Kalle-Kustaa Korkki

Kuunnelmasarjan synty

Yleisradion 25-vuotishistoriikin kirjoittajan Vilho Suomen mukaan Kalle-Kustaa Korkki -sarjan synty oli alkujaan ohjelmapäällikkö Ilmari Heikinheimon idea. Vuoden 1945 alussa Heikinheimo ehdotti, eikö radioon voitaisi saada vastaavaa kuin sanomalehtien sarjakuvat. Yleisradion pääjohtajaksi keväällä 1945 tullut Hella Wuolijoki ja uusi ohjelmapäällikkö Jussi Koskiluoma eivät erityisemmin pitäneet Kalle-Kustaa Korkista ja ensimmäinen Korkki-sarja olisi ilmeisesti jäänyt myös viimeiseksi ilman radion ajanvieteosaston uuden päällikön Antero Alpolan sitkeyttä. Wilho Ilmarin valinta Kalle-Kustaa Korkin rooliin oli Alpolan mukaan puhdas sattuma, sillä sarjan alkaessa ohjaaja oli toivonut siihen Joel Rinnettä, mutta tällä ei ollut aikaa eikä ehkä haluakaan. Tällöin oli turvauduttava ensimmäiseen käsiin saatuun näyttelijään, joka sattui olemaan Ilmari. Ohjaaja Jorma Nortimolle Kalle-Kustaa Korkki oli niin tärkeä, että vielä siirryttyään teatterinjohtajaksi Turkuun hän halusi aina ehdottomasti saapua Helsinkiin tekemään Korkki-kuunnelmia. Päiväpätkien tavaramerkiksi tuli Jalmari Rinteen jokaisen jakson lopussa persoonallisella äänellään lausuma "Jatkuu huomenna".

Kalle-Kustaa Korkki-nimen syntyhistoria

Kalle-Kustaa Korkin nimen syntyhistoria johtaa 1940-luvun Helsinkiin ravintola Savoyhin, jonne kirjailija Haapakoski seurueineen oli saapunut illanviettoon. Keskustelu siirtyi ajankohtaiseen asiaan: mikä nimeksi Pekka Lipposen seikkailutoverille? Muuan seurueen jäsenistä ehdotti etunimeksi Kalle-Kustaata oman poikansa mukaan. Ehdotus hyväksyttiin. Hetkeä myöhemmin joku salissa avasi samppanjapullon. Pullon suusta voimakkaasti poksahtanut korkki lensi kaaressa Haapakosken seurueen pöytään. Tämän yhteensattuman kautta Kalle-Kustaan sukunimeksi päätettiin antaa Korkki.

Sodanjälkeisen Suomen sankarit

Haapakosken luomat Korkki ja Lipponen sattuivat tulemaan yleisön tietoisuuteen parhaana mahdollisena ajankohtana, sillä sodan jälkeen tarvittiin kansakunnalle itsetunnon kohottajiksi uusia sankarityyppejä, joihin ihmiset voisivat samaistua ja joiden uroteoista voitaisiin olla ylpeitä.
Toistensa lähes täydelliset vastakohdat Kalle-Kustaa Korkki ja Pekka Lipponen täyttivät tämän tarpeen. He liikkuivat maailmalla kuin kotonaan ja veivät tietoa kotimaastaan hyvinkin eksoottisiin maapallon eri sopukoihin. Pekan ollessa äänekäs ja naisiin menevä savolainen, joka joutui jatkuviin kommelluksiin, oli Korkki hyvin käyttäytyvä herrasmiesseikkailija, jonka tehtäväksi jäi pelastaa Pekka milloin mistäkin pinteestä. Toistensa vastapainona pari toimi erinomaisesti. Vaikka kuva heitä ympäröivästä maailmasta ei vastannut todellisuutta, koettiin se viihdyttäväksi.
Vuosien varrella kumppanukset muuttuivat, ja kun kumpikin seikkaili omissa sarjakirjoissaan, väheni myös heidän yhteinen aikansa. Öljymiehen töittensä ohella Korkki auttoi YK:ta maailmanlaajuisissa ongelmissa ja selvitteli joskus rikoksia, joilla ei ollut mitään tekemistä öljyn kanssa. Lontoon Scotland Yard arvosti hänen terävää päättelykykyään ja älykkyyttään. Teknologian viimeisimmät saavutukset olivat Korkille tuttuja ja hänen tekniikkaa koskeva osaamisensa olikin kehittynyt korkealle tasolle.

Taustatietoa Korkista

Kalle-Kustaa Korkki on syntynyt 3. maaliskuuta vuonna 1919, mikä käy ilmi seikkailusta Peli elämästä ja kuolemasta, jossa Korkki pelaa hengestään ruletissa. Koulutukseltaan Korkki on diplomi-insinööri. Buran öljykaupunkiin Uuteen-Guineaan sijoittuva tarina Mustan kullan joki kertoo, kuinka hänestä tuli Kansainvälisen Öljy-yhtiön palkkalainen, joka aikanaan kohosi päätarkastajaksi. Tässä tarinassa mainitaan ainoan kerran hänen teknisen alan korkeakouluopintonsa.
Korkki kuvattiin pitkäksi, leveäharteiseksi ja komeaksi. Naiset viihtyivät hänen ympärillään, mutta yleensä he vaihtuivat aina tarinan myötä. Varsinaisia heikkouksia ei Korkilla ollut itämaista taidetta lukuun ottamatta. Suomessa Korkki vieraili harvoin. Hän asui Yhdysvalloissa, jossa hänen työnantajansa Kansainvälisen Öljy-yhtiön päämaja sijaitsi. Korkin matkat suuntautuivat ympäri maailmaa, lähinnä öljyesiintymien perässä. Hän liikkui pääasiassa yksin tai Pekka Lipposen kanssa. Vaikka Korkki oli täysin kaupunkilaistunut olivat hänen juurensa todennäköisesti maaseudulla. Tähän viittaa Lipposen heitto: "Korkki on laatuisa mies vaikka onkin kotoisin Kangasniemeltä.

Rikollisuutta vastaan

Korkin seikkailuissa ja muissa rikostarinoissaan kirjailija Haapakoski käytti hyväkseen runsasta tietouttaan rikollisuudesta, sillä hän oli hankkinut laajan kirjaston kriminologiaa ja perehtynyt eri maiden rikosmuseoihin. Kansainvälisen Öljy-yhtiön päätarkastajana maailmalla matkustellessaan Korkki joutui öljygangsterien lisäksi tekemisiin myös muiden alojen rikollisten kanssa. Vaikeissakaan tilanteissa hän ei menettänyt malttiaan, vaan selviytyi neuvokkuutensa ja kylmäpäisyytensä avulla. Näillä matkoilla Korkki hankki itselleen paljon vihamiehiä, joista monet lupasivat palata kostamaan. Lähes aina vastustajat kuitenkin vaihtuivat seuraavassa seikkailussa. Yksi harvoja uuden tilaisuuden saaneita oli uhkapeligangsteri Erigo Mandell, jonka Korkki nujersi tarinassa Viesti Sargassomereltä. Vankilasta vapautunut Mandell otti Korkin vangikseen myöhemmin, mutta kuoli poliisien luoteihin Lontoossa tarinassa Peli elämästä ja kuolemasta.
Eräs Korkin pitkäaikaisista päävastustajista oli "Punainen Salamanteri" eli kansainvälinen naisrikollinen mrs Jeannella Ramiro-Ourstbourgh. Hän ja Korkki törmäsivät ensi kerran nimikkotarinassa sarjan alkupuolella, jolloin kamppailun kohteeksi nousivat Kaukoidässä olevan Porto Rondan öljysataman osakkeet ja Kansainvälisen Öljy-yhtiön pääjohtaja James Trussin pojan henki. Myöhemmin Korkki kohtasi Punaisen Salamanterin uudelleen tarinassa Atomisalaisuus Kanarian saarilla. Tämän tapaamisen jälkeen rouva Ramino-Ourstburg häälyy monien öljykentistä käytyjen kamppailujen taustalla, mutta ei osallistu itse tapahtumiin. Muista korkin naisvastustajista voidaan mainita Pariisissa vaikuttanut itämainen tanssijatar Sheid Aloaz, joka tunnettiin nimellä Kultainen Ristilukki. Nainen piti Korkkia vallassaan vahvan itämaisen huumeen avulla.
Jossain vaiheessa Korkki jäi eläkkeelle, mutta silti hän toimi ensi sijassa Kansainvälisen Öljy-yhtiön edun mukaan. Eläkepäivät alkoivat yllättäen jo toisessa seikkailussa Hopeinen pistoolinluoti: tässä seikkailussa Korkki sai ohimoilleen ensimmäiset harmaat hiuksensa haavoituttuaan vakavasti piilukkopistoolin hopealuodista. Myöhemmät seikkailut sijoittuivat kuitenkin Korkin aktiiviseen työaikaan, joten tarinat eivät ilmestyneet välttämättä aikajärjestyksessä.

Kaksi Outsideria

Vaikka Haapakosken ja Tuiskun kynänjälki erosikin toisistaan, eroa oli aluksi vaikea havaita. Tuisku kykeni omaksumaan edeltäjänsä tyylin, ja asiaa helpotti se, että lukijat eivät tienneet kirjailijan vaihtumisesta. Kaiken lisäksi Tuisku oli ollut mukana jo Korkki-sarjan alkutaipaleelta lähtien, sillä hän kirjoitti sekä kuudentena ilmestyneen kertomuksen kuollut mies pelaa pokeria ja heti perään seuraavan seikkailun "Öljygangsterin rippi".
Vuosien myötä Seppo Tuisku muokkasi alkuperäistä Haapakosken luomaa Korkkia hieman uuteen uskoon, mutta teki muutokset siksi pienin vedoin, etteivät lukijat juuri kiinnittäneet siihen huomiota. Kirjan Sormi liipasimella (12/61) tarina on kirjoitettu minä-muotoon niin, että Korkki itse toimii kertojana. Tyyli oli tuttu samana vuonna ilmestymään alkaneista Jerry Cottonin seikkailuista. Outsider palasi kuitenkin takaisin vanhaan tyyliin, ja seuraavat seikkailut edustivat perinteistä klassista kerrontatyyliä, kunnes numero 52 Mustan kullan joki palasi uudelleen minä-muotoon. Kun Korkki jäi uudelleen eläkkeelle kertomuksessa Vainajan alibi, kerrontatyyli muuttui lopullisesti niin, että hän toimi itse kertojana. Samalla myös itse Korkki muuttui ja hänen iästään pudotettiin kuusi vuotta.