google/wiki40b huggingface dataset:
Joseph Chamberlain

Joseph Chamberlain (8. heinäkuuta 1836 Lontoo – 2. heinäkuuta 1914 Lontoo) oli englantilainen poliitikko. Poliittisen uran alussa hän ajoi työväestön aseman parantamista. Noustuaan valtakunnanpoliitikoksi hänet tunnettiin Brittiläisen imperiumin ja imperialismin kannattajana.
Hän oli Neville Chamberlainin ja Austen Chamberlainin isä. Molemmat pojista olivat myös merkittäviä poliitikkoja.
Oto-intiaanit

Otojen synty

Vanhan suullisen tradition mukaan suuri joukko intiaaneja, joka kutsui itseään nimellä hotanga ("Kalansyöjät") oli paremman ruoan toivossa lähtenyt taivaltamaan kohti lounasta metsästääkseen biisoneita. Suurimman osan jäädessä Green Bayn rannoille, erkani heistä joukko, joka halusi jatkaa matkaa eteenpäin. He tulivat lopulta Mississippin rannoille ja Iowa-joelle leiriytyen suurille hiekkasärkille. Osa tästä joukosta päätti jäädä paikoilleen. He olivat pahodjat, jotka tultiin tuntemaan nimellä iowat. Loppuosa joukosta jatkoi kulkuaan, mutta riitaantui jakaantuen kahtia. Toinen joukko kutsui itseään nimellä neutache, mutta eurooppalaiset sanoivat heitä missoureiksi. Jäljelle jääneet kutsuivat itseään nimellä wat'ota, joko lyhentyi muotoon oto tai otoe.
Antonín Dvořák

Antonín Leopold Dvořák  kuuntele ääntämys (8. syyskuuta 1841 Nelahozeves, Böömi – 1. toukokuuta 1904 Praha, Itävalta-Unkari) oli böömiläinen säveltäjä, jonka kuuluisimpia teoksia ovat h-molli-sellokonsertto, 9. sinfonia (Uudesta maailmasta), slaavilaiset tanssit ja ooppera Rusalka. Hän oli erittäin tuottelias ja monipuolinen säveltäjä. Hän on tšekkiläis-kansallisen musiikin toinen huomattava säveltäjä Bedřich Smetanan ohella. He olivat kuitenkin luonteiltaan erilaisia: Smetana pyrki olemaan aristokraatti ja sävellyksissään runollisen pateettinen ja kaihoisa; Dvořákin musiikki on talonpoikaista, melodisen vuolasta, raikasta ja kiihkeää.

Elämä

Dvořák syntyi Nelahozevesin kylässä Böömissä, Itävalta-Unkarissa, lähellä Prahaa vähävaraisen majatalonomistajan poikana. Alue on nykyisin osa Tšekkiä. Prahassa hän viettikin suurimman osan elämästään. Ensimmäisen sinfoniansa hän kirjoitti 24-vuotiaana.
Dvořák hankki toimeentulonsa vuodesta 1862 alttoviulistina Prahan kansallisteatterin orkesterissa. Samalla hän sävelsi sinfonioita, oopperoita ja kamarimsiikkia, jotka eivät kuitenkaan saaneet huomiota. Osa näistä sävellyksistä liitettiin hänen teosluetteloonsa vasta jälkeenpäin. Isänmaallinen kantaatti Hymnus (1872, Valkeavuoren perilliset) nosti hänet esille ja hän sai suojelijakseen säveltäjämestari Johannes Brahmsin. Hän tuli tunnetuksi myös muualla Euroopassa sekä runsaan tuotantonsa että konserttimatkojensa ansiosta. Prahan konservatorion johtajaksi hän tuli vuonna 1901.
Vuodet 1892–1895 Dvořák toimi New Yorkin National Conservatoryn johtajana. Yhdysvaltain-oleskelunsa aikana hän kirjoitti kuuluisimman teoksensa, yhdeksännen sinfoniansa (Uudesta maailmasta). Koti-ikävä pakotti hänet kuitenkin palaamaan Prahaan.
HMS Tetcott

Palvelus

HMS Tetcott valmistui telakalta 11. joulukuuta 1941, jolloin sen koeajot aloitettiin. Aluksen koeajot suoritettiin nopeutettuina ja se siirrettiin laivastolle hyväksyttäväksi. Hyväksynnän jälkeen alus aloitti 16. joulukuuta koulutuksensa Kotilaivastossa Scapa Flow'ssa. Se törmäsi 23. joulukuuta korvetti HMS Heartseasen kanssa, jolloin koulutus keskeytettiin korjausten vuoksi.
Alus oli tammikuussa Clydessä korjattavana, josta se siirrettiin Southamptoniin viimeisteltäväksi. Alus valmistui maaliskuun alussa telakalta ja koeajojen päätyttyä se aloitti 9. maaliskuuta matkan Scapa Flow'hun jatkamaan koulutusta.
Steven M. Goodman

Steven M. Goodman on yhdysvaltalainen eläintieteilijä, joka on erikoistunut lintuihin.
Goodman on oppiarvoltaan biologian kandidaatti (1977). Hän työskentelee tutkijana ja suojelubiologina Chicagon Field Museum of Natural Historyssa. Hän on tutkinut varsinkin Madagaskarin ja Tansanian eläimistöä.
Goodman on ollut kuvailemassa tieteelle uusina lintulajeina isotiaisvangan (Calicalicus rufocarpalis) ja madagaskarinpikkukertun (Cryptosylvicola randrianasoloi).
Peltojen kipsikäsittely

Peltojen kipsikäsittelyssä kipsiä levitetään pelloille vähentämään sieltä vesistöihin karkaavaa fosforikuormaa. Kipsikäsittely on todettu toimivaksi vesiensuojelukeinoksi, sillä kipsi vähentää fosforikuormaa tehokkaammin ja edullisemmin kuin mikään muu vaihtoehto.

Kipsikäsittely

Itämeren alueen suurimpia ympäristöhaasteita on fosforikuormitus. Noin 60 prosenttia vesiä rehevöittävästä fosforista on peräisin maataloudesta, jota harvoin viljelijä pystyy estämään maanviljelytoimien ohessa. Fosforia tarvitaan viljelykasvien kasvattamiseen, mutta ongelmaksi muodostuu pelloilta valuva vesi, joka kuljettaa maata ja samalla fosforia pelloilta vesistöihin. Kipsi on osoittaunut tehokkaaksi ratkaisuksi sitomaan fosforia peltoon kasvien käytettäväksi. Kipsi vahvistaa ionitasapainoa ja parantaa maan rakennetta, jolloin fosfori säilyy kasvien käytettävissä, eikä huuhtoudu peltomaasta vesistöihin.  Kipsikäsittelyn avulla fosforihuuhtoutumaan voidaan vähentää tehokkaammin kuin nykyisin käytössä olevilla vesiensuojelukeinolla. Lisäksi kipsikäsittely vaikuttaa fosforihuuhtoutumaan nopeammin ja edullisemmin kuin nykyiset keinot.  
Kalsiumsulfaatin eli kipsin liuetessa peltomaahan se edistää fosforin sitoutumista maahiukkasiin, säilyttäen fosforin kasvien käytettävissä ja parantaa maan mururakennetta. Fosforin huuhtoutuminen sekä eroosio vähenevät ehkäisten vesistöjen rehevöitymistä. Samalla myös orgaanisen hiilen huuhtoutuminen vesistöihin vähenee. Kipsikäsittelyyn hyödynnettävät peltomaat rajautuvat vain meriin laskeville valuma-alueille, sillä kipsi sisältää sulfaattia ja merivedessä on luontaisesti korkea sulfaattipitoisuus.  Kipsikäsittely järvien läheisyydessä aiheuttaisi kerrostuneisuutta.  Liiallinen sulfaatin määrä järvessä ja vesistöissä edistää myös niiden rehevöitymistä.

Tutkimusta peltojen kipsikäsittelyn vaikutuksesta vesistön fosforikuormitukseen

Esimerkiksi Ekholm et al. (2012) ovat tutkineet kipsikäsittelyn vaikutusta vesistön fosforikuormitukseen. Heidän tutkimusalueenaan oli Lepsämänjoki, joka virtaa Suomenlahteen. Yhteensä 93 hehtaaria peltoa käsiteltiin kipsillä.  Kipsiä levitettiin vuonna 2008 ja tuloksista raportoitiin seuraavan kolmen vuoden ajan. Fosforipitoisuuksia vertailtiin siihen, mitä ne olivat olleet ennen kipsikäsittelyä sekä kontrollialueeseen, jolle kipsiä ei levitetty.
Tutkimuksen mukaan kipsi vähensi partikkelifosforin määrää vedessä keskimäärin 64 %. Liukoisen fosforin määrää kipsi vähensi arviolta 29 %. Jälkimmäinen arvio on epävarmempi, koska liukoisen fosforin pitoisuuden tutkimiseen oli saatavilla vain vähän dataa.

Kipsistä aiheutuvat kustannukset ja sen levitysmäärät

SAVE-hankkeessa on tutkittu, että kipsikäsittelyn avulla on mahdollista vähentää fosforikuormitusta Itämereen 100 000 kg:lla. Levittämisestä aiheutuvat kustannukset per hehtaari olisi 220 euroa. Kipsiä tulisi levittää 4 000 kg hehtaarille.  Muutokset näkyisivät Itämeren sisäosissa. Fosforikuorman vähennys per kilogramma on 60-70 euroa.   On tehty myös tutkimusta siitä, että yksi kipsikäsittely sitoo fosforia 3-4 vuodeksi.
Parhaat (Yö)

Taustaa

Levyn julkaisemisen syynä oli vuotta aikaisemmin ilmestyneen Hyviä vuosia -albumin kappale Ihmisen poika, josta muodostui Yön suurin hitti sitten 1980-luvun alkupuolen menestysvuosien. Esimerkkiä otettiin Bon Jovin vuoden 1994 kokoelmasta Cross Road, jota maailmanlaajuisesti myytiin yli 21 miljoonaa ja Suomessakin 123 000. Bon Jovin albumi sisälsi kaksi uutta kappaletta, joista jättihitiksi nousi Always ja myös Yön kokoelmalle tuli kaksi kokonaan uutta kappaletta. Niistä hitiksi muodostui Sua muistoistani pois en saa. Levyn myyntiä edistettiin suurella televisiokampanjalla.

Listamenestys ja myyntimäärät

Suomen viralliselle listalle Parhaat -kokoelma nousi ilmestymisviikollaan sijalle 28 ja pysyi listalla yhtäjaksoisesti 24 viikon ajan. Korkeimmillaan albumi oli kolmantena viikoilla 42–43/1995. Yhteensä listaviikkoja kertyi syyskuun 1995 ja elokuun 1999 välisenä aikana 45. 
Albumia myytiin ilmestymisvuonnaan kultalevyyn oikeuttava määrä eli yli 20 000 kappaletta. Platinalevyn rajan (40 000 kpl) se saavutti seuraavana vuonna ja tuplaplatinan 1999. Yhteensä albumia on myyty yli 97 000 kappaletta.
HMS Iron Duke (F234)

Palvelus

Vuonna 2000 alus kuului Sierra Leonen sisällissotaa valvovaan Britannian kuninkaallisen laivaston kokoamaan laivasto-osastoon, jonka muut alukset olivat HMS Illustrious, HMS Ocean, HMS Argyll, HMS Chatham sekä neljä RFA:n alusta. Iron Duke vapautti syyskuussa Argyllin, joka palasi kotimaahan.
Mei Lanfang

Elämäkerta

Mei Lanfang syntyi Taizhoussa Jiangsun provinsissa tunnettuun oopperalaulajien sukuun. Hän alkoi opiskella Peking-oopperaa kahdeksanvuotiaana ja esiintyi ensimmäisen kerran yleisölle 12-vuotiaana. 14-vuotiaana hän saavutti jo mainetta kiertäessään esityksissä Shanghaissa ja muualla Kiinassa. Hän toi Peking-oopperan myös ulkomaille esiintyen Japanissa vuosina 1919 ja 1924, Yhdysvalloissa vuonna 1930 ja Neuvostoliitossa vuosina 1932 ja 1935. Japanin hyökättyä Kiinaan vuonna 1937 Mei lopetti esiintymisen vastalauseena Japanin toimille ja asettui Hongkongiin. Myöhemmin hän kuitenkin vielä palasi Kiinaan vuonna 1946 ja esiintyi näyttämöillä ja elokuvissa aina kuolemaansa saakka.
Islannin kieli

Adjektiivit

Adjektiivit taipuvat vahvasti tai heikosti. Predikatiivina adjektiivi taipuu vahvasti ja attribuuttina substantiivin mukaan. Adjektiivi taipuu heikosti epämääräisen substantiivin edellä ja vahvasti määräisen substantiivin edellä. Lisäksi adjektiivi taipuu substantiivin suvun (mask., fem., neutri) sekä sijamuodon (N, A, D, G) mukaan.

Islannin murteet

Islannissa ei ole murteita siinä mielessä kuin käsite ymmärretään esimerkiksi suomen kielen yhteydessä. Eri maakuntien aksentissa ja sanavarastossa on jonkin verran eroja, mutta ainoa merkittävä alueellinen ääntämistapa, itäislantilainen ns. flámæli, jossa ö ja u sekä toisaalta i ja e äännettiin samalla tavalla, on käytännössä kuollut sukupuuttoon, koska sitä pidettiin rappeutuneena kielenä ja velttona ääntämisenä, ja se pyrittiin koulujen islanninopetuksessa kitkemään. Se on kuitenkin yhä tavallinen ilmiö Kanadan siirtolaisten islannissa, koska maastamuutto Kanadaan oli voimakkainta juuri flámæli-alueilta.
FS Amiral Baudin (1883)

Palvelus

Alus romutettiin vuonna 1910.
Lynndie England

Lynndie Rana England (s. 8. marraskuuta 1982 Ashland, Kentucky) on yhdysvaltalainen entinen maavoimien reservisotilas, joka tuli tunnetuksi yhtenä useasta Abu Ghraibin vankilan kidutusskandaalin yhteydessä tuomitusta sotilaasta.
England tuomittiin 26. syyskuuta 2005 yhdestä suunnitelmasta kohdella sotavankeja epäinhimillisesti (engl. conspiracy to maltreat prisoners), neljästä sotavankien epäinhimillisestä kohtelusta (engl. maltreatment of prisoners) ja yhdestä epäsiveellisestä teosta (engl. indicent conduct) kaikkiaan kolmeksi vuodeksi vankilaan. Lisäksi England erotettiin Yhdysvaltain maavoimista ilman kunniaa. Hän pääsi ehdonalaiseen 1. maaliskuuta 2007.
Vuonna 2009 England totesi Suomen Kuvalehden haastattelussa, ettei hän kadu Abu Ghraibissa tekemiään sotarikoksia. Englandin mielestä hänen tekemänsä rikokset olivat tilanteeseen nähden oikeutettuja ja välttämättömiä, jotta epäillyt puhuisivat armeijan kuulustelijoille.
Oineus

Oineus (m.kreik. Οἰνεύς) oli kreikkalaisessa mytologiassa Kalydonin kuningas ja Porthaonin poika. Hänellä oli ensimmäisen vaimonsa Althaian kanssa lapset Deianeira, Meleagros sekä meleagridit, Meleagrosin sisaret, joista nimetään Melanippe. Toisen vaimonsa Periboian kanssa hänellä oli poika nimeltä Tydeus, joka myöhemmin karkotettiin Aitoliasta ja esiintyy Argokseen liittyvissä myyteissä.
Oineus toi viininvalmistuksen, jonka hän oppi Dionysokselta, Aitoliaan. Hän uhrasi joka vuosi jumalille, mutta eräänä vuonna hän unohti tehdä tämän Artemiin kunniaksi, jolloin tämä lähetti Kalydonin metsäkarjun tuhoamaan hänen valtakuntaansa. Päästäkseen eroon vitsauksestaan Oineus lähetti poikansa Meleagrosin keräämään kasaan Kreikan sankarit ja tappamaan karjun.
Hänet syrjäyttivät välillä vallasta Agrioksen pojat, mutta Diomedes nosti hänet takaisin Kalydonin kuninkaaksi ja myös hautasi kuninkaan Argokseen tämän kuoltua.
Juppi

Juppi-sanaa (engl. yuppie, ”Young Urban Professional”) on käytetty koulutetusta, menevästä ja muodikkaasta (kaupunkilais)nuoresta, joka pyrkii etenkin taloudelliseen menestykseen. Sanaa käytetään yleensä kielteisessä sävyssä kuvaamaan kaupunkilaista hienostelijaa. Jupin vastakohta on juntti.

Historiaa

Termi young urban professional syntyi  Yhdysvalloissa 1980-luvun alussa markkinatutkimuksen piirissä kuvaamaan tiettyä kuluttajaryhmää. Lehtitoimittajat ottivat sen pian kriittiseksi tavaksi kuvata uutta nuorta, itsevarmaa ja materialistista työelämän sukupolvea. Vuonna 1984 liikemieheksi ryhtyneestä entisestä anarkististen YIP-puolueen (Youth International Party) johtajasta Jerry Rubinista tehty lehtijuttu ”From Yippies to Yuppies” (Chicago-aikakauslehti, toukokuu 1980) kiteytti yhdysvaltalaisten nuorten muuttumisen 1970-luvulta 1980-luvulle tultaessa sodanvastaisista idealisteista opportunistisiksi oman edun tavoittelijoiksi. Vuonna 1983 ilmestyi satiirinen The Yuppie Handbook pukeutumisohjeineen, ja Newsweek-aikakauslehti julisti vuoden 1984 ”juppien vuodeksi”. Kirjailija   Jay McInerney (Manhattanin valot, 1984) kiteytti New Yorkin 1980-luvun juppikulttuurin taidoksi ”olla oikeassa paikassa oikeaan aikaan oikeissa vaatteissa”.
Suomessa juppi-termiä alettiin käyttää keskusteluissa keväällä 1985. Sosiologi Jeja-Pekka Roos määritteli jupin 
vuonna 1986 Talouselämä-lehdessä seuraavin kriteerein, jotka tosin olivat peräisin Yuppie Handbookista:
”Mies tai nainen, joka 1) asuu suurkaupungissa, 2) väittää olevansa 25–45-vuotias, 3) tavoittelee kunniaa, arvostusta, tunnustusta, kuuluisuutta, sosiaalista asemaa, valtaa tai rahaa, 4) harrastaa bruncheja viikonloppuisin ja tekee iltaisin töitä.”
Roosin mielestä jupit olivat uutta keskiluokkaa, nuoria joilla oli vanhempiaan parempi koulutus ja paremmat tulot ja jotka nauttivat luksustavaroiden ja -palvelujen ostamisesta. Aiemmin tällaisia ihmisiä oli kutsuttu nousukkaiksi. Suomessa jupin vastakohdaksi löydettiin suomalaisperäinen sana juntti, köyhä ja kouluttamaton maalaistollo.
Kirjan Jupin muistelmat (Otava, 1997) kirjoittanut Pekka Rislakki sanoo juppiutta parhaiten kuvaavan kolme ”ismiä”: hedonismi, individualismi ja materialismi.
Kernuvės

Kernuvės on kylä Birštonasin kunnassa, Kaunasin läänissä, eteläisessä Liettuassa. Vuonna 2001 kylässä asui 175 asukasta.
Kaitapyrstöherttu

Levinneisyys

Kaitapyrstöherttua tavataan Angolassa ja Kongon demokraattisessa tasavallassa. Laji on harvinainen. Se tunnetaan huonosti ja on uhanalaisuusluokituksessa luokiteltu puutteellisesti tunnetuksi.
Neohesperidiinidihydrokalkoni

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa neohesperidiinidihydrokalkoni on väritöntä tai kellertävää kiteistä ainetta. Se liukenee huoneenlämpötilassa vain hieman veteen, mutta liukenee paremmin kuumaan veteen ja orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Emäksiin se liukenee muodostaen suoloja. Neohesperidiinidihydrokalkonin rakenne koostuu sokeriosasta, joka on ramnoosin ja glukoosin muodostama neohesperidoosi ja aromaattisesta aglykoniosasta. Neohesperidiinidihydrokalkoni on maultaan makeaa ja sakkaroosiin verrattuna noin 1 500–1 800 kertaa makeampaa.

Valmistus ja käyttö

Neohesperidiinidihydrokalkoni löydettiin 1960-luvulla osana projektia, jonka tarkoituksena oli löytää tapoja vähentää sitrushedelmissä olevien kitkerien yhdisteiden kuten naringiinin, neohesperidiinin ja limoniinin pitoisuuksia. Aine löytyi, kun neohesperidiiniä pelkistetiin vedyttämällä ja aineen makeus oli yllätys, sillä neohesperidiini itsessään on hyvin kitkerää. Nykyisinkin neohesperidiinin eristäminen sitrushedelmien, esimerkiksi greipin tai pomeranssin kuoresta ja sen vedytys on yksi yhdisteen valmistusmenetelmistä. Toinen neohesperidiinihydrokalkonin valmistustapa on niin ikään sitrushedelmien kuorista eristetyn naringiinin hydrolyysi emäksisissä olosuhteissa, muodostuneen tuotteen kondensaatio isovanilliinin kanssa ja vedytys.
Neohesperidiinihydrokalkonia käytetään elintarvikkeissa, esimerkiksi purukumeissa, makeutusaineena ja arominvahventeena. Makeutusaineena sitä käytetään usein yhdessä asesulfaamin kanssa. Yhdisteen käyttö makeutusaineena on sallittua Euroopan unionin alueella, mutta esimerkiksi Yhdysvalloissa neohesperidiinihydrokalkonia voi käyttää vain arominvahventimena. Ainetta voidaan myös käyttää peittämään esimerkiksi lääkeaineiden kitkeriä makuja.
Jom kippur

Jom kippur (hepr. ‏יום כיפור‎, sovituspäivä) on juutalainen juhlapäivä. Sitä vietetään tišri-kuun kymmenentenä päivänä, länsimaisen ajanlaskun mukaan syys- tai lokakuussa.
Jom kippur päättää juutalaisten uudestavuodesta roš hašanasta alkaneen kymmenen katumuspäivän jakson. Sitä pidetään vuoden päivistä pyhimpänä ja vietetään paastoten sekä rukoillen. Vanhuksia, sairaita sekä raskaana olevia naisia lukuun ottamatta bar-ja bat-mitzvaiän saavuttaneet juutalaiset noudattavat täydellistä paastoa ilman ruokaa ja juomaa jom kippurin aattoillasta seuraavaan auringonlaskuun saakka.
Jom kippurin vietto on säädetty Toorassa, kolmannessa Mooseksen kirjassa (3. Moos 23:27-31). Juhla kestää kaikkialla yhden päivän toisin kuin monet muut juutalaiset juhlat, joita vietetään Israelin ulkopuolella kaksi päivää.

Rituaali

Mišnan mukaan syöminen, juominen, peseytyminen, kosmeettisten aineiden ja nahkaisten kenkien käyttö sekä aviollisten suhteiden harjoittaminen ovat jom kippurina kiellettyjä. Jotkut juutalaiset pukeutuvat valkoisiin vaatteisiin, jotka kuvaavat puhtautta synneistä. Israelissa kaikki kaupat ovat kiinni, julkinen liikenne lakkaa, lentokentät ovat suljettuja eikä televisiolähetyksiä ole.
Juutalaisen tavan mukaan päivä alkaa ja päättyy auringon laskiessa. Iltapäivällä ennen jom kippurin ja paaston alkamista syödään se'udat mafseket-ateria (verbistä 'lehafsik'=päättää, lopettaa) jonka jälkeen ei enää syödä mitään. Itse jom kippur vietetään usein paljolti synagogassa rukoillen. Jom kippuria viettävät usein myös ei-uskovat juutalaiset, jotka eivät muuten noudata perinteitä.
Jom kippuria kutsutaan myös nimellä shabat shabaton (sapattien sapatti), koska sen pyhyys ohittaa jopa sapatin. Tavallisena sapattina paastoaminen ei ole sallittu päivän pyhyyden takia ja jopa šiva-suruviikkoa viettävä juutalainen keskeyttää rituaalinsa osallistuakseen sapatin juhlallisuuksiin. Ainoan poikkeuksen muodostaa sapatiksi osuva jom kippur, jonka pyhyyden takia paasto pidetään.
Rukoileminen aloitetaan kol nidre (kaikki lupauksemme) -rukouksella ennen auringonlaskua ja jatketaan arvit-iltarukouksella. Rukoilua ja Tooran lukemista jatketaan aamulla (šaharit- ja musaf-rukoukset) ja pitkin päivää (minha-rukous). Jom kippurina luetaan usein Joonan kirjaa. Päivä päättyy ne'ila -rukoukseen ja šofarin puhaltamiseen, joka ilmoittaa paaston päättyneen.
Markku Koivusalo

Markku Johannes Koivusalo (s. 30. toukokuuta 1969 Helsinki) on suomalainen valtio-opin tutkija ja yleisen valtio-opin dosentti Helsingin yliopistossa.
Hän on esitelmöinyt ja kirjoittanut tieteestä, taiteesta, politiikasta, filosofiasta, taloudesta ja historiasta. Koivusalon varsinaisena erikoisalana on poliittinen teoria ja filosofia ja hän on väitellyt Michel Foucault’n ajattelujärjestelmästä. Varsinkin mannermaisen filosofian ja yhteiskuntateorian asiantuntijana Koivusalo on myös luennoinut pitkään Hannah Arendtin, Carl Schmittin, Max Weberin ja Giorgio Agambenin ajattelusta.
Koivusalo on toiminut Suomen tutkijaliiton puheenjohtajana (2005-2015) ja vuodesta 1998 Tiede & edistys -lehden toimitusneuvostossa.
Markku Koivusalo on Martti Koivusalon poika ja hänellä on kaksi lasta muotoilija Annaleena Hakatien kanssa.
Niilo J. Avellan

Niilo Johannes Avellan (18. maaliskuuta 1868 Ahlainen – 12. helmikuuta 1938 Lahti) oli suomalainen opettaja ja paikallishistorian tutkija.
Avellanin vanhemmat olivat kunnallisneuvos Edvin Avellan ja Katarina Ulrika Hahnsson. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta 1887 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1894. Avellan toimi aluksi Viipurin Reaalilyseon suomenkielen, historian ja maantiedon opettajana 1895–1897 ja sitten Lahden yhteiskoulun historian ja suomen kielen opettajana 1897-1938 ja hän oli myös koulun johtajana vuoteen 1915 saakka. Avellan oli Lahden kaupunginvaltuuston jäsen 1906–1907 ja 1913–1921. 
Niilo J. Avellan oli naimisissa vuodesta 1894 Sylvia Renqvistin (1870–1920) kanssa. Heillä oli kaksi lasta  Olavi (s. 1896) ja Irja (vuodesta 1924 Leistén, s. 1902). Avellanit tutustuivat 1906 kirjailija Joel Lehtoseen. Lehtosen ja Sylvia Avellanin välille syntyi suhde ja he olivat kirjeenvaihdossa Sylvia Avellanin kuolemaan saakka. Sylvia Avellan säilytti Lehtosen kirjeet ja Niilo Avellan luovutti ne myöhemmin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoon. Kirjeet julkaistiin Pekka Tarkan toimittamana (Putkinotkon herra, Otava 1969).
A. A. Milne

Elämäkerta

Milne syntyi Skotlannissa, mutta vietti lapsuutensa Lontoossa. Kirjailija H. G. Wells oli hänen lapsuudenaikaisia opettajiaan. Milne opiskeli matematiikkaa Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa.
Vuonna 1906 Milne ryhtyi avustamaan (myöhemmin hänestä tuli aputoimittaja) kuuluisaa englantilaista huumorilehteä Punchia. Milne meni naimisiin Daphne de Selincourtin kanssa vuonna 1913, ja 1920 he saivat ainoaksi jääneen lapsensa Christopher Robin Milnen. Ensimmäisessä maailmansodassa Milnen sijoituspaikka oli Ranskassa.
A. A. Milnen tunnetuin kirjallinen hahmo on Nalle Puh. Puh-kirjoissa seikkaili Risto Reipas (Christopher Robin) -niminen poika, joka sai nimen Milnen pojan mukaan. Milne käytti poikansa Christopherin pehmoleluja Puh-kirjojensa hahmoina. Nalle Puhin englanninkielisen nimen Winnie-the-Pooh sanotaan saaneen nimensä Winnie (Winnipeg) -nimisen kanadalaisen mustakarhun mukaan. Winnie oli sotaväen maskotti, joka siirrettiin sodan jälkeen Lontoon eläintarhaan. Molemmat Puh-kirjat sekä Milnen kaksi tunnetuinta runokokoelmaa ilmestyivät kirjamuodossa maailmansotien välillä, joskin monet hänen runoistaan olivat lukijakunnalle entuudestaan tuttuja Punchin sivuilta. Nalle Puh -kirjojen alkuperäinen kuvittaja oli E. H. Shepard.
Milne kirjoitti yhden salapoliisikirjan Punaisen talon arvoitus (The Red House Mystery). Raymond Chandler ruoti sen perusteellisesti esseessään "Se murhaa joka osaa" (teoksessa Helmistä on vain harmia).
Runojen, lastenkirjojen ja salapoliisiromaanin lisäksi A. A. Milne kirjoitti myös esseitä, omaelämäkerran ja yli 25 näytelmää.

Taistelu tekijänoikeuksista

Milnen kuoleman jälkeen hänen leskeksi jäänyt vaimonsa myi Nalle Puh -hahmojen oikeudet The Walt Disney Companylle, joka on julkaissut Nalle Puh -sarjakuvia, piirrettyjä elokuvia ja oheistuotteita.
Testamentissaan A. A. Milne määräsi tekijänoikeuksien haltijaksi perheen sijasta uskotut miehet. Tekijänoikeudet ovat olleet Milnen kirjallisuusagentin Stephen Slesingerin perikunnan hallussa vuodesta 1983. Perikunta voitti kesäkuussa 2006 Milnen pojantyttären Clare Milnen nostaman kanteen Yhdysvaltain korkeimmassa oikeudessa. Clare Milne oli yrittänyt saada oikeudet takaisin Disneylle, jolle Slesingerin perikunta on lisensoinut Nalle Puhin oikeudet. Oikeusprosessi oli aloitettu vuonna 2002.
Slesingerin perikunta on toisaalta taistellut Disneyn kanssa vuodesta 1991. Syyskuussa 2009 tuomari päätti, että Slesingerin perikunta oli luovuttanut kaikki tekijänoikeudet Disneylle, jonka kuitenkin pitää maksaa rojalteja kaikesta tulevasta hahmojen käytöstä. Osapuolet ilmoittivat tyytyvänsä päätökseen.
Martin Sharp

Martin Ritchie Sharp (s. 21. tammikuuta 1942 – 1. joulukuuta 2013) oli australialainen taiteilija. Hän tuli tunnetuksi psykedelisen Oz nimisen underground-lehden kuvittajana 1960-luvulla. Hän ystävystyi Cream-yhtyeen kitaristin Eric Claptonin kanssa, ja hänet tunnetaankin parhaiten yhtyeen Disraeli Gears -albumin kannen suunnittelijana ja tekijänä. Sharpin kirjoittama runo on sanoituksena Claptonin säveltämässä kappaleesa ”Tales of Brave Ulysses”