google/wiki40b huggingface dataset:
Bernhardinkoira

Alkuperä

Pyhän Bernhardin luostarissa Isossa Sankt Bernhardin solassa on pidetty tätä lauhkeaa rotua 1660-luvulta alkaen. Bernhardin munkit käyttivät sitä veto- ja laviinikoirana. Sitä käytettiin myös avaamaan polkuja umpihankeen. Lyhytkarvainen bernhardinkoira on alkuperäinen muunnos, josta jalostettiin myös pitkäkarvainen muunnos risteytysten avulla. Munkit uskoivat aluksi pidemmän karvan auttavan vuoriston kylmissä olosuhteissa, mutta joutuivat kuitenkin pian toteamaan sen keräävän lumipaakkuja, jotka hidastivat koiran etenemistä ihmisiä etsittäessä. Tämän vuoksi lyhytkarvaisen muunnoksen käyttöä jatkettiin munkkiluostareissa, ja vastaavasti pitkäkarvaiset pennut annettiin kylän asukkaiden lemmikeiksi.

Ulkonäkö

Bernhardinkoiralla on leveä kallo ja suuret leuat. Sen alahuuli roikkuu, joten se kuolaa melko paljon. Sillä on vankkaluustoiset raajat, ja siksi pennun ruokavalio vaatii tarkkuutta ruokavaliossa. Bernhardinkoira on hyvin massiivinen ja voimakas rotu.

Luonne

Luonteeltaan bernhardilaiset ovat hyväntahtoisia, ystävällisiä, rauhallisia ja luotettavia. Lyhytkarvaiset ovat yleensä pitkäkarvaisempia vilkkaampia. Bernhardilaiset sopivat lapsiperheisiin, koska ne ovat sosiaalisia ja kiintyvät perheeseensä. Bernhardinkoira on reviiritietoinen.
Seututie 573

Tieyhteydet

Outokummun keskustan itäpuolella seututie 573 risteää seututie 504:n (Outokumpu - Koli-tie) kanssa. Seututie 504 yhdistää valtatie 9:n ja valtatie 6:n. 
Kaavin Maarianvaarasta lähtee seututie 502 Polvijärvelle. 
Kaavin Luikonlahdesta lähtee yhdystie 5720 Tuusniemelle valtatie 9:lle sekä seututie 506 Juukaan valtatie 6:lle.  
Seututie 566 lähtee Kaavin kirkonkylältä valtatie 9:lle Kuopion suuntaan. Seututie 569 suuntaa Kaavilta pohjoiseen kohti Kuopion kaupunkiin kuuluvia Juankoskea ja Nilsiää.
Jäämerentähtimö

Ulkonäkö ja koko

Jäämerentähtimö on tiiviisti mätästävä ja kasvaa 5–10 senttimetriä korkeaksi. Varsi on rento, kalju ja väriltään vaaleanvihreä. Tiheässä olevat möyheähköt, ruodittomat lehdet ovat 2–8 mm pitkiä, puikeita tai leveänpuikeita ja kaljuja. Lehtihangat ovat usein itusilmuisia. Pitkäperäinen kukinto on vähäkukkainen viuhko tai kukat ovat yksittäin. Kukkien tukilehdet ovat vihreitä ja kaljulaitaisia. Kukan verholehdet ovat 3–4,5 mm ja tylppiä. Verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä, teriö verhiötä hieman pitempi. Terälehtien liuskat ovat pitkulaisia, kaksiosaisia ja väriltään valkoisia. Emiö on kolmilehtinen. Jäämerentähtimö kukkii heinä-elokuussa. Siemenet sisältävä, kuusiliuskaisesti aukeava kota on verhiön pituinen.
Jäämerentähtimö muistuttaa suuresti lettotähtimöä (S. crassifolia).

Levinneisyys

Jäämerentähtimöä tavataan pääasiassa pohjoisen pallonpuoliskon arktisilla alueilla. Erityisen yleinen laji on Kanadan arktisessa saaristossa. Laji tavataan myös muun muassa Islannissa, Huippuvuorilla ja Pohjois-Norjan rannikolla sekä Venäjällä Kuolan niemimaalta ja Vienan alueelta itään pitkin arktista rannikkoa. Suomesta laji löydettiin yllättäen Hailuodon Viinikanlahdelta vuonna 1947. Tämä Itämeren alueen ainoa, pienikokoinen esiintymä kuitenkin hävisi pian. Hailuodon esiintymän arvellaan olleen joko jääkauden jälkeinen jäänne tai äskettäin Jäämeren rannikolta vesilintujen tai kahlaajien jaloissa paikalle kulkeutunut.

Elinympäristö

Jäämerentähtimö on pohjoisten merenrantojen kasvi. Sitä kasvaa maatuvilla levävalleilla, liejunsekaisilla rantaniityillä ja alavilla vuonorannoilla. Hailuodon esiintymä kasvoi kostealla merenrantaniityllä.
Perustuotanto (biologia)

Perustuotanto eli biomin primaarituotanto tarkoittaa tuottajien eli vihreiden kasvien yhteyttämisen kautta sitomaa energiamäärää tai niiden valmistamaa orgaanista ainesta. Perustuotanto jaetaan brutto- ja nettoperustuotantoon. Kasviin osuvasta auringon säteilyenergiasta vain yhdeksän prosenttia muuttuu varastoiduksi energiaksi. Tämä määrä on ekosysteemin bruttoperustuotanto, ja on kaikkien tuottajien yhteyttämisessä sitoma energia. Yleensä bruttoperustuotanto ilmaistaan sitoutuneen orgaanisen hiilen määränä neliömetriä kohti vuodessa (g(C)/m²/yr). Hiilen määrä kuvaa orgaanisiin yhdisteisiin varastoitunutta kemiallista energiaa, jonka ekosysteemin organismit voivat myöhemmin käyttää hyödykseen. Kun vähennetään kasvin omiin elintoimintoihin kuluva energia, jää jäljelle systeemin nettotuotanto. Kasviin osuvasta auringon säteilyenergiasta nettotuotannon energiasisältö on noin viisi prosenttia, ja se jää seuraavalle trofiatasolle kuuluvien eliöiden, systeemin kuluttajatasojen, käyttöön. Nettoperustuotanto on siis bruttoperustuotanto, josta on vähennetty tuottajan itsensä käyttämä energia.
Biomin primaarinettotuotanto (engl NPP, net primary production) tarkoittaa yleensä eliöyhteisön eli biomin tuottajien eli lähinnä kasvien, sienten ja vastaavien ei-petojen biomassan, hiilen tai energian keskimääräistä vuosituotantoa pinta-alayksikköä kohti.

Märkäpaino, kuivapaino, hiilen paino, energia

Biomin nettotuotanto voidaan ilmoittaa esim. märkäpainon, kuivapainon, hiilen painon mukaan ja biomassan ravintoarvon mukaisena energiana. Kasveille keskimäärin kuivapaino 0n 1/4 märkäpainosta, ja hiilen paino 45% kuivapainosta. Tällöin kasvinhiilen paino on noin 11% märkäpainosta. Niinpä 1 kg kuivaa orgaanista ainetta vastaa 450 g hiiltä ja 4200 kcal energiaa. Tällöin 1g vastaa noin 4 kcal. Alkuaineiden mukaan painona C:H:O= 1:(1.3-1.8):(0.5-0.6) ja alkuaineiden runsaus maakasveissa H:O:C:N:P:S = 1600:800:800:9:5:1, mutta kaikelle maaelämälle H:O:C:N:P:S = 2960:1480:1480:16:1.8:1. Maapallon maa-alueen kokonaiskuivabiomassa on 1840 gigatonnia, ja nettovuosituotanto 107 gigatonnia/v, tämä on 4.0E15 hiilimoolia/v , 6.3E14 wattia/v ja 4.8E17 kcal/W. Kun lämpötila kasvaa 12 C, kasvien tuotanto kasvaa 100%.
Seinäjoen rautatieasema

Historiaa

Seinäjoen rautatieasema sijoitettiin vuonna 1883 liikenteelle avatun Vaasan radan varteen lähelle Östermyran ruukkia Seinäjoen kylään. Varhaisen teollisuuden ansiosta Seinäjoesta oli jo 1860-luvulla muodostettu oma kuntansa ja kappeliseurakuntansa. Ruukinpatruuna Gustaf August Wasastjernan kerrotaan vaikuttaneen ratkaisevasti rautatien saamiseen paikkakunnalle. Ensimmäinen asemarakennus valmistui IV luokan aseman tyyppipiirustusten mukaan samanlaisena kuin Vilppulan ja Alavuden asemat; Oulun radan suunta ei ollut vielä tässä vaiheessa selvillä. Ratapihan itäreunaan rakennettiin 10-paikkainen veturitalli, joka laajennettiin myöhemmin 17-paikkaiseksi. Tavararatapihan laajennuttua veturitalli on jäänyt keskelle ratapiha-aluetta. Rautatieaseman nimenä oli vuoteen 1892 saakka Östermyra ja sen jälkeen vuoteen 1897 Seinäjoki/Östermyra.
Seinäjoen aseman kohtalo muuttui nopeasti avaamisensa jälkeen. Vanha suunnitelma Oulun radan suunnasta muuttui ja sen lähtöasemaksi vaihtui Myllymäen sijasta Seinäjoki. Oulun rata valmistui vain kolme vuotta Vaasan radan jälkeen ja Seinäjoesta tuli tärkeä risteysasema, jossa lisäksi yöpyivät Oulun suunnan junat. Myös Vaasaan matkustaneet viettivät yönsä Seinäjoella, koska illalla saapuneiden junien vaihtoyhteys lähti vasta seuraavana aamuna. Matkustajat yöpyivät aseman tuntumassa sijainneissa kahdessa rautatiehotellissa, joista toinen oli tarkoitettu II luokan ja toinen III luokan matkustajille. 
Seinäjoesta tuli neljän radan risteysasema vuonna 1911, jolloin Suupohjan rata valmistui Perälän asemalle saakka. Rataosat Perälän asemalta Kaskisiin ja Kristiinankaupunkiin valmistuivat vuonna 1913. 1900-luvun alkupuolella Seinäjoen asemanseutu kasvoi nopeasti teollisuus- ja asutuskeskukseksi. Asemanseudusta muodostettiin taajaväkinen yhdyskunta vuonna 1921 ja se erotettiin itsenäiseksi kauppalaksi kymmenen vuotta myöhemmin. Seinäjoen maalaiskunta yhdistettiin kauppalaan vuonna 1959 ja Seinäjoki muuttui kaupungiksi vuoden 1960 alussa.
Henkilöliikenne Suupohjan radalla lopetettiin vuonna 1968 ja rataosuus Perälän asemalta Kristiinankaupunkiin poistettiin käytöstä vuonna 1982. Uusi rataosuus Tampereelta Parkanon kautta Seinäjoelle avattiin vuonna 1971. Tämän jälkeen Seinäjoelta oli henkilöliikennettä neljään suuntaan ja rautatie viiteen suuntaan. Uusi alikulkutunneli asemalaitureille rakennettiin vuosina 1993–1994. Asemarakennuksen omistaa VR-Yhtymä, muut asema-alueen rakennukset siirtyivät Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007.
Seinäjoen lipunmyynti on loppunut vuoden 2016 alusta.
Mary Steenburgen

Mary Nell Steenburgen (s. 8. helmikuuta 1953 Newport, Arkansas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Steenburgenin ensimmäinen valkokangasrooli oli vuoden 1978 elokuvassa Mitäs täällä roikut, Henry Moon?, josta hän oli myös ehdolla Golden Globeen parhaasta naisnäyttelijän debyyttiroolista. Kaksi vuotta myöhemmin Steenburgen voitti parhaan naissivuosan Oscarin ja Golden Globen elokuvasta Puhtaana käteen. Vuotta myöhemmin Steenburgen sai kolmannen Golden Globe -ehdokkuutensa elokuvasta Ragtime.
1990-luvulla Steenburgen on näytellyt mm. elokuvissa Paluu tulevaisuuteen III, Philadelphia ja Nixon, jossa hän esitti Richard Nixonin äitiä. 2000-luvulla Steenburgen on nähty muun muassa komediaelokuvssa Elf. Lisäksi hän on esiintynyt televisiosarjassa Joanin salaisuus.
Steenburgen on ollut kahdesti naimisissa. Hänen avioliittonsa näyttelijä Malcolm McDowellin kanssa kesti 1980–1990. Heillä on kaksi lasta. Steenburgen on ollut naimisissa näyttelijä Ted Dansonin kanssa vuodesta 1995.
Atari TT030

Käyttöjärjestelmä

Koneessa oli Atari TOS käyttöjärjestelmä.
Koneeseen oli saatavilla Atarin version Unix System V käyttöjärjestelmästä nimellä "Atari System V", joka oli "UniSoft System V".
Linux siirrettiin alustalle, samoin kuin NetBSD.
Amfiprostyyli

Amfiprostyyli eli amfiprostylos (m.kreik. ἀμφιπρόστυλος) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa temppelien tyyppi, jossa temppelissä on kummassakin päädyssä samanlaiset pylväiköt kuin prostyylitemppelissä. Pylväitä oli kummassakin päässä yleensä kaksi (distyyli amfiprostyyli) tai neljä (tetrastyyli amfiprostyyli).
Haley Ramm

Ura

Ramm kiinnostui tanssimisesta jo 3-vuotiaana ja oltuaan 7-vuotias hän teki omat koreografiansa freestyle tansseihinsa koulunsa kyky esityksissä. Pidettyään esiintymisestä Ramm ryhtyi opiskelemaan näyttelemistä, jonka aikana opettajat suosittelivat hänen vanhemmilleen agentin etsimistä. Tämän Ramm myös sai nopeasti ja 7-vuotiaana hän koe-esiintyi televisiomainoksiin ja elokuviin Texasissa. Texasin pienen elokuva markkinan vuoksi Ramm muutti äitinsä kanssa Los Angelesiin 11-vuotiaana.
Esiinnyttyään Dell Computersin ja Hasbron mainoksissa, Ramm teki ensi esiintymisensä elokuvassa Ranskalainen korvapuusti, jonka jälkeen hänet nähtiin televisiosarjassa CSI vuonna 2004, sekä elokuvassa Seventy-8. Tämän myötä Ramm on tehnyt vierasesiintymisiä televisiosarjoissa, kuten Saman katon alla, CSI: Miami ja Teho-osasto ja esiintyi pienessä roolissa ensimmäisessä suurelokuvassaan X-Men: Viimeinen kohtaaminen. Seuraavana vuonna hän oli pääosassa elokuvassa Ben 10: Race Against Time, josta Ramm huomioitiin Young Artist -ehdokkuudella.
Sääriluu

Sääriluu (lat. tibia) on suurempi kahdesta polven alapuolisesta luusta. Sääriluu niveltyy yläpäästään reisiluuhun (femur) ja alapäästään telaluuhun (talus). Sääriluu niveltyy myös ulkosivullaan kulkevaan pohjeluuhun (fibula).
Meukow

Meukow on tunnettu korkealuokkainen konjakkimerkki. Meukow'n kellarit sijaitsevat Cognacin kaupungissa Ranskassa. Konjakki valmistetaan Ugni blanc -rypälelajikkeesta. Meukow ikäännytetään perinteisissä ranskalaisissa tammitynnyreissä.

Historia

Venäjän keisari Aleksanteri II lähetti 1850-luvulla veljekset Auguste-Christophe ja Gustave Meukow'n Ranskaan hankkimaan keisarihuoneelle konjakkia. He perustivat Cognacin kaupunkiin House A.C. Meukow & Co nimeä kantavan yrityksen 1. elokuuta 1862. 1900-luvun alkupuolella Meukow oli jo laajentunut huomattavan kokoiseksi tekijäksi konjakkimarkkinoilla. Meukow yhdistyi vuonna 1979 Costen perheen omistamaan CCG Group of Companies -yhtiöön, joka on viidenneksi suurin konjakinvalmistaja. Michel Costen suunnittelema Meukow'n pantteripullo otettiin käyttöön vuonna 1995. Pantteri on nykyisin brändin tunnuskuva.
Kevätniemen saha

Kevätniemen saha on Lieksassa sijaitseva Vapo Timberin omistama sahalaitos joka tuottaa kuusisahatavaraa. Sahan vuosituotantokapasiteetti oli vuonna 2013 250 000 kuutiometriä ja sen palveluksessa oli noin 50 henkilöä.
Saha rakennettiin 1902–1903 ja sen ensimmäinen omistaja oli Pankakosken ja Kuokkastenkosken ruukit omistanut Ab Kuokkastenkoski Järnverk joka teki kuitenkin konkurssin kesällä 1903. Metsähallitus vuokrasi 1908 sahan Joensuu-Nurmes rautatierakennustyömaan tarvitseman puutavaran sahausta varten ja osti sitten sahan vuonna 1909. Saha tuhoutui tulipalossa joulukuussa 1910 ja uusi sahalaitos valmistui keväällä 1911. Sahatavaran vienti ulkomaille alkoi ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Vuonna 1932 saha siirtyi valtioenemmistöisen Veitsiluoto Oy:n omistukseen. Saha paloi uudelleen 1956 ja uusi saha rakennettiin 1958. Veitsiluoto myi sahan 1985 Vapo Oy:lle, sahan vuosituotantokapasiteetti oli Veitsiluodon omistajakaudella noussut 60 000 kuutiometristä 140 000 kuutiometriin. Vielä 1950-luvulla saha työllisti 350 työntekijää ja 50 toimihenkilöä sekä epäsuorasti puunhankinnassa 600–1000 metsätyömiestä ja 200–300 hevosta. Vuodesta 1963 alkaen sahalle alettiin tuoda puuta myös Venäjän Karjalasta ja tätä jatkui aina vuoten 1986 jolloin Lieksanjoen uitto loppui. Puun tuonti Venäjältä alkoi taas uudelleen 1994.
Kevätniemen sahaa on uudistettu useita kertoja, viimeksi 2000-luvun alussa jolloin valmistui uusi sahalinja.
Vapo Timber myi tammikuussa 2016 Kevätniemen ja Nurmeksen sahalaitokset Itävaltalaiselle Binderholz GmbH:lle, joka jatkaa sahausta molemmilla paikkakunnilla.
Thulin

AB Thulinverken oli ensimmäinen ruotsalainen lentokonetehdas Landskronassa.

Yhtiön historia

Tohtori Enoch Thulin perusti vuonna 1913 yhdessä Oscar Askin kanssa Aeroplanvarved i Skåne-yhtiö (AVIS). Se rakensi kaksi Blériot XI -konetta nimellä Thulin A. Thulin osti toisen osakkaan pois vuonna 1914, kun ilmailuala alkoi kehittyä ensimmäisen maailmansodan seurauksena. Yhtiö vaihtoi nimensä muotoon AB Enoch Thulins Aeroplanfabrik (AETA) . Loput 21 Bleriot-kopiota tehtiin uudistuneessa yhtiössä. Morane-Saulnier 3L konetta valmistettiin nimellä Thulin B ja Morane-Saulnier Parasolia nimellä Thulin D, molempien valmistus alkoi syksyllä 1914.
Enoch Thulin perusti lentokoulun, jonka pari konetta tuotiin Suomeen valkoisille joukoille. Thulinin tehdas myi koneita Tanskalle ja Hollannin laivaston lentojoukoille.
Yhtiö ajautui rahoitusvaikeuksiin jo I maailmansodan aikana ja ajautui konkurssiin vuonna 1920. Ruotsin (tulevat) ilmavoimat ostivat lentokoneita mm. Itävallan Phönix-tehtaalta. Viranomaiset halusivat kaksitasoja, Thulin valmisti lähinnä 1-tasoja.
Vuonna 1920 Thulin alkoi valmistaa autoja. Autotuotanto jatkui vuoteen 1928.
Vuonna 1922 yhtiö muuntui muotoon AB Thulinverken.
Yhtiö valmisti myös ajoneuvojen jarruja. Tämä johti yhtiön jarrutuotannon sulautumiseen vuonna 1958 vuonna 1913 perustettuun Svenska AB Bromsregulator-yhtiöön. Loppuosa Thulinverkenistä on nykyisin osa SAB Wabco AB-yhtiötä. Sen on vuodesta 2004 alkaen omistanut ranskalainen Faiveley Transport.
Nunnamittari

Koko ja ulkonäkö

Täysin mustavalkoinen perhoslaji, jossa ei ole pientä kuviointia eikä sitä voi sekoittaa mihinkään muuhun lajiin. Siipien pohjaväri on musta ja etusiiven poikki kulkee leveä, valkoinen vyö viistosti takareunasta siiven kärkeä kohti. Takasiivissä poikkivyön suunta on päinvastainen, mutta keskieurooppalaisilla yksilöillä takasiivet ovat kokonaan mustat. Etusiipien ulkonurkissa on lisäksi valkoiset laikut. Takasiipiä reunustavat ripset ovat puhtaanvalkoiset. Siipiväli 22–27 mm.
Suomessa tavattavalla alalajilla B. t. fennica siipien poikki kulkeva valkoinen vyö on leveämpi kuin muualla Euroopassa tavattavilla yksilöillä. Kuusamossa esiintyvällä alalajilla B. t. borealis poikkivyön muoto on poikkeava.

Levinneisyys ja lentoaika

Lajia tavataan hyvin paikoittaisesti Keski-Euroopasta Keski-Aasian läpi Japaniin saakka ulottuvalla alueella. Suomessa nunnamittarin levinneisyys rajoittuu paikoittaisesti Keski-Suomen alueelle ja siitä itään. Lisäksi Kuusamossa on erillinen esiintymä. Perhoset lentävät kesä-heinäkuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Nunnamittari on vaatelias ja hyvin paikoittainen laji, joka elää ainoastaan konnanmarjoja kasvavissa lehtometsissä. Se voi olla paikoittaisesti jopa runsas, mutta joinakin vuosina puuttua lähes kokonaan. Aikuiset perhoset lentävät päivällä ja niiden mustavalkoinen väritys hävittää eläimen helposti kasvillisuuden varjojen sekaan. Toukat viihtyvät ravintokasvin lehtien alapinnoilla. Kotelo talvehtii.
Vuoden 2010 Suomen lajien uhanalaisarvioinnissa nunnamittarin alalaji B. t. fennica luokiteltiin vaarantuneeksi (VU) ja B. t. borealis erittäin uhanalaiseksi (EN).

Ravintokasvi

Toukka elää konnanmarjoilla (Actaea). Suomessa ravintokasvi riippuu sijainnista, sillä alalaji B t. fennica mustakonnanmarjalla (Actaea spicata) ja B. t. borealis punakonnanmarjalla (Actaea erythrocarpa).
Kampiasetinlaite

Käyttötarkoitus

Kampiasetinlaitteella voitiin kääntää liikennepaikan tärkeimmät vaihteet (yleensä 2–6 kpl) sekä lukita ne vaihteet, joiden kääntämistä ei voitu sallia junien saapuessa. Kun kulkutie oli näin turvattu, kampiasetinlaitteelta voitiin asettaa liikennepaikan opastimet ajon salliviin asentoihin. Yleensä kampiasetinlaitteiden yhteydessä liikennepaikalla oli myös siipiopastimet eli semaforit, joiden siivet nostettiin ja laskettiin vaijerivälitteisesti. Siipiopastimet poistuivat suurimmaksi osaksi rataverkolta 1990-luvun puoliväliin mennessä: Suomen viimeiset siipiopastimet Huutokoskella poistuivat käytöstä marraskuussa 2003.
Kammet oli värjätty käyttötarkoituksensa mukaisesti. Sinisillä kammilla käännettiin vaihteita, ja vihreillä kammilla kytkettiin ja vapautettiin vaihteen mekaaninen lukitus. Punaisilla kammilla asetettiin siipiopastimiin ajon salliva opaste.

Historia

Kampiasetinlaite yleistyi Suomen rataverkolla 1920- ja 1930-luvuilla. Niitä on poistettu käytöstä vanhentuneina sekä silloin, kun liikennepaikalla uusitaan turvalaitteita. Yleensä kampiasetinlaitteita on poistunut käytöstä, kun mekaanisen asetinlaitetoiminnot on korvattu sähköisillä, joko releasetinlaitteilla tai myöhemmässä vaiheessa tietokoneasetinlaitteilla.
Kampiasetinlaitteita asennettiin pääasiassa sellaisille yksiraiteisten rataosien liikennepaikoille, joilla oli paljon junakohtauksia. Täten liikennepaikan henkilökunnan – yleensä junanlähettäjän (myöhemmin junasuorittajan) tai vaihdemiehen – ei tarvinnut käydä ratapihan molemmissa päissä kääntämässä vaihteita saapuville junille, vaan vaihteiden kääntäminen oli keskitetty yhteen pisteeseen,. Yleensä kampiasetinlaite sijaitsi asemarakennuksen edessä.
Pulkkinen (televisiosarja)

Tuotantohistoria

Juha Jokela, Rike Jokela ja Jari Salmi aloittivat vuonna 1995 yhteistyön ja kuvasivat vuosina 1996–1997 sarjan nimeltä Nahkiaiset, joka esitettiin TV2:ssa syksyllä 1998. Jari Salmi ja Juha Jokela tekivät samaan aikaan Pulkkisen demon radiokanaville, jotka eivät asiasta innostuneet. Samaan aikaan Nelonen-televisiokanava tilasi demon. 
Juniper Films Oy valittiin sarjan tuotantoyhtiöksi. Vuoden 1998 lopussa näyttelijäkaartiin otettiin koekuvauksien perusteella mukaan Antti Virmavirta. Koekuvaus on julkaistu Pulkkisen ensimmäisen kauden DVD-extroissa. Jari Salmi teki Juha Jokelan kanssa käsikirjoituksen Nelosen tilaamaan demoon ja Rike Jokela toimi ohjaajana. Demonauha kuvattiin Juha Jokelan yksiössä 21. marraskuuta 1998, ja se sisälsi pelkistetyt versiot muun muassa sketsihahmoista Viihdetaiteilijasta, Osmosta, äänimies Eskosta ja Pulkkisesta. Nelosella demosta pidettiin niin paljon, että se tilasi sarjasta kymmenen jaksoa. Pilottijakso tehtiin vuoden 1999 alussa Samaa sukua, eri maata -sarjan lavasteissa. Syksyllä 1999 Nelonen esitti Pulkkisen ensimmäisen kauden, joka oli menestys. Sarja sai Venla-palkinnon vuoden parhaana komediasarjana. Vielä saman vuoden joulukuussa lähetettiin lyhyt joulujakso, joka on julkaistu toisen kauden DVD:llä.
Toinen kausi kuvattiin vielä 1999 ja se esitettiin syksyllä 2000. Samana vuonna sarja sai toisen Venlansa, tällä kertaa Yleisövenlan. Seuraavan vuoden alkupuolella esitettiin televisioelokuva Don't Push the River.
Kolmas kausi esitettiin syyskuussa 2001. Alkuvuonna 2002 esitettiin vielä neljä lisäjaksoa fanien pyynnöstä ja viimeinen jakso esitettiin maaliskuussa. Sarjan näyttelijät Jari Salmi ja Antti Virmavirta päättivät sen jälkeen jättää sarjan, koska halusivat keskittyä omiin projekteihinsa. Saman vuoden syksyllä Nelonen näytti vielä ensimmäisen kauden jaksot uusintoina katsojien pyynnöstä.
Kaikki sarjan kaudet julkaistiin DVD-versioina 2005–2006 ja 2006 kaikki nämä julkaistiin yhdessä DVD-boxissa. 25. elokuuta 2016 alkaen kaikki jaksot ovat olleet katsottavissa Yle Areenassa.
Keijōjutsu

Keijōjutsu (suom. poliisikeppi-, mellakkapampputaito) on japanilaisesta taistelutaidosta Shindō Musō-ryū jōdōsta 1900-luvulla poliisin tarpeisiin edelleen kehitetty kamppailu ja pidätystaito. Keijōjutsun kehitti Shimizu Takaji (1896–1978), joka oli Shindō Musō-ryūn 25. päämestari, yhteistyössä Japanin poliisivoimien kendon opettajien kanssa 1930-luvulla. Jōdōn tekniikoita on keijōjutsussa sovellettu vastaamaan nykyaikaisen yhteiskunnan vaatimuksia tekemällä niistä vaarattomampia ja käyttämällä niitä mellakanhallintaan.

Keijōjutsu poliisikäytössä nykyään

Keijōjutsua harjoitetaan Japanin poliisivoimissa yhä laajalti. Shimizu Takajin työtä keijōjutsun kehittäjänä Japanin poliisivoimissa ovat jatkaneet Kuroda Ichitarō, Yoneno Koterō, Hiroi Tsuneji ja Kaminoda Tsunemori. Keijōjutsu osoitti toimivuutensa Japanissa 1960-luvun puolivälistä 1970 kestäneiden massamielenosoitusten hillitsijänä. Japanin poliisin pitää mukanaan yhä usein jō-sauvaa partioidessaan. Jō-sauva toimii yhä paitsi poliisin virkavallan symbolina myös poliisin käytännön lainvalvonta- ja pidätystyökaluna.