Rock and Roll All Night Long

Taustaa

Vuonna 1971 perustettu Hurriganes oli tehnyt ahkerasti töitä jo kolmatta vuotta ja yhtye oli tanssipaikkojen suosikki. Suosion kasvaessa kuulijat olivat yhä useammin alkaneet kysellä myös levyä. Rumpali-laulaja Remu Aaltonen oli todennut yhtyeen julkaisevan levyn, kun joku pyytää sellaisen tekemään. 
Hurriganesin suosion kasvaessa sen huomasivat muutkin kuin keikkajärjestäjät ja yleisö, ja lopulta levy-yhtiö Love Recordsista otettiin yhteyttä ja ehdotettiin kokonaisen albumin tekemistä. Tarjous oli omana aikanaan poikkeuksellinen, sillä levytysura oli tapana aloittaa singlellä. Myös englanninkielisen rocklevyn julkaiseminen oli riski. Suomalainen rockyleisö suosi pääasiassa ulkomaisia esiintyjiä. Esimerkiksi arvostetut Wigwam- ja Tasavallan Presidentti -yhtyeet levyttivät harvakseltaan, eivätkä niidenkään myyntiluvut olleet suuria. Levy-yhtiöt eivät halunneet vaarantaa talouttaan julkaisemalla rockia, kun iskelmämusiikki myi takuuvarmasti.
Love Recordsin Atte Blom kiinnostui yhtyeestä nähtyään sen esiintymässä Helsingin Vanhalla ylioppilastalolla. Ensimmäisenä Hurriganesin musiikilliset ja kaupalliset mahdollisuudet oli kuitenkin huomannut Loven vakiotuottaja, Blues Sectionissa ja Tasavallan Presidentissä bassoa soittanut Måns Groundstroem. Hänet valittiin albumin äänittäjäksi ja tuottajaksi. Groundstroem mainitsi suunnitelmistaan nauhoittaa livelevy jo talvella 1973 MUSA-lehden haastattelussa, vaikka levytyssopimuksesta ei ollut vielä päätetty.
Love Recordsin lisäksi Jukka Kuoppamäen pieni Satsanga-yhtiö oli kiinnostunut julkaisemaan Hurriganesin musiikkia. Vanhojen ystävyyssuhteiden ansiosta Måns Groundstroem sai kuitenkin yhtyeen tekemään sopimuksen Loven kanssa.

Studiomateriaali

Koska esityksistä ei saatu tallennettua tarpeeksi äänentoiston kannalta riittävän hyvälaatuista materiaalia, äänityksiä piti tehdä myös studiossa. Studio-osuuden äänitti Jukka Teittinen Finnlevyn studiossa. Vaikka Hurriganes ei ollut aikaisemmin työskennellyt studiossa, ilmapiiri ei ollut Groundstroemin mukaan vaivautunut, ja yhtyeen soittorutiini ja kunnianhimo olivat korkealla. Remu Aaltonen ei ollut lainkaan vakuuttunut siitä, miltä hänen laulunsa kuulosti nauhalla, ja vaati jatkuvasti lauluraidan miksaamista hiljaisemmaksi. Hän on kuitenkin kehunut äänittäjä Teittisen työskentelyä:

»Se kundi oli normaali äänittäjä eikä se ollu tehny tommosta kamaa – mä en muista kuka se oli, oisko Teittinen. Mulla on semmonen kuva, että se oli joku ihme kuikelo mikä veti piippua, ja kokoajan rassas sitä eikä paljon puhunut, tuhisi vaan. Mutta se vääns aika hyvin niitä nappuloita kumminki. Aina kun mä jostain sanoin sille, jostain kaiustakin, se ei hakenu, se laitto sen heti.» 
(Remu Aaltonen.)
Studiokappaleissa ei juurikaan tehty päällekkäisäänityksiä tai käytetty muita tehosteita; lauluja hieman tuplattiin ja Albert Järvinen soitti komppi- ja soolokitarat erikseen. Aaltonen piti kuria ja kielsi monesti Järvistä: ”Älä soita jazzia”. Studiokappaleista osan miksasi Finnlevyn studiossa Ronnie Kranck ja osan Finnvoxissa Paul Jyrälä ja Antti Joki.

Musiikki

Albumin aloittavat kolme pitkähköä, jammailuhenkistä kappaletta ”Rock ’n’ Roller”, ”Satur’ly Night Out” ja ”Well, Ooh” ovat Hurriganesin omaa tuotantoa. Viimeksi mainittu on saanut vaikutteita Chris Farlowen vuoden 1965 kappaleesta ”Treat Her Good”. Nämä karheat, kitarariffeihin perustuvat rhythm and blues -esitykset edustavat Hurriganesia raaimmillaan, mutta niissä kuuluu myös yhtyeen alkuajoille tyypillinen blues rockin ja progressiivisen rockin vaikutus. Ne sisältävät runsaasti Albert Järvisen improvisointia ja pitkiä kitarasooloja. Siinä missä Järvinen ja Remu Aaltonen soittavat hyvin uskaliaasti, Cisse Häkkinen pitää bassollaan soiton yhtenäisenä. Levyn A-puolen päättää sikermä, jonka aloittaa The Ventures -hitti ”Walk Don’t Run”. Seuraavaksi tulee ”Roy on Flashtop”, joka on Järvisen improvisoima soolonumero ja jossa on muutamia lainoja Johnny Winterin vuonna 1971 julkaistulta albumilta Live Johnny Winter And. Sikermän päättää ”Jenka”, jossa yhtye soittaa eräänlaista jenkkateemaa.
B-puolen aloittaa puolihumoristinen vanha swing-klassikko ”Sweet Sue”, jossa Häkkinen laulaa nenäänsä. Kappale on Victor Youngin sävellys vuodelta 1928, mutta Hurriganesin tulkinta perustuu Django Reinhardtin vuonna 1935 levyttämään versioon. Kappale äänitettiin livenä, mutta myöhemmin huomattiin, ettei Häkkisen laulu kuulunut lainkaan. Esitystä pidettiin kuitenkin hauskana, joten laulu päätettiin äänittää uudelleen studiossa. Siksi soundi on paljon erottuvampi kuin muilla levyn keikkaäänitteillä. Albumin ensimmäinen varsinainen studiokappale on Little Richard -cover ”Keep on Knocking”. Sitä seuraava ”Hideaway” luo vastapainoa albumin 50-lukuun painottuvalle materiaalille. Se on Freddie Kingin blues-instrumentaali, jonka Albert Järvinen oli opetellut teini-iässä John Mayallin levyltä Eric Claptonin sovituksena. ”Hideaway” tunnettiinkin Järvisen bravuurina. ”Say Mama” on alkujaan Gene Vincentin esittämä kappale.
”My Sweet Lily” on yhtyeen omiin nimiin merkitty, Häkkisen laulama puoliparodinen teinipopkappale. Siinä The Four Seasonsin ”Sherry” ja The Raysin ”Silhouettes” yhdistyvät Paul Ankan ”Dianan” lyriikkaan. Häkkinen laulaa myös seuraavan kappaleen, joka on alkujaan 1950-luvun teinitähti Fabianin levyttämä ”Tiger”. Lähes viisiminuuttinen päätöskappale ”Indian” tehtiin viimeisenä, kun studiopuoliskon havaittiin jäävän hieman lyhyeksi. ”Indian” oli kehitelty jo vuosia aiemmin Ile Kallion ollessa yhtyeen kitaristi. Kappaleessa Remu Aaltonen matkii intiaanien äänähdyksiä, jonka päälle Järvinen soittaa kitarateemaa. Järvisen soittoa on verrattu 1960-luvun alun instrumentaaliyhtyeisiin sekä Ennio Morriconen tuotantoon.

Kansitaide

Rock and Roll All Night Longin kansikuvan suunnitteli valokuvaaja Risto Vuorimies. Hänellä oli valokuvaajan, Ben Kailan, kanssa Saftra-niminen yritys ja työtilat Helsingin Kruununhaassa Meritullinkatu 17:ssä. Lähellä oli Beaver Jeans -farkkumyymälä, jossa Hurriganesin soittajat usein asioivat, ja niin myös Vuorimies tutustui heihin. Vuorimiehen yhteistyö Love Recordsin kanssa oli alkanut jo aiemmin, kun hän oli suunnitellut Rauli Badding Somerjoen kokoelma-albumin Muotokuva 1:n kannen.
Kansikuvaus järjestettiin Vanhan ylioppilastalon tyhjissä kulisseissa. Vuorimiehen mukaan Järvistä oli vaikea saada ottamaan hyvä asento, kun taas Aaltoselta ja Häkkiseltä poseeraminen kävi luonnollisesti. Häkkisen mukaan kaikki olivat kuitenkin enemmän tai vähemmän jännittyneitä, joten yhtye piti puolen tunnin tauon, jonka aikana hän ja Järvinen kävivät ”hakemassa tunnetta” viereisellä Kaivopihalla sijainneesta kapakasta.
Kuvauksissa kului paljon filmiä, mutta yksi valokuvista miellytti Vuorimiestä erityisesti: kolme hymytöntä miestä poseeraamassa – kaksi heistä nyrkit vastakkain – ja uhoamassa kolmen muskettisoturin tavoin: ”Kaikki yhden ja yksi kaikkien puolesta!” Remu Aaltosen mielestä asento on yhtä hyvä kuin kolmella sepällä, ”kun ne päivystää tossa Stokkan edessä.” Kuva oli alkujaan mustavalkoinen, mutta Vuorimies väritti sen värikynillä. Kansi siirrettiin Tervasaareen, missä se kiinnitettiin aitan seinään ja kuvattiin päivänvalossa suurelle dialle. Tausta jäi mustaksi. Ensimmäisten painosten kannet tehtiin keltaisesta ja karheasta kartongista, mikä korosti värien sävyjä, mutta uudemmissa painoksissa käytettiin keltaiseksi painettua ja kiiltävää kartonkia ja sävyt katosivat.
Albumin yläreunan täyttää puolikaaren muotoinen Hurriganes-logo. Vuorimies kopioi sen yhtyeen keikoilla käyttämästä peräkärrystä, johon tekstin oli kirjoittanut Remu Aaltosen silloinen tyttöystävä.
Rock and Roll All Night Longin kannet ovat avattavat, ja sisäkannessa on kuvia yhtyeestä esiintymässä ja oleskelemassa takahuoneissa. Haminan keikalta on otettu kuva, jossa Cisse Häkkisen jalkojen juuressa makaa selällään Petri Tiili, joka tuli myöhemmin kuuluisaksi nimellä Pelle Miljoona. Sisäkannen kuvat jätettiin kustannussyistä pois uusintapainoksista, mutta uusimmassa, Siboneyn julkaisemassa CD-versiossa ne ovat kuitenkin mukana. Takakannessa on yhtyeen jäsenten mielipiteitä ja aforismeja sekä teksti ”Levyä on soitettava pirun lujaa, pitäähän naapurinkin kuulla. Ei ne seinät siitä hajoo.”

Kritiikki

Albumin ilmestyttyä nuortenlehti Intron arvostelussa kehuttiin kappaleita ”Sweet Sue”, ”Say Mama” ja ”Tiger” ja todettiin Hurriganesin olevan ”takuulla maan hikisin ja herkullisin lavayhtye”. Lehdessä jaettiin tosin myös kritiikkiä:

»Kun menee syteen, niin sitten menee saveen. Hurriganeshan on pandiitti, joka rehellisesti tunnustaa soittavansa väärin. Lavalla moinen homma luistaa ja jopa kuulostaa hauskalta, mutta kun istuu yksin kammiossaan niin hauskuudet on kaukana.» 
(Intro)
MUSA-lehdessä albumin arvosteli Waldemar Wallenius, jonka mielestä albumi on pieni pettymys, sillä Hurriganes on paljon parempi yhtye kuin levy antaa ymmärtää. Tästäkin huolimatta hän toteaa Rock and Roll All Night Longin olevan parhaita suomalaisia rocklevytyksiä ellei paras. Albumi on hyvien rokkilevyjen tavoin naiivi – yhtye ottaa itsensä tosissaan, mutta ei liian tosissaan.
Suosikki-lehden artikkelissa albumia kehuttiin ja sanottiin sen todistavan, ettei Hurriganes ole ”pelkkä lavareteilyllä juhliva humpuukiyhtye”. Kirjoittajan mukaan yhtyeellä on paljon annettavaa musiikillisesti ”ja se kaikki tarjotaan korkeatasoisuuden tarjottimella”.
Albumin tuottanut ja liveosuuden äänittänyt Måns Groundstroem on jälkeenpäin pitänyt Rock and Roll All Night Longia olosuhteisiin nähden hyvänä albumina:

»Mä sain ne äänet just ja just sinne mahtumaan. Mä olen todella ylpeä, että mä tein sen. Se on yksi mun parhaista dokkareista. Halpishan se levy-yhtiön vinkkelistä oli. Mutta siitä tuli aivan huikea levy ja kyllä se huomattiinkin.» 
(Måns Groundstroem, albumin tuottaja ja liveosuuden äänittäjä.)