Blue Öyster Cult (albumi)

Taustaa

Yhtyeen esiaste Soft White Underbelly oli perustettu New Yorkissa vuonna 1967. Mukana varsinaisesta tunnetuksi tulleesta kokoonpanosta olivat tuolloin kitaristi Donald Roeser, rumpali Albert Bouchard ja kosketinsoittaja-kitaristi Allen Lanier. Manageriksi yhtyeelle tuli rock-toimittaja/tuottaja/lyyrikko Sandy Pearlman, joka alkoi hoitaa yhtyeen asioita yhdessä ystävänsä, toimittaja/sanoittaja Richard Meltzerin kanssa. Yhtyeen musiikki oli alun perin The Doors -henkistä, länsirannikon psykedeelisestä soundista vaikutteita ottavaa rockia. Elektra-levy-yhtiö kiinnostui yhtyeestä ja tarjosi sille levytyssopimuksen, mutta nauhoituksista huolimatta albumia ei julkaistu ja yhtiö tiputti yhtyeen listoiltaan. Vokalisti-kitaristi Eric Bloomin tultua mukaan vuonna 1969 suunta muuttui enemmän perus-rockiin ja kokoonpanon nimi vaihtui Oaxacan kautta Stalk Forrest Group-nimiseksi. Kokoonpano vakiintui vuonna 1970 kun basistiksi tuli Albert Bouchardin veli Joe Bouchard ja seuraavana vuonna yhtye sai lopulta levytyssopimuksen Columbia Recordsilta. Yhtiön tuottaja Murray Krugman oli etsiskellyt Black Sabbath -tyylistä yhtyettä ja näki yhtyeessä nämä mahdollisuudet. Nimi tosin vaihtui vielä kerran, tällä kertaa Sandy Pearlmanin ehdotuksesta Blue Öyster Cultiksi.

Albumin nauhoitukset ja materiaali

Albumi nauhoitettiin lokakuussa 1971 David Lucasin Warehouse-studioilla New Yorkissa. Lucas oli nauhoittanut yhtyeen demon, jolla se sai sopimuksen Columbialta. Albumin tuottajina toimivat Murray Krugman, Sandy Pearlman ja Lucas. Kappaleet ovat pääosin yhtyeen jäsenten säveltämiä yhdessä Pearlmanin ja Richard Meltzerin kanssa. Sanoituksellisesti kappaleet keskittyvät populaarikulttuurin eri ilmiöihin, yhtyeelle tyypillisiksi tuleviin tieteis-aiheisiin sekä muihin "salaperäisiin" ilmiöihin. Musiikillinen suuntaus on hard- ja heavy rockissa sekä vaikutteita on havaittavissa myös psykedelisestä ja blues-vaikutteisesta rockista. 
Avauskappaleena on nopeatempoinen hard rock-kappale "Transmaniacon MC", joka viittaa moottoripyöräjengeihin (MC = motorcycle club). Kappaleessa sivutaan kuuluisaa vuoden 1969 Altamontin ilmaisfestivaalia, jossa Hell's Angels -ryhmä käyttäytyi väkivaltaisesti yleisöä kohti. 
Southern rock-henkinen, erikoisesti nimetty "I'm on the Lamb, But I Ain't No Sheep", kertoo ilmeisesti Kanadan ratsupoliiseista, tosin sanoituksesta löytyy viitteitä myös sadomasokismiin. Musiikillisesti kappaleen riffi pohjautuu Jimi Hendrixin "Hey Joe"-kappaleen kitarakuvioon. Kappale nauhoitettiin uudestaan erilaisella sovituksella ja "The Red & The Black"-nimisenä seuraavalle Tyranny and Mutation-albumille. Yhtye esitti kappaletta jo vuonna 1969, kun se toimi vielä Soft White Underbelly-nimisenä.
"Then Came the Last Days of May" on Donald Roeserin säveltämä ja laulama blues-henkinen balladi. Sanoitus perustuu tositapahtumaan, jossa kolmea opiskelijaa ammuttiin huumekaupan yhteydessä Tucsonissa.
"Stairway to the Stars" on nopeatempoinen hard rock-kappale "Transmaniacon MC":n tyyliin ja viittaa ilmeisesti rock-tähteyteen ja sen lieve-ilmiöihin. Kappaleesta tuli myöhemmin avausnumero yhtyeen konsertteihin. 
Sitä seuraava "Before the Kiss (A Redcap)" (alun perin nimeltään "Conry's Bar") perustuu tositapahtumaan Conry's Bar-nimisessä baarissa, jossa kappaleen sanoittaja Sandy Pearlman todisti tapahtumaa, jossa barbituraatti (a redcap) vaihtoi omistajaa suudelman välityksellä. Musiikillisesti kappale kulkee raskaan riffin ja tuplakitaroinnin myötä sisältäen "humppa"-henkisen väliosan. 
Joe Bouchardin "Screams" on psykedelis-vaikutteinen ja "hämärä"-tunnelmallinen ja Bouchardin mukaan kappale kertoo hänen muutostaan New Yorkiin ja liittymisestään rock-yhtyeeseen. 
Samaa linjaa jatkaa The Doors-henkinen "She's as Beautiful as a Foot". Kappaleen alkuperäinen nimi oli ollut "He's as Beautiful as a Foot" ja sen on kerrottu kertovan yhtyeen alkuaikojen laulajasta Les Braunsteinista, joka tosin on kiistänyt tämän. 
"Cities on Flame with Rock and Roll" on vuosien aikana kohonnut yhtyeen tunnushymniksi ja yhdeksi sen suurimmista klassikoista. Kappaleen laulajan Albert Bouchardin mukaan sen inspiraationa ovat olleet etenkin Black Sabbathin "The Wizard" -kappale (samanhenkinen pääriffi), MC5:n "Motor City is Burning" (sanat) ja King Crimsonin "21th Century Schizoid Man" (rakenne). Kappaleen alkuperäinen nimi oli ollut "Siren Singalong".
Yhtyeen ja Pearlmanin säveltämä "Workshop of the Telescopes" on keskitempoinen hard rock-kappale, jonka tähtitiede-aiheiset sanat viittavat ilmeisesti Pearlmanin Imaginos-teokseen ja ihmiskunnan tutkimiseen. 
Albumin päättää kevyempi, country-henkinen "Redeemed", jonka sanoitti ja möi yhtyeelle laulaja-lauluntekijä Harry Farcas. Kappaleen alkuperäinen nimi oli "Sir Rastus Bear".
Vuoden 2001 remasteroidussa CD-versiossa on neljä bonus-kappaletta, jotka ovat peräisin vuonna 1969 Columbia-yhtiölle tehdystä demosta, jonka yhtiö kuitenkin tuolloin vielä hylkäsi.

Albumin julkaisu ja vastaanotto

Blue Öyster Cult julkaistiin tammikuussa 1972. Kannessa on mustavalkoinen maalaus avaruudessa olevasta "huoneistosta" ja kuvassa näkyy myös yhtyeen symboliksi muodostunut koukun ja ristin, eli Kronoksen, symboli. Kannen suunnitteli Bill Gawlick. Singlenä julkaistiin kappale "Cities on Flame with Rock and Roll", joka sai jonkin verran soittoaikaa New Yorkin radioasemilla. Albumin myötä yhtye pääsi kiertueelle isompien artistien, kuten Alice Cooper, The Byrds ja Mahavishnu Orchestra, kanssa. 
Albumi ja single eivät menestyneet listoilla kovinkaan vahvasti, mutta kriitikot ottivat albumin positiivisesti vastaan: Rolling Stone-lehden Lester Bangs kirjoitti yhtyeen olevan "New Yorkin ensimmäinen kunnolla rokkaava ryhmä" ja ennusti yhtyeelle pitkää uraa. Circus-lehti nimesi albumin "ehkäpä 1970-luvun parhaaksi levyksi" ja Village Voicen Robert Christgau sanoi albumin olevan "tiukin ja musikaalisin paketti sitten The Whon Who's Next-albumin.
Myös nykypäivän kriitikot arvostavat albumia; Allmusic-sivuston arvostelija kehuu yhtyeen aikaansaamaa, tarvittaessa "kolmen kitaran voimaa" ja onnistuneita sanoituksia ja riffejä. Sputnik Music-sivuston kriitikko puolestaan sanoo albumia "hienoksi debyytiksi Amerikan Black Sabbathilta" ja internet-kriitikko Mark Prindle kehuu albumin "siistejä riffejä ja epätodellisia sanoituksia".