodesta 1979 lähtien. Haukijärven aiempia yhtyeitä ovat mm. Nexus (Lahti, 1979-83) ja Manalan Lautturit (Kuhmoinen, 1970-72). Lisäksi Haukijärvi on vaikuttanut pitkään Bottleneck Duo:ssa yhdessä Ismo Haaviston kanssa.
Haukijärvi on toiminut myös Lahden Blues Mafia ry:n puheenjohtajana vuodesta 2001 ja useana vuonna Lahden Grand Blues Festival-tapahtuman promoottorina.
Espanjalainen ratsu

Espanjalainen ratsu on siirrettävä puolustuseste sodankäynnissä. Sen keskiaikainen versio muodostui puukehikosta tai pelkästä tukista, johon oli kiinnitetty rautaisia tai puisia piikkejä tai oikeita keihäitä. Estettä käytettiin pääasiallisesti ratsuväen torjumiseen. Sen englannin- ja ranskankielinen nimi on cheval de frise, joka tarkoittaa sananmukaisesti friisiläishevosta. Friisit, joilla ei juuri ollut omaa ratsuväkeä, käyttivät paljon tällaisia esteitä. Nykyään esteessä käytetään piikkilankaa.
Lovejoy

Suomennetut kirjat

Lovejoy-kirjoista on käännetty suomeksi Legioonalaisen kulta, Graalin malja sekä Juudaksen liitto. Kirjat julkaisi Book Studio.
Kirjojen kerronta on minä-muodossa, ja usein Lovejoy puhuu suoraan lukijalle. Toisinaan tyyli on varsin suorasukaista.
Juoni alkaa usein jostakin antiikkialalla arkiselta näyttävästä tapahtumasta tai sattumasta, joka tapahtuu jonkin toisen asian yhteydessä. Juonien kehittely muistuttaa salapoliisiromaaneita tapahtumien syy-yhteyksien lopulta paljastuessa. Juonen kuljetus on juuri näiden varassa itse motiivin, antiikkiesineiden, ollessa taustalla vaikuttava voima joka aiheuttaa henkilöiden teot. Kerrontaa keventää kuiva huumori ja toisaalta humoristinen kyynisyys.

Televisiosarja

Brittiläinen Lovejoy-televisiosarja perustuu romaaneihin. Sarjaa tehtiin yksi kausi vuonna 1986, minkä jälkeen se oli viisi vuotta tauolla. Sarjaa jatkettiin viiden tuotantokauden verran vuosina 1991–1994 suunnilleen saman näyttelijäkaartin voimin. Tuolloin sarjan tyyliä muutettiin leppoisammaksi. Suomessa sarjaa on esitetty viimeksi uusintoina TV1:ssä. Suomessa ei ole esitetty sarjan kahta erikoisjaksoa, jotka kuitenkin löytyvät DVD-levyiltä.
Sarjan päähenkilö on Lovejoy, East Angliassa asuva antiikkikauppias. Jaksojen juonet pyörivät yleensä harvinaisten ja toisinaan laittomien antiikkiesineiden ympärillä. Sarjan erikoinen romaaneista mukailtu kerronnallinen ratkaisu on se, että päähenkilö puhuu usein suoraan kameralle, ja kun tämä yhdistetään sarjan edetessä melkein yliluonnolliseksi yltävään vaistoon antiikkiesineiden suhteen, hahmon voi nähdä eräänlaisena maanläheisenä "supersankarina". Lovejoyn etunimeä ei myöskään koskaan mainita.
Lovejoyn uskollisina apureina toimivat lähes kaikissa jaksoissa Tinker Dill ja Eric Catchpole. Eric Catchpole vetäytyy viidennen tuotantokauden aikana "muihin maisemiin" työskentelemään setänsä pubissa, mutta hän palaa näyttäytymään kuudennen tuotantokauden viimeisessä jaksossa, johon sarja päättyy. Tinker esitellään majurina tai kersanttina tilanteesta riippuen, eikä häntä estä koskaan mikään juomasta lasillista giniä. Tinkerin mukana kulkee aina myös taskumatti, joka on yllättävän usein tyhjä. Eric puolestaan on sarjan koominen sivuhahmo, joka keventää jaksojen tunnelmaa epäonnistumisillaan ja yllättävillä tempauksillaan. 
Lovejoylla on läheinen ja jännitteinen suhde Phyllis Loganin esittämän Lady Jane Felshamin kanssa, vaikka heistä ei koskaan paria tulekaan. Aristokraattinen Lady Jane edustaa täysin Lovejoyn renttumaista vastakohtaa, ja tämä eroavaisuus luo kutkuttavan kontrastin erilaisille tilanteille. Lovejoyta voidaan jaksojen perusteella pitää naistenmiehenä, mutta suhde Lady Janeen ei muutu fyysiseksi. Vuorotellen sekä Lovejoy että Lady Jane ovat kuitenkin mustasukkaisia toistensa partnereista ja tekemisistä.