google/wiki40b huggingface dataset:
Naurukyyhky

Tuntomerkit

Naurukyyhky on 27–29 cm pitkä. Se muistuttaa hyvin paljon turkinkyyhkyä, mutta on tätä pienempi ja lyhytpyrstöisempi, ja sen höyhenet ovat vaaleamman beigenharmaat ja vatsa on lähes valkoinen. Kaulansivulla oleva musta juova on yleensä leveämpi ja pyöreämpi kuin turkinkyyhkyllä.
FC Manu Laeva

Historia

Joukkueen nimi oli alun perin A-divisioonan joukkueelle Tavakisa ja B-divisioonan joukkueelle Young Kisa. Vuonna 1998 joukkuuet muuttivat nimensä Manu Laeva A:ksi ja Manu Laeva B:ksi.
Yhdysvaltain 7. laivasto

Historia

7. laivasto perustettiin 15. maaliskuuta 1943 nimeämällä uudelleen Eteläisen Tyynenmeren osasto. Laivasto osallistui toisen maailmansodan aikana Leytenlahden ja Filippiinien taisteluihin.
Toisen maailmansodan jälkeen 1. tammikuuta 1947 laivasto sai uuden nimen ”Läntisen Tyynenmeren merivoimien joukot” (Naval Forces Western Pacific). 19. elokuuta 1949 – ennen Korean sodan alkua – laivaston nimeksi palautettiin U.S. Seventh Task Fleet, joka muutettiin nykymuotoon 11. helmikuuta 1950.
7. laivasto on osallistui jokaiseen merkittävään Korean sodan tapahtumaan. Sen Task Force 77:n lentotukialukselta lähetettiin ensimmäiset taisteluihin osallistuneet tukialussuihkukoneet ja se tuki maihinnousuja Inchoniin. Taistelulaivat Missouri, New Jersey, Iowa ja Wisconsin olivat vuorollaan laivaston lippulaivana Korean sodan aikana. Vietnamin sodan aikana se teki lentotukialusiskuja, antoi tulitukea laivatykistöllä ja suoritti maihinnousuja, partiointia ja tiedustelua. Vuoden 1973 laivasto raivasi miinoja Pohjois-Vietnamin rannikolta.
Irakin miehitettyä Kuwaitin 2. elokuuta 1990 presidentti George Bush määräsi laivaston tukemaan USCENTCOMin operaatioita. Operaatio Desert Shield/Desert Stormin aikana laivaston komentaja komensi suurinta osastoa sitten toisen maailmansodan, joihin kuului parhaimmillaan 130 Yhdysvaltain ja 50 liittoutuneiden alusta, mukaan lukien kuusi lentotukialusryhmää, kaksi taistelulaivaa ja 31 maihinnousualusta.
7. laivaston vahvuuteen kuuluu normaalisti 40–50 alusta, 200 lentokonetta ja 20 000 laivaston ja merijalkaväen sotilasta. Aluksista 18 on sijoitettu etulinjan tukikohtiin Japaniin ja Guamille, loput Yhdysvaltain rannikolle noin 17 päivän matkan päähän.
Saan laulaa armon lähteestä

Mä laulelen nyt verestä on ruotsalaisen kanttori ja kansakoulunopettaja August Östlundin (1846–1945) kirjoittama hengellinen laulu, joka ruotsiksi alkoi sanoilla Emedan blodet räcker till. Se julkaistiin 1873 kokoelmassa Andeliga Sånger. Laulu ankkuroitui vahvasti herrnhutilaisperinteeseen, joka Östlundille oli tuttua. Laulu on ollut tunnettu sekä Ruotsissa että Suomessa monien eri kristillisten ryhmien keskuudessa. 
Laulusta on löydetty kaksi eri suomennosta, Kun veri yhä riittää vaan sekä Mä laulelen nyt verestä. Ensimmäisenä mainitun suomennoksen muokkausta käytetään mm. Siionin kanteleessa (Kun veri kallis Jeesuksen). Jälkimmäinen tuli Leonard Typön Kotimaan virsiä -kokoelmaan 1912 ja on tunnetumpi lestadiolaisen liikkeen parissa. 
Laulun sävelmä on toisinto Johann Crügerin sävelmästä. Ruotsissa yleisemmässä käytössä on ollut puolestaan Östlundin oma sävelmä.
Ruotsiksi laulun sanat kuuluvat Nu vill jag sjunga om det blod. Amerikan lestadiolaiset laulavat laulua sanoilla I'm singing of the sacred blood.
Eino Hanski

Eino Hanski (17. heinäkuuta 1928 Leningrad, Neuvostoliitto – 20. elokuuta 2000 Göteborg, Ruotsi) oli suomalainen kirjailija ja kuvanveistäjä. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat omaelämäkerrallinen Pitkät vuodet -romaanitrilogia sekä Evert Tauben muistomerkki.
Eino Hanskin vanhemmat olivat vallankumouksen jälkeen Neuvostoliittoon jääneitä suomalaisia. Kirjoittamassaan trilogiassa Pitkät vuodet hän kertoi elämästään, jonka aikana hän kulki Leningradista monien vaiheiden kautta Ruotsiin. Trilogian ensimmäisessä osassa Pitkä talvi kerrotaan Leningradin piirityksestä, joka vei hengen Eino Hanskin isältä ja useilta sukulaisilta. Trilogian toinen osa Pitkä matka kertoo Hanskin sekä hänen äitinsä ja sisarensa matkasta Kaukasukselle, jonne heidän karjavaununsa neljästäkymmenestä matkustajasta vain yhdeksän pääsi hengissä perille. Saksalaisjoukkojen saapuminen heidän kotikyläänsä johti juutalaisten ja vähitellen myös monien muiden teloituksiin, ja Hanskin perhe katsoi parhaaksi paeta kohti Suomea. Trilogian päätösosassa Pitkä odotus kerrotaan Hanskien päätymisestä Ukrainan kautta Puolaan Gdańskin ja Gdynian pakolaisleireille. Lopulta perhe pääsi Suomeen, mutta kun inkeriläisiä alettiin luovuttaa Neuvostoliittoon, pakeni Hanski veneellä Pohjanlahden yli Ruotsiin ja asettui Hudiksvalliin.
Ruotsissa Eino Hanski kävi kansankorkeakoulun, opiskeli valokuvausta sekä työskenteli metsä- ja satamatyömiehenä, valokuvaajana, sosiaalityöntekijänä ja matkailumajan vastaavana. Uransa kirjailijana hän aloitti omaelämäkerrallisella trilogiallaan 1960-luvulla. Sanasokeuden vaivaaman Hanskin apuna kirjoitustyössä toimi hänen ruotsalainen vaimonsa. Television kirjallisuusohjelmassa Röda rummet Hanskin trilogia äänestettiin sadan merkittävimmän 1900-luvulla ilmestyneen ruotsalaisen kaunokirjallisen teoksen joukkoon.
Hanskin romaaneista Vapauden tunnit kertoo Venäjän kahdesta vallankumouksellisesta vuosikymmenestä Pietarissa alkaen vuodesta 1905. Hän kirjoitti myös muutamia televisionäytelmiä ja kuunnelmia sekä teki valokuvakirjan Eino Hanski Neuvostoliitossa.
Washington ylittää Delawarejoen

Maalauksen historia

Saksalaissyntyinen Leutze oli asunut Yhdysvalloissa lapsesta saakka, mutta muutti vuonna 1841 takaisin Saksaan. Hän kuitenkin maalasi myös Saksassa pääasiassa Yhdysvaltain historiaan liittyneitä aiheita, käyttäen Düsseldorfin koulukunnan huolellista ja viimeisteltyä tyyliä. Yhdeksi Washington ylittää Delawarejoen -maalauksen esikuvista on mainittu ranskalaisen Eugène Delacroix’n Dante ja Vergilius helvetissä.
Washington ylittää Delawarejoen kuvaa operaatiota, jossa kenraali Washington valmistautui hyökkäämään hesseniläisten palkkajoukkojen kimppuun Trentonissa. Leutze tarttui Yhdysvaltain vapaustaistelua kuvanneeseen aiheeseen innostaakseen saksalaisia jatkamaan vuoden 1848 epäonnistuneen vallankumouksen jälkeen poliittista taisteluaan. Leutze maalasi taulun ensimmäisen version vuosina 1849. Se vaurioitui hänen ateljeensa tulipalossa vuonna 1850, mutta saatiin korjattua ja päätyi Bremenin Kunsthalle-taidemuseon omistukseen. Tämä versio kuitenkin tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa vuonna 1942. Maalauksen nykyään olemassa oleva kappale on toinen versio, jonka Leutze maalasi vuosina 1850–1851 ja lähetti Amerikkaan. Se oli ensi kertaa esillä New Yorkissa lokakuussa 1851. Maalaus sai suuren suosion sekä Saksassa että Yhdysvalloissa ja se ostettiin suurella summalla yksityiseen kokoelmaan.

Huomioita maalauksen sisällöstä

Maalauksessa on useita historiallisia epätarkkuuksia. Siinä esiintyvä Yhdysvaltain lippu ei ollut käytössä vielä vuonna 1776, veneet on kuvattu liian pieninä ja vääränlaisina, ja joen ylitys tapahtuu maalauksessa valoisaan aikaan, vaikka todellisuudessa se suoritettiin pimeällä. On myös epäilty, ettei Washington olisi todellisuudessa voinut ylittää jokea seisomalla soutuveneessä kuvatussa asennossa. On arveltu, että Saksassa työskennellyt Leutze käytti joen mallina Reinjokea eikä Delawarea, sillä Delawarejoessa jää ei yleensä talvisinkaan muodosta irrallisina kelluvia möhkäleitä kuten taulussa.
Maalauksessa Yhdysvaltain lippua pitelevän miehen sanotaan olevan tuolloinen luutnantti James Monroe, tuleva Yhdysvaltain presidentti. Hän todellakin osallistui Delawaren ylitykseen, joskaan ei luultavasti samassa veneessä Washingtonin kanssa. Lähellä veneen kokkaa soutava tummaihoinen mies on Prince Whipple, jonka tiedetään palvelleen siirtokuntien armeijassa, mutta jonka osallistumisesta Delawaren ylitykseen ei ole todisteita.
Split-albumi

Split-albumi (tai lyhyemmin split) on musiikkialbumi joka sisältää kahden tai useamman eri artistin kappaleita. On julkaistu myös samalla periaatteella tehtyjä split-EP:itä ja split-singlejä. Split-albumi eroaa "eri esittäjiä" -tyyppisistä julkaisuista siten, että ensin mainituissa on joka yhtyeeltä yleensä yhden tai kahden raidan sijasta useampia kappaleita. Lisäksi splitien kappaleet ovat usein uusia ja nimenomaan splitille tehtyjä. Split ei myöskään sisällä kuin korkeintaan muutaman yhtyeen kappaleita, kun taas eri esittäjien kokoelmalevyt voivat sisältää jopa kymmeniä yhtyeitä.
Vinyylilevyjen ja C-kasettien aikakaudella kahden yhtyeen spliteillä oli usein A-puolella toisen yhtyeen ja B-puolella toisen yhtyeen kappaleet. CD-levyt eivät luonnollisestikaan sisällä kahta puolta, mutta splitejä on julkaistu myös CD-muodossa. Splitin etuna on yleensä se, että sen avulla voidaan esitellä tuntemattomampia yhtyeitä tunnetumpien rinnalla. Splitit voivat myös esitellä saman tyylilajin edustajia, jolloin tietyntyyppisestä musiikista kiinnostunut kykenee tutustumaan useisiin samankaltaista musiikkia tekeviin yhtyeisiin. Omakustanteissa splitejä suositaan usein kustannustehokkuuden vuoksi: pienissä painoksissa on kannattavampaa jakaa albumin julkaisu- ja levityskustannuksia useamman yhtyeen kesken.
Klotrimatsoli

Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa klotrimatsoli on valkoista tai vaaleankellertävää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja liuokset ovat heikosti emäksisiä. Klotrimatsoli liukenee useaan orgaaniseen liuottimeen kuten metanoliin, asetoniin, kloroformiin ja tolueeniin. Klotrimatsolin sieniä ja homeiden kasvua estävät ominaisuudet perustuvat siihen, että se estää erästä sytokromi P450-ryhmään kuuluvaa entsyymiä muodostamasta sienten soluseinään tarvittavaa ergosterolia. Tämä heikentää soluseinää ja estää uuden soluseinän muodostumisen. Klotrimatsoli tehoaa useisiin sieniin ja homeisiin esimerkiksi Candida- ja Aspergillus- sukujen lajeihin. Aikaisemmin klortimatsolia on annosteltu tablettina, mutta lääkeaineen huonon imeytyvyyden ja haittavaikutuksien vuoksi sitä annostellaan nykyisin vain paikallisesti voiteena. Yhdistettä käytetään emättimen hiivasienitulehduksen ja eräiden ihon sieni-infektioiden hoidossa.

Haittavaikutukset

Klotrimatsoli voi aiheuttaa ihon ärsytystä ja yliherkkyysreaktioita. Tablettina se aiheuttaa huonovointisuutta ja voi aiheuttaa myös keskushermostoperäisiä haittavaikutuksia kuten harhanäkyjä.
Oostflakkee

Historia

Nykyinen Oostflakkeen kunta syntyi vuonna 1966, kun Achthuizen, Den Bommel, Ooltgensplaat, Oude-Tonge, Langstraat ja Zuidzijde yhdistyivät yhdeksi kunnaksi.
Astiankuivauskaappi

Astiankuivauskaappi on pestyjen astioiden kuivaamiseen tarkoitettu keittiökaluste. Yleensä tiskipöydän yläpuolelle sijoitettavassa kaapissa on kiinteiden hyllyjen sijaan ritilätelineet, joissa astiat voivat valua kuiviksi.
Yhdysvalloissa Louise R. Krause sai vuonna 1932 patentin (US 1860617) keksimälleen pesualtaan yläpuolelle sijoitetulle ovilla varustetulle astiankuivauskaapille (dish drying cabinet), jossa puinen tukirakennelma piti astiat pystyasennossa niin, että vesi valui altaaseen ja ilma pääsi kiertäessään kuivaamaan astiat. Yhdysvaltalainen Angiolina Scheuermann sai patentin (US 1733907) vastaavanlaiselle, hieman pienemmälle kaapille (Drainer and Depository for Dishes) jo edellisen vuosikymmenen lopulla lokakuussa 1929. Scheuermannin kaapissa lautaset oli tuettu rautalangasta taivutetulla pidikkeillä, hyvin paljon suomalaisen astiakaapin tapaan. Saksassa Margarete Schütte-Lihotzkyn vuonna 1926 suunnittelemaan Frankfurtin keittiöön kuului astiankuivausteline pesualtaan yläpuolella. 
Heitä aiemmin skotlantilainen Robina Wood oli saanut patentin aterinkorilla ja vettä keräävällä rännillä varustetulle, pöydälle asetettavalle astiankuivaustelineelle (dish drainer) Yhdysvalloissa vuonna 1895 (US 542912) ja Isossa-Britanniassa vuonna 1894 (GB189410066 Improvements in and relating to the Drying of Dishes and the Like).

Suomessa

Suomessa astiankuivauskaappia kehitti Maiju Gebhard Työtehoseurassa vuosina 1944–1945. Eduistaan huolimatta astiankuivauskaapin käyttö ei ole levinnyt kaikkiin maihin, mutta se on Suomen lisäksi suosittu esim. Italiassa ja  jonkin verran suosittu Ruotsissa.
Suomalaisen astiankuivauskaapin lähin esikuva oli ruotsalainen astiankuivausteline, jota pidettiin pöydällä. Gebhard huomasi, että monissa kodeissa telinettä ei käytetty, vaan astiat kuivattiin käsin ja siirrettiin välittömästi kaappiin. Gebhardin oivallus oli sijoittaa kuivaustelineet kaappiin tiskipöydän yläpuolelle, missä astiat saivat rauhassa valua kuiviksi, aivan kuten amerikkalaisessa mallissa. Näin voitiin välttää yksi kodinhoidon työvaihe. Gebhardin laskelmien mukaan ennen pesukoneiden käyttöönottoa perheenemäntä käytti tiskaamiseen ja astioiden kuivaamiseen lähes 30 000 tuntia elämästään.
Enso-Gutzeit aloitti astiankuivauskaapin valmistamisen 1948. Vuonna 1954 telineitä alettiin valmistaa muovipäällystetystä teräslangasta puhtaanapidon helpottamiseksi. Telineiden ja kaappien mitat standardoitiin vuonna 1982.
Imanol Rojo

Imanol Rojo (s. 30. marraskuuta 1990) on espanjalainen maastohiihtäjä. Hän osallistui Sotšin olympialaisissa 2014 neljälle matkalle ollen parhaimmillaan 33. 50 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. Hän oli kisan kärkijoukossa vielä noin 15 kilometriä ennen maalia. Rojo kilpaili myös hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 2013 Val di Fiemmessä ollen parhaimmillaan 66. 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa. Hänen paras sijoituksensa maailmancupin osakilpailussa on 23.
André Delvaux

André Delvaux (21. maaliskuuta 1926 Heverlee, Belgia – 4. syyskuuta 2002 Valencia, Espanja) oli belgialainen elokuvaohjaaja.
Delvaux opiskeli germaanista filologiaa ja oikeustiedettä Brysselissä ja säesti 1950-luvulla mykkäelokuvia pianolla elokuva-arkiston näytöksissä. Opettaessaan flaaminkieltä ja kirjallisuutta hän alkoi pitää myös elokuva-alan kursseja. 1950-luvun lopulla hän pääsi tekemään lyhytdokumentteja muun muassa Federico Fellinistä Belgian televisiolle.
Delvaux’n ensimmäinen näytelmäelokuva oli vuoden 1962 lyhyt psykologinen nuorisokuvaus Le Temps des écoliers, ja samana vuonna hän oli mukana perustamassa Brysseliin INSAS-elokuva- ja teatterikorkeakoulua (Institut National Supérieur des Arts du Spectacle) yhdessä Raymond Ravarin ja Paul Anrieun kanssa. Ensimmäisen pitkän elokuvansa Mies, joka antoi leikata tukkansa lyhyeksi Delvaux toi ensi-iltaan 1966. Sitä luonnehditaan surrealistiseksi, ja seuraavaa elokuvaa Yksi yö, yksi juna, jonka pääosissa näyttelevät Yves Montand ja Anouk Aimee, puolestaan maagisen realismin tyylilajiin kuuluvaksi. Vuoden 1971 elokuva, ensimmäisen maailmansodan aikaan sijoittuva Rendez-vous – kohtaaminen on tyylilajiltaan psykologinen draama.
Belgian kuningas Albert II myönsi Delvaux’lle paronin arvon 1996.
Elämän kuva

Juoni

Intialaisen Willien isä on ylhäistä kastia joka kapinoi isäänsä vastaan tietämättä tarkemmin mitä haluaa, äiti alhaissyntyinen vallankumouksellinen. Willie itse kokee identiteettinsä olevan hukassa. Willie muuttaa Iso-Britanniaan opiskelemaan, jossa hän huomaa voivansa keksiä koko minuutensa uudelleen, sillä länsimaissa suvulle ei aseteta samanlaista painoa kuin Intian kastijärjestelmässä. Silti Willie tuntee itsensä yhä ulkopuoliseksi. Lopulta Willie tapaa toisen yhtä ulkopuolisen, portugalilais-afrikkalaisen Anan, ja muuttaa hänen kanssaan Afrikkaan.
Mikroturbulenssi

Mikroturbulenssi (ξ ,ksii, ksi, xi, vturb ) on tähtitieteessä luku, jolla mitataan tähden pinnan rauhallisuutta spektristä. Auringon mikroturbulenssi ξO on 1,20 km/s. Mikroturbulenssin maksimiraja on 5 km/s. Mikroturbulenssi leventää spektriviivoja. Sykkivillä jättiläistähdillä sykkimisen aiheuttamat shokkiaallot vahvistavat mikroturbulenssia. Mikroturbulenssilla tarkoitetaan myös pienen mittakaavan pyörteisyyttä Maan ilmakehässä tms. Varsinkin suurissa jättiläistähdissä esiintyy jopa 50 km/s suuruista makroturbulenssia, sillä jättiläistähdissä konvektiorakeet eli granulat ovat huomattavan suuria.
Auringonvihreä

Suomennoksesta

Tanssivan karhun palkintoraadin arvion mukaan Pauliina Haasjoki ja Peter Mickwitz ovat selviytyneet Björlingin omaperäisen kielen suomentamisen asettamista haasteista hienosti, vaikka työ on ollut paikoin hyvin vaativaa.
Vesa Haapalakin kiittää suomentajia tärkeästä työstä, sillä teos paljastaa 1950-luvun suomalaisen modernismin juuret. Hän arvioi, että yhtenä suomentamisen motivaationa on ollut Björlingin monessa rekisterissä liikkuva kieli, joka on nykyrunouden tärkeä esikuva. Hän pitää suomentajien työtä ”pääosin hyvänä” mutta asettaa varauksen viimeisen osan kohdalla: ”Sonetit ovat kompastuskivi. – – loppusoinnuista on luovuttu. Tulos on usein kömpelö.”
Harri Nordell tiivistää Turun Sanomien arviossaan: ”Auringonvihreä on sanalla sanoen viime vuosien – ja ehkä tulevienkin – yksi tärkeimmistä runosuomennoksista.”
Suomentajat itse eivät pitäneet työtään erityisen vaikeana: teos antoi ”päin vastoin paljonkin vinkkejä siitä, miten itse voisimme ottaa vapauksia”. Lisäksi heidän keskusteleva työskentelytapansa ”sopi erityisen hyvin runouden kääntämiseen”.
Makedonianvuoristokoira

Ulkonäkö

Makedonianvuoristokoira on kookas, tiivisrakenteinen ja tasapainoinen vuoristokoira. Sillä on tarkat aistit ja se on erittäin liikkuvainen. Sukupuolileiman tulee olla selvä: uros on rotevampi, kookkaampi ja leveäpäisempi, kun taas narttu on rakenteeltaan pienempi, pitkärunkoisempi ja sulavalinjaisempi. Uroksilla rungon pituus on 9-11 prosenttia säkäkorkeutta suurempi ja nartuilla 11-13 prosenttia säkäkorkeutta suurempi. Uroksen säkäkorkeus on noin 70 cm (alaraja 65 cm) ja nartun 64 cm (alaraja 60 cm), mutta yläkorkeutta ei ole määritetty lainkaan vaan toivotuinta on mahdollisimman kookas koira. Uros painaa noin 50 kg ja narttu noin 45 kg.

Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on äärimmäisen uskollinen, rohkea ja vieraita kohtaan varautunut tyypillinen yhden ihmisen koira. Sillä on syvä, voimakas ja terävä haukku. Se on jopa valmis uhraamaan henkensä isäntänsä tai karjan puolesta, mutta se ei kuitenkaan käyttäydy aggressiivisesti ennen kuin on tarpeen.

Alkuperä

Makedonianvuoristokoiran historia juontaa juurensa paimentolaisheimojen vaelluksiin ja neoliittisen kauden karjankasvatukseen: sen tehtävä on ollut toimia laumanvartijana. Se on levinnyt eri puolille maata Šar- ja Pirin-vuorilta aina Kreikan Makedonian puolelle Epeirokseen ja Thessalonikiin asti. Se on esiintynyt niin antiikin runoilijoiden ja historioitsijoiden teksteissä kuin muinaisissa makedonialaisissa vaaseissa, veistoksissa, mosaiikissa, kolikoissa ja 1800-luvun kansanrunoudessakin. Sen kantarotu lienee sama kuin kreikkalaisella epeiroksenmolossilla: muinaisen molossi-heimon kookkaat, mastiffityyppiset koirat, joiden sanotaan olleen nykyisten eurooppalaisten molossikoirien kaukaisia esi-isiä. Makedonianvuoristokoira on kuitenkin niiden lähes suora jälkeläinen, ja sitä arvostettiin antiikin aikaan suuresti. Valakit ja miakit toivat sen Kreikasta nykyiselle elinseudulleen paimentamiensa lampaiden mukana. Nykyisin sen tehtävä on ollut lauman vartioinnin lisäksi suojella isäntäänsä ja tämän omaisuutta.
Tšekkoslovakian vallankaappaus 1948

Määrittely

Vallankaappaus-sana on määritelty tarkoittamaan vallanvaihdosta, jolla ei ole suurta yhteiskunnallista vaikutusta. Tässä mielessä tapahtuma on enemmän kuin vallankaappaus. Sana sopii kuitenkin käytettäväksi tässä, koska vallanvaihdos oli vallanpitäjien sisäinen ”palatsivallankumous”. Joskus on myös käytetty nimeä Tšekkoslovakian kansandemokraattinen vallankumous.

Tausta

Pääministeri Klement Gottwaldin johtama kommunistinen puolue TKP oli vähitellen vahvistunut, ja mieliala maassa oli Neuvostoliitolle myönteinen. Esimerkiksi sudeettisaksalaisilta takavarikoidun omaisuuden jakaminen luettiin kommunistien ansioksi. Vuoden 1946 vaaleissa TKP sai 36 % äänistä. Neuvostoliiton painostus oli epäsuoraa, sillä maassa ei ollut venäläisiä joukkoja.

Hallituskriisi

Helmikuussa 1948 maan monipuoluehallitus riitaantui sisäisesti ja useimmat ei-kommunistiset ministerit erosivat siitä. Kommunistien kannattajat liikehtivät voimakkaasti järjestäen esimerkiksi tehtaisiin työläisneuvostoja, jotka pyrkivät ottamaan määräysvallan tehtaallaan. Presidentti Edvard Beneš pelkäsi sisällissotaa ja nimitti kommunistienemmistöisen hallituksen 25. helmikuuta 1948. Kommunistit eivät sen jälkeen enää luovuttaneet valtaa muille puolueille. Toukokuussa hyväksyttiin uusi kansandemokraattinen perustuslaki, jota Beneš piti laittomana. Hän erosi presidentin virasta 7. kesäkuuta 1948. Maassa kansallistettiin kaivos- ja raskasteollisuus sekä pankit ja vakuutuslaitokset. Yhteiskunnan haltuun siirtyi tällöin 60 % teollisuudesta. Sosialisointia täydennettiin vielä huhtikuussa maareformilla, perustamalla valtion vakuutuslaitos ja uudistamalla koulujärjestelmä. Ainoastaan maataloudessa säilyi pienessä määrin yksityisomistusta.

Vaikutukset Suomessa

Tšekkoslovakian vallankaappaus heijastui Suomeenkin. Monet suomalaiset kommunistit katsoivat, että vallankaappausta pitäisi yrittää Suomessakin. Vahvat huhut väittivät, että SKP:n (SKDL:n) eduskuntaryhmän puheenjohtaja Hertta Kuusinen olisi Messuhallin puheessa 24.3. julistanut, että ”Tšekkoslovakian tie on myös meidän tiemme”. Puolustusvoimat lisäsi tiettyjen kohteiden suojaamista ja presidentti J. K. Paasikivi oikeutti pääesikunnan ryhtymään liikekannallepanon valmisteluihin. SKP:n ja Moskovan arkistoja tutkinut  historioitsija Kimmo Rentola ei ole löytänyt arkistoista mitään merkittävää todistetta SKP:n kaappaushankkeesta, vaikka yksittäisiä kaappaukseen halukkaita tiedetään olleen. Rentolan mukaan puolue katsoi Suomen tilanteen olevan epäedullinen kaappaukselle ja SKP:n olleen jopa haluton muuttamaan Suomi kommunistiseksi.
Mayawati

Mayawati (hindiksi मायावती, s. 15. tammikuuta 1956 Delhi, Intia) on intialainen poliitikko ja Uttar Pradeshin pääministeri. Hän on ollut pääministeri aiemmin kolme muuta lyhyttä kautta, mutta puolueella on osavaltiossa ehdoton enemmistö. Hän on suurin veronmaksaja niistä intialaisista poliitikoista, jotka maksavat veronsa rupioissa, 26 crorea vuonna 2007–2008.
Mayawati on noussut kastittomana dalitina Intian väkirikkaimman osavaltion Uttar Pradeshin pääministeriksi. Hän on opiskellut oikeustiedettä ja kasvatustieteitä yliopistotasolla kastittomien kiintiöpaikalla. Hän oli ensin opettajana mutta pyrki politiikkaan ja ryhtyi 1980-luvun puolivälissä täysipäiväiseksi poliitikoksi.
"Kastittomien kuningattareksi" kutsuttu Mayawati on pyrkimässä Intian parlamenttivaaleissa valtakunnan politiikkaan, ja esiin on nostettu myös pääministerin tehtävä, mutta ainakin hänen puolueensa BSP:n ennakoidaan nousevan aluepuolueiden tuella kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi.