Viktoria (Iso-Britannia)

Sukujuuret

Viktorian isä oli Prinssi Edvard, Kentin ja Strathearnin herttua (1767–1820), Yrjö III:n ja kuningatar Charlotten poika. Viktoria kuului saksalaiseen Hannover-sukuun, joka nousi valtaistuimelle vuonna 1714. Viktoria oli Englannin ensimmäisen Stuart-hallitsijan Jaakko I:n jälkeläinen suoraan alenevassa polvessa tämän tyttärentyttären Hannoverin Sofian kautta.
Viktorian äiti oli prinsessa Victoire (Marie Luise Viktoria) Saksi-Coburg-Saalfeld, Kentin ja Strathearnin herttuatar (1786–1861). Hänen veljensä, Belgian kuningas Leopold I, oli kuningatar Viktorian eno.

Varhainen elämä

Viktoria syntyi 24. toukokuuta 1819 Kensingtonin palatsissa Lontoossa, jonne hänen vanhempansa olivat saapuneet vähän aiemmin Saksasta, jotta heidän lapsensa syntyisi Englannissa. Kuukautta myöhemmin hänet kastettiin Alexandrina Victoriaksi. Nimi Alexandrina tuli tytön kummisedän ja Britannian sotaliittolaisen, Venäjän keisari Aleksanteri I:n mukaan, ja nimi Victoria annettin hänen äitinsä mukaan. Tuohon aikaan Victoria oli Britanniassa tuntematon nimi, ja koska myös Alexandrina kuulosti vierasmaalaiselta, moni parlamentaarikko pyrki 1830-luvulla vaihdattamaan prinsessan laillisen nimen, siinä kuitenkaan onnistumatta. Viktorian isä, Prinssi Edvard, Kentin ja Strathearnin herttua, kuoli  vuonna 1820 keuhkokuumeeseen, ja kuningas Yrjö IV otti velkaisen äidin ja tyttären hoiviinsa. Yksivuotiaana Viktoria oli perimysjärjestyksessä kolmantena setiensä jälkeen. Viktorian äiti oli saksalainen, joten kotona puhuttiin saksaa, vaikka äiti kasvattikin Viktorian englanninkieliseksi.
Nuori Viktoria sai laadukkaan ja monipuolisen koulutuksen, hänelle opetettiin mm. ranskaa, saksaa, italiaa ja latinaa. Viktorian äiti suhtautui tyttäreensä ylisuojelevasti, ja tämä joutuikin viettämään lapsuutensa ilman ikäistensä lasten seuraa. Jälkeenpäin Viktoria oli kuvaillut lapsuuttaan "lähinnä apeaksi". 
Viktorian eno, Belgian kuningas Leopold I, toimi hänelle läheisimpänä isähahmona. Yrjö IV:n kuoleman 1830 jälkeen 11-vuotiaasta Viktoriasta tuli 65-vuotiaan kuningas Vilhelm IV:n ensimmäinen kruununperijä.
Teini-ikäisenä Viktoria rakasti erityisesti historian opiskelua ja italialaista oopperaa. Hän opiskeli myös laulamista ja pianonsoittoa, missä hänestä tulikin hyvin taitava. Vuonna 1830, Viktorian ollessa 11-vuotias, hänen äitinsä Kentin herttuatar vei neuvonantajansa Sir John Conroyn kanssa Viktorian tutustumaan Malvern Hillsiin, Worcestershiren ja Herefordshiren kreivikuntiin. Vuosina 1832-1835 he tekivät samanlaisia matkoja myös muualle Englantiin ja Walesiin. Kuningas Vilhelm IV:n harmiksi nuori Viktoria toivotettiin innokkaasti tervetulleeksi minne tahansa he menivätkin. Kuningas kuvaili Viktorian matkoja "kuninkaalliseksi etenemiseksi" ja oli huolissaan siitä, että Viktoria näyttäytyi pikemminkin hänen kilpailijanaan kuin kruununperijänään. 
Suuresti arvostamaltaan enolta, Belgian kuninkaalta Leopoldilta, Viktoria sai tukun ohjeita hallitsijakauttaan varten, kuten "Perustavanlaatuinen sääntö on... ole rohkea, luja ja rehellinen, kuten olet tähän asti ollutkin." Samalla kuningas Vilhelm IV:n välit Viktorian äitiin olivat huonontuneet niin, että kuningas sanoi julkisesti toivovansa elävänsä, kunnes Viktoria olisi riittävän vanha noustakseen valtaistuimelle suoraan, ilman äitinsä sijaishallintaa.

Valtakauden alku

Viktoriasta tuli kuningatar 20. kesäkuuta 1837, kun Vilhelm IV kuoli. Hän luopui heti ensimmäisestä etunimestään Alexandrinasta, siirsi hovinsa Kensingtonin palatsista Buckinghamin palatsiin ja teki Windsorin linnasta toisen asuntonsa. Hän alkoi myös ottaa etäisyyttä entiseen neuvonantajaansa Sir John Conroyhin sekä äitiinsä Kentin herttuattareen, vaikka ottikin tämän asumaan Buckinghamin palatsiin. Kesän 1837 aikana uusi kuningatar otti lähes päivittäin vastaan valtakuntansa johtavia poliitikkoja, kirkonmiehiä ja muita merkkimiehiä. Hän järjesti myös lukuisia juhlia palatsissaan. Monarkin vaihdoksen myötä maassa järjestettiin uudet parlamenttivaalit samana vuonna.
Monarkkina Viktorialla oli tuohon aikaan suurin piirtein samanlaiset valtaoikeudet kuin Yhdysvaltain presidentillä. Hän oli armeijan ja laivaston ylipäällikkö. Hän nimitti kaikki tärkeimmät valtion virkamiehet, diplomaatit sekä johtavat tuomarit. Hänellä oli valta antaa aatelittomille perinnöllinen aatelisarvo ja sitä kautta ylähuoneen jäsenyys. Monarkki myös valitsi Englannin kirkon ja Irlannin protestanttisen kirkon piispat ja arkkipiispat sekä Britannian siirtomaiden hallitsijat. Monarkki julisti sodat ja rauhat sekä hoiti sopimusneuvottelut valtioiden välillä. Hän saattoi tehdä lakiehdotuksia ja pyytää parlamenttia osoittamaan varoja sekä säätämään veroja valtakunnan hallinnoimiseen ja puolustukseen. Monarkki ei kuitenkaan saanut verottaa alamaisiaan tai säätää lakeja ilman parlamentin hyväksyntää, eikä hän saanut erottaa tuomareita. Monia kuningattaren valtaoikeuksia käyttivät käytännössä hänen neuvonantajansa sekä pääministeri ja muut ministerit, mutta heidän oli saatava siihen lupa kuningattarelta. Vaikka kuningatar nimittikin itse pääministerin, tämän täytyi saada myös parlamentin luottamus voidakseen johtaa hallitustaan. Käytännössä monarkki siis joutui nimittämään pääministeriksi parlamentin suurimman puolueen johtajan – vain jos yksikään puolue ei ollut hallitseva, hänellä oli valinnanvaraa. Viktorian tullessa kuningattareksi pääministerinä oli whigejä edustanut Lordi Melbourne, joka sai myös jatkaa pääministerinä. Viktoria tuli välittömästi hyvin toimeen lordi Melbournen kanssa, ja hänestä tuli kuningattarelle tärkeä keskustelukumppani, ohjaaja ja ystävä pitkäksi aikaa.
Käytännön valtansa lisäksi monarkki oli myös Britannian ja sen imperiumin symboli. Viktoria saikin kuvansa kuningaskunnan kolikkoihin ja postimerkkeihin, jotka keksittiin Britanniassa 1840. Myös maan kansallislaulu "God Save the Queen" oli osoitettu monarkille.
Viktoria sai parlamentilta 385 tuhannen punnan vuositulot, josta 80 prosenttia ohjattiin hovin palkkoihin ja kuluihin. Summa säilyi samana Viktorian kuolemaan asti. Ensimmäisten kahden vuoden aikana Viktoria maksoi pois vanhempiensa vanhat velat ja ohjasi serkuilleen elatusmaksuja. Sen jälkeen hän alkoi ostella taidetta, lahjoittaa hyväntekeväisyyteen ja kasvattaa omaa kassaansa.
Viktorian kruunajaisia vietettiin 28 kesäkuuta 1838. Kruunajaiset olivat hyvin näyttävät, niihin liittyneet juhlallisuudet kestivät monta päivää, ja tapahtuma tarjottiin koko kansalle eikä vain eliitille kuten Yrjö IV:n kruunajaiset.

Avioliitto, perhe-elämä ja Albertin rooli kanssahallitsijana

Viktorian luona vieraili nuoria kosijoita vuosina 1837–1839, heidän joukossaan eurooppalaisia prinssejä, mutta nuori kuningatar oli päättänyt mennä naimisiin vain rakkaudesta. Lokakuussa 1839 kuningattaren saksalainen serkku, Saksi-Coburg-Gothan herttuakunnan prinssi Albert tuli vierailulle Windsoriin. Viktoria ihastui Albertiin ja kosi tätä, mikä olikin kuningattaren tehtävä. Albert suostui ja hääpäiväksi valittiin 10. helmikuuta 1840.
Häiden jälkeen pari vietti kolmen päivän kuherruskuukauden Windsorin linnassa. Vastanaineet olivat hyvin onnellisia, vaikka heidän persoonallisuutensa olivatkin vastakohtaiset: Viktoria oli ulospäinsuuntantunut sekä valvoi myöhään, ja Albert oli puolestaan introvertti sekä aamuvirkku. Aluksi Albertilla oli vain aviomiehen osa eikä minkäänlaista sijaa valtakunnan hallinnossa, mutta hän ryhtyi seuraavien vuosien aikana parantamaan asemaansa. Albert kertoi ottaneensa tavoitteekseen avustaa ja täydentää vaimonsa työtä kaikin tavoin ja toimia perheen ja talouden päänä. Albertin rooli maan politiikassa kasvoi 1840-luvun aikana Viktorian ollessa toistuvasti raskaana. Vuonna 1843 Albertista oli tullut jo niin tärkeä, että kuningatar korvasi julistuksissaan sanan 'minä' sanalla 'me'. Maassa olikin käytännössä kaksoismonarkia, ja monen näkemyksen mukaan Albert toimi kuninkaana. Viktorian omien päiväkirjamerkintöjen mukaan tällainen järjestely sopikin hyvin kuningattarelle, joka oli hyvin tyytyväinen perhe-elämäänsä. Albertilla oli huomattava vaikutus Viktorian kehittymiseen voimakkaaksi hallitsijaksi, ja hän sai alkujaan varsin vapaamielisen Viktorian lämpenemään vanhoillisille aatteille.
Viktoria ja Albert saivat yhdeksän lasta vuosina 1840–1857. Viktorian perhekäsitykset olivat monilta osin siveitä: Hän torjui eronneet naiset hovistaan eikä hän pitänyt kihlaparien vapaasta seurustelusta tai raskautta käsittelevästä aikansa julkisesta keskustelusta. Hänen oma avioliittonsa oli hyvin onnellinen, mutta yleisesti ottaen hän piti avioliittoja "lottona" ja naisen orjuuttamisena. Hän piti omia raskausaikojaan ja synnytyksiään epämiellyttävinä sekä imettämistä vastenmielisenä, minkä vuoksi hän ei sitä tehnytkään.
Kesäkuussa 1840 Viktoria joutui murhayrityksen kohteeksi, kun mielenterveysongelmista kärsinyt nuori mies ampui vaunuissa matkustavia Viktoriaa ja Albertia kohti. Tapahtuman seurauksena parlamentti sääti lain, jonka mukaan Albertista tulisi hallitsija Viktorian kuoltua, jos kruunuperijä olisi vielä alaikäinen. Elämänsä aikana Viktoria joutui julkisuudessa kaikkiaan kahdeksan hyökkäyksen kohteeksi. Seitsemän kertaa häntä kohti laukaistiin tai yritettiin laukaista pistooli, tosin joissain tapauksissa aseessa ei ollut luoteja. Näistä hyökkäyksistä kuningatar selvisi vahingoittumattomana. Kerran häntä lyötiin kävelykepillä otsaan.
Konservatiivien Robert Peelista tuli pääministeri Lordi Melbournen jälkeen 1841. Albert tuli hänen kanssaan heti hyvin toimeen niin henkilönä kuin poliittisestikin, minkä ansiosta Albertin rooli politiikassa kasvoi. Ajan myötä niin Viktoria kuin Albertkin ottivat omakseen Peelin uudistuspolitiikan, joka koski Irlantia, valuuttaa ja ulkomaankaupan säätelyä.
Viktoria ja Albert joutuivat vuoden 1846 jälkeen eri linjoille ulkopolitiikassaan kovaotteisen ulkoministeri Henry Palmerstonin kanssa ja pyrkivät syrjäyttämään hänet. Pääministeri lupasikin vaatia ulkoministeriään vastaisuudessa hankkimaan kuningattarelta luvan tämän nimissä puhumiseen.
Albert valittiin 1847 Cambridgen yliopiston kansleriksi, ja hän uudisti sekä laajensi yliopiston opetusohjelmaa merkittävästi. Albert vastasi myös Lontoon maailmannäyttelyn 1851 järjestämisestä, ja Viktoria kuvasi näyttelyn avajaispäivää yhdeksi elämänsä suurimmista.
Kuningaspari hankki Wightsaarelta syrjäisen tilan nimeltä Osborne House ja rakennutti sinne kartanon, jossa he saattoivat viettää aikaansa rauhassa lastensa kanssa. Pariskunta ihastui myös Skotlantiin, ja vuonna 1847 he vuokrasivat sieltä Balmoralin tilan ja rakennuttivat sinne linnan asunnokseen. Samana vuonna Viktoria sai kahdeksannen lapsensa, ja hän käytti ensi kertaa kloroformia puudutusaineena synnytyksessä, mikä sai monet naiset seuraamaan hänen esimerkkiään. 1850-luvun puolivälissä kuninkaallinen pari vietti jo lähes puolet ajastaan Osbornessa tai Balmoralissa. Heidän nuorekas suurperheensä oli muuttanut brittien käsitystä kuninkaallisesta perheestä.
Kun Irlannissa oli vakava nälänhätä 1840-luvulla, Viktoria kantoi paljon huolta Britannialle silloin kuuluneen maan tilanteesta ja lahjoitti omia varojaan nälkäisten hyväksi. Samalla Irlannissa nousi kuitenkin kapinamielialaa, ja toukokuussa 1849 työtön irlantilaismies yritti ampua Viktorian Lontoossa. Viktoria tekikin ensimmäisen vierailunsa Irlantiin saman vuoden elokuussa. Kuningatar sai Irlannissa erittäin innostuneen ja lämpimän vastaanoton kaikilta yhteiskuntaluokilta. Myöhemmin Viktoria vieraili Irlannissa miehensä kanssa vielä 1853 ja 1861, joskin historiantutkijat ovat myöhemmin arvostelleet häntä siitä, että hän pysyi irlantilaisille edelleen liian etäisenä.
Viktorian äiti kuoli maaliskuussa 1861 ja Albert saman vuoden joulukuussa. Viktoria otti miehensä kuoleman hyvin raskaasti ja aloitti pitkän suruajan. Hän alkoi pukeutua mustiin, valkoista huntua ja päähinettä lukuun ottamatta, ja sisusti Windsorin linnan mustilla kankailla. Albertin huone jätettiin pysyvästi tarkalleen siihen tilaan, missä se oli Albertin kuollessa. Viktoria omisti paljon aikaansa Albertin suunnitelmien loppuunsaattamiseen ja pystytti hänelle useita patsaita. Hän vältteli julkisia esiintymisiä yli kymmenen vuoden ajan, mutta osallistui kuitenkin yhä aktiivisesti lastensa elämään ja valtakunnan politiikkaan.

Valtakauden loppupuoli

Puolisonsa kuoleman jälkeen Viktoria pyrki jatkamaan ulkopolitiikassaan Albertin linjan mukaisesti. Viktoria tuki Preussia Tanskaa vastaan Schleswig-Holsteinin kiistassa vuonna 1863 vastoin hallituksen ja kansan enemmistön linjaa. Englanti ei lopulta ryhtynyt tukemaan Tanskaa. Sen jälkeen Viktoriakin kääntyi Preussia vastaan ja yllytti ministereitään tukemaan asevoimin Itävaltaa, jota vastaan Preussi oli aloittamassa sotaa.
Viktoria asettui konservatiivi Benjamin Disraelin puolelle tämän kiistassa William Ewart Gladstonen kanssa. Disraeli nousi pääministeriksi vuonna 1866, ja kuningatar piti hänen kanssaan tiivistä yhteyttä kirjeitse. Heistä tuli myös hyvät ystävät. Disraelia seuranneen Gladstonen pääministerikauden (1869–1874) moniin uudistuksiin Viktoria suhtautui nuivasti mutta joutui hyväksymään ne.
Viktorian eristäytyminen Albertin kuoleman seurauksena nostatti briteissä monarkian vastaisia mielialoja 1860-luvun lopulta alkaen. Valtiolle kalliiksi tulevan kuningasvallan tarpeellisuutta alettiin kyseenalaistaa, ja Viktorian noin viiden miljoonan punnan yksityisomaisuutta arvosteltiin. Pääministeri Gladstone kuitenkin puolusti voimakkaasti kuningattaren ja tämän jälkeläisten tulojen säilyttämistä ennallaan.
Disraeli palasi pääministeriksi vuoden 1874 vaalien jälkeen, mikä miellytti uudistuksiin kyllästynyttä kuningatarta. Viktoria alkoi myös jälleen lisätä julkisia esiintymisiään. Disraelin aloitteesta Viktoriasta tehtiin Intian keisarinna vuonna 1876.
Venäjän ja Turkin välisen kiistan yhteydessä Viktoria puhui voimakkaasti Venäjää vastaan ja yllytti pääministeriä sotaan. Vuoden 1880 vaaleissa Gladstonen vapaamieliset palasivat valtaan Viktorian harmiksi. Kun Robert Salisburysta tuli pääministeri vuoden 1886 vaalien jälkeen, Viktoria palasi jälleen monenlaisiin yleisiin tehtäviin ja huomasi kansansuosionsa olevan hyvin korkealla.

Kuolema

Viktorian terveys oli alkanut heiketä vuonna 1900. Tammikuussa 1901 hän sai kohtauksen ja jäi vuoteenomaksi. Viktoria kuoli loma-asunnollaan Osborne Housessa Wightsaarella 22. tammikuuta 1901. Arkku tuotiin Lontooseen ja sieltä Windsoriin 2. helmikuuta, ja Viktorialle järjestettiin hänen omasta vaatimuksestaan sotilaalliset hautajaiset. Arkku sijoitettiin kaksi päivää myöhemmin Frogmoren mausoleumiin Viktorian puolison, prinssi Albertin viereen.
Viktoria oli kuollessaan 81-vuotias ja oli hallinnut 63 vuotta, seitsemän kuukautta ja kaksi päivää. Hänen jälkeensä valtaistuimelle nousi hänen vanhin poikansa, Walesin prinssi Edvard VII. Hannover-suvun hallituskausi päättyi, ja Edvard aloitti isänsä kautta periytyneen Saksi-Coburg-Gothan hallituskauden.

Jälkeläiset

Kuningatar Viktoria ja prinssi Albert saivat yhdeksän lasta, joista kahdeksan meni naimisiin eurooppalaisiin hallitsijasukuihin. Tämän vuoksi lähes kaikki nyky-Euroopan monarkit polveutuvat kuningatar Viktoriasta, ja Viktoriaa kutsutaankin "Euroopan isoäidiksi". Ensimmäisessä maailmansodassa kolmen tärkeimmän osapuolen hallitsijat olivat joko Viktorian lapsenlapsia (Britannian Yrjö V ja Saksan Vilhelm II) tai naimisissa sellaisen kanssa (Venäjän Nikolai II).
Nykyajan monarkeista Viktorian jälkeläisiä ovat Yhdistyneen kuningaskunnan nykyinen hallitsija Elisabet II, Tanskan Margareeta II, Norjan Harald V, Ruotsin Kaarle XVI Kustaa ja Espanjan Felipe VI.

Verenvuototauti

Viktoria oli Euroopan kuningashuoneita vaivanneen verenvuototaudin kantaja, ja kyseinen mutaatio oli luultavasti syntynyt hänessä. Hänen jälkeläistensä kautta se levisi lähes jokaiseen Euroopan kuningassukuun. Tunnetuin taudista kärsinyt lienee Venäjän kruununperijä tsarevitš Aleksei.