google/wiki40b huggingface dataset:
Toki pona

Toki Pona on kanadalaisen kääntäjän Sonja Elen Kisan vuonna 2001 julkaisema keinotekoinen kieli. Sen nimi tarkoittaa ”yksinkertaista kieltä” tai ”hyvää kieltä”.
Kuten pidginit, toki pona keskittyy yksinkertaisiin aineksiin ja ideoihin, jotka ovat melko kansainvälisiä eri kulttuurien välillä. Toki ponassa ei esimerkiksi ole aikamuotoja tai monikon ja yksikön erottelua.
Kieltä ei ole varsinaisesti tarkoitettu kansainväliseksi apukieleksi, vaan testaamaan minimalismia ja Sapirin–Whorfin hypoteesia. Kieli on saanut vaikutteita myös taolaisesta filosofiasta.
Toki pona on etupäässä omintakeinen suunnitelmakieli, jonka tunnuksena käytetään hymyilevää, kolmisäteistä aurinkoa. Tarkoitus on saada ilmaistuksi mahdollisimman paljon mahdollisimman vähin eri sanoin – virallisia sanoja on vain 123. Kielen ilmoitetaan keskittyvän ”elämän hyviin asioihin”, ja vaikka kielioppi poikkeaa tuntemistamme kielistä, se on säännöllistä ja helppotajuista. 
Huomattavaa on, että toki ponan virallisia sanoja ei koskaan aloiteta isolla alkukirjaimella edes lauseen alussa. Toki ponan varsinaiseen sanastoon kuulumattomat sanat puolestaan aloitetaan aina isolla alkukirjaimella. Näitä saattavat olla henkilöiden tai maantieteellisten sijaintien nimet. Paino on aina ensimmäisellä tavulla.

Äänteet

Toki ponassa on vain 14 foneemia eikä yhtään klusteria tai diftongia.

Sanasto

Toki ponassa on 123 sanaa, joista pääosa on peräisin englannin, tok-pisinin, suomen, georgian, hollannin, ranskan, esperanton, kroatian, mandariinikiinan ja kantoninkiinan kielten sanoista. Sanaston hyvin pienen koon vuoksi useimmilla sanoilla on hyvin laaja merkityskenttä. Esimerkiksi pona voi tilanteesta riippuen tarkoittaa muun muassa hyvää, kiitosta, erinomaista ja ihanaa.
Monet monimutkaisemmat sanat muodostetaan yhdistelemällä sanoja. Esimerkiksi ”muusikko” on toki ponaksi jan pi kalama musi, joka muodostuu sanoista jan (’henkilö’, ’joku’), pi (’johonkin kuuluva’, monikäyttöinen sana), kalama (’ääni’, ’saada aikaan ääntä’, ’soittaa’) ja musi (’peli’, ’pitää hauskaa’, ’taide’, ’viihde’).

mama pi mi mute (Isä meidän)

mama pi mi mute o,

sina lon sewi kon.

nimi sina o sewi en pona.

ma sina o kama.

jan o pali e wile sina en lon sewi kon en lon ma.

sina o pana lon tenpo suno ni e moku tawa mi.

o weka e pali ike mi, sama la mi weka e pali ike pi jan ante.

o pana ala e wile ike tawa mi.

o awen e mi weka tan ike.

ni li nasin.
Camille Chautemps

Camille Chautemps (1. helmikuuta 1885 Pariisi – 1. heinäkuuta 1963 Washington DC, Yhdysvallat) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi kolmesti Ranskan pääministerinä vuosina 1930, 1933–1934 ja 1937–1938.
Chautemps syntyi tunnettuun poliitikkoperheeseen ja loi menestyksekkään uran asianajajana, minkä myötä hän kohosi vaikutusvaltaiseksi henkilöksi radikaalisosialistisessa puolueessa. Hänet valittiin ensin Toursin pormestariksi ja vuonna 1919 edustajainkamarin jäseneksi. Chautemps toimi useita kertoja Ranskan oikeus- ja sisäministerinä vuosien 1924 ja 1926 välillä. Pääministerinä hän oli ensi kerran parin viikon ajan helmikuussa 1930 ja uudelleen marraskuusta 1933 tammikuuhun 1934. Hän joutui eroamaan sen jälkeen kun hänet oli julkisuudessa yhdistetty Staviskyn tapauksena tunnettuun taloudellisen skandaaliin. Pääministerikausiensa välillä Chautemps oli eri ministerinviroissa useissa hallituksissa. Kolmannen kerran hän toimi pääministerinä kesäkuusta 1937 maaliskuuhun 1938. Chautempsin kolmas hallitus myötäili kansanrintamapolitiikkaa, mutta ei toteuttanut yhtä kunnianhimoisia uudistuksia kuin edeltäjänsä Léon Blumin hallitus.
Chautemps oli ministerinä myös silloin, kun Ranskan puolustus luhistui toisessa maailmansodassa vuonna 1940. Hän oli hallituksen sisällä ensimmäisten joukossa kannattamassa aselepoa saksalaisten kanssa ja tukemassa kenraali Philippe Pétainin nostamista Ranskan johtoon. Chautemps jatkoi ministerinä jonkin aikaa myös Vichyn hallituksessa, mutta ollessaan virkamatkalla Yhdysvalloissa hän teki siihen pesäeron. Hän asui pääosan loppuelämästään Yhdysvalloissa. Sodan jälkeen hänet tuomittiin Ranskassa poissaolevana yhteistyöstä vihollisen kanssa.
Karhunmäki

Karhunmäki on kaupunginosa Joensuussa Hukanhaudan ja Reijolan välissä, vanhan Lappeenrannantien varressa. Alueen rajoina idässä ja pohjoisessa ovat Ilomantsin rata ja valtatie 6. Alueella on harvakseltaan omakotitaloasutusta. Karhunmäki on Joensuun kaupungin asutuksen uusi laajentumissuunta: vuonna 2010 suurelta osin kaupungin omistamalle maalle on alettu rakentaa satojen talojen asuinaluetta. Asukasluku vuonna 2011 oli noin 500. Kaupungin maapoliittisena tavoitteena on kasvattaa Karhunmäki ja Reijola aikanaan yhteen.
Alueen lähimmät palvelut ovat Reijolassa sekä Hukanhaudalla ja Niinivaaralla. Karhunmäkeen valmistui vuonna 2017 koulu ja päiväkoti. Ulkoilualueista Repokallio ja Pyhäselän ranta sekä Kukkolan tila ovat lähistöllä. Asukasyhdistyksenä toimii Karhunmäen-Haapajoen kylätoimikunta.
Karhunmäessä on 14 hehtaarin alue, joka on ollut toimenpidekiellossa vuodesta 2008 lähtien erittäin uhanalaiseksi luokitellun valkoselkätikan vuoksi.

Alueen historia

Vuoteen 2007 saakka Karhunmäen alue kuului Kukkolan tilaan. Tilan omistanut Kukkosen suku on tiettävästi viljellyt maata 1600-luvulta saakka. Kukkosen suvun tunnetuin jäsen on Antti Kukkonen, rovasti ja opetusministeri. Hänen vanhin tyttärensä, agrologi Katri Kukkonen, oli Kukkolan tilan viimeinen isäntä. Katri Kukkosen isännöidessä Kukkolan tilaa Joensuun kaupunki halusi toistuvasti ostaa Karhunmäen alueen asuinalueeksi, mutta hän kieltäytyi myymästä haluten säilyttää alueen maanviljelyskäytössä. Tämän vuoksi ja koska Katri Kukkosella ei ollut perillisiä, hän testamenttasi Kukkolan tilan Pohjois-Karjalan Maataloussäätiölle vuonna 1999. Kukkolan tilan viljely oli kuitenkin kannattamatonta, mistä johtuen Pohjois-Karjalan Maataloussäätiö päätyi myymään Karhunmäen alueen Joensuun kaupungille vuonna 2007.
Helsingin kaupunginjohtaja

Helsingin kaupunginjohtaja oli vuosina 1921–2017 Helsingin kaupungin ylin viranhaltija, jonka tehtävänä oli johtaa kaupunginhallituksen alaisena kaupungin hallintoa, taloudenhoitoa ja muuta toimintaa. Kaupunginjohtajan oli lisäksi huolehdittava asioista, jotka eivät kuuluneet apulaiskaupunginjohtajan toimialaan tai sivusivat kahden tai useamman apulaiskaupunginjohtajan toimialaa.
Kaupunginjohtajan toimialaan kuuluivat kaupungin toiminnan ja talouden yleissuunnittelu, henkilöstöpolitiikka, elinkeinoasiat, valmiussuunnittelu, talousarvion valmistelu ja sen noudattamisen valvonta, sisäinen valvonta ja riskienhallinta sekä taloushallintoon liittyvät asiat yleensä ja riippumatta siitä mitä lautakuntaa, virastoa tai laitosta asia koskee. Lisäksi kaupunginjohtajan toimialaan kuuluivat asiat, jotka koskivat kaupunginkansliaa, 
taloushallintopalvelu-liikelaitoksen johtokuntaa, ja tarkastuslautakunnan yleishallintoa.
Vuoden 2017 valtuustokauden alusta lukien kaupunginjohtajan virka lakkautettiin ja Helsinki siirtyi hallinnossaan 1. kesäkuuta 2017 niin kutsuttuun pormestarimalliin.

Palkka

Vuodesta 2013 alkaen kaupunginjohtajalle on maksettu palkkaa 15 288 euroa kuukaudessa ja apulaiskaupunginjohtajille 12 800 euroa kuukaudessa.
Yhdysvaltain ensimmäinen kongressi

Yhteenveto puolueista

Tässä kongressissa ei ollut puolueita, vaan sen jäsenet on jaoteltu epävirallisesti eri ryhmiin perustuen heidän äänestyshistoriaansa.
Manu Kärki

Manu Kalevi Kärki (s. 21. maaliskuuta 1947 Somerniemi) on suomalainen tietokirjailija, kotiseuduntutkija ja valokuvaaja. Työuransa hän teki pankin konttorinhoitajana nykyään Someroon kuuluvalla Somerniemellä vuosina 1973–2007. 
Kärki on joko yksin tai yhteistyössä muiden kanssa julkaissut vuosina 1980–2010 toistakymmentä pääasiassa Somerniemeä ja Someroa käsittelevää kotiseutukirjaa, joista monet ovat ilmestyneet Somerniemi-seuran julkaisuina ja somerniemeläisen Amanitan kustantamina.  Useissa kirjoista on kuvituksena Kärjen omia valokuvia. 
Vuonna 2009 tasavallan presidentti myönsi Manu Kärjelle kotiseutuneuvoksen arvonimen.
Kärki toimi kunnanvaltuutettuna Somerniemellä vuosina 1973–1976 ja oli Somerniemen kunnanvaltuuston viimeinen puheenjohtaja vuosina 1974–1976.
Museokuoriainen

Elinympäristö

Museokuoriainen elää muiden eläinten pesissä, ampiaispesissä sekä raadoissa syöden höyheniä, karvoja sekä kuolleita hyönteisiä. Aikuiset museokuoriaiset syövät myös kukkien siitepölyä. Sään viiletessä museokuoriaiset etsivät talvehtimispaikkaa rakennuksista ja kevään tullen hakeutuvat jälleen takaisin luontoon.

Haitat

Museokuoriaisen toukat saattavat vahingoittaa eläin- ja hyönteiskokoelmia, tekstiilejä sekä turkiksia. Vahingot jäävät yleensä melko vähäisiksi, mutta varsinkin eläinkokoelmissa ne toistuvasti esiintyessään saattavat aiheuttaa merkittävämpääkin vahinkoa. Tekstiileissä kuoriaisen aiheuttamat tuhot tunnistaa pienistä sileäreunaisista rei'istä.

Torjunta

Museokuoriaista torjutaan poistamalla eläinten pesät, ampiaispesät ja eläintenraadot rakennuksista (ullakot, räystäiden alustat, kellarit sekä hormit) ja huolehtimalla yleisestä siisteydestä. Lajia voidaan hävittää myös myrkyttämällä sekä varsinkin arvokkaiden eläinkokoelmien ja tekstiilien kohdalla pakastamalla.
Tikkakosken jäähalli

Tikkakosken jäähalli on Tikkakoskella Jyväskylässä sijaitseva jäähalli. Hallin kaukalo on 28 metriä leveä ja 58 metriä pitkä. Sen katsojakapasiteetti on 500 henkilöä. Jäähallissa harrastetaan nykyisin jääkiekkoa, kaukalopalloa, ringetteä ja taitoluistelua. Hallin vieressä sijaitsee ulkojää. Jäähalli oli keväällä 2012 remontissa.
Sieniveitsi

Sieniveitsi on erityisesti ruokasienten poiminnassa ja puhdistuksessa apuvälineenä käytettäväksi suunniteltu veitsi. Veitsen tärkeimmät osat ovat sienten paloitteluun sopiva terä, jolla sienen jalka voidaan katkaista ja sieni paloitella, sekä tavallisimmin kahvan jatkeena oleva puhdistusharja, jolla sienten pinnasta voidaan harjata pois roskat, multa ja muut epäpuhtaudet. Lisäksi veitseen voi liittyä tuppi tai muu kotelo, tai veitsi voi olla myös kokoontaitettava. Sieniveistä voi käyttää sekä maastossa sieniä poimittaessa että kotona niitä peratessa.
Robert Adamson

Ura

Adamson on näytellyt Noah Newmanin roolia televisiosarjassa Tunteita ja tuoksuja vuodesta 2012 lähtien. Tätä ennen hän näytteli vuosina 2007–2009 ilmestyneessä televisiosarjassa Lincoln Heights. Vuonna 2012 hän oli mukana televisiosarjassa Hollywood Heights, jota tehtiin vain 80 jaksoa yhden kauden verran. Tämän lisäksi hän on näytellyt muutamissa elokuvissa.

Yksityiselämä

Robert Adamson seurusteli Kauniissa ja rohkeissa näyttelevän Linsey Godfreyn kanssa. Pariskunta sai tyttären vuonna 2014. He erosivat vuonna 2015.
Aikapommi

Aikapommi on räjähde, joka on asennettu toimimaan määrätyllä hetkellä.
Yksinkertaisin aikapommi on niin sanottu umpisytytin: se on kaksiosainen tynnyri, jonka toisessa päässä on räjähde ja toisessa seiniin kiinnitetty sytytyslanka. Tynnyri on suojattu pietyllä purjekankaalla, joka on jätetty tulpanreiän kohdalta avoimeksi. Sytyttämisen jälkeen purjekankaalla päällystetty tulppa kastetaan sulaan pikeen ja lyödään kiinni, peitetään pikikerroksella ja sen jälkeen purjeentekijä ompelee suojuksen kiinni tihein tikein. Ommel pietään ja pommi on valmis. Nyt se voidaan laskea paikalleen.
Menetelmää käytettiin hylkyjen avaamiseen räjäyttämällä tavaran pelastamiseksi tai vaaran aiheuttavien hylkyjen poistamiseksi.
Menetelmä oli tavattoman vaarallinen: paloaika oli täysin arvaamaton koska vähähappisessa tilassa kipinä saattoi hyppiä jopa kierroksia yli ja panos saattoi räjähtää aivan ennen aikojaan.
Siksi muun muassa Royal George -hylyn tuhoamisessa käytettiinkin pinnalta toimivia sähkösytyttimiä.
Kellolaitetta käyttävä sytytin keksittiin lukemattomia kertoja, mutta koska kellot tehtiin yksilökappaleina ratkaisu oli liian kallis – kunnes räjäytystarvikkeita alettiin valmistaa tarpeen kasvaessa teollisesti. Aiemmin ne tehtiin vakiotarvikkeista soveltamalla, ja joka hylkymestarilla tai tykkialiupseerilla oli omat menetelmänsä.
Kehityksen kulkiessa ilmaantuivat myös kemialliset aikasytyttimet: niissä tavallisin on happosytytin, jossa on lasikapseliin pakattua voimakasta happoa. Kun kapseli rikotaan, happo pääsee sytyttimeen jossa se syövyttää metallisäpin poikki, ja säpin katketessa jousiviritteinen iskuri räjäyttää nallin. Aika säädetään vaihtelemalla säpin paksuutta mutta tavallisin on noin viisitoista minuuttia.
Tällaista aikasytytintä käytti muun muassa ylieversti Claus von Stauffenberg tehdessään Adolf Hitleriä vastaan epäonnistuneen murhayrityksen: sytytin toimi, mutta aivan vahingossa pommisalkku osui vahvan tammilevyn taakse joka suojasikin Hitleriä ratkaisevasti.
Onni K. Rentto

Onni Kullervo Rentto (16. maaliskuuta 1906 Juupajoki – 23. kesäkuuta 1997 Hausjärvi) oli suomalainen vuorineuvos ja Rentto-konsernin perustaja.
Renton vanhemmat olivat kenkätehtailija Edvard Rentto (1876–1927) ja Maria Heinisuo. Hän pääsi ylioppilaaksi 1926 Tampereen suomalaisesta lyseosta ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun koneosastolta 1931.
Renton isä Edward Rentto oli aloittanut uransa 1898 Edward Walleniuksen perustamassa Korkeakosken kenkätehtaassa. Hän muutti sitten Tampereelle Kenkätehdas Oy Attilan teknilliseksi johtajaksi. Anton Kustaa Attilan perustama tehdas oli aluksi toiminut Nokialla mutta siirtynyt sitten 1906 Tampereelle. Edward Rentosta tuli Attilan kenkätehtaan pääomistaja ja toimitusjohtaja 1920-luvulla. Edward Renton kuoltua 1927 Attilan tehtaan johtoon tuli Onni K. Renton vanhempi veli Kalle Edvard Rentto. Emil Aaltonen osti tehtaan 1931 mutta Renton veljekset jatkoivat edelleen tehtaan palveluksessa ja niinpä Onni K. Rentto oli Attilan kenkätehtaan teknillisenä johtajana 1932–1938 ja Kalle Rentto jatkoi Attilan toimitusjohtajana.
Vuonna 1939 Onni ja Kalle Rantto ryhtyivät itsenäisiksi yrittäjiksi ostettuaan vuodesta 1920 toimineen Hyvinkään Kenkätehdas Oy:n ja Auran Nahkatehdas Oy:n. Vuonna 1942 nämä yhtiöt yhdistettiin Rentto Oy:ksi jonka kotipaikkana oli Hyvinkää. Onni K. Rentto oli ensin Hyvinkään Kenkätehdas Oy:n teknillisenä johtajana 1938–1942 ja vuodesta 1942 hän oli Rentto Oy:n toimitusjohtajana Kalle Renton siirryttyä kansanhuoltoministeriön toimistopäälliköksi.
Sodan jälkeen Rentto Oy osti tamperelaisen naisten kenkiä valmistaneen kenkätehdas Lanan. Samoihin aikoihin aloitettiin myös kenkien vienti Itä-Euroopan maihin ja Neuvostoliittoon. Rentto Oy perusti 1950-luvulla Teollisuuskumi Oy-nimisen tytäryhtiön joka alkoi valmistaa kenkien kumianturalevyjä ja liimoja. 1960-luvulla Teollisuuskumin valmistusohjelmaan tulivat autojen kumimatot ja kirjoitusalustat sekä muut kumituotteet kuten letkut ja tiivisteet. Kumituotteiden valmistus keskitettiin 1970-luvulla Auraan kun nahkatehtaan tuotanto supistui ja tuotantotilaa vapautui.
Rentto Oy aloitti myös kaapelien valmistuksen 1961. Kaapelituotanto erotettiin emoyhtiöstä 1965 RE-KA Oy-nimiselle tytäryhtiölle (vuodesta 1970 Kaapelitehdas REKA Oy). 1970-luvulla valmistui Keuruulle asennusjohtoja ja kevyitä kaapeleita valmistanut tehdas ja vuonna 1979 perustettiin Hyvinkäälle kaapelien vulkanointilinja ja kuparilangan vetämö. Rentto Oy:n ja sen tytäryhtiöiden palveluksessa oli 1970-luvulla 800 henkilöä.
Vuonna 1984 Rentto Oy osti Aaltosen tehtaat oy:n jolloin siitä tuli Pohjoismaiden suurin kenkien valmistaja. Yhtymän kenkien valmistus supistui kuitenkin voimakkaasti 1980-luvun lopulla muun muassa idänviennin vähennyttyä ja niinpä muun muassa Hyvinkään kenkätehdas lopetettiin 1990. Konsernin toiminnan pääpainopiste siirtyi kaapelien valmistukseen ja niinpä Rentto-konsenin nimeksi muuttui Reka Oy 1989.
Onni K. Renton jälkeen yhtymää johtivat hänen poikansa diplomi-insinööri Timo Rentto vuodesta 1976 alkaen ja hänen jälkeensä vuodesta 1995 kauppatieteiden maisteri Markku E. Rentto. Onni K. Rentto sai vuorineuvoksen arvon 1975.
Eoin Colfer

Eoin Colfer (s. 14. toukokuuta 1965 Wexford, Irlanti) on irlantilainen kirjailija, joka on tullut tunnetuksi Artemis Fowl -kirjasarjan kirjoittajana.

Elämä

Eoin Colferin vanhemmat olivat opettajia, ja Colfer seurasi heidän jalanjälkiään, vaikka hänen todellinen rakkautensa oli kirjoittaminen ja kuvittaminen.
Colfer avioitui Jackien kanssa 1991, jota seuraavana vuonna aviopari lähti maailmalle. Neljän vuoden aikana he ehtivät asua Saudi-Arabiassa, Tunisiassa ja Italiassa. Tämän jälkeen he kuitenkin palasivat takaisin Irlantiin, ja heidän esikoisensa syntyi 1997.
Colferin ensimmäinen julkaistu kirja Benny and Omar (1998) perustui Tunisiassa vietettyyn aikaan. Sitä seurasi Benny and Babe (1999), joka oli ehdolla the Bisto Book of the Year -palkinnon saajaksi. Benny & Babe syrjäytti jopa Harry Potterin bestseller-listan ykköspaikalta. Colfer osoittautui hyvin tuotteliaaksi kirjailijaksi, ja vuonna 2000 julkaistiin suomeksikin käännetty The Wish List, Toivomuslista. The Wish List toi Colferille vuoden 2001 Bisto Merit Awardin.

Artemis Fowl

Colferin tuotannosta tunnetaan erityisesti Artemis Fowl -kirjasarja. Sen ensimmäinen osa Artemis Fowl julkaistiin vuonna 2001. Kolme kustannusyhtiötä oli kiinnostunut kirjan oikeuksista samaan aikaan, ja menestys oli niin suuri, että Colfer saattoi lopettaa opettajana työskentelyn ja keskittyä pelkästään kirjoittamiseen. Colfer onkin sanonut: "Jatkan kirjoittamista niin kauan kunnes ihmiset lopettavat lukemisen tai minulta loppuvat ideat."
Colfer sai tiedon Artemis Fowlin menestyksestä vaimoltaan ollessaan välituntivalvojana koulunpihalla. ”Lapset olisivat voineet kiivetä seinille ja hypätä katolta loppuvälitunnin aikana enkä olisi huomannut mitään”, Colfer kommentoi tapausta jälkikäteen.
Colfer on kirjoittanut jatko-osan nimeltään And another thing... teossarjalle Linnunradan käsikirja liftareille, ja se ilmestyi 12. lokakuuta 2009
Colferin teoksia on suomentanut Jaakko Kankaanpää.
Screen Actors Guild Awards 2008

Screen Actors Guild Awards 2008 oli järjestyksessään 14. SAG-palkintogaala, jossa yhdysvaltalainen Screen Actors Guild -ammattilitto jakoi näyttelijöille palkintoja roolisuorituksista vuoden 2007 elokuvissa ja televisio-ohjelmissa. Gaala järjestettiin Shrine Auditoriumissa, Los Angelesissa, Kaliforniassa 27. tammikuuta 2008.

Voittajat ja ehdokkaat

Voittajat on listattu ensimmäisenä ja lihavoitu.
R5-moottori

Rivi-5 tai riviviitonen (I5) on polttomoottori, jossa on viisi sylinteriä sijoitettuna yhteen riviin. Se käyttää yhtä moottorilohkoa. Riviviitosia on käytetty autoissa aina silloin tällöin. 2000-luvulla niiden suosio on kasvanut. Riviviitosia löytää esim. Audeista, Volvoista ja joistakin diesel-moottorisista Mercedes-Benz autoista, kuten myös Acura Vigor mallista.
General Motors on myös julkistanut suositun riviviitosen kuorma-automoottoriperheessä osana Atlas moottoreita. Lisäksi osa Volvon uusimmista malleista käyttää riviviitosia. Myös Volkswagen on käyttänyt riviviitosta pakettiautossaan ja se on viime aikoina kehitellyt erilaista moottoria jota käytetään nykyisen sukupolven Jetta -mallissa.

Käyttö autoissa

Pienin tuotantorivivitonen löytyy vuoden 1981 Audi 100:sta, kooltaan 1 921 kuutiosenttimetriä. Toyotan 1PZ-moottori (diesel) on taas suurin kooltaan  3 469 cm³, aikaisemmin mainittu GM Atlas on kooltaan 3 464 cm³.
Merisaukko

Koko ja ulkonäkö

Merisaukot ovat yksiä suurimmista näätäeläimistä, koiras voi painaa 22–45 kilogrammaa ja olla pituudeltaan 120–150 senttimetriä, mistä alle kolmannes on häntää. Naaraat ovat hieman pienempiä, 14–33 kilogrammaa ja 100–140 senttimetriä. Merisaukon pehmeä aluskarva on hienompaa ja tiheämpää kuin millään muulla eläimellä. Isokokoisilla aikuisilla voi olla jopa noin 100 000 karvaa neliösentillä. Tällainen pohjavilla pidättää ilmaa ja eristää tehokkaasti jäätävän kylmissä olosuhteissa, mikä on tärkeää, sillä merisaukolla ei ole suojaavaa rasvakerrosta eristeenään. Päällyskarva on ruskea tai punaruskea. Takajalat ovat pitkät, tassut leveät ja varpaiden välissä on räpylä. Etujalat ovat lyhyemmät ja niiden sormet sopivat tarttumiseen. Syvän ruskea turkki vaalenee molemmilla sukupuolilla päätä kohti. Poikasten vaaleanruskea tai säämiskänvärinen turkki tummuu vähitellen iän myötä.

Levinneisyys

Merisaukko asustaa Kuriilien saarilta Aleuttien kautta Alaskan rannikolle ulottuvalla alueella. Lisäksi sitä tavataan Kalifornian rannikolla. Pohjoisessa sen elinaluetta rajaa merijää, etelässä kelppilevän saatavuus noin 22. leveyspiirille asti. 1700- ja 1800-luvuilla metsästys hävitti merisaukot monilta alueilta. Merisaukkoa on nyttemmin palautettu luontoon Pohjois-Amerikassa ja Venäjällä.

Elinympäristö

Merisaukot elävät valtameren rannikolla kivikkoisen tai hiekkaisen merenpohjan päällä yleensä alle kilometrin päässä rantaviivasta. Tyypillisesti niiden elinalueella kasvaa laajoja kelppilevätiheikköjä.

Ravinto

Merisaukko syö rapuja, merisiilejä, meressä eläviä kotiloita, simpukoita, merikorvia, kaloja, kalmareita ja meritähtiä. Niiden hampaat sopivat kovakuoristen nilviäisten murskaamiseen. Yleensä ne tosin murskaavat kovakuoristen saaliseläinten kuoren vatsansa päällä käyttäen apuna merenpohjasta löytämiään kiviä. Tämä helpottaa niiden syömistä.

Muuta

Vuonna 2006 maailmassa arvioitiin elävän noin 108 000 merisaukkoa. Merisaukkoja on nähtävissä muun muassa tokiolaisessa eläintarhassa. Siellä on venäläinen merisaukko Mir (suom. Rauha) poikasensa kanssa. Merisaukkoja on myös Osakan akvaariossa.
HMNZS Waikato

Palvelus

Alus upotettiin keinotekoiseksi riutaksi 18. joulukuuta 2000.
Azulejo

Azulejo (<arab. zellige, az-zulayj, زليج) on Espanjassa ja erityisesti Portugalissa yleisesti käytetty koristeellinen keraaminen laatta. Niitä käytetään julkisivujen, katupintojen, sisäseinien ja lattioiden pinnoitukseen ja koristeluun. Azulejo-laatat ovat yleensä valkoisia, kiiltäväksi lasitettuja ja sinikuvioisia, mutta myös muita värejä käytetään. Azulejo-kulttuuri on saanut vaikutteita hollantilaisessa Delftin kaupungissa 1600-luvulta asti tehdystä sinivalkoisesta keramiikasta.
Laatat tulivat Iberian niemimaalle alkujaan arabivalloittajien mukana. Nykyisin ne ovat keräilyn ja siten myös varkauksien kohteita.
Kriisi (vuoden 1946 elokuva)

Juoni

Kasvattiäitinsä kanssa asuva nuori Nelly-tyttö tapaa lopulta oikean äitinsä ja alkaa ihailla tämän tyylikkyyttä ja seurapiirielämää Tukholmassa. Kaupunki kuitenkin näyttää tytölle myös elämän vaaralliset puolet.
Loistelamppu

Historia

Loisteputken periaate keksittiin jo 1840-luvulla. Loisteputket tulivat toimistojen ja teollisuuden valaistukseen 1940-luvulla. Kotien valaistuksessa loisteputket yleistyivät 1960–1980-luvuilla.

Toiminta

Kun magneettisella kuristimella varustettuun valaisimeen kytketään jännite, sytyttimen sisällä olevat kaksoismetallikärjet ovat aluksi auki ja niiden välille syntyy 230 V jännite. Sytyttimen sisällä olevassa kaasussa tapahtuu sähköpurkaus, joka lämmittää kaksoismetallia ja kärjet sulkeutuvat. Kärkien sulkeuduttua virta pääsee kulkemaan kuristimen ja loisteputken molemmissa päissä olevien lämmitysvastuksien kautta, jolloin ne lämpeävät.
Lämpeneminen höyrystää putkessa olevan elohopean. Koska virta kulkee myös kuristimen kautta, sen rautasydämeen muodostuu magneettikenttä. Jonkin ajan kuluttua kaksoismetallikärjet jäähtyvät ja avautuvat. Tällöin kuristimen magneettikenttä purkautuu muodostaen kuristimeen korkean jännitteen (ks. kuristimen/kelan toimintaperiaate), joka aiheuttaa sähköpurkauksen loisteputkessa, ja lamppu syttyy. Loisteputken sisällä elohopea kaasuuntuu ja virtapiiri kulkee tämän jälkeen loisteputken läpi. Nyt kuristimen tehtävänä on rajoittaa virran kulku sopivaksi.
Loisteputken toimintajännite on n. 60–120 V, eli alhaisempi kuin syttymisjännite (400–600 V).
Elektroniset liitäntälaitteet muuttavat syöttöjännitteen loisteputkelle sopiviksi jännitteiksi. Pääsääntöisesti ne syöttävät hehkuille omat ja putkelle oman jännitteensä. Hehkujännitteet ovat ennen putken syttymistä 6–12 V suuruisia, putkijännite 400–600 V suuruinen. Putken syttymisen jälkeen jännitteet ovat alhaisempia. Jännitteet ovat riippuvaisia putken tehosta ja halkaisijasta (sisällä olevasta kaasusta).
Elektronisten liitäntälaitteiden etuina magneettisiin kuristimiin verrattuna ovat korkea hyötysuhde, parempi loisteputken valotehokkuus, värinätön valo, sinimuotoinen ottovirta, vilkkumaton syttyminen ja lamppujen pidempi elinikä.
Frascati (viini)

Frascati on italialainen viini. Sitä tuotetaan Frascatin kaupungin seudulla Lazion alueella Rooman kaakkoispuolella.