Dominanttiseptimisointu

Dominanttiseptimisointu eli huippu­neli­sointu on septimisointu eli nelisointu, jonka pohja­sävelenä on duuri- tai mollisävellajin viides sävel, dominantti eli huippusävel. Sekä duurissa että harmonisessa mollissa dominantti­septimi­soinnun muodostavat pohja­sävelen lisäksi suuri terssi, puhdas kvintti ja pieni septimi. Laajemmassa mielessä dominantti­septimi­sointu on mikä tahansa rakenteeltaan vastaava sointu, jossa on suuri terssi, puhdas kvintti ja pieni septimi. Tällainen sointu voidaan käsittää duuri­kolmi­soinnuksi, johon on lisätty septimi.
Dominantti­septimi­sointu on tonaalisessa musiikissa vanhastaan tärkein kaikista septimi­soinnuista ja samalla toonikan kolmi­soinnun eli peruskolmisoinnun ohella sävellajin tärkein sointu. Se esiintyy länsi­maisessa musiikissa lähes yhtä usein kuin dominantin kolmisointu.
Populaari­musiikin sointu­merkinnöissä dominantti­septimi­sointu merkitään lisäämällä pohja­sävelen nimen jälkeen ylä­indeksi "7". Esimerkiksi G⁷ tarkoittaa C-duurin dominantti­septimi­sointua, jonka pohja­sävel on G ja jossa sen lisäksi esiintyvät sävelet H, d, ja f. Sointuanalyysissä dominantti­septimi­soinnulle, jonka pohja­sävelenä on sävel­lajin dominantti, käytetään merkintää V⁷.

Soinnun käännökset ja muunnelmia

Muiden sointujen tavoin dominanttiseptimisointukin esiintyy usein myös käännöksinä, jotka voidaan ajatella muodostettavan siirtämällä sen alimmat sävelet oktaavia korkeammalle. Tämän soinnun käännöksiä nimitetään myös sen mukaan, missä kohdassa sen alimmasta sävelestä luettuna esiintyy kaksi asteikon peräkkäistä säveltä. Niinpä sen ensimmäistä käännöstä (esimerkiksi H-D-F-G) sanotaan myös kvinttisekstisoinnuksi, toista käännöstä (D-F-G-H) terssikvarttisoinnuksi ja kolmatta käännöstä (F-G-H-D) sekuntisoinnuksi.
Varsin usein jätetään dominanttiseptimisoinnusta sen kvintti pois, mikä ei oleellisesti muuta soinnun luonnetta. Myös duurin tai mollin VII asteen sointu, joka on vähennetty kolmisointu, käsitetään usein eräänlaiseksi vaillinaiseksi dominantti­septimi­soinnuksi, vajaa­soinnuksi josta pohjasävel on jätetty pois.
Toisinaan dominanttiseptimisointuun lisätään vielä viides sävel, jolloin saadaan viisisointu, dominanttinoonisointu.

Luonne ja merkitys

Toisin kuin kolmi­soinnut, dominantti­septimi­sointu on luonteeltaan riita­sointu eli dissonanssi. Siinä esiintyy dissonoiva intervalli toisaalta pohja­sävelen ja septimin, toisaalta myös terssin ja septimin välillä; viimeksi mainittu intervalli on vähennetty kvintti, joka soinnun eräissä käännöksissä vastaa yli­nouseva kvartti eli tritonus. Klassisen soinnutusopin mukaan tällaiset dissonoivat intervallit on purettava tiettyjen sääntöjen mukaan niin, että ne johtavat konsonoivaan sointuun.
Sävellajin dominantti­soinnulle ominaista on sen dynaaminen, tonaalista ja harmonista jännitystä luova luonne. Se pyrkii purkautumaan toonikasointuum, joka sen sijaan on luonteeltaan staattinen ja pysäyttävä ja johon sävellykset ja niiden osat tyypillisesti päättyvätkin. Dominantti­septimi­sointu esiintyykin toonika­soinnun edellä myös kadensseissa.
Dominantti­septimi­soinnun terssi on sävel­lajin johtosävel, jolla on voimakas taipumus edetä perus­säveleen eli toonikaan. Esimerkiksi C-duurin dominantti­septimi­sointu on G⁷, jonka terssi, H, on C-duurin johto­sävel. Myös soinnun septimillä on erään­lainen ylä­johto­sävelen luonne, sillä se johtaa sitä puoli­askelen verran alempana olevaan asteikon kolmanteen säveleen (edellä mainitussa soinnussa septimi on F, joka siis johtaa duuri­asteikon kolmanteen säveleen, E:hen). Tämä yhdessä sen sen kanssa, että jo dominantti­kolmi­soinnulla on pyrkimys purkautua toonika­sointuun, on johtanut siihen, että dominantti­septimi­sointu ja sitä seuraava toonika­sointu yhdessä muodostavat luontevan lopukkeen, joka säännöllisesti esiintyy sävellyksen tai sen osan lopussa. Tämä alku­peräinen käyttö­tapa on toisaalta tehnyt mahdolliseksi harhauttaa kuulijaa harha­lopukkeen avulla, jossa dominantti­septimi­sointua seuraakin poikkeuksellisesti sävel­lajin kuudennen asteen sointu. Dominantti­septimi­sointu voi esiintyä myös osana kvinttiympyrän mukaisesti etenevää sointu­kulkua (VI - II - V - I), jossa sitä edeltää supertoonikan sointu. Tämä on yleistä muun muassa jazzpianomusiikissa.
Rock- ja muussakin populaari­musiikissa sointu­kulku noudattaa usein niin sanottua blueskaavaa. Tällöin sävellajin V asteen sointu on lähes aina dominantti­septimi­sointu, toisin sanoen duuri­kolmi­sointu, johon on lisätty pieni septimi, ja usein myös IV asteen sointuun lisätään pieni septimi, kun taas toonika- eli I asteen sointu on useimmiten pelkkä duuri­kolmi­sointu. Tyypillisiä esi­merkkejä ovat Bill Haleyn Rock Around the Clock ja Chuck Berryn Fanny Mae. Sitä vastoin esimerkiksi Chuck Berryn kappaleessa Back in the U.S.A ja Loggins and Messinan kappaleessa Your Mama Don't Dance toonika­sointuunkin on lisätty pieni septimi. Tämä olikin yleistä rock­musiikin ensimmäisten 15 vuoden aikana, mutta kuulostaa nykyisin jossakin määrin "retro­spektiiviseltä". Muita esimerkkejä kappaleista, joissa toonika­sointuun on lisätty pieni septimi, ovat Little Richardin Lucille, Beatlesien I Saw Her Standing There, Harry Nilssonin Coconut, Jim Crocen You Don't Mess Around With Jim ja The Drifters-yhtyeen On Broadway. Chuck Berryn kappaleessa Rock and Roll Music esiintyy dominantti­septimi­soinnun kaltainen sointu sekä sävellajin I, IV että V asteen sointuna.

Välidominanttisoinnut

Käyttämällä sävel­lajiin varsinaisesti kuulumattomia kromaattisia muunnesäveliä voidaan sävellajin muillekin kuin V asteelle muodostaa dominantti­septimi­soinnun kaltainen sointu, jota sanotaan väli­dominantti­soinnuksi. Yleisin tällainen sointu on ns. dominantin dominantti (V7/V), sävellajin II asteen septimi­sointu, jossa terssi on korotettu. Tämä sointu pyrkii purkautumaan sävel­lajin varsinaiselle dominantti­soinnulle samaan tapaan kuin dominantti­sointu purkautuu toonika­soinnulle.
Välidominantti­soinnun aikana soinnun pohja­sävel saa ainakin hetkeksi ikään kuin dominantin ja sitä kvinttiä alempana oleva sävel toonikan luonteen. Usein tämä sävelten luonteen vaihtuminen on aivan tilapäistä, mutta dominantti­septimi­soinnulla on suuri merkitys myös modulaatioissa eli sävellajin vaihdoksissa. Tällöin tätä sointua ei sen voimakkaan tonaalisen tehon vuoksi yleensä kuitenkaan käytetä vielä sävel­lajista toiseen siirryttäessä, vaan vasta siirtymisen jälkeen uuden sävel­lajin vakiinnuttamiseksi.
Nämä dominantti­septimi­soinnun käyttötavat ovat klassiselta kaudelta saakka olleet erittäin yleisiä, ja soinnusta on kehitetty useita muunnelmia kuten laajennettu (V/V/V) ja korvattu (♭V7/V) dominanttisointu.

Ylinousevat sekstisoinnut

Dominantti­septimi­sointu on enharmonisesti saman­lainen kuin ylinouseva sekstisointu, jossa sen septimi on korvattu ylinousevalla sekstillä. Tällainen sointu tunnetaan nimellä saksalainen seksti­sointu. Esimerkiksi sävelet G, H, D ja F tai Fis, Ais, Cis ja E muodostavat dominantti­septimi­soinnun, sävelet G, H, D ja Eis tai Ges, B, Des ja E sen sijaan saksalaisen seksti­soinnun.
Saksalainen seksti­sointu esiintyy yleensä vain sävellajin alennetun II tai VI asteen sointuna. Siinä kaikki muut sävelet paitsi terssi sekä mollissa VI asteen saksalaisen seksti­soinnun pohja­sävel ovat sävellajin kannalta muunnesäveliä. Esiintyessään II asteen sointuna se purkautuu sävellajin toonikasointuun (esimerkiksi C-duurissa: Des-F-As-H => C-E-G-C ja c-mollissa: Des-F-As-H => C-Es-G-C), VI asteen sointuna esiintyessään dominantti­kolmi­sointuun (esimerkiksi C-duurissa tai c-mollissa: As-C-Es-Fis => G-H-D-G).
Jos myös soinnun kvintti korvataan sitä enharmonisesti vastaavalla kaksin­kertaisesti yli­nousevalla kvartilla, saadaan niin sanottu englantilainen seksti­sointu (esimerkiksi Des-F-Gis-H).

Harmoninen septimisointu

Harmoninen septimi­sointu on neli­sointu, jossa sävelten taajuuksien suhteet ovat 4:5:6:7. Soita Tällaista sointua ei esiinny puhtaasti viritetyllä duuri- tai muulla diatonisella tai edes kromaattisella asteikolla, kuten ei yleensäkään sellaisia intervalleja, joissa taajuuksien suhteissa esiintyisi tekijänä luku 7. Sen sijaan tämän soinnun sävelet esiintyvät kyllä kahta oktaavia alemmaksi siirretyn pohja­sävelen harmonisessa yläsävelsarjassa.
Dominantti­septimi­sointu käsitetään usein eräänlaiseksi harmonisen septimi­soinnun likiarvoksi. Tämä perustuu siihen, että puhtaasti viritetyllä asteikolla varsinaisen eli V asteen dominantti­­septimi­­soinnun sävelten taajuuksien suhde on 36:45:54:64, kun taas I asteen kolmi­­soinnulla, kun siihen on lisätty pieni septimi, vastaava suhde on 20:25:30:36. Soita,, ja kummatkin suhteet ovat varsin lähellä suhdetta 4:5:6:7 (lavennettuna 20:25:30:35 tai 36:45:54:63).
Harmonisessa septimisoinnussa esiintyvää välistä intervallia, jossa taajuuksien suhde on 4:7, nimitetään myös luonnonseptimiksi. Sentteinä (oktaavin 1200:sosina eli puoliaskelen sadasosina) ilmaistuna harmoninen septimi on 968,8 c. Täten se sattuu suuruudeltaan tasavireisen suuren sekstin (900 c) ja pienen septimin (1000 c) väliin, mutta lähemmäksi jälkimmäistä. Jos tämän intervallin alempi sävel on C, sattuu siis ylempi sävel A:n ja B:n väliin, mutta selvästi lähemmäksi B:tä.

Sointukulut ja purkautuminen

Dominanttiseptimisointu purkautuu yleensä siten, että sen terssi ja kvintti eli sävellajin johtosävel ja supertoonika, purkautuvat toonikasävelelle, kun taas soinnun septimi eli sävellajin subdominantti purkautuu sävellajin kolmannelle sävelelle eli mediantille, joka on samalla toonikasoinnun terssi. Myös soinnun pohjasävel purkautuu yleensä bassossa esiintyessään sävellajin toonikasävelelle, mutta muissa asemissa esiintyessään se pysyy yleensä ennallaan.