Vilho Rantanen (Vapaakirkko)

Perhe

Rantasen vanhemmat olivat Jaakko Matinpoika Rantamäki, myöhemmin Rantanen ja Sanna Salomonintytär Rantamäki, Rantanen o.s. Kaataja. Jaakko oli muiden nurmolaisten tavoin hankkinut viiden vuoden Amerikan passin vuonna 1887 ja lähtenyt metsuriksi Texasiin. Amerikan dollareilla Sannan kanssa oli aloitettu yhteinen matka vuonna 1891. Hankitussa talossa oli leipomo ja kauppa. Sanna leipoi. Kun Vilho syntyi viidentenä lapsena vuonna 1899, Jaakko Rantamäki katseli tilavampaa asuntoa ja osti Pakkalan tilan Nurmon Kourasta. Hän palasi isiensä ammattiin maanviljelijäksi. Perheen sukunimi vaihtui Rantaseksi. Perheeseen syntyi yhdeksän lasta. 
Toimitussihteeri Vilho Einar Rantanen ja hammaslääketieteen kandidaatti Jenny Wilhelma Auer solmivat vuonna 1927 avioliiton. Perheeseen syntyi neljä lasta: Kari 1929, Pentti 1931, Paavo 1934 sekä Anja 1936. Lapsista Paavo Rantanen toimi muutamia kuukausia ulkoministerinä keväällä 1995.
Rantaselta leikattiin 1972 syöpä. Käytetty lääkitys vei silmien näön heikoksi. Hänen kuntonsa heikkeni, ja hän kuoli 7. heinäkuuta 1978.

Työ

Rantanen kävi Nurmonperän, myöhemmin Viitalaksi kutsutun kansakoulun. Kesällä 1914 Kouran rukoushuoneessa Rantanen tuli uskoon ja aloitti 16-vuotiaana Vapaakirkon saarnaajakoulun, josta hän valmistui vuonna 1918.
Rantanen toimi Suomen Vapaakirkon pastorina ja saarnaajana. Vuosina 1919—1921 hän oli Etelä-Pohjanmaan Piirilähetyksen palveluksessa. CE-liiton matkasihteeriksi hänet siunattiin 1925 sekä CE-liiton liittohallituksen jäseneksi 1923. Näissä tehtävissä hän toimi vuoteen 1947 saakka eli liiton lakkauttamiseen asti.
Hän kiersi pitämässä kokouksia eri paikkakunnilla ja lisäksi kesäjuhlilla. Hän kävi myös Virossa paikallisen CE-liiton kutsumana ja Norjassa. Työskentely oli herätys- ja rakennustyötä ja Nuorten Todistus –lehden toimitustyötä.
Saarnoihin Rantasella kuului aina jokin kertomus, mikä teki ne eläviksi. Kuulijat eläytyivät, kun Vilho Rantanen ne kertoi. Rantasen kokoelmista löytyi kertomusnimikkeinä Kuopion takaa, Porin mummo, Jyväskylän äiti, Kyrön tyttö, Juoppo isä. Muita useammin Rantanen kertoi Suutari Antista puheissaan, lehdessään, liitti tarinan kertomuskirjoihinsa ja lopulta Rantasen viimeisenä teoksena vuonna 1977 julkaistiin teos Suutari Antti.
Vilho Rantasella oli nuoresta asti ollut haaveena Amerikan matka. Hän lähti matkaan vuonna 1951 ja kirjoitti matkakirjeitä Nuorten Todistukseen.

Julkaisutoiminta

Rantanen toimitti Nuorten Todistus -lehteä vuosina 1921—1965. Vuoteen 1947 asti hän oli toimitussihteerinä ja loppuajan päätoimittajana. Lehden alkaessa ilmestyä vuonna 1915 tiedotettiin, että lehden tarkoituksena on erityisesti tehdä työtä nuorten ajalliseksi ja iankaikkiseksi hyväksi. Lehti hyväksyttiin CE-liikkeen viralliseksi äänenkannattajaksi. Kun Rantanen tuli toimitussihteeriksi, oli Eeli Jokinen päätoimittaja. Muissa jutuissa kuin saarnoissa tai pääkirjoituksissa Rantanen saattoi käyttää salanimenä Benjami Peltomäki, joskus B. P-mäki tai Markus Mäki tai V. R. Ajankohtaisia asioita valottivat kirjoitussarjat Tähdenvälejä ja Toimittajan kynästä. Rantasen laati kirjoitussarjan Pöytäpuheet, aiheena hengelliset laulut. Allekirjoittajana oli Pöytävieras. Vuodesta 1962 jatkui kirjoitussarja nimellä Arkisana kirjoittajanimellä Päivämies.
Merkittävä julkaisu oli Jouluaatto toimittajina Eeli Jokinen ja Vilho Rantanen. 
Rantanen perusti Tähtipolku-nimisen lastenlehden, jonka päätoimittajana hän oli 1949—1965. Hän oli Tähtipolun Veka-setä. Tämä tuotti Metsälän väen seikkailut, kilpailut, runot, mutta myös vakavan sanan lehteen.
Rantasen kirjallinen tuotanto koostui runoista, elämäkerroista, romaaneista ja lastenkirjoista. 2. lokakuuta 1928 Gummerus Oy:n ja Rantasen välillä tehtiin kustannussopimus kirjasta Ristinmerkki ja kihlasormus. Siitä lähtien alkuvuosina hän julkaisi kirjan vuodessa. Lastensa kasvaessa Rantanen tuotti lukemista lapsille vuodesta 1933. Hän kirjoitti 14 lastenkirjaa. Laajin oli Risu-Tuomo, ja viimeinen lapsille suunnattu kirja Hekki Hiireläisen seikkailut julkaistiin 1974. Elämäkertakirjoina syntyivät teokset Aatu Heiskasesta ja Artturi Pylkkäsestä. Israelin matkansa tiimoilta Rantanen kirjoitti lopun ajan tapahtumiin liittyvän Israel lopun ajan merkkinä. Useissa teoksissa Rantanen tutkaili lopun aikoja vuodesta 1931 lähtien. Teoksessaan Kuninkaasta on lauluni Rantanen esittelee hengellisten laulujen historiaa, niiden tekijöitä ja syntyvaiheita. Ristin ja Siperian tie perustui tositapahtumiin kristittyjen kohtaloista itärajan takana. Hän kuvasi siinä Railon pariskunnan selviytymistä 5000 kilometrin matkasta Siperiasta Suomeen. Teos ilmestyi myös ruotsin, saksan ja unkarin kielillä. Unkarinkielisessä oli Vilho Rantanen muutettu Wilmos Rantaseksi. Siitä lähtien perhepiirissä Vilho olikin Wilmos.
Rantasen runokirjoja olivat Tähtisilta, Sävel vuoritieltä, Viisi pappia taivaan portilla ja Jälkiharava. Näistä koostettiin teos Runot, josta osa julkaisuun Päivä kerrallaan. Rantasen runoja julkaistiin myös Suomen Viikkolehdessä ja Nuorten Todistuksessa. Yleisradion ohjelmasarjasta Tämän runon haluaisin kuulla toimitettiin samanniminen runoantologia, jossa on kuusi Rantasen runoa. 12. sijalle nousi Rantasen Viisi pappia. 
Rantasen runoja on julkaistu sävellettyinä hengellisissä laulu- ja virsikirjoissa. Aluevaltaukseksi Rantasella tuli Sävelsilta. Yhteistyö Rantasen sekä säveltäjien Juhani Pohjanmies, Yrjö Karanko ja Iina Karttunen kanssa alkoi. Sävelsilta-vihkosia julkaistiin kaksitoista, painosmäärä oli yli 200 000. Säveltäjä Mika Piiparisen sävellystuotantoa Rantasen runoista ovat Herää jo kantele, Parempi, Kädet ja Hiljaa.

Huomioita

Vilho Rantanen oli Suomen Vapaakirkon hallituksen varajäsen 1923—1926, jolloin hänestä tuli varsinainen jäsen kausiksi 1926—1951 ja 1957—1959. Hän toimi Suomen Vapaakirkon Nuoret ry:n hallituksen jäsenenä 1947—1963. Tehtäessä Hengellistä Laulukirjaa Rantanen kuului päätoimikuntaan sen jäsenenä 1972—1976. Sota-aikana hän oli Valtionlainajärjestön lääninasiamies 1941—1944. Samoin sota-aikana Rantanen oli Jyväskylän Suojeluskuntapiirin kenttäpappi. Hän oli myös Suomen kirjailijaliiton jäsen.
Ansioistaan Vilho Rantaselle myönnettiin vuonna 1975 Keskuskauppakamarin kultainen ansiomerkki 50 vuoden lehti- ja kirjallisuustyöstä. Samana vuonna hän sai valtion taiteilijaeläkkeen. Vilho Rantanen oli yksi Vapaakirkon lahjakkaimmista ja ahkerimmista työntekijöistä.