google/wiki40b huggingface dataset:
Paranthropus boisei

Löydöt

Antropologi Mary Leakey löysi ensimmäiset todisteet lajista vuonna 1959 Tansaniasta. Kallo lempinimeltään "Nutcracker Man" on noin 1,75 miljoonaa vuotta vanha ja siinä on luonteenomaisia piirteitä Australopithecus-suvusta. Mary ja hänen aviomiehensä Louis Leakey nimesivät lajin Zinjanthropus boiseiksi, joka juontuu tutkijaryhmän rahoittajan, Charles Boisen, nimestä. P. Boisei näytti olevan todellinen aarre, varsinkin kun tutkijaryhmän poika, Richard Leakey arveli sen olevan ensimmäinen laji, joka käytti alkeellisia kivityökaluja. Toinen kallo löydettiin Turkana-järven lähettyviltä vuonna 1969.
Vuonna 1993 Etiopiasta löydettiin lajin suurin kallo, joka ajoitettiin 1,4 miljoonaa vuotta vanhaksi. Löytö on ainut Itä-Afrikan ulkopuolelta.

Muoto-oppi ja lajin sijoitus

Lajin aivotilavuus oli vain 500–550 kuutiosenttimetriä, joka ei ole juurikaan isompi kuin lajien Australopithecus afarensis tai A. africanus vastaava. Kallo oli ominaisuuksiltaan kehittynyt tehokkaaseen pureskeluun ja siinä on yhtäläisyyksiä nykyisten gorillojen kanssa. P. boisei asui kuivassa savanni- ja metsämaalla. Miespuoliset yksilöt painoivat 68 kilogrammaa ja seisoessaan ne olivat 1,3 metriä pitkiä. Naispuoliset yksilöt painoivat 45 kiloa ja olivat 1,05 metriä pitkiä. Uros- ja naaraspuolen erot koossa olivat erittäin suuria. Lajin takahampaat olivat noin neljä kertaa isommat kuin nykyihmisen ja olivat selvästi soveltuvia pureksimaan juureksia, pähkinöitä ja lehtiä heinikosta.
Suoria todisteita siitä, että laji olisi käyttänyt kivityökaluja, ei ole löydetty. Homo habilis on edelleen ensimmäinen laji, joka todistetusti on käyttänyt työkaluja. Aiemmin Richard Leakey uskoi lajin olleen välitön ihmissuvun edeltäjä, mutta nykytutkimus asettaa sen omaan sukulinjaansa eroon ihmisten kehityslinjasta. Nykytutkimuksen valossa lajin ei uskota olleen ilmiömäisen älykäs verrattuna nykyaikaisempiin ihmisapinoihin.
Kari-Pekka Friman

Seuraura

Friman oli Turun Palloseuran kasvatti. Hän debytoi seuran SM-liigajoukkueessa kaudella 1984–1985, jolloin Friman teki 33 runkosarjaottelussa tehot 5+3=8 sekä kymmenessä playoff-ottelussa tehot 2+2=4. Hän jakoi lukemalla +18 TPS:n sisäisen tehotilaston voiton Jouko Narvanmaan kanssa ja voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Neljän SM-liigakauden jälkeen Friman siirtyi kaudeksi 1988–1989 I-divisioonajoukkue TuToon, jonka tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 17+24=41. Friman sijoittui koko sarjan puolustajien pistepörssissä neljänneksi.
Kaudella 1989–1990 Friman jatkoi uraansa SM-liigassa Rauman Lukon riveissä ja teki siellä ensimmäisellä kaudellaan liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 3+12=15. Viidennen Lukko-kautensa 1993–1994 päätteeksi hän voitti SM-pronssia. Kauden 1995–1996 Friman pelasi TuTossa, joka putosi kuitenkin kauden päätteeksi SM-liigasta I-divisioonaan. Friman jatkoi kaudella 1996–1997 uraansa kuitenkin Ranskan pääsarjan HC Amiensissa. Hän lopetti pelaajauransa kevääseen 1997.
Friman toimi uransa jälkeen mm. TPS:n C-nuorten joukkueenjohtajana kaudella 2011–2012.

Maajoukkueura

Friman pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1985 ja 1986 sekä alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 1984, jolloin hänet valittiin turnauksen tähdistökentälliseen. Friman pelasi myös kaksi A-maaottelua tehopistein 1+1=2 kaudella 1993–1994.

Muuta

Frimanin pojat Niklas ja Matias ovat jääkiekkoilijoita. Niklas pelaa Hämeenlinnan Pallokerhon SM-liigajoukkueessa ja Matias on pelannut TPS:n A-nuorissa.
Madagaskarinmanikki

Levinneisyys

Madagaskarinmanikkia tavataan kotperäisenä Madagaskarissa. Sitä on kuvattu yleiseksi tai paikallisesti yleiseksi. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Erkki Rautee

Erkki Antero Rautee (15. toukokuuta 1924 Pohjois-Pirkkala – 24. marraskuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen marxismin teoreetikko. Rautee oli Suomen kommunistisen puolueen keskeisimpiä ideologeja 1960-luvulta 1980-luvun puoliväliin.
Rautee syntyi tunnettuun nokialaiseen vasemmistosukuun ja hän kasvoi mukaan työväenliikkeen toimintaan. Rautee kävi Nokian yhteiskoulua, kunnes hänet vuonna 1943 määrättiin asepalvelukseen. Rauteesta tehtiin kirjuri. Hän palasi siviiliin alkuvuodesta 1945. Rautee valmistui ylioppilaaksi vuonna 1946 ja kansakoulunopettajaksi keväällä 1948.
Vuonna 1948 Rautee värvättiin Sirola-opistoon opettamaan luonnontieteitä. Samana vuonna hän liittyi SKP:hen. Rautee vaikutti Sirolassa 20 vuotta ja hänen alakseen vakiintui marxilainen filosofia ja sosialismin teoria. Rautee opiskeli Moskovassa vuosina 1958–1961. Vuonna 1966 Kansankulttuuri julkaisi hänen kirjansa Puheenvuoroja marxilaisuudesta. Rautee oli SKP:n uudistuslinjan keskeisiä muotoilijoita. Hän vaikutti vahvasti SKP:n vuonna 1969 hyväksytyn puolueohjelman linjauksiin.
Vuodesta 1971 Rautee toimi SKP:n valistussihteerinä. Vuonna 1972 Rautee valittiin Yhteiskunnallisen arkistosäätiön puheenjohtajaksi ja SKP:n poliittiseen toimikuntaan. Vuosina 1976–1983 hän oli myös SKP:n poliittis-teoreettisen äänenkannattajan Kommunistin päätoimittaja ja 1979–1985 Kansan Sivistystyön Liiton puheenjohtaja.
Rautee vetäytyi SKP:n johdosta vuoden 1984 edustajakokouksen jälkeen. Hän vastusti puheenjohtajaksi valitun Arvo Aallon johtamaa niin sanottua kirveslinjaa, jonka johdolla SKP:sta erotettiin taistolainen oppositio. Virallisesti Rautee jäi työkyvyttömyyseläkkeelle.
Salibandyn C-sarjan maailmanmestaruuskilpailut 2004

Pudotuspelit

Sijat 5–6
Välierät
Pronssiottelu
Finaali
Nanjing-katu

Nanjing-katu (kiin. 南京路, Nánjīng Lù, engl. Nanjing Road) on katu Shanghaissa, Kiinassa. Se on Shanghain ja mahdollisesti koko maailman pisin ostoskatu. 
Nanjing-katu on 5,5 kilometriä pitkä ja se jakautuu kahteen osaan, itäiseen ja läntiseen. Katu alkaa idästä Bundilta Huangpun kaupunginosasta ja päättyy Jing'an-temppelille. Lukuisten kauppojen ja ostoskeskusten lisäksi kadun varrella ovat muun muassa Kansanaukio, Shanghain teatteri, Shanghain museo ja Shanghain kaupunkisuunnittelun näyttelyhalli. Kadulla vietetään myös suuria festivaaleja kuten uuden vuoden päivää, kevätfestivaalia ja joulua.
Wäinö Aaltosen museo

Turun kaupungin taidekokoelma

Turun museokeskus hallinnoi noin kymmenentuhatta taideteosta käsittelevää kuvataiteen kokoelmaa.  Kuvataidekokoelmat painottuvat erityisesti Wäinö Aaltosen taiteeseen, kotimaiseen ja kansainväliseen kuvanveistotaiteeseen ja turkulaiseen taiteeseen. Turun museokeskus hallinnoi lisäksi laajaa valokuvakokoelmaa, jossa on noin 1,5 miljoonaa valokuvaa, mukaan lukien Suomen vanhin valokuva.

Näyttelyt

Viime vuosina Wäinö Aaltosen museossa on nähty muun muassa Suomen Kuvanveistäjäliiton 100-vuotisjuhlanäyttely, taiteilijaseura Arte ry:n 50-vuotisjuhlanäyttely sekä Turun taideakatemian valokuvataiteen koulutusohjelman 20-vuotisjuhlanäyttely. Kaupungin taidekokoelmaa on esitelty muun muassa "Kuolema ja sen monet kasvot" -näyttelyssä vuonna 2010, vuoden 2011 "Vesi – tunteita ja aistimuksia" -näyttelyssä, sekä "Yhtä juhlaa! Juhlat ja juhlakulttuuri suomalaisessa kuvataiteessa" -näyttelyssä vuonna 2012. Vuoden 2011 "Muotoseikkoja"-näyttelyssä nähtiin esineitä kulttuurihistoriallisista kokoelmista rinnakkain taidekokoelman teoksien kanssa.

Kävijät ja näyttelyt vuonna 2017

Wäinö Aaltosen museon 50-vuotisjuhlavuoden kävijämäärät nousivat kaikkien aikojen ennätykseen: museossa vieraili vuonna 2017 yhteensä 92 000 henkilöä. Juhlavuoden näyttelyohjelmistoon kuului muun muassa yhdysvaltalaisen Jacob Hashimoton näyttely Gas Giants and Uncertain Atmospheres, sekä suurnäyttely Wäinö Aaltonen ja itsenäisyyden vuosisata.

Taideväärennökset

Kesäkuussa 2009 Wäinö Aaltosen museossa avattiin näyttely nimeltä "Ympyrä – viiva – piste : Venäläistä avantgardea yksityiskokoelmista". Näyttelyn järjestäjän mukaan se esitteli venäläisen avantgarden pyrkimyksiä ja suuntauksia. Edustettuina olivat muun muassa Kazimir Malevitš ja hänen koulukuntansa, Vladimir Tatlin ja hänen koulukuntansa, Aleksandr Rodtsenko ja Varvara Stapanova, Mihail Larionov ja Natalja Gontšarova sekä Aleksandra Ekster. Mukana oli myös teoksia, joiden tekijät eivät olleet tiedossa. Esillä oli yhteensä noin sata yksityiskokoelmista lainattua teosta. 
Taidekriitikko Otso Kantokorpi arvosteli näyttelyn järjestelyjä voimakkaasti. Hän epäili osaa teoksista väärennöksiksi ja ehdotti näyttelyä purettavaksi. Kun muutkin asiantuntijat arvioivat julkisuudessa näyttelyn teosten aitoutta kyseenalaiseksi, museo ilmoitti 30. heinäkuuta 2009 sulkevansa näyttelyn "teosten tekijyyteen kohdistuneiden jatkotutkimusten vuoksi". Sama näyttely päätettiin myös olla järjestämättä Hämeenlinnan taidemuseossa syksyllä 2009 "teosten tekijyyteen kohdistuneiden epäilyjen vuoksi".
Väärennetyt teokset ovat samoja, joita poliisi tutki salakuljetusjutun yhteydessä jo vuosina 1996 ja 1997. Teosten varmistuminen väärennöksiksi vahvistettiin syyskuussa 2010.
Juttu laajeni myöhemmin käsittämään useita haaroja. Poliisi epäili yli 20 ihmisen kaupanneen väärennettyä taidetta Suomen rikoshistorian suurimman taideväärennösjutun lonkeroiden ulottuessa muun muassa Venäjälle, Ranskaan, Viroon ja Ruotsiin. Järjestäytyneeseen rikollisuuteen viittaa se, että kaksi rikollisjärjestö MOREn kuulunutta jäsentä tuomittiin elokuussa 2015 Turun hovioikeudessa.
Georges de La Tour

Georges de La Tour (1593 Vic-sur-Seille – 30. tammikuuta 1652 Lunéville) oli ranskalainen barokkiajan taidemaalari, joka tunnetaan laatukuvistaan ja uskonnollisista aiheistaan. Hän kuului Caravaggion seuraajiin ja käytti varsinkin myöhäistuotannossaan samankaltaista dramaattista valon ja varjon kontrastia eli chiaroscuroa. Vain muutamia La Tourin maalauksia on säilynyt.
Damchi

Ulkonäkö

Tämä pieni kääpiökoira muistuttaa tiibetinspanielia, mutta on tätä kookkaampi. Sillä on silkkinen peitinkarva, joka on kohtalaisen pitkää ja jossa on pieni kaulus. Häntä on kiertyvä ja hapsuttunut. Väritys vaihtelee mustavalkoisesta kolmiväriseen (mustavalkoinen punaruskein merkein), mutta myös muutama muunnelma hyväksytään.

Luonne ja käyttäytyminen

Damchi on uskollinen, itsenäinen, erittäin älykäs ja leikkisä. Se on vieraita kohtaan pidättäytynyt, mutta tulee hyvin toimeen oman perheen lasten kanssa.

Alkuperä

Rodun uskotaan saaneen nimensä Himalaja-vuoriston Damchi-kylästä. Toinen selitys on, että nimitys, joka tarkoittaa sidottua koiraa kertoisi sen käyttötarkoituksesta munkkien vahtikoirana. Bhutanin entisellä kuninkaalla oli damchi ja rotu on kuvattu yhteen maan postimerkeistä.
Ari-Pekka Lattu

Ari-Pekka Tapani Lattu (s. 22. kesäkuuta 1978) on suomalainen aitajuoksija. Hänen seuransa on Lahden Ahkera, ja häntä valmensi vuoteen 2005 asti Seppo Haavisto. Tämän jälkeen Lattu valmensi itse itseään aina vuoteen 2007 saakka, jolloin Latun valmentajaksi tuli venäläinen Anatoli Mihailov.
Latun ennätys 400 metrin aidoissa on 49,36 sekuntia, jonka hän juoksi heinäkuussa 2003. Se oli Suomen ennätys elokuuhun 2014 saakka. Lattu kilpaili aikaisemmin korkeushypyssä mutta loukkaantumisten vuoksi hän vaihtoi vuonna 2000 lajia aitajuoksuun. Korkeushypyssä Latun ennätys on 219 senttiä. Lattu sijoittui yleisurheilun MM-kilpailuissa 2005 sijalle 19. SM-kilpailuista Latulla on yhdeksän mitalia 400 metrin aitajuoksusta, kultaa 2003, 2004, 2005 ja 2006, hopeaa 2002, 2007, 2008 ja 2009 sekä pronssia 2001.
Ari Behn

Ari Mikael Behn (alkuaan Bjørshol, s. 30. syyskuuta 1972 Århus) on norjalainen kirjailija.
Ari Behnin isä on Olav Bjørshol ja äiti Marianne Solberg Behn. Hän otti vuonna 1996 äidinäitinsä sukunimen Behn.
Behn meni 24. toukokuuta 2002 naimisiin prinsessa Märtha Louisen kanssa. Pariskunta erosi vuonna 2016. Heillä on kolme lasta: Maud Angelica, Leah Isadora ja Emma Tallulah.
Ari Behn syntyi Århusissa Tanskassa ja kasvoi Englannissa, Pohjois-Norjassa ja Mossissa. Hänet kastettiin Kristiyhteisön kirkossa. Hän kävi koulua Steiner-koulussa ja opiskeli myöhemmin Oslon yliopistossa.
Behn saavutti menestystä jo ensimmäisellä kirjallaan, novellikokoelmalla Trist som faen (1999). Sittemmin ovat ilmestyneet romaanit Bakgård (2003), Entusiasme og raseri (2006) ja Vivian Seving etc. (2009) sekä novellikokoelmat Talent for lykke (2011) ja Tiger i hagen (2015). Lisäksi hän on kirjoittanut lehtiartikkeleita ja yhdessä Märtha Louisen kanssa kirjan Fra hjerte til hjerte (2002).
Ari Behn on suunnitellut kristalli- ja posliiniastiaston "Peacock" (2007) Magnor Glassverkille. "Gud så deilig" -taideprojekti oli yhteistyö taiteilija Unni Askelandin kanssa. Maaliskuussa 2017 hän piti oman taiteensa myyntinäyttelyn.
Gallie Åkerhielm

Gallie Åkerhielm, o.s. Hoffmann, (28. maaliskuuta 1907 Kazan, Venäjä – 3. syyskuuta 1968) oli ruotsalainen lastenkirjailija ja kääntäjä.
Åkerhielmin vanhemmat olivat ruotsalais-saksalainen vuori-insinööri August Hoffmann ja hänen venäläinen vaimonsa Lydia, s. Popova. Isä oli tekninen johtaja kaivoksella Uralilla ja sittemmin alueen kultakaivostoiminnan johtaja. Muutaman vuoden kuluttua he muuttivat Ruotsiin, jossa isä kuoli 35-vuotiaana. Isänäiti Nanna otti vastuun asioiden hoidosta. Nanna Hoffmann oli miehensä kuoleman jälkeen ottanut hoitaakseen pianotehtaan. Hänestä tuli kuninkaallinen hovihankkija, ja hänelle myönnettiin Illis Quorum. 
Gallie Hoffmann meni vuonna 1928 naimisiin italialaisen kapteenin ja konsulin Arturo Crocin kanssa, mutta avioliitto päättyi 1935, ja hän meni 1937 uusiin naimisiin asianajajan ja kirjailijan Uno Engin (1896−1972) kanssa, jonka tavattuaan hän oli eronnut edellisestä liitostaan. He saivat tyttären avioliittoa edeltävänä vuotena. Kolmannen avioliiton hän solmi 1941 kirjailija Helge Åkerhielmin (1910−1968) kanssa.
Alun perin taloudellisesti hyvässä asemassa ollut Gallie Åkerhielm menetti omaisuutensa 1930-luvulla. Hankkiakseen elannon itselleen ja usein miehelleenkin hän alkoi kirjoittaa pakinoita ja satuja viikkolehtiin. Avioliitonaikaisesta elämästään Roomassa hän kirjoitti romaanin Nygift i Rom 1937. 
Åkerhielm oli monikielinen ja aloitti noina vuosina myös kääntäjänuransa. Hän muokkasi Grimmin saduista kuvakirjaversioita, joihin kustantaja liitti kuvituksen, usein laadultaan heikon. Hän käänsi seitsemisenkymmentä kirjaa, mutta osassa oli kääntäjänimenä Helge Åkerhielm, sillä Galliella oli verovelkoja ja verottaja vei palkkiot suoraan kustantajalta. Ranskalaista Angelika-sarjaa kääntäessään hän lisäili siihen eroottisia kohtauksia, joista hän sai lisäpalkkion. Hän oli jonkin aikaa Husmodernin toimituspäällikkö. Toimittajana hänen työnantajiaan olivat Stockholms-Tidningen, Åhlén & Åkerlund ja Aller-kustantamo. Bullsin kautta hän kirjoitti maakuntalehtiin Leelian lepotuoli -tyyppistä palstaa.
Gallie Åkerhielm ja hänen miehensä Helge Åkerhielm kuolivat auto-onnettomuuden jälkiseurauksiin.
Ahearne Cup

Ahearne Cup oli jääkiekkoturnaus vuosina 1952-1977. Turnaus nimettiin brittiläisen J.F. Ahearnen mukaan. Kilpailu pelattiin Ruotsissa ja finaali pelattiin Tukholman Hovetissa. Ahearne Cup jäi pelaamatta ainoastaan kaudella 1956-1957. Turnaus pelattiin aina vuodenvaihteessa ja siinä pelasi sekä maa-, että seurajoukkueita. Useimmin turnaukseen osallistuivat Djurgårdens IF ja Södertälje SK, jotka olivat kummatkin mukana 20 kertaa. Djurgårdens IF johtaa myös voittojen määrässä, sillä se vei voiton neljä kertaa. Englantilainen Harringay Racers ja HK Spartak Moskova voittivat Ahearne Cupin kolmesti. Ainut suomalainen voittaja oli vuonna 1970 Helsingin IFK, kun se paransi otteitaan edellisen vuoden neljännen sijan jälkeen. HIFK osallistuikin kilpailuun viisi kertaa peräkkäin, vuosina 1969-1973. Tämän lisäksi seura osallistui vielä viimeisen pelattuun turnaukseen. HIFK:n lisäksi Suomesta Ahearne Cupiin osallistui Suomen B-maajoukkue vuonna 1964. Sen sijoitus oli tuolloin neljäs. 
Ahearne Cupin nimellä on pelattu turnaus myös vuosina 2002, 2003 ja 2006. Vuonna 2002 kilpailu pelattiin Britannian ja Saksan liigojen kesken ja vuonna 2003 Britannian ja Norjan liigojen kesken. Vuonna 2006 kilpailussa olivat jälleen mukana brittiläiset ja saksalaiset seurat. Näissä uuden Ahearne Cupin otteluissa maan seurat taistelivat oman liigansa voitosta, eikä niissä tavoiteltu yksittäisen seuran voittoa.
Lyhytkasvuisuus

Lyhytkasvuisuus tarkoittaa ihmisen pituuskasvun vajavuutta. Länsimaissa ihminen katsotaan lyhytkasvuiseksi, jos hänen pituutensa eroaa kasvuiässä huomattavasti ikätovereista ja hän on aikuisena alle 140–150 senttimetrin mittainen. Kuitenkaan kaikki alle 150 senttimetriä pitkät aikuiset eivät ole varsinaisesti lyhytkasvuisia. Nimitystä ”kääpiö” pidetään nykyisin loukkaavana lyhytkasvuisesta henkilöstä, ja sillä viitataan tavallisesti pienikokoiseen taruolentoon.

Lyhytkasvuisuuden syyt

Lyhytkasvuisuudelle on löydettävissä lähes 500 erilaista lääketieteellistä syytä. Yleisimpiä syitä ovat muun muassa luissa olevien kasvuvyöhykkeiden tai luuston muodostumisen häiriöt, kromosomimuutokset ja erilaiset hormonihäiriöt, kuten kasvuhormonin puutos tai kilpirauhasen vajaatoiminta. Monissa tapauksissa lyhytkasvuisuus kuuluu osana johonkin kehitysvammaisuuden oireyhtymään. Akondroplasia on tavallinen lyhytkasvuisuutta aiheuttava, vallitsevasti periytyvä lyhytkasvuisuusoireyhtymä. Diastrofia (DTD) ja rusto-hiushypoplasia ovat peittyvästi periytyviä lyhytkasvuisuutta aiheuttavia diagnooseja. Psykososiaalinen lyhytkasvuisuus on julmasta kasvuympäristöstä aiheutuva häiriö.
Lyhyeksi jääminen on yleensä perinnöllinen ominaisuus. Usein lyhytkasvuisuus on piilevä perinnöllinen ominaisuus, eivätkä monet ihmiset tiedä kantavansa tätä ominaisuutta. Usein lyhytkasvuisen lähisukulaiset voivat olla täysin normaalikasvuisia.

Lyhytkasvuisuuden haitat

Lyhytkasvuisuus hankaloittaa elämää monin tavoin ympäristössä, joka on pääosin suunniteltu keskipituisille ihmisille, eikä useimpia toimintoja ole suunniteltu silmällä pitäen lyhytkasvuisia. Vaikka lyhytkasvuiset ihmiset eivät henkisiltä ominaisuuksilta olekaan keskimäärin normaalimittaisia heikommalla tasolla, menestyvät he yleensä työurallaan pitempiä heikommin. Lyhytkasvuisuuteen liittyy huomattavia psykososiaalisia seikkoja, jotka pääasiassa johtuvat normaalimittaisten ihmisten asenteista.
Jo lapsuus- ja nuoruusiässä lyhytkasvuisten keskuudessa esiintyy enemmän syrjäänvetäytymistä ja masentuneisuutta. Usein lyhytkasvuisuuteen liittyy käsitys omasta koostaan vastakkaisen sukupuolen mielestä vähemmän myönteisinä kuin pidemmillä ihmisillä. Lyhytkasvuisuuteen liittyy käsitys kypsymättömyydestä, estoisuudesta, epämiehisyydestä, menestymättömyydestä, pessimistisyydestä ja muista, yleensä kielteisiksi koetuista seikoista.
Eevaliisa Holma-Kinnunen

Eevaliisa Holma-Kinnunen (o.s. Holma, 6. huhtikuuta 1930 Tornio – 8. joulukuuta 2014 Sysmä) oli suomalainen nukketaiteilija, kirjoittaja ja opettaja.

Tausta

Eevaliisa Holma syntyi Torniossa rakennusmestari Nestor J. Holman ja ompelualan yrittäjä Ester Karvosen perheeseen. Hän pääsi ylioppilaaksi Rovaniemen yhteislyseosta 1949 ja kävi Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun 1951–1953. Hän toimi luokanopettajana Sysmässä 1954–1999, kunnes ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi.

Nukketaiteilija

Holma-Kinnunen oli nukketaiteilijana virkavapaalla 1973–1976 ja 1984–1991. Hän perusti nukketeatteri Valkean Ratsun, joka toimii nykyisin nimellä Nukketeatteritalo Musta & Valkea Ratsu Sysmän Onkiniemellä. Hänen kuuluisimpia nukkejaan lienee Yle TV2:n Pikku Kakkonen -ohjelmassa vuodesta 1978 esiintynyt Ransu Karvakuono, jonka näyttelijänä toimi Pertti Nättilä.
Holma-Kinnunen toimi kansakoulunopettajana Vaasan Palosaarella 1954–1956 ja piti miehensä kanssa Vaasan kaupungintalolla taidenäyttelyn. Sysmän Onkiniemen kansakoulunopettajaksi hänet valittiin yhdessä miehensä Raimo J. Kinnusen kanssa 1956.
Hallin lava

Historia

Ensimmäiset tanssit järjestettiin helluntaisunnuntaina 5. kesäkuuta 1954 ja pääsyliput maksoivat 100 markkaa. Lavan perustivat
Perniön urheilijat ja Perniön metallityöväen osasto. Lavalla on järjestetty myös bingoa kohta 40 vuotta.
Tilataide

Tilataide on taiteilijan esimerkiksi näyttelytilaan tai ulos luoma kokonaistaideteos. Tilateokset saattavat olla hyvin vaihtelevia, koska niihin voidaan yhdistää erilaisia elementtejä, kuten maalattuja tai veistettyjä osia, ääniä tai valoa. Olennaista niille on katsojan mahdollisuus astua sisälle taiteilijan luomaan tilaan.
Tilataide kehittyi varsinaisesti toisen maailmansodan jälkeen, mutta sen edeltäjänä on pidetty muun muassa venäläissyntyistä konstruktivistia El Lisitskiä. 1950-luvun lopussa Allan Kaprow liitti tilateoksiinsa happeningit ja että ideana oli saada katsojat ”astumaan sisään” taideteokseen ja osallistumaan tapahtumien kulkuun.
Ympäristötaide on luontoon tai rakennettuun ympäristöön, esimerkiksi arkkitehtuurimiljööseen tehtyä taidetta. '

Tilan ehdoilla

Tilataiteessa teosta ja sitä ympäröivä tila muodostaa kokonaisuuden. Tilataiteen ja ympäristötaiteen ero on siinä, että tilataidetta voi olla rajatuissa, rakennetuissa ympäristöissä, rakennusten sisällä tai ulkopuolella, kun taas ympäristötaide ottaa kokonaisvaltaisempaa suhdetta luontoon tai ihmisen luomaan ympäristöön. Esimerkiksi Kaarina Kaikkonen edustaa sekä tila- että ympäristötaidetta, hän on tehnyt tilallisia teoksia jo 80-luvun puolivälistä alkaen, 
Modernismin aikana kuvanveistosta katosi distanssi, juhlallinen etäisyys teoksen ja sen ympäristön välillä, joka saatiin muun muassa veistosten jalustojen avulla sekä teosten dominanssi eli hallitsevuus, jolla veistokset olivat hallinneet ja valloittaneet julkisia ja virallisia tiloja. Modernismille oli myös tyypillistä, että taiteilijat alkoivat työstää itse ja suoraan käyttämiään materiaaleja.
Aikaisemmin taideteos oli taiteilijan jättämä hallitseva merkki ympäristöön, paikan täyttäminen tai valloitus, jossa teoksella oli vähän tai ei ollenkaan tekemistä sijoitusympäristönsä kanssa. Tila- ja ympäristötaiteen lähtökohtana on tavallisesti teoksen sijoitusympäristön ja tilan edellyttämän vaatimukset. Jotkut ympäristötaiteilijat ovat luopuneet kokonaan oman henkilökohtaisen tyylin esittelystä ja he pyrkivät saamaan kaikki teoksen piirteet ja ominaisuudet ympäristön ehdoilla toimiviksi.  
Tämä fenomenologiseksi kuvanveistoksi kutsuttu taiteen ajattelutapa alkoi yleistyä länsimaissa 1960-luvulla. Suomessa tila- ja ympäristötaide vakiintui osaksi nykytaidetta 1980-luvulta alkaen.

Aluksi oli "Environment"

Tilataide tuli Suomeen 1960-luvun lopulla. Aluksi käsitteellä ei ollut kunnollista suomenkielistä vastinetta, joten kriitikot käyttivät uudesta taidesuunnasta yleisesti englannin sanaa environment ’ympäristö’. Esimerkiksi Ars 69 -näyttelyn yhteydessä Markku Komonen kirjoitti, että ”…tilan tuntua tehostavat ja laajentavat environment -teokset.”

Ideakävely

Kuusi teosta, jotka juhlistavat saksalaisia ideoita, paljastettiin keväällä 2006 Berliinissä FIFAn jalkapallo-ottelun kunniaksi.
Bay of Plenty

Maantiede

Hallinnollisen alueen kokonaispinta-ala on 12 231 km².
Raul Falin

Raul Falin (4. maaliskuuta 1918 – 28. elokuuta 1981) oli suomalainen moottoriurheiluvaikuttaja. Hän sai surmansa Jyväskylän suurajoissa sattuneessa onnettomuudessa 28. elokuuta 1981. Falin oli kuollessaan AKK:n puheenjohtaja ja oli toiminut virassa 14 vuotta. Hän osallistui kaksi kertaa Monte Carlo -ralliin vuosina 1951 ja 1952. Falin oli myös Pohjoismaiden autourheiluliiton puheenjohtaja ja hän toimi Kansainvälisen autourheiluliiton FISA:n valtuustossa Suomen edustajana.

Kuolema

Falinin kuolemaan johtanut onnettomuus tapahtui vuoden 1981 Jyväskylän suurajojen neljännellä, Ehikin erikoiskokeella, Jämsänkosken pohjoispuolella. Itävaltalainen ralliautoilija Franz Wittman ajoi erikoiskokeen maaliin täyttä vauhtia eikä huomannut maalimerkkiä. Hän havahtui vasta 220 metriä maalilinjan jälkeen havaittuaan ajanottajien pakettiauton, jonka vierellä tien puolella seisoivat Raul Falin ja Suomen rallicross-toiminnan johtomiehiin kuulunut Boris Rung. Wittmanin jarrutus ei riittänyt pysäyttämään ralliautoa, vaan se liukui vähän sivuttain eteenpäin. Auton peräosa osui Faliniin lennättäen tämän 15 metrin päähän. Boris Rung ehti reagoida auton tuloon sen verran, että pyrki pakettiauton taakse suojaan. Hän ei ehtinyt suojaan, vaan Falinin sinkoutuva ruumis kaatoi hänet tielle.