Viron pakolaishallitus

Tausta

Neuvostoliitto liitti Viron itseensä laittomasti 14. kesäkuuta 1940. Neuvostoliiton viranomaiset pidättivät presidentti Konstantin Pätsin ja hänet karkotettiin Neuvostoliittoon, missä hän kuoli vankilassa vuonna 1956. Monet hallituksen silloiset ja aiemmat jäsenet karkotettiin tai teloitettiin, mukaan lukien kahdeksan entistä pääministeriä ja 38 ministeriä. Ne, jotka selvisivät, pakenivat ja piiloutuivat.
Jüri Uluots oli viimeinen laillinen pääministeri tuolloin Neuvostoliiton miehitykseen asti. Kun Päts oli viety, Viron perustuslain 46 pykälän mukaan (Riigi Teataja 03.09.1937 Nro 71 Art 590) presidentin ollessa estynyt hoitamasta tehtäviään niiden hoitaminen kuului pääministerille, josta tulee virkaa tekevä valtionpäämies.
Uluots yritti nimittää uuden Viron hallituksen heinäkuussa 1941 Saksan valloitettua Viron Neuvostoliitolta, mutta myös Saksan viranomaiset kieltäytyivät tunnustamasta Viron itsenäisyyttä.

Kansankomitea mukaan Natsi-Saksan miehityksen aikana

Viron tasavallan kansankomitea (Eesti Vabariigi Rahvuskomitee, EVRK) oli muodostettu henkilöistä, jotka toimivat Viron hallituksessa Saksan miehityksen aikana. Komiteaa oli johtanut ensin Kaarel Liidak alkaen 23. maaliskuuta 1944  ja sitten, alkaen 15. tai 16. elokuuta 1944, Otto Tief. Komitea julistautui Viron tasavallan korkeimman vallan haltijaksi  1. elokuuta 1944.

Pako neuvostojoukoilta

Tiefin hallitus pakeni Tallinnasta. Viimeinen kokous oli Põgarin kylässä 22.9.1944. Moottorivian vuoksi laiva, jonka piti evakuoida hallitus, ei ehtinyt ajoissa. Neuvostojoukot saivat kiinni Tiefin ja useimmat muut ministerit ja virkailijat. Heidät vangittiin, pakkosiirrettiin tai teloitettiin. Tief selviytyi vuosikymmenestä Siperiassa ja kuoli Virossa vuonna 1976. Vain maatalousministeri Karel Liidak kuoli kiinni jäämättä, piilossaan 16.1.1945.

Virallinen julistus

Uluotsin kuoltua 9.1.1945 hallituksen vanhin jäljelle jäänyt ministeri August Rei ryhtyi virkaatekeväksi valtionpäämieheksi. Häntä tukivat Tiefin hallituksen jäljelle jääneet ministerit Ruotsissa. Rei oli Viron viimeinen lähettiläs Moskovassa ennen maan pakkoliittämistä Neuvostoliittoon. Hän oli onnistunut pakenemaan Moskovasta Tukholmaan Riian kautta kesäkuussa 1940.
Rein hallitus julistettiin virallisesti Viron pakolaishallitukseksi 12.1.1953 Oslossa. Julistusta ei voinut tehdä Tukholmassa, koska Ruotsissa tällainen poliittinen toiminta oli kiellettyä.

Diplomatia

Baltian maista vain Viro muodosti pakolaishallituksen. Latvian ja Liettuan lähetystöt olivat muodostaneet näille maille itsenäiset auktoriteetit. Myös Viron kohdalla lähetystöt olivat tärkein diplomatian ja päivittäisasioiden väline, esimerkiksi passien myöntämisen. Tärkein lähetystö oli konsulaatti New Yorkissa.
Yhdysvallat ei koskaan tunnustanut Baltian maiden neuvostomiehitystä lailliseksi. Koska suurinta diplomaattista valtaa käyttö Viron New Yorkin lähetystö, pakolaishallituksen rooli Oslossa oli enimmäkseen symbolinen.
Kolme virolaista laivaa  (Otto, Piret ja Mall) ja kaksi latvialaista laivaa (Rāmava ja Everoja) uhmasivat määräystä kulkea neuvostosatamiin ja ajoivat puolueettomaan Irlantilaiseen satamaan. Neuvostoliiton Ison-Britannian lähettiläs Ivan Maisky vaati Dublinin korkeimmasta oikeudesta laivoja Neuvostoliiton hallintaan. John McEvoy, Viron kunniakonsuli, onnistui torjumaan vaatimuksen oikeudessa. Tästä kertoiToomas Hendrik Ilves, Viron presidentti.
Viron pakolaishallitus kuitenkin ylläpiti Viron valtion jatkuvuutta. Viimeinen virkaa tekevä presidentti, Heinrich Mark, lopulta päätti pakolaishallituksen toiminnan antamalla valtakirjan Viron vastavalitulle presidentille Lennart Merelle 8.10.1992. Meri antoi lausunnon, jossa hän kiitti Viron pakolaishallitusta Viron valtion jatkuvuuden ylläpitämisestä.