google/wiki40b huggingface dataset:
Rumiko Takahashi

Uran alku ja läpimurto

Takahashin ura lähti nousuun 1978, kun hän voitti kotimaassaan Shonen Sunday - lehden uusien sarjakuvataiteilijoiden kilpailun. Takahashi työskenteli ensin Kazuo Umezun apulaisena. Hänen ensimmäinen oma pitkä sarjansa oli Urusei yatsura, jonka julkaiseminen Shōnen Sunday -lehdessä alkoi 1978. Komediasarja kertoo nuoren miehen rakkaudesta avaruusolentoon. Urusei yatsurasta on tehty 195-osainen televisiosarja ja kuusi anime-elokuvaa, joista Beautiful Dreamer – Vastustamattomat olennot (1984) on julkaistu myös suomeksi tekstitettynä. Kaksi ensimmäistä elokuvaa on ohjannut Mamoru Oshii.

Kansainvälinen menestys

Laajimmin tunnettu lienee 38 taskukirjana julkaistu Ranma ½ -sarja. Se oli yksi keskeisistä sarjoista mangan läpimurrossa Eurooppaan ja oli suosittu myös Yhdysvalloissa. Sarjasta tehty anime oli myös suosittu kansainvälisesti.
Komediallinen taistelusarja kertoo nuoresta miehestä nimeltä Ranma Saotome. Ranma on saanut kiinalaiseen taikalähteeseen pudotessaan kirouksen, jonka vuoksi hän muuttuu kylmän veden vaikutuksesta naiseksi. Kuuma vesi muuttaa hänet takaisin mieheksi. Sarjaa kuljettavat tästä syntyvät tilanteet sekä se, että Ranma on kihlattu Tendon perheen Akane-tyttärelle, mistä syntyy lisää sotkuja.

Tyyli

Takahashin sarjojen keskeisiä aineksia ovat fantasia, monenlaiset henkiolennot ja itämaisten taistelulajien mestarit. Tarinoita kuljettavat eteenpäin romantiikka ja slapstick- sekä tilannehuumori. Shōnen-mangalle tyypilliseen tapaan mieslukijoita "lahjotaan" ajoittain alastonkohtauksilla esimerkiksi kylpylöissä. Takahashia on kritisoitu sarjojen loppuratkaisujen epämääräisyydestä ja tarinan heikosta kuljetuksesta hahmojen ollessa sinänsä persoonallisia.
Hänen viimeisin pitkä sarjansa, keskiaikaiseen Japaniin sijoittuva fantasiatarina Inuyasha on 558 lukua pitkä. Sen viimeinen luku julkaistiin 2008. Pitkien sarjojen lisäksi Takahashi on julkaissut lukuisia lyhyitä töitä. Vuonna 2009 hän alkoi työstää uutta sarjaansa Rinne, jossa Sakura-niminen tyttö yhdessä Rinne-nimisen luokkatoverinsa kanssa auttavat kummituksia tuonpuoleiseen. Sarja on Takahashin tavalliseen tyyliin sekoitus toimintaa, huumoria ja romantiikkaa. Ensimmäinen osa ilmestyi Suomessa 2010. Sarjan suomentaminen  kuitenkin lopetettiin osan 14 jälkeen kustantajan lopetettua mangapokkareiden suomentamisen.
Owen D. Young

Owen D. Young (1874–1962) oli yhdysvaltalainen juristi ja liikemies. Hän toimi General Electric -yhtiön pääjohtajana 1920- ja 1930-luvuilla. Hän toimi puheenjohtajana sotakorvauskomiteassa, jonka tehtävänä oli 1920-luvun lopussa järjestää uudelleen Saksan sotakorvaukset. Maksuohjelmaa nimitetään Youngin suunnitelmaksi.
Young toimi asiananajana vuoteen 1912, jolloin hänet nimitettiin General Electricin päälakimieheksi. Vuodesta 1922 vuoteen 1939 hän oli yhtiön pääjohtaja. Vuonna 1919 hän organisoi Radio Corporation of America (RCA) -yrityksen toimimaan alan yhdysvaltalaisten yritysten yhteenliittymänä. Hän oli 1920-luvun alussa asiantuntijajäsenenä komiteassa, joka järjesti Saksan sotakorvausten maksamista ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Työtä jatkettiin 1920-luvun lopussa, jolloin laadittiin jatkokehitelmä vuoden 1924 Dawesin suunnitelmalle. Tämä vuonna 1929 valmistunut Youngin suunnitelma pienensi Saksalta vaadittuja sotakorvauksia ja muodosti varojen siirtoa varten erityisrahalaitoksen Bank for International Settlements (BIS).
Limanpapu

Ulkonäkö ja koko

Limanpapu kasvaa joko 30–90 cm korkeana pensaana tai 2–4 m pitkinä köynnöksinä. Lehdet ovat kolmilehdykkäiset. Kukat ovat valkeat tai violetit. Juuret voivat tunkeutua kahden metrin syvyyteen.

Alkuperä ja levinneisyys

Limanpapu elää luonnonvaraisena Guatemalassa, Meksikossa ja Perussa. Siitä on jalostettu monia lajikkeita joita viljellään laajalti tropiikissa. Monet niistä menestyvät vuoristossa mutta jotkut pärjäävät myös merenpinnan tason kuumuudessa. Toiset genotyypit vaativat kukkiakseen 11-12.3 tunnin päivän, toiset kukkivat olipa päivän pituus mitä vain 9 ja 18 tunnin väliltä.

Ravintoarvo

Limanpapuja kerätään ruoaksi sekä kesken kasvun (vihreinä palkoina) että kypsinä (vaaleankeltaisina). Ne pitää aina keittää, sillä raa'oissa pavuissa on myrkkyä. Kuivia papuja liotetaan ennen keittämistä. Kiinassa limanpapuja käytetään myös idätettyinä.
Limanpavussa on vähemmän proteiineja kuin tarhapavussa, mutta proteiinit ovat helpommin imeytyviä, lysiinipitoisuus korkeampi eikä raakojen papujen myrkky ole eläinkokeiden mukaan yhtä vaarallista.
Käsipallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1999

Vuoden 1999 naisten käsipallon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Tanskassa ja Norjassa 29. marraskuuta – 12. joulukuuta. Kilpailuihin osallistui 24 joukkuetta. Mestaruuden voitti Norja, hopealle sijoittui Ranska ja pronssia sai Itävalta. Turnauksen parhaat maalintekijät olivat 67 maalia tehneet Saksan Grit Jurack  ja Romanian Carmen Amariei. Tähdistöjoukkueeseen valittiin norjalaisista Cecilie Leganger ja Kristine Duvholt sekä Itävallan Ausra Fridrikas, Ranskan Nodjialen Myaro, Makedonian Indira Kastratović, Unkarin Dóra Lőwy ja Tanskan Tonje Kjærgaard.

Loppuottelu

Norja – Ranska 25–24

Pronssiottelu

Itävalta – Romania 31–28

Norjan kultamitalijoukkue

Heidi Tjugum, Cecilie Leganger, Jeanette Nilsen, Tonje Larsen, Kjersti Grini, Ann Cathrin Eriksen, Susann Goksør Bjerkrheim, Else-Marthe Sørlie, Sahra Hausmann, Mia Hundvin, Mette Davidsen, Trine Haltvik, Kristine Duvholt, Birgitte Sættem, Elisabeth Hilmo, Marianne Rokne.
Berijan tarhat

Berijan tarhat on Unto Parvilahden (ent. Boman) 1957 Otavan kustantamana julkaistu muistelmateos vankeudestaan Neuvostoliitossa. Nimi viittaa sisäasiainkansankomissariaatti NKVD:n johtajaan Lavrenti Berijaan.

Kirjan tausta

Unto Parvilahti pidätettiin 2. syyskuuta 1944 hänen mukaansa ilmiantojen perusteella, jotka liittyivät
hänen toimintaansa suomalaisessa Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonassa. 
Liittoutuneiden valvontakomission määräyksestä ja sisäministeri Yrjö Leinon myötävaikutuksella hänet   
kuljetettiin 21. huhtikuuta 1945 Helsingissä Valtiollisen poliisin tiloihin ja edelleen Valvontakomission hallussa olleelle Malmin lentokentälle. Sieltä hänet muiden samalla kertaa kaapattujen henkilöiden (Leinon vangit) kanssa lennätettiin kahdella DC-3-lentokoneella Leningradin kautta Moskovaan ja kuljetettiin edelleen useiden vankiloiden kautta vankileireille ns. Gulagiin. 
Parvilahti sai 7. joulukuuta 1945 tiedon viiden vuoden vankeusrangaistuksestaan, joka päättyi 23. huhtikuuta 1950. Rangaistusajan päätyttyä hänet vapauttamisen sijasta vietiin vankijunaan. Junamatkan jälkeen Gorkin kaupungissa hänelle ilmoitettiin karkotuksesta Siperiaan. Josif Stalinin kuoleman jälkeisessä ilmapiirissä hän vapautui kesäkuussa 1954 ja pääsi palaamaan Suomeen 12. joulukuuta samana vuonna.

Kirjan vastaanotto

Berijan tarhoja on luonnehdittu samalla kertaa sekä muistelmateokseksi että Stalinin ajan Neuvostoliittoon kohdistetuksi syytekirjelmäksi. Sitä on verrattu myöhemmin julkaistuun Aleksandr Solženitsynin Vankileirien saaristoon ja Arvo Tuomisen Kremlin kelloihin. Kirjan julkaisun jälkeen Parvilahti kutsuttiin esitelmöimään lukuisia kertoja muun muassa Kokoomuksen ja sotaveteraanien järjestämiin tilaisuuksiin.
Suomen valtiollinen johto presidentti Urho Kekkosen johdolla suhtautui teokseen kielteisesti, koska näki sen uhkana Suomen suhteille Neuvostoliittoon. Teoksesta otettiin 11 painosta vuoteen 1959 mennessä. Tuolloin Kekkonen esitti kustantaja Otavalle, ettei uusia painoksia otettaisi ja näin tapahtui.
Vuonna 2004 ilmestyneeseen laitokseen sisältyy Erkki Vettenniemen kirjoittama kriittinen kommenttiosa ”Unto Bomanin salattu elämä”.
Jim Carrey

Yksityiselämä

Carreyn sukujuuret ovat äitinsä puolelta irlantilais-skottilaiset ja isänsä puolelta enimmäkseen kanadanranskalaiset, sekä etäisesti englantilais-saksalais-sveitsiläiset.
Carreyllä on yksi tytär, Jane Erin Carrey (s. 1987), ensimmäisen vaimonsa Melissa Womerin kanssa. Vuonna 2010 Carrey erosi pitkäaikaisesta naisystävästään, näyttelijä Jenny McCarthysta. Vuonna 2010 Carreyn tytär Jane sai pojan, joten Carreystä tuli isoisä. Hän on ilmoittanut lempibändikseen death metal -yhtye Cannibal Corpsen. Jim Carrey on jo kauan ollut kasvissyöjä ja absolutisti. Carreyn tytär Jane esiintyi American Idolin 11. tuotantokaudella ja pääsi läpi koelauluista, mutta putosi ensimmäisellä Hollywood-viikolla.
Vuojola

Vuojola, Vuojonmaa ja Vuojanmaa ovat Gotlannin saaren vanhoja suomalaisia nimiä, jotka esiintyvät muun muassa kansanrunoissa. Vanhojen ruotsinkielisten asiakirjojen käännöksissä Gotlanti on käännetty suomeksi Vuojolaksi ja gotlantilaiset vuojolaisiksi. Virossa Gotlanti tunnetaan samankaltaisilla nimillä Oju-maa tai Oja-maa. Gotlannista tuotua vuolukiveä on nimitetty vuojonkiveksi.
Vuojolasta puhutaan usein kalevalaisissa runoissa, mutta tällöin on monissa tapauksissa kyseenalaista, tarkoittaako Vuojola Gotlantia. Sanan vanha merkitys vaikuttaa pääosin unohtuneen kansanrunouden keruuseen mennessä. Vuojolaa käytetään runoissa melko vapaasti eri vieraiden paikkojen nimien, kuten Pohjolan, toisintonimenä. Vuojolaisella tarkoitettiin toisinaan lappalaista.
David Mallet

David Mallet (alk. Malloch) (noin 1705–1765) oli skotlantilainen näytelmäkirjailija.
Mallet opiskeli Edinburghin yliopistossa ja muutti Lontooseen 1723 yksityisopettajaksi. Hän tutustui siellä Alexander Popeen, James Thomsoniin ja muihin kirjallisuuden parissa toimiviin henkilöihin. Samana vuonna hän kirjoitti tunnetuimman teoksensa William and Margaret, joka on mukaelma kansanballadista. Vuonna 1740 hän teki yhteistyössä Thomsonin kanssa naamionäytelmän Alfred, johon kuului "Rule, Britannia!". Hän ei ollut erityisen pidetty skotlantilaisten keskuudessa, vaan häntä luonnehdittiin häikäilemättömäksi.
Hänen tuolloin suositut näytelmänsä ja runonsa, esimerkiksi Amyntor and Theodora, ovat jääneet unohduksiin, mutta hänen merkittävyyttään osoittaa, että poliitikko ja filosofi Henry St John valitsi hänet kirjallisen jäämistönsä hoitajaksi. Mallet toimitti ja julkaisi St Johnin tuotannon.
Punaruusupeippo

Levinneisyys

Punaruusupeippoa tavataan Angolassa, Botswanassa, Kamerunissa, Tšadissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Etiopiassa, Keniassa, Malawissa, Mosambikissa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa, Etelä-Sudanissa, Sudanissa, Swazimaassa, Tansaniassa, Ugandassa, Sambiassa ja Zimbabwessa. Sen on kuvattu olevan yleinen tai paikallisesti yleinen. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Harmaat sudet

Harmaat sudet (turk. Bozkurtlar) on turkkilainen nationalistinen järjestö, joka on toiminut 1960-luvun lopulta lähtien. Sen ideologiaa on kuvattu äärikansallismieliseksi ja uusfasistiseksi. Järjestöllä on läheiset yhteydet Kansallismieliseen toimintapuolueeseen (MHP). Se on MHP:n puolisotilaallinen tai terroristisiipi. Yhdysvallat ja Euroopan unioni eivät kuitenkaan määrittele Harmaita susia terroristijärjestöksi. Harmaiden susien perustaja oli eversti Alparslan Türkeş (1917–1997), joka johti myös MHP:tä.
Harmaat sudet osallistuivat vuosina 1976–1980 Turkin poliittisiin väkivaltaisuuksiin, joissa kuoli yli 5 000 ihmistä. Väkivaltaisuudet johtivat vuoden 1980 sotilasvallankaappaukseen. Harmaat sudet tappoivat yli sata aleviittiä Maraşin verilöylyssä vuonna 1978. Järjestön on epäilty toteuttaneen myös Taksim-aukion verilöylyn vuonna 1977. Paavi Johannes Paavali II:n murhaa yrittänyt Mehmet Ali Ağca oli Harmaiden susien jäsen.
Harmaat sudet kannattaa panturkkilaisuutta. Järjestön jäseniä on taistellut Vuoristo-Karabahin sodassa azerien puolella ja Tšetšenian sodissa tšetšeenien puolella. He tukivat Azerbaidžanin vallankaappausyritystä vuonna 1995. Järjestö toimii myös Euroopassa asuvien turkkilaisten keskuudessa. Harmaat sudet on jäsenmäärältään Saksan suurin äärioikeistolainen järjestö. Sillä uskotaan olevan yhteyksiä Turkin niin sanottuun ”syvään valtioon”, eli oletettuihin Turkin poliittisen järjestelmän taustalla toimiviin demokratianvastaisiin elementteihin, kuten tiedustelupalveluun, armeijaan ja mafiaan sekä aiemmin myös Counter-Guerrillaan, joka oli Operaatio Gladion turkkilainen haara.
Vuonna 2016 Harmaiden susien jäseniä on taistellut Syyrian sisällissodassa Vapaan Syyrian armeijan puolella. Järjestö suhtautuu vihamielisesti kurdeihin ja armenialaisiin sekä kieltäytyy jyrkästi tunnustamasta armenialaisten kansanmurhaa.
Saksassa arvioidaan olevan 2016 noin 10 000 harmaiden susien jäsentä, joista Baijerissa 1200. Ryhmä on osallistunut entistä aktiivisemmin kurdien vastaiseen aktivismiin, kuten joukkotappeluihin kurdien tilaisuuksissa.
K. P. Ruuskanen

Kaarle Pietari (Petter) Ruuskanen (10. syyskuuta 1848 Tuusmäki, Rantasalmi – 10. elokuuta 1909 Tampere) oli suomalainen tukkukauppias ja vaatetusalan tukkukauppaa ja pukujen valmistusta harjoittaneen tamperelaisen K. P. Ruuskanen Oy:n perustaja. 
Ruuskasen vanhemmat olivat rusthollari ja kuudennusmies Kalle Petter Kallenpoika Ruuskanen (1816–1873) ja Leena Kaisa Antintytär Kämäräinen (1820–1904). Hän sai muutaman kuukauden ajan kirjoituksen ja laskutaidon alkeisopetusta Rantasalmen kirkonkylässä toimineessa Cajanderin yksityiskoulussa. Ruuskanen muutti Tampereelle 1873 ja toimi sitten seitsemän vuoden ajan Reposaaren sahayhtiön asiamiehenä. 
Vuonna 1880 hän perusti Tampereelle oman lyhyttavaraliikkeen joka toimi muun muassa Selinin talossa nykyisen Tampereen Keskustorin varrella. Vuonna 1890 Ruuskanen osti tontin uudesta Kyttälän kaupunginosasta ja rakennutti tontille vuosina 1892–1901 kolmessa vaiheessa Ruuskasen talon nimellä tunnetun kolmikerroksisen liike- ja asuintalon. Uusrenessanssityylisen talon suunnitteli arkkitehti Lambert Pettersson Ruuskasen häämatkallaan Venetsiassa Italiassa eräästä renessanssipalatsista ottaman valokuvan perusteella. Vähittäiskauppana ja lyhyttavaraliikkeenä toimintansa aloittanut Ruuskasen liike K. P. Ruuskanen Oy kehittyi ajan oloon yhdeksi Suomen merkittävimmäksi vaatetusalan tukkuliikkeeksi.
Ruuskanen oli myös Tampereen kaupunginvaltuuston ja rahatoimikamarin jäsenenä.
Kaarle Petter Ruuskanen oli naimisissa vuodesta 1890 kansakoulunopettaja Tekla Johanna Bangen (1858–1897) kanssa. Heidän poikansa kauppaneuvos Lauri Ruuskanen toimi isänsä jälkeen K. P. Ruuskanen Oy:n toimitusjohtajana.
Ylä-Syvärin kenttärata

Ylä-Syvärin kenttärata oli suomalaisten jatkosodan aikana 1942–1944 Aunuksen Karjalaan rakentama 750 mm:n raideleveyksinen kapearaiteinen rautatie, joka oli tarkoitettu Syvärin yläjuoksun varrella olevien joukkojen huoltokuljetuksiin.
Radan pituus oli 71,6 kilometriä ja se alkoi Muurmannin radan varrella sijaitsevalta Pajusuon liikennepaikalta. Rata kulki itään Jyvenjoelle josta oli erillinen sivuraide Syvärin rantaan. Päärata jatkui Jyvenjoelta edelleen itään Vorubjevan kautta lähellä Äänisen rantaa ja Syväri-joen suuta olevaan Kallio-nimiseen paikkaan.
Radan rakentaminen oli hitaampaa ja vaikeampaa kuin oli laskettu: valmista rataa tuli vuorokaudessa vain noin 130 metriä; hinnaksi tuli noin miljoona silloista markkaa kilometriltä. Samoin kaluston suhteen oli ainaisia ongelmia.
Työtä hidastivat paitsi tulvien aiheuttamat ratapenkkarikot myös venäläisten partisaanien tuhotyöt.
Kenttärata valmistui 11. helmikuuta 1944, mutta sillä ehdittiin liikennöidä vain muutamia kuukausia ennen kuin suomalaiset joutuivat kesäkuussa 1944 vetäytymään alueelta. Viimeinen juna Ylä-Syvärin kenttäradalla kulki 20. kesäkuuta 1944.
Castro laboreironkoira

Ulkomuoto

Rotu on melko suurikokoinen ja muistuttaa ulkonäöltään hieman sutta, tosin korvat ovat riippuvat ja pyöreäkärkiset. Myös värit ovat sutta muistuttavia harmaan sävyjä, joita kuvaillaan sanoin "vaalea sudenväri" ja "tumma sudenväri". Tavoitelluin väritys cor do monte ("vuoristoväri") eli brindle koostuu harmaan eri sävyistä, joiden joukossa on ruskeita tai punertavia karvoja.

Luonne ja käyttäytyminen

Castro laboreironkoira on peloton, omistajaansa kiintyvä ja vahtiviettinen koira.

Alkuperä

Castro laboreironkoira on kotoisin Pohjois-Portugalin Suajon ja Penedan vuoristoalueilta Castro Laboreiron kylästä . Se polveutuu molossityyppisistä laumanvartijakoirista.
Stora Enson Veitsiluodon tehtaat

Stora Enson Veitsiluodon tehtaat on Kemissä sijaitseva, maailman pohjoisin paperitehdas ja Euroopan neljänneksi suurin paperitehdasintegraatti. Tehtailla työskentelee Stora Enson ja kunnossapitoyhtiö Efora Oy:n (ent. Fortek Oy) palveluksessa yhteensä n. 1 000 henkilöä . Lisäksi tehdasalueella toimii useita ulkopuolisia yrityksiä, jotka työllistävät vakituisesti yli sata henkeä. 
Tehtaan päätuotteet ovat päällystetty aikakauslehtipaperi PK5 sekä toimistopaperit (PK2 ja PK3). Veitsiluodon sellutehdas valmistaa sellua hienopaperikoneiden käyttöön noin 400 000 tonnia vuodessa. Tehtaalla toimii myös hiomo, jonka valmistama hioke on  aikakauslehtipapereissa sellun ohella käytettävä raaka-aine. Veitsiluodon sahan nykyinen kapasiteetti on noin 150 000 kuutiometriä vuodessa kahdessa vuorossa.
Veitsiluoto oli 1960-luvun loppupuoliskolla Euroopan suurin sanomalehtipaperin tuottaja. Muutos hienopaperiin ja aikakauslehtipaperiin tehtiin 1980-luvun taitteessa nykyisen sulfaattisellutehtaan valmistuttua 1977. Veitsiluodon neljän paperikoneen yhteenlaskettu kapasiteetti on noin miljoona tonnia vuodessa. Veitsiluodon paperitehtaaseen kuuluu myös arkittamo, joka viidellä leikkurillaan (arkkileikkurit 3-7) on kapasiteetiltaan Euroopan suurin A3- ja A4-arkkien valmistaja.
Stora Enson Veitsiluodon tehtaita johtaa DI Juha Mäkimattila 12/2010 alkaen ja sahaa Mika Kuusela.

Historia

Veitsiluoto Oy oli Suomen valtion vuonna 1932 perustama metsäteollisuusyhtiö. Yhtiö perustettiin kahden Metsähallituksen eli valtion omistaman sahan perustalle. Sahat olivat 1922 perustettu Veitsiluodon saha Veitsiluodon saarella Kemin edustalla ja vuonna 1903 perustettu Kevätniemen saha Lieksassa. Veitsiluodossa yhtiöllä oli lisäksi vuonna 1930 käynnistynyt sellutehdas. Yhtiön pääkonttori sijaitsi Kemissä. Paperin valmistus Veitsiluodossa alkoi vuonna 1955 ja kymmenen vuotta myöhemmin saarella oli jo neljä paperikonetta. Viides kone lisättiin vuonna 1972.
Kemijärvi Oy:stä tuli 1960-luvulla osa Veitsiluoto Oy:tä. Kevätniemen sahan Veitsiluoto Oy myi Vapolle 1980-luvulla. Vuonna 1986 Veitsiluotoon fuusioitiin Oulu Oy, joka alkujaan oli Veitsiluoto Oy:n ja Kajaani Oy:n vuonna 1936 Ouluun rakentama sellutehdas.
Veitsiluoto Oy:stä ja toisesta valtionyhtiöstä, Enso-Gutzeit Oy:stä, muodostettiin vuonna 1996 Enso Oy. Enso Oy fuusioitiin ruotsalaisen Stora-yhtymän kanssa nykyiseksi Stora Enso Oyj:ksi vuonna 1998.

Rautatie ja kalusto

Veitsiluoto Oy oli yksi Suomen harvoista kapearaiteista 900 mm:n raideleveyttä käyttäneistä teollisuusyhtiöistä. 
Yhtiöllä oli sähköveturivetoinen teollisuusrata Kemin sahalla. Radalla oli yksi veturi, ASEA 152/1922, 0-4-0-sm. Sen erikoisuus oli kapearaideveturiin poikkeuksellisen korkea virroitin, koska ajojohdot oli korkeiden lautatapulien johdosta jouduttu sijoittamaan paljon normaalia ylemmäs (Katso kuva). 
Rata liikennöi sähkövoimaisena vuosina 1922–1953. Tämäkään veturi ei kelvannut sotakorvauksena.
Radalla oli myöhemmin liikenteessä yksi Move1-dieselveturi 1970-luvulle saakka. Tarkemmat tiedot puuttuvat.
Viimeinen tehdasalueella liikennöinyt Stora Enson oma veturi oli leveäraiteinen Lokomon C600.
Wes Montgomery

John Leslie "Wes" Montgomery (6. maaliskuuta 1923 Indianapolis, Indiana – 15. kesäkuuta 1968) oli yhdysvaltalainen jazz-kitaristi. Hänet luetaan 1900-luvun tärkeimpiin kitaristeihin ja jazz-muusikoihin kuuluvaksi.

Elämäkerta

Montgomery aloitti kitaransoiton myöhäisessä teini-iässä ja opetteli tuolloin soittamaan kitaristi Charlie Christianin soolojen mukana. Montgomery kehitti omalaatuisen soittotekniikan, jossa plektran sijasta käytettiin peukaloa. Joidenkin lähteiden mukaan Montgomeryn peukalo oli epämuodostunut ja mennyt pysyvästi sijoiltaan. Hänen kitaransa oli yleensä Gibson. 
Ensimmäiset levytykset Montgomery teki vuosina 1948–1950 vibrafonisti Lionel Hamptonin yhtyeessä. Seuraavan kerran hän levytti vuosina 1957–1959 (lukuun ottamatta erästä yksittäistä levytystä vuodelta 1955) veljiensä Monkin (basso) ja Buddyn (piano) sekä trumpetisti Freddie Hubbardin kanssa. Kuuluisimmat levytykset Montgomery teki vuosina 1959–1963 Riverside Recordsille. Tyyliltään musiikki oli ajalleen tyypillistä jazzia sisältäen blues-vaikutteisia kappaleita sekä jazz-standardeja, mutta Montgomeryn kitaransoitto oli tyyliltään uudenlaista. Vuonna 1964 Riverside oli mennyt konkurssiin ja Montgomery siirtyi Verve-yhtiön riveihin. Nyt hänen musiikkinsa siirtyi ajoittain jazzista lähemmäs pop-musiikkia. A&M Recordsille tehdyt levyt vuodelta 1967 ja 1968 sisältävät orkesterin kanssa tehtyjä versioita pop-kappaleista, kuten The Beatlesin musiikista. Monet fanit ja kriitikot pitävät pop-levyjä huonoina. Jotkut kitaransoiton ystävät ovat löytäneet kuitenkin niistäkin kuuntelemisen arvoisia riffejä ja säestystä. Vuonna 1968 Montgomeron ura päättyi sydänkohtaukseen. Hän oli kuollessaan 45-vuotias. 
Montgomeryä on usein pidetty kaikista vaikutusvaltaisimpana jazz-kitaristina, ja hänen vaikutuksensa kitaransoitolle ulottuu myös muihin musiikintyyleihin. Montgomeryn tunnetuimmat ja arvostetuimmat studiolevyt ovat The Incredible Jazz Guitar of Wes Montgomery (1960) sekä So Much Guitar (1961). Maineeltaan näiden veroiseksi on kohonnut live-levy Smokin' at the Half Note (1965).
Aya: Elämää Yop Cityssä

Aya: Elämää Yop Cityssä on Marguerite Abouetin käsikirjoittama ja Clément Oubrerien piirtämä sarjakuvaromaani, joka ilmestyi Ranskassa 2006. Albumin on julkaissut suomeksi Arktinen Banaani vuonna 2010 ja suomentanut Kirsi Kinnunen. Tarina kertoo Abouetin synnyinkaupungin, Norsunluurannikon Abidjanin lähiön Yopougonin nuorien elämästä.
Lapuan vaakuna

Lapuan kaupungin vaakunan aiheena on pitäjän sinetti. Vanhimmassa sinetissä on tosin kuvattu ainoastaan kohti katsova karhunpää.
Vaakunan heraldinen selitys on "kultakentässä musta, kävelevä, punavaruksinen karhu, jolla ratsastaa siniseen vyötettyyn mekkoon, housuihin ja paulakenkiin pukeutunut mies, pidellen oikeassa kädessään iskuun kohotettua mustaa nuijaa." Vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 11. joulukuuta 1950.
Liettuan ilmavoimat

Toinen maailmansota

Neuvostoliitto aloitti 15. kesäkuuta 1940 Liettuan miehityksen lähettämällä ilmavoimien yksiköitä neljään liettualaiseen lentotukikohtaan, joissa ne miehittivät lentokonehangaarit ja takavarikoivat kaiken kaluston. Näitä vastaan ei taisteltu. Liettuan ilmavoimat pakotettiin pysymään maassa. Liettuassa lensi vain puna-armeijan perustama tiedustelulaivue (liett. Razved Aviatsonnaya Eskadrilya). Perustettu laivue liitettiin uuteen Baltian sotilasalueen 29. Armeijakuntaan. Siihen kuului yhdeksän ANBO-41-konetta, kolme ANBO-51-konetta ja yksi Gloster Gladiator-hävittäjä, joihin kaikkiin oli maalattu Neuvostoliiton tunnus, punatähti.
Kun Natsi-Saksan ilmavoimien aloittivat 23. kesäkuuta 1941 ilmahyökkäykset neuvostovoimia vastaan Liettuan alueella, tiedusteluyksikkö siirrettiin Ukmergestä Pabradeen. Saksalaisten eteneminen pakotti yksikön jättämään Pabraden. Kolme ANBO-41-konetta lennettiin Valko-Venäjälle Gomeliin. Jälkeen jääneistä koneista ainakin muutama ANBO-41 liitettiin Luftwaffen yksiköihin, jotka operoivat Ukmergessä kesällä 1941.
Puna-armeija vapautti 1944 Liettuan saksalaisten vallasta, jonka jälkeen maassa oli ainoastaan Neuvostoliiton ilmavoimien lentokoneita ennen Liettuan toista itsenäistymistä vuonna 1990.