Puna-armeija

Työläisten ja talonpoikien punainen armeija (ven. Рабоче-крестьянская Красная армия, Rabotše-krestjanskaja Krasnaja armija), lyh. puna-armeija oli Venäjän ja sittemmin Neuvostoliiton asevoimat 1918–1946. Punainen viittasi puna-armeijan nimessä ensimmäisen sosialistisen valtion tunnusväriin sekä marraskuussa 1917 bolševikkien suorittaman lokakuun vallankumouksen hyväksi vuodatettuun vereen. Vuonna 1946 armeijan nimi muutettiin Neuvostoliiton asevoimiksi.

Armeijan perustaminen ja Saksan hyökkäyksen torjuminen

Venäjän hallitus, kansankomissaarien neuvosto antoi määräyksen työläisten ja talonpoikien punaisen armeijan perustamisesta 28. tammikuuta (uutta lukua) 1918. Armeija muodostettiin bolševikkien johtamien sotamiesneuvostojen punakaarteista. Puna-armeijan järjesti Lev Trotski, josta elokuussa tulikin sota- ja meriasiain kansankomissaari eli ministeri (vuoteen 1925 saakka).
Ensimmäisen, Petrogradissa ja Moskovassa tapahtuneen joukkojen värväyksen tuloksena Venäjän armeija torjui ensimmäisessä maailmansodassa kohti Pietaria hyökänneet Saksan armeijan yksiköt Pihkovassa ja Narvassa 23. helmikuuta 1918. Tästä päivämäärästä tuli vuonna 1922 puna-armeijan ja -laivaston päivä, joka muuttui nimelle neuvostoarmeijan ja -sotalaivaston päivä 1949. Nykyään Venäjällä samana ajankohtana on isänmaan puolustajan päivä.

Punakaartien vapaaehtoisarmeijasta asevelvollisuusarmeijaksi

Perustettaessa puna-armeija perustui vapaaehtoisuuteen, eikä se tuntenut sotilasarvoja tai joukko-osastosymboleita. Upseerit valittiin demokraattisesti. 29. toukokuuta 1918 18–40-vuotiaat miehet tehtiin kuitenkin asevelvolliseksi. Suuren luokan värväysoperaation toteuttamiseksi perustettiin alueelliset kutsuntalautakuntia vastaavat sotilaskomissariaatit (военный комиссариат, военкомат; voenkomat).
Koska työläisten ja talonpoikien puna-armeija oli ideologiselta perustaltaan vallankumousarmeija, joka joutui kuitenkin tukeutumaan niihin väestöryhmiin ja sosiaalisiin kerrostumiin, joiden katsottiin olevan vallankumousta vastaan periaatteessa, asetti kommunistinen puolue komppaniasta alkaen ylimmille sotilasjohdon tasoille asti suoran poliittisen valvonnan, mikä takasi armeijan uskollisuuden kommunistiselle puolueelle. Armeija oli ainoa valtion laitos, joka olisi kyennyt vastustamaan kommunistisen puolueen johtoa ja sen valtaa tukevaa NKVD:tä, sen edeltäjiä tai seuraajia.

Puoluevalvonta komissaarien avulla

Armeijan komissaarijärjestelmä oli alun perin Lev Trotskin ajatus, koska pätevät upseerit olivat poliittisesti joko tsaarinvaltaa ja yhtenäistä Venäjää kannattaneita monarkisteja tai Venäjän muuttamista porvarilliseen demokratiaan perustuvaksi federaatioksi kannattaneita perustuslaillisia demokraatteja, tuon ajan oloissa liberaaleja. Näin ollen he olisivat voineet saksalaisten uhan väistyttyä asettaa vaatimuksia puolueelle. Kansankomissaarien neuvosto, jonka edeltäjä Venäjän väliaikainen hallitus oli ollut, oli kohdannut Kornilovin kapinan 1917.
Komissaari vahvisti päälliköiden ja komentajien päätökset, mikäli ne vastasivat kommunistisen puolueen periaatteita. Komissaarilla oli veto-oikeus päällikön tai komentajien päätöksiin, koska hän saattoi jättää käskyn hyväksymättä. Tämä kaksoisjohto komentojärjestelmässä saattoi johtaa sotilaalliseen tehottomuuteen. Neuvostoliiton kommunistinen puolue piti tärkeänä valvoa upseeristoa, joka oli sisällissodan edetessä yhä useammin muodostettu entisen keisarillisen armeijan upseereista.
Venäjän sisällissodassa 1918–1920 puna-armeija taisteli valkoisia vastavallankumouksellisia armeijoita vastaan ja sitä käytettiin myös sisäisten kapinoiden tukahduttamisiin. Sodan loppuun mennessä puna-armeijassa palveli lähes 5 miljoonaa miestä. 
Ammattiupseerien toimi, joka oli hylätty ”tsaristisena perintönä”, palautettiin 1935. Suurten puhdistusten aikana lähes kaikki vanhemmat upseerit kuitenkin teloitettiin tai lähetettiin pakkotyöleireille potentiaalisina uhkina Josif Stalinin vallalle.

Japanin vastaiset taistelut ja voitot ennen toista maailmansotaa

Neuvostoliitto ryhtyi Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua Saksassa valtaan 1933–1934 ulkopoliittisesti tukemaan Kansainliittoa aktiivisesti tapana järjestä kollektiivinen turvallisuus. Tähän liittyi pyrkimys yhteistyöhön Saksan vaikutusvallan nousua vastustavan Ranskan kanssa sekä Tšekkoslovakian turvallisuuden takaaminen yhdessä Ranskan ja Ison-Britannian kanssa.
Aasiassa vuoden 1902 Ison-Britannian ja Japanin välinen sopimus johti siihen, että Japani alkoi esiintyä yhä päättäväisemmin Kiinaa vastaan ja voitti Venäjän–Japanin sodan. Venäjä pyrki estämään Japanin vaikutusvallan nousua muun muassa tukemalla Mongolian itsenäisyyttä 1911. Neuvosto-Venäjä ja Neuvostoliitto puolestaan turvallisuustakasivat Mongolian kansantasavallan toisaalta Kiinan tasavallalta kuin myös Japanilta.
Tämä johti Halhin-Golin taisteluihin Mongolian kansantasavallan puolesta 11. toukokuuta 1939 ensiksi mongolien ja kiinalaisten Japanin tukeman Mantšukuon kesken ja sen jälkeen japanilaisten ja mongolien kesken sekä lopuksi neuvostoliittolaisten ja japanilaisten kesken. Sotatilaa kesti 16. syyskuuta 1939 saakka, minkä jälkeen Neuvostoliitto hyökkäsi Itä-Puolaan seuraavana päivänä jakamaan Puolaan Saksan kanssa.
Tätä ennen puna-armeija oli voittanut Hasanin taistelut Japania vastaan 29. heinäkuuta 1938 – 9. elokuuta 1938.

Retoriikan kansallishenkistäminen

Neuvostohallitus muutti taktiikkaansa parantaakseen pakenevan puna-armeijan moraalia 1941. Neuvostopropagandan, joka oli aikaisemmin toitottanut poliittista agendaa luokkataistelusta, lähestymistavaksi muutettiin isänmaallisten tunteiden nostamisen väestössä hyödyntäen neuvostovaltaa edeltäneen keisarillisen Venäjän historiaa. Sota Adolf Hitlerin Saksaa vastaan rinnastettiin Napoleonia vastaan käytyyn isänmaalliseen sotaan 1812. Propaganda teki viittauksia sellaisiin legendaarisiin venäläisiin sankareihin kuin Aleksanteri Nevski ja Mihail Kutuzov. Ortodoksisen kirkon vainoaminen lopetettiin ja papisto elvytti esimerkiksi sellaisen perinteen kuin aseiden siunaamisen ennen taistelua. Poliittisten upseerien perinne poistettiin, vaikka tosin ainoastaan hetkellisesti. Armeijaan muodostettiin tarkasti määritellyt sotilasarvot ja alettiin myöntää esimerkiksi mitaleita ja perustettiin ”ritarikuntia”. Kaartit perustettiin uudelleen ja suurta sankaruutta taistelussa osoittaneet yksiköt nimettiin uudelleen kaarti-etuliitteellä – esimerkiksi kaartinrykmentti ja kaartinarmeija.

Kolmannes kaatuneita

Suuren isänmaallisen sodan aikaan puna-armeijaan värvättiin 29 574 900 upseeria, aliupseeria ja miehistöön kuuluvaa sotilasta, joista 7–10 miljoonaa kuoli.
Suomessa ensimmäisenä sotavuonna 1941–1942 oli neuvostoliittolaisen sotavankien kuolleisuus suurehko, mutta sen jälkeen kuolleisuus väheni huomattavasti.

Kovaotteista miehitystä

Saksaa vallatessaan puna-armeijan sotilaat syyllistyivät myös lukemattomiin sotarikoksiin, kuten saksalaisnaisten raiskauksiin. Sotarikokset johtuivat löyhästä kontrollista, Ilja Ehrenburgin kaltaisten propagandistien saksalaisvastaisesta kiihotuksesta ja katkeruudesta – myös saksalaiset sotilaat olivat syyllistyneet sotarikoksiin Neuvostoliitossa. Puna-armeijan johto tuomitsi raakuudet puna-armeijan sotilaan arvolle sopimattomiksi teoiksi, mutta niiden konkreettiseen estämiseen tähtäävät toimet olivat ponnettomia. On huomattava kuitenkin, etteivät kaikki sotilaat syyllistyneet näihin raakuuksiin ja usein asialla olivatkin itse rintamajoukkojen sijaan heitä seuranneet selustan joukot.

Armeijan arvostus puhdistusten ja sodan jälkeen

Berliinin taistelun ja voitetun sodan jälkeen puna-armeijaa kohtaan tunnettu kunnioitus ja sen arvovalta nousivat neuvostoyhteiskunnassa huomattavasti. Viimeinen askel muodonmuutoksessa vallankumouksellisesta asejoukosta suvereenin valtion vakinaiseksi armeijaksi tapahtui 1946, kun puna-armeija nimettiin Neuvostoliiton asevoimiksi.