google/wiki40b huggingface dataset:
VidCon

2010 (1. VidCon)

Ensimmäinen VidCon pidettiin 9.-11. heinäkuuta vuonna 2010 Los Angelesissa Hyatt Regency Century Plaza -hotellissa. Tapahtuma myytiin loppuun etukäteen, ja kävijoitä oli yli 1 400. Tapahtumassa oli muun muassa yritysten ja videoiden tekijöiden pitämiä paneelikeskusteluja ja esitelmiä sekä internetvideoiden avulla tunnetuiksi nousseiden artistien konsertteja.

2011 (2. VidCon)

Vuoden 2011 VidCon järjestettiin heinäkuun 28.-30. päivä Los Angelesin Hyatt Regency Century Plaza -hotellissa kuten edellisenä vuonnakin. Tapahtumaan osallistui 2 500 kävijää, ja se myytiin loppuun 60 päivää ennen tapahtuman alkua.

2012 (3. VidCon)

Kolmas VidCon järjestettiin 28.-30. kesäkuuta Anaheimin kongressikeskuksessa, joka tarjosi enemmän tilaa kasvavalle tapahtumalle. Tapahtumassa oli 7 000 osallistujaa.

2013 (4. VidCon)

Keväällä 2013 YouTube ryhtyi VidConin pääsponsoriksi kahdeksi vuodeksi. Vuoden 2013 VidCon järjestettiin 1.-3. elokuuta jälleen Anaheimin kongressikeskuksessa. Tapahtuma myytiin loppuun kuukausi etukäteen, ja osallistujia oli 12 000.

2014 (5. VidCon)

VidCon2014 pidettiin 26.-28. kesäkuuta 2014 Anaheimin kongressikeskuksessa. Kävijoitä oli 18 000.

2015 (6. VidCon)

Vuonna 2015 VidCon järjestettiin 23.-25. kesäkuuta ja ensimmäistä kertaa se täytti koko Anaheimin kongressikeskuksen. Tapahtumaan osallistui yli 300 YouTube-videoiden tekijää, ja ensimmäistä kertaa kävijöiden oli varattava aika kuukautta etukäteen tavatakseen haluamansa tekijän. Kävijöitä tapahtumassa oli 19 500.

2016 (7. VidCon)

Seitsemäs VidCon järjestettiin kesäkuun 23.-25. päivä Anaheimin kongressikeskuksessa, ja kävijöita oli 25 500. Tapahtumassa oli kiristetyt turvatoimet laulaja Christina Grimmien ampumisen ja Orlandon yökerhoammuskelun vuoksi.

2017 (8. VidCon)

Vuonna 2017 järjestetään kolme VidConia kolmessa maassa ja kolmessa eri maanosassa: 7.-9. huhtikuuta Amsterdamissa, kesäkuussa Anaheimissa ja 9.-10. syyskuuta Melbournessa. Amsterdamissa paikkana toimii RAI Exhibition and Convention Centre, Anaheimissa Anaheimin kongressikeskus ja Melbournessa Melbourne Convention and Exhibition Centre.

Lipputyypit

Vuonna 2015 VidConiin alettiin myydä kolmenlaisia lippuja. Halvimmat Community-liput on suunnattu tapahtuman peruskävijöille, hieman kalliimmat Creator-liput videoiden tekijöille ja kalleimmat Industry-liput on tarkoitettu alan yritysten edustajille.
Rudolf I (Baijerin herttua)

Rudolf I Baijerilainen (saks. Rudolf I., Herzog von Bayern, Pfalzgraf bei Rhein; 4. lokakuuta 1274 Basel – 12. elokuuta 1319 Englanti) oli Wittelsbachin sukuun kuulunut Baijerin herttua ja Reinin pfalzkreivi vuosina 1294–1317. Hänen isänsä oli Baijerin herttua Ludvig II ja äitinsä Matilda, kuningas Rudolf I Habsburgilaisen tytär.
Narmer

Narmer oli Ylä-Egyptin kuningas n. 3100 eaa. Hänen sanotaan yhdistäneen Ylä- ja Ala-Egyptin yhdeksi kokonaiseksi valtakunnaksi ja siten perustaneen muinaisen Egyptin valtion ja sen ensimmäisen dynastian.
Kaksi merkittävintä Narmeriin liittyvää arkeologista löytöä ovat Ala-Egyptin valloitusta esittävä Narmerin paletti sekä Narmerin heb sed -juhlaa esittävä kivinen nuijanpää. Narmerin arvellaan avioituneen Ala-Egyptin kuninkaan tyttären Nithotepin kanssa.
Joidenkin egyptologien mukaan Narmer oli sama henkilö kuin Menes (Min), jonka Herodotos ja Manetho mainitsivat Egyptin yhdistäjänä. Toisten mukaan hänen seuraajansa Aha (Horus Aha) oli näiden paljon myöhempien historioitsijoiden mainitsema Menes.

Narmerin hauta

Ranskalainen koptologi Émile Amélianeau ja hänen jälkeensä brittiläinen William Flinders Petrie kaivoivat vuosina 1895–1900 Abydoksen suuren hauta-alueeseen kuuluvaa Umm el Qa'abia, josta löytyi useita 1. dynastian kuningashautoja. Näiden joukossa oli kammioista B17 ja B18 koostuva hauta, jonka on tulkittu kuuluneen Narmerille. Haudasta löytyi Narmerin Horus-nimellä merkittyjä sinettejä.
Kerttulinmäki

Kerttulinmäki (ruots. Gertrudsbacken) on Turun keskustassa I kaupunginosassa sijaitseva mäki. Se on yksi Turun seitsemästä kukkulasta. 
Kerttulinmäkeä kutsutaan myös nimellä Kerttuli, vaikka Kerttulin voi katsoa viittaavan enemmän mäen ympärillä olevaan epäviralliseen Kerttulin asuinalueeseen. Kerttulin alueella toimii Asukasyhdistys Kerttuli ry, joka määrittelee Kerttulin Hämeenkadun, Hämeentien, Helsingin valtatien, Hippoksentien, Uudenmaantien ja Uudenmaankadun rajoittamaksi alueeksi.
Mäen korkein kohta on 27 metriä merenpinnan yläpuolella. Turun seitsemästä kukkulasta Kerttulinmäen vieressä ovat Vartiovuorenmäki ja Yliopistonmäki.
Kerttulinmäellä toimii Kerttulin lukio vuonna 1912 valmistuneessa koulurakennuksessa. Kerttulin koulua kävi myös presidentti Mauno Koivisto. Kerttulin lukion viereisessä rakennuksessa toimii Turun ammatti-instituutin Kellonsoittajankadun toimipiste.
Kerttulin alueelta löytyy historiallinen Sirkkalan kasarmialue, joka on määritelty yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.

Historia

Kerttulinmäen historia ulottuu pitkälle keskiaikaan. Keskiaikainen Turku oli keskittynyt Vanhan Suurtorin ympäristöön, ja Kerttulinmäki oli ensimmäinen Turun kukkuloista, jonne asutus levisi. Kerttulinmäen historia on verinen, koska se tunnettiin aikaisemmin Hirsipuumäkenä ja se toimi kaupungin mestauspaikkana 1700-luvulla. 
Aikaisemmin keskiajalla Kerttulinmäellä toimi Pyhän Kerttulin kiltatalo. Kiltatupa on sijainnut Kuninkaantien ja sen osan, Karjakadun, varrella, nykyisen Uudenmaankadun kohdalla. Kiltatuvan yhteydessä toimi kestikievari ja kirkko. Kievarissa vahvistettiin Suomen säätyjen osalta Kristian I Ruotsin kuninkaaksi.
Kerttulinmäkeä pitkin on virrannut 1700-luvulla Kupittaanpuistosta lähteneistä, turkulaisten juomaveden lähteinä toimineista puroista toinen, Krooppi. Krooppi on ollut yhteydessä Mätäjärveen, ja puhutaankin Mätäjärven korttelista.

Muuta

Populaarikulttuurissa Kerttulinmäen on tulkittu näyttelevän roolia Reijo Mäen Vares-kirjoissa ja Turun Matkailuoppaat ry järjestää Vares-kävelykierroksia, jotka ulottuvat Kerttulinmäelle. Muusikko Rauli Nordbergin Kuninkaantiestä kertova albumi sisältää kappaleen Kerttulinmäki. Kerttulinmäen ja muiden Turun kukkuloiden inspiroimana Turun filharmoninen orkesteri toteutti vuonna 2015 esityksen 7 kukkulaa soi! Vappu-Tuuli Fagersonin kirja Kauhea kertomus Uolevista sijoittuu Kerttulinmäelle.
Kerttulinmäen yhteen asuinrakennukseen tuli brittiläistaiteilija Wasp Elderin seinämuraali osana UPEA17-kaupunkitaidefestivaalia.
Kerttulinmäellä toimii Kerttulin Kievari -anniskeluravintola.
Peter Cook

Peter Edward Cook (17. marraskuuta 1937 – 9. tammikuuta 1995) oli brittiläinen koomikko, jota pidetään johtavana hahmona 1960-luvun brittiläisessä komediabuumissa. Stephen Fry on kutsunut häntä 'hauskimmaksi mieheksi, joka koskaan on vetänyt henkeä'.

Alkuvaiheet

Peter Cook syntyi Devonissa kolmen lapsen perheeseen ainoana poikana. Hän opiskeli Cambridgen yliopistossa, jossa hän kirjoitti ja esitti sketsejä Cambridge Footlights Clubissa. Hänestä tuli tähti ensimmäisessä menestysrevyyssään Beyond the Fringe yhdessä Dudley Mooren, Alan Bennettin ja Jonathan Millerin kanssa. Mooren kanssa hän esitti merkittäviä rooleja lukuisissa elokuvissa ja tv-sarjoissa, kuten Not Only... But Also, The Wrong Box, Bedazzled ja Derek & Clive.

Not Only... But Also ja 60-luku

Cookin komediayhteistyö Mooren kanssa johti suosittuun ja kriitikoiden ylistämään sketsisarjaan Not Only... But Also. Ohjelman suosiosta huolimatta BBC lopulta tuhosi suurimman osan sarjan nauhoituksista, koska formaattiin upposi liikaa rahaa. Kun Cook sai tietää, että sarja lopetettaisiin, hän tarjoutui ostamaan loput nauhat, mutta BBC kieltäytyi tekijänoikeuslakien vuoksi. Vain kahdeksan alkuperäisestä 22 episodista säilyi.
Vuonna 1968 Cook ja Moore alkoivat tuottaa neljä yhden tunnin mittaista sketsisarjaa nimeltä Goodbye Again. Sarja perustuisi Not Only... But Alsosta tuttuihin Pete ja Dud-hahmoihin. Sarja ei ollut yhtä laadukas ja Cook joutui usein turvautumaan lunttilappuihin vuorosanojen unohtelun takia. Moore joutui usein paikkaamaan aukkoja Cookin dialogissa. Sarjasta julkaistiin VHS- ja DVD-kokoelmat vuonna 2005. John Cleese oli mukana esiintymässä ja hänet voi nähdä sarjan ensimmäisissä osissa.

Kuolema

Cook alkoi juopotella rankasti äitinsä kuoltua vuonna 1993, ja hän menehtyi vuonna 1995 sisäiseen verenvuotoon 57-vuotiaana. Hänet tuhkattiin ja tuhkat haudattiin St. Johnin kirkon viereen Hampsteadiin, lähelle Cookin taloa.
Cookia pidetään suunnattoman merkittävänä hahmona brittiläisessä komediassa. Cook-faneja ovat muiden muassa Monty Python, Hyväkkäät (The Goodies) ja Chris Morris. Lisäksi koomikko Russell Brand on sanonut Cookin vaikuttaneen häneen. Kymmenen vuotta Cookin kuoleman jälkeen Channel 4 järjesti The Comedian's Comedian -äänestyksen, jossa Cook sijoittui ensimmäiseksi päihittäen monia merkittäviä koomikoita, kuten Groucho Marxin, John Cleesen, Eric Morecamben, Ohukaisen ja Paksukaisen, Bill Hicksin ja Woody Allenin.
Sigvaldi Kaldalóns

Sigvaldi Stefánsson Kaldalóns (13. tammikuuta 1881 Reykjavík – 23. heinäkuuta 1946) oli islantilainen laulujen säveltäjä ja lääkäri. Valmistuttuaan lääkäriksi vuonna 1908 hän lähti Kööpenhaminaan, jossa tutustui Tanskan ja muun Euroopan musiikkielämään sekä sairaanhoitaja Karen Margrethe Mengel Thomseniin, josta tuli hänen vaimonsa. Sigvaldi asui Kaldalónin eteläpuolella Ármúlissa; seutu teki häneen sellaisen vaikutuksen, että hän otti sen mukaan käyttöönsä sukunimen Kaldalóns.
Kaldalónsin terveyttä heikensi vuonna 1917 pilkkukuume. Hän loi uran lääkärinä kotimaassaan, mutta sävelsi samalla lauluja, joihin vaikutti hänen säveltäjäystävänsä Sigfús Einarsson. Kaldalónsin tunnetuimpiin lauluihin kuuluvat "Ísland ögrum skorið", "Á Sprengisandi", "Suðurnesjamenn", "Svanasöngur á heiði", "Erla, góða Erla", "Ave María", "Draumur hjarðsveinsins", "Þú eina hjartans yndið mitt" ja "Ég lít í anda liðna tíð".
Friedrich Wilhelm von Erdmannsdorff

Friedrich Wilhelm von Erdmannsdorff (s. 18. toukokuuta 1736 Dresdenissä – k. 9. maaliskuuta 1800 Dessaussa) oli saksalainen arkkitehti ja arkkitehtuuriteoreetikko.
Erdmannsdorffia pidetään Saksan merkittävimpänä varhaisen uusklassisen arkkitehtuurin edustajana. Hänen töihinsä kuuluu Wörlitzin linna, joka rakennettiin Erdmannsdorffin suunnitelmie mukaan Dessau-Wörlitzin puistoon lähelle Dessauta. Se on Euroopan mantereen varhaisimpia uusklassisia rakennuksia. Erdmannsdorffin kuuluisin oppilas oli Friedrich Gilly, joka oli puolestaan Karl Friedrich Schinkelin opettaja.
Tšerenkovin säteily

Tšerenkovin säteily on sähkömagneettista säteilyä, joka syntyy kun eristeessä etenevän sähköisesti varatun hiukkasen nopeus ylittää valon nopeuden kyseisessä eristeessä. Hiukkanen ei siis ylitä valonnopeutta tyhjiössä, vaan itse eristeessä/aineessa, jossa valon nopeus on hitaampi. Säteily on nimetty neuvostoliittolaisen Pavel Tšerenkovin mukaan, joka vuonna 1958 sai Nobelin fysiikanpalkinnon ilmiön selittämisestä yhdessä Ilja Frankin ja Igor Tammin kanssa.

Synty ja ominaisuudet

Väliaineessa liikkuva hiukkanen voi ylittää valon nopeuden kyseisessä väliaineessa, sillä esimerkiksi vedessä valon nopeus on vain 0,75 c, kun tyhjiössä se on 1 c. Tšerenkovin mekanismissa varattu hiukkanen menettää kuitenkin ylimääräisen liike-energiansa nopeasti vuorovaikutuksessa väliaineen elektronien kanssa. Elektronien viritystila purkautuu Tšerenkovin säteilynä nähtävien fotonien muodossa. Esimerkiksi käynnissä olevan ydinreaktorin sydämessä näkyvä sininen kajo on Tšerenkovin säteilyä.
Spektriltään Tšerenkovin säteily on kontinuumisäteilyä. Suurin osa siitä keskittyy spektrin ultraviolettialueelle.

Sovellukset

Tšerenkovin säteillä on sovelluksia suurenergiafysiikan ja tähtitieteen tutkimuksessa, esimerkiksi neutriinojen etsimisessä. Neutriinon osuessa vesimolekyyliin vapautuu myoni joka säteilee Tšerenkovin säteilyä ja tämä on havaittavissa valonilmaisimilla. Tähän periaatteeseen perustuvat neutriinoteleskoopit.
Kun kosmisen säteilyn suurienergiainen hiukkanen iskeytyy yläilmakehään, se tuottaa hyvin suurella nopeudella eteneviä elektroni-positronipareja. Nämä parit tuottavat Tšerenkovin säteilyä, jota maanpäälliset Tšerenkov-teleskoopit, kuten VERITAS, MAGIC ja H.E.S.S. havaitsevat.
Jalmari Kara

Perhetausta

Kara oli Seestan kartanon omistajan kenraaliluutnantti Johan Casimir Ehrnroothin ja kartanon palvelijattaren Maria Lovisa Forsströmin avioton lapsi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 kanslisti Tyyne Emilia Lindqvistin kanssa. Heille syntyi yksi poika ja kaksi tyttöä.

Opinnot

Kara kirjoitti ylioppilaaksi Lahden yhteiskoulusta vuonna 1908 ja liittyi Hämäläisosakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1908–1913 ja suoritti diplomi-insinööritutkinnon vuonna 1913.

Jääkärikausi

Kara työskenteli Ab. Gottfrid Strömberg Oy:n palveluksessa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja  Riianlahdella, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 16. joulukuuta 1916 ja komennettiin edelleen keväällä 1917 Saksan meriesikunnan käyttöön. Meriesikunta lähetti Karan Suomeen suorittamaan erikoistehtäviä. Kara saapui Vaasaan Uumajan kautta, mistä hän toi mukanaan räjähteitä. Vaasasta hän jatkoi matkaansa Lahteen, missä hän koulutti paikallisia suojeluskuntajoukkoja aina sisällissodan syttymiseen saakka.

Suomen sisällissota

Kara määrättiin sisällissodan puhjettua komppanianpäälliköksi Sysmän pataljoonan 2. komppaniaan (pataljoonan nimi muutettiin myöhemmin Etelä-Savon rykmentin 3. pataljoonaksi). Sisällissodan loppupuolella 11. toukokuuta 1918 hänet nimitettiin 3. pataljoonan komentajaksi. Kara osallistui sisällissodan taisteluihin Savon rintamalla Nuoramoisissa, Heinolassa, Lusissa ja Hillosensalmella sekä rykmentin etenemiseen Selänpään, Heinolan pitäjän kirkonkylän ja Kouvolan kautta Kotkaan. Kara osallistui sisällissodassa punaisten teloituksiin. Hän johti punakaartilaisten teloituksia Kouvolassa

Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen Kara nimitettiin 1. elokuuta 1918 ammattientarkastajaksi Oulun piiriin, ja hän toimi siinä tehtävässä kuolemaansa saakka. Oman virkansa ohella hän toimi paikallispäällikkönä Oulun suojeluskunnassa 12. toukokuuta - 12. joulukuuta 1919 välisen ajan. Kara toimi myös vuodesta 1927 alkaen Oulun piirin maahöyrykattiloiden tarkastajana. Hänet haudattiin Lahteen.
Kiintopiste (maanmittaus)

Maanmittauksessa kiintopiste on maastoon pysyvästi merkitty maastonkohta, jonka sijainti tai korkeus on tarkasti määritetty suhteessa muihin kiintopisteisiin tai tiettyyn koordinaatistoon. Merkkinä voi olla esimerkiksi pultti kalliossa tai kadun pinnassa, maston tai majakan huippu, tai valtakunnan rajapyykki. Kiintopisteitä käytetään lähtökohtana, kun määritetään muiden maastonkohtien sijainteja tai korkeuksia. Kiintopiste voi olla tasokiintopiste, jolloin sen paikka tunnetaan tarkasti leveys- ja pituuspiirien suhteen, korkeuskiintopiste, jolloin sen paikka tunnetaan pystysuunnassa suhteessa keskimääräiseen merenpinnan tasoon tai teoreettiseen geoidiin, tai se voi olla molempia samanaikaisesti.
Suomessa valtakunnallista kiintopisterekisteriä pitää maanmittauslaitos. Kunnilla on omia kiintopisteverkkojaan.
Tasokiintopisteiden mittauksissa on aiemmin käytetty kolmiomittausta, kun taas nykyään käytetään erityisesti maanmittaustarkoitukseen suunniteltuja, tavallista tarkempia satelliittipaikannusmenetelmiä. Korkeuskiintopisteet on puolestaan määritetty vaaitsemalla.
Mittaustavoista johtuen kiintopisteen paikan epävarmuus on suurimmillaan korkeudessa. Vaakatasossa tarkkuus on parhaimmillaan millimetriluokkaa, samalla kun pystysuuntaan harvoin päästään laajemmalla alalla edes alhaisiin senttimetreihin, satelliittejakaan hyödyntäen.
Burnley

Historia

Burnley eli 1800- ja 1900-luvun vaihteessa kukoistuksen aikoja. Se oli tärkeä puuvillan ja hiilen tuottaja. 1920-luvulla Burnley oli maailman puuvillakudonnan keskus. Teollisuus kuitenkin näivettyi vähitellen. Burnleyssa oli toisen maailmansodan jälkeen toiminnassa 18 hiilikaivosta. Näistä viimeinen suljettiin vuonna 1981. Seuraavana vuonna poistui käytöstä viimeinen höyrykäyttöinen puuvillatehdas. Nykyään kaupunkia vaivaa suuri työttömyys, sekä tyhjät, arvonsa menettäneet asunnot. Suurin työllistäjä on julkinen sektori.

Urheilu

Kaupungin ylpeys on jalkapalloseura Burnley FC, joka on voittanut kahdesti liigamestaruuden ja kerran FA-cupin.
Westfälische dachsbracke

Ulkonäkö

Westfälische dachsbracke on melko pitkänomainen, matalaraajainen ja vahvarakenteinen metsästyskoira. Rodun säkäkorkeus on 30–38 senttimetriä.
Karvapeite on karkeaa ja tiheää. Väritys vaihtelee punaisesta keltaiseen manttelikuviolla. Päässä on valkoinen otsajuova. Kuono ja kaulus ovat valkoisia. Valkoista karvaa on myös rinnassa, vatsassa ja hännänpäässä. Suklaanruskea väri luetaan virheeksi.

Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on älykäs, ystävällinen, rauhallinen, sopeutuvainen ja tottelevainen, ja sillä on tarkka hajuaisti.

Alkuperä

Rotu syntyi 1800-luvun loppupuolella, kun saksanajokoiraa risteytettiin steinbracken kanssa tavoitteena luoda rotu, joka sopi paremmin muuttuneisiin metsästyssääntöihin. Toisten lähteiden mukaan sen jalostukseen olisi käytetty saksalaisia ajokoiria ja mäyräkoiraa.
Ivan Fomin

Ivan Aleksandrovitš Fomin (ven. Ива́н Алекса́ндрович Фоми́н, 3. helmikuuta (J: 22. tammikuuta) 1872 Orjol – 12. kesäkuuta 1936 Moskova) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen arkkitehti.
Ivan Fomin syntyi postivirkailijan perheeseen. Hän kävi koulunsa Riiassa ja opiskeli matematiikkaa Moskovan yliopistossa. Vuonna 1894 Fomin pääsi opiskelemaan arkkitehtuuria Pietarin taideakatemiaan, josta hänet erotettiin vuonna 1897 opiskelijalevottomuuksien takia. Sen jälkeen hän työskenteli Lev Kekuševin ja Fjodor Šehtelin apulaisena Moskovassa. Vuosina 1905–1909 Fomin opiskeli jälleen taideakatemiassa Léon Benois’n johdolla. Vuonna 1915 hänet valittiin taideakatemian akateemikoksi.
Fominin varhaistuotannossa on jugendin vaikutteita. 1910-luvulla hänestä tuli venäläisen uusklassismin tärkein teoreetikko. Hänen merkittävimpiä uusklassistisia töitään ovat Polovtsovin huvila (1911–1913) ja Abamelek-Lazarevin talo (1912–1914) Pietarissa. Monet suurista rakennussuunnitelmista (esim. ”Novyi Peterburg” Pietarin Alaissaarella) jäivät toteutumatta. Fominin Imatralle suunnittelema ruhtinas Obolenskin barokkityylinen huvila (1910–1912) on myöhemmin uudelleenrakennettu. Arkkitehdin käsialaa oli myös Raivolan lähellä sijainneen Marijoen kartanon ortodoksinen kirkko (1912–13).
Vuodesta 1918 lähtien Fomin toimi arkkitehtuurin opettajana ja Pietarin kaupunkisuunnitteluneuvoston työpajan johtajana. Hänet tunnetaan vallankumousromantiikkaa heijastavan ”proletaarisen klassismin” kehittäjänä. Vallankumouksen jälkeisissä sekasortoisissa oloissa Fominin ja hänen oppilaittensa rakennussuunnitelmat jäivät lähes poikkeuksetta vaille toteutusta. Vuonna 1920 arkkitehti suunnitteli Mars-kentän puistoalueen.
1920- ja 1930-lukujen vaihteessa Fomin pystytti joukon rakennuksia, joissa yksinkertaistetut klassistiset muodot yhtyvät konstruktivismin piirteisiin. Niistä merkittävimpiä ovat Ivanovo-Voznesenskin polytekninen instituutti (1927) sekä Moskovaan rakennetut Dynamon rakennuskokokonaisuus (1928–1931), Moskovan kaupunginneuvoston uusi rakennus (1929–1930) ja kulkulaitosten kansankomissariaatin rakennus (1931–1932). Vuonna 1929 Fomin erosi taideakatemian professorin virasta ja siirtyi Moskovaan, jossa hän vuodesta 1933 lähtien johti yhtä Mossovetin arkkitehtuurityöpajoista. Fominin Moskovan-kauden töitä ovat Krasnyje vorotan metroasema (1934–1935) sekä Stalinin ajan klassismia edustava Ukrainan SNT:n hallituksen talo Kiovassa (1936–1938, Pavel Abrosimovin viimeistelemä).
Fominin oppilaita olivat muun muassa Aleksandr Gegello, Jevgeni Levinson, Vladimir Munts, Leonid Poljakov ja Mihail Minkus. Arkkitehti Igor Fomin on hänen poikansa.
Kontrafaktuaalinen historia

Kontrafaktuaalinen historia eli ”toteutuneiden tosiasioiden vastainen historia” on  historiantutkimuksen näkökulma, jossa tarkastellaan toteutumattomia vaihtoehtoja, joita historiassa on ollut. Sitä on kutsuttu myös historialliseksi jossitteluksi. 
Monien tutkijoiden mielestä kontrafaktuaalinen historia ei kuulu tieteelliseen historiantutkimukseen ja pitäisi puhua vain siitä, mikä tiedetään tosiasioiksi. Markus Mertaniemi on huomauttanut, että tällainen näkökulma puolustaa helposti poliittista konservatismia. Hänen mukaan historia on yleensäkin jossain määrin kontrafaktuaalinen tiede, koska se kertoo joka tapauksessa nykyajalle vieraista elämäntavoista, asenteista ja ajattelutavoista.
Eli Dingle

Hahmon tausta

Eli saapui sarjaan samana päivänä kun Kingien esittelytalo räjähti. Eli on aina ollut pahanteossa, ja ollut myös vankilassa teoistaan. Kukaan Dingleistä ei ollut erityisen iloinen nähdessään Elin ensimmäistä kertaa kylässä, varsinkaan hänen veljensä Marlon. Eli saikin aikaan sotkua heti kylään saavuttuaan.

Sam ja Alice

Eli oli läheisin Samin kanssa kylään saapumisensa jälkeen. Tuli ilmi, että he olivat tavanneet ennemminkin, ja Eli oli auttanut Samia. Kun Sam joutui katsomaan terminaalivaiheen syöpää sairastavan vaimonsa Alicen kärsimyksiä, Eli tuli apuun. Kertomatta Elille miksi tarvitsi morfiinia, hän pyysi Eliä hankkimaan sitä. Tosiasiassa Sam tarvitsi tappavan annoksen morfiinia antaakseen sen vaimolleen tämän pyynnöstä. Kun Zak kuuli keneltä Sam oli lääkkeen saanut, hän karkotti Elin kodistaan ja vannotti enää ikinä tulemasta takaisin.
Eli lähti kylästä, mutta palasi pian. Sam huomasi, että Sethin vanhassa metsästysmajassa asuu joku, ja sai selville että tämä joku oli Eli. Hän oli sekaantunut rikolliseen toimintaan ja häntä etsi kaksi miestä joille hän oli velkaa. Eli pelkäsi saattavansa perheensä pulaan ja jatkoi piilottelua metsässä, mutta miehet saivat selville että Marlon on Elin veli. Miehet pahoinpitelivät Marlonin Villapakassa saadakseen selville Elin olinpaikan (jota Marlon ei tiennyt) ja ryöstivät pubin. Elin kuullessa pahoinpitelystä hän teki suunnitelman lavastaakseen miehet Café Hopen ryöstöstä. Eli varasti Zakin haulikon ja ryösti kahvilan, sopi tapaamisen miesten kanssa ja antoi rahat miehille ja piilotti haulikon heidän autoonsa, ja soitti poliisit heidän peräänsä. Juoni onnistui täydellisesti ja he jäivät poliisin haaviin, mutta Eli tunsi syyllisyyttä pelotellessaan raskaana olevan Vivin puolikuoliaaksi ryöstäessään kahvilaa.
HMS Orion (1910)

Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan syttyessä HMS Orion liitettiin osaksi 2. Taistelulaivaviirikköä Suureen laivastoon (engl. Grand Fleet), joka koottiin Orion -luokan ja King George V -luokan taistelulaivoista. Se otti osaa Skagerrakin taisteluun 1916, missä se ei kärsinyt vaurioita.

Sodan jälkeen

HMS Orion poistettiin palvelukäytöstä 1922 ja myytiin romutettavaksi.
Dissoi Logoi

Historia

Teoksen kirjoittajaa ja kirjoitusajankohtaa ei tunneta. Jotkut ovat esittäneet sen olevan sofistista alkuperää 400- tai 300-luvulta eaa.; jotkut puolestaan ajoittavat sen 200-luvulle jaa.  Teokseen viitataan tuolloin ensimmäisen kerran Iamblikhoksen teoksessa Protreptikos (Kehotus filosofointiin).
Teoksen ainoat käsikirjoitukset esiintyvät yhdessä Sekstos Empeirikoksen teosten kanssa, ja tästä syystä teos on joskus laitettu Sekstoksen nimiin. Pyrrhonistiset skeptikot pitivät teosta mahdollisesti hyödyllisenä oman menetelmänsä kannalta.
Teos on myös kielellisesti hajanainen, eikä sen alkuperäisestä kreikan kielen murteesta ole varmuutta. Teoksessa käytetään useita eri murteita: se on suureksi osaksi doorilaista kreikkaa, mutta siinä on attikalaisen ja joonialaisen kielen piirteitä. On esitetty muun muassa, että teoksen olisi kirjoittanut alun perin doorilaista murretta käyttänyt sofisti, joka oli saanut vaikutteita Protagoraalta, ja että myöhemmät kirjurit olisivat lisänneet tekstiin attikalaisia piirteitä.
Dissoi Logoi on luettu osaksi esisokraatikkojen kirjoituksia Hermann Dielsin ja Walther Kranzin toimittamassa teoksessa Die Fragmente der Vorsokratiker, ja sisältyy siihen kokonaisuudessaan (osa II, C 90).