Michael Peca

Seurajoukkueissa

Viimeiset juniorivuotensa Peca pelasi OHL-liigassa 1990–1994 Sudbury Wolvesissa ja Ottawa 67's:ssä. Hän vaihtoi Sudburystä Ottawaan kesken kauden 1991–1992. Vancouver Canucks varasi Pecan NHL:ään vuoden 1992 varaustilaisuudessa. Peca aloitti kauden 1993–1994 Vancouverissa NHL:ssä, mutta hänet lähetettiin neljän ottelun jälkeen takaisin juniorisarjan Ottawaan. OHL:ssä hän teki 55 ottelussa 113 pistettä ja oli joukkueensa eniten pisteitä tehnyt pelaaja.
Peca aloitti kauden 1994–1995 AHL:n Syracuse Crunchissa, mutta pelasi loppukauden Vancouverissa, kun NHL:n työsulku päättyi. Peca pelasi tulokaskaudellaan 33 ottelua, joissa teki 12 pistettä. Peca kaupattiin kauden jälkeen Buffalo Sabresiin heinäkuussa 1995 varaustilaisuuden yhteydessä. Vancouver hankki Buffalosta Aleksandr Mogilnyin ja viidennen kierroksen varausoikeuden vaihdossa Pecaan, Mike Wilsoniin ja ensimmäisen kierroksen varausoikeuteen.
Buffalossa Pecasta kehittyi NHL:n johtavia puolustavia hyökkääjiä. Kaudella 1996–1997 hän sai Frank J. Selke Trophyn liigan parhaana puolustavana hyökkääjänä. Peca valittiin Buffalon kapteeniksi kaudeksi 1998–1999. Hän osoitti kykynsä kauden aikana ja teki 27 maalia runkosarjassa. Pudotuspeleissä hän sai 13 pistettä 21 ottelussa ja oli johdattamassa joukkuetta Stanley Cup -finaaleihin, jossa Dallas Stars oli kuitenkin parempi voitoin 4–2.
Peca pelasi Buffalossa viisi kautta, kunnes oli pelaamatta sopimus erimielisyyksien takia koko kauden 2000–2001. Peca pyysi 3,5 miljoonan dollarin vuosipalkkaa, mutta Buffalo oli valmis maksamaan vain 2,8 miljoonaa dollaria. Kesäkuussa 2001 Peca kaupattiin sopimuksettomana New York Islandersiin vaihdossa Tim Connollyyn ja Taylor Pyattiin. Elokuussa Peca teki Islandersin kanssa viiden vuoden sopimuksen, joka oli kokonaisarvoltaan 20 miljoonaa dollaria.
Peca nimettiin Islandersissa kapteeniksi, ja heti ensimmäisellä kaudellaan, 2001–2002 auttoi joukkueen ensimmäistä kertaa pudotuspeleihin sitten kauden 1993–1994. Peca teki runkosarjassa piste-ennätyksensä, kun hänelle merkittiin 60 tehopistettä 80 ottelussa. Kauden jälkeen hänet palkittiin toista kertaa urallaan Frank J. Selke Trophyllä. Peca pelasi Islandersissa kolme kautta, ja joukkue eteni joka kerta pudotuspeleihin, mutta putosi niissä joka kerta ensimmäisellä kierroksella. Kaudeksi 2005–2006 Peca siirtyi Edmonton Oilersiin vaihdossa Mike Yorkiin. Edmontonissa hän aloitti kauden huonosti ja teki runkosarjassa vain 23 pistettä, vähemmän kuin kertaakaan vuosikymmeneen. Pudotuspeleissä Peca nosti kuitenkin tasoaan huomattavasti. Pudotuspeleissä hän sai 11 pistettä 24 ottelussa ja auttoi Edmontonin Stanley Cup -finaaleihin saakka. Joukkue hävisi kuitenkin seitsemässä pelissä Carolina Hurricanesille.
Toronto Maple Leafs kirjoitti Pecan kanssa 2,5 miljoonan dollarin arvoisen yksivuotisen sopimuksen kaudesta 2006–2007. Peca pelasi Torontossa vain 35 ottelua, sillä hän loukkaantui 22. joulukuuta törmättyään Chicago Black Hawksin puolustajaan Jim Vandermeeriin. Seuraavana päivänä Pecan murtunut sääriluu leikattiin, eikä hän pystynyt pelaamaan enää loppukauden aikana otteluakaan. Peca siirtyi Toronto-kauden jälkeen Columbus Blue Jacketsiin, jonka kanssa hän teki vuoden sopimuksen ennen kauden 2007–2008. Columbuksessa hän pelasi lopulta kaksi kautta, ja kaudella 2008–2009 hän oli auttamassa Columbusta ensimmäistä kertaa seuran historiassa pudotuspeleihin.
Peca jäi sopimuksettomaksi kesällä 2009. Hän ilmoitti lopettavansa uransa tammikuussa 2010. Peca ehti pelata NHL:n runkosarjassa 864 ottelua, joissa teki 176 maalia ja antoi 289 maaliin johtanutta syöttöä. Jäähyminuutteja hän keräsi 798. Peca pelasi urallaan 13 kautta NHL:ssä ja pääsi kymmenenä kautena pelaamaan pudotuspelejä.