Itäsuomenkarja

Jalostuksen historiaa

Itäsuomenkarja eli kyyttö on maatiaiskarjasta ensimmäisenä erotettu suomalainen karjarotu. Vastaperustetun rodun ulkomuodoksi valittiin nupo punakyyttö. Itäsuomenkarjalle perustettiin oma rotuyhdistys ja kantakirja vuonna 1898. Näin se on Suomen tuotantoeläinroduista vanhin. Itäsuomenkarjan jalostuksen alkaessa 1900-luvun alussa Savon ja Karjalan kyyttövaltaisessa karjassa tavattiin kymmenkuntaa eri värisävyä ja -yhdistelmää. Tavallisin väri oli punakylkinen, mutta myös mustakylkisiä ja lähes täysin mustia, punaisia, hallavia, voikkoja ja valkeitakin esiintyi. Oli myös laikukkaan kirjavia eläimiä. Suurin osa eläimistä oli sarvellisia. Jalostustavoitteeksi otettiin vuonna 1925 nupous ja punainen kyyttöväritys. Nupoutta perusteltiin helppohoitoisuudella. Vanhastaan oli yleisesti uskottu, että punaväristen lehmien maito on laadultaan parasta, joten tämänkin nojalla punakyyttö oli helppo yleistää ainoaksi värivaihtoehdoksi. Ulkonäköseikoissa oltiin pitkään hyvin ankaria ja rotukarjasta pyrittiin karsimaan kaikki "vääränväriset" ja sarvekkaat yksilöt. Samalla menetettiin suuri määrä terveitä ja elinkelpoisia yksilöitä ja karjasukuja. Näin saatiin aikaiseksi itäsuomenkarjan nykyinen yhtenäinen ulkonäkö: nupo punakyyttö. Määrätietoisesta värijalostuksesta huolimatta rotu ei kuitenkaan ole täysin vakiintunut yhdenmukaiseksi: nykyäänkin voi syntyä muita kuin punakyyttöjä itäsuomennautoja.
Vuonna 1930 kantakirjavaatimuksia lievitettiin, ja kantakirjaan alettiin hyväksyä myös esimerkiksi valkoisia ja "puninkirjavia" eläimiä.
Itäsuomenkarjasta yritettiin 1900-luvun mittaan jalostaa tehokasta lypsyrotua, mutta se osoittautui maidontuotoltaan heikoimmaksi suomenkarjan kolmesta rodusta eikä se pystynyt kilpailemaan maitomäärissä muiden kotimaisten saati tuontirotujen kanssa. Karjatalousviranomaiset päättivät silloin lakkauttaa itäsuomenkarjan yhdistämällä kaikki kolme suomenkarjarotua yhdeksi roduksi, jonka perustyypiksi valittiin länsisuomenkarja eli punainen (lehmä). Itäsuomenkarjan sonnit hävitettiin keinosiemennysasemilta 1970-luvulla eikä niiden pakastettua spermaa annettu käyttöön karjanomistajien pyynnöistä huolimatta. Näin kyytöt hävisivät nopeasti, sillä omia sonneja ei tiloilla ollut juurikaan enää pidetty.

Suojelu ja tulevaisuus

Kyyttö on uhanalainen nautarotu: sen edustajia löytyy Suomesta noin 850 ,Rotu jakautuu nykyään jalostettuun haaraan ja maatiaishaaraan, joiden väliset erot ovat varsin suuret. Jalostetun itäsuomenkarjan suvussa on yleensä käytetty keinosiemennystä 1960–70-luvuilla. Jalostettua itäsuomenkarjaa on jäljellä kahdeksan sukua. Varsinaista maatiais- eli alkuperäishaaraa on jäljellä kuusi sukua kahdesta karjasta: kiuruvetisen Helvi Tossavaisen aikoinaan säilyttämästä karjasta ja kiteeläisen Vieno Nenosen suvun karjasta. Tunnetuin tossavaiskarjan kasvattaja on kuvataiteilija Miina Äkkijyrkkä. Vieläkin harvalukuisempaa nenoskarjaa on Uljas-Ilmari Majurilla
Itäsuomenkarjaa ja erityisesti sen jalostuslinjoja säilytettiin ja jalostettiin Sukevan vankilaan kuuluvan Iskolan avovankilan karjatilalla. Talvella 2007 heräsi keskustelu Sukevan karjan kohtalosta, kun julkisuuteen tuli tietoja maatilan sulkemisaikeista ja nautojen teurastussuunnitelmista. Vuonna 2008 Sukevan kyytöt siirrettiin Kajaanin Seppälään Kainuun ammattiopiston luonnonvara-alan koulutilalle Seppälään ja Ahlmanin ammattiopiston koulutilalle Tampereelle. 
Suurin osa rodun yksilöistä on yksityisten karjanomistajien hallussa.