Kvenland

Kvenland on muinainen maa, joka on sijainnut jossain Pohjanlahden ympäristössä. Kainuunmaa ja Kainuu ovat historioitsijoiden Jouko Vahtolan ja Kyösti Julkun mukaan suomenkielisiä synonyymeja germaaniselle  sanalle Kvenland.   
Kvenland mainitaan muinaisissa norjalaisissa ja islantilaisissa lähteissä. Sitä ei ole tavattu tällä tavauksella ruotsalaisissa teksteissä, mikä todennäköisesti johtuu siitä, että varhaisin ruotsalaisperäinen kirjallinen teos, Eerikinkronikka, ilmestyi vasta vuosien 1320 ja 1340 välillä, jolloin keskiaikaisten kuvausten mukaisena ja kuninkaiden hallitsemana maana Kvenlandin ajan uskotaan pääosiltaan jo päättyneen. Nimi Kven kuitenkin löytyy mm. ruotsalaisen Olaus Magnuksen 1539 julkaisemasta Carta marina -kartasta, tavauksella Berkara Qvenar (pirkkalaisia kveenejä). Nimi löytyy myös samoihin aikoihin julkaistuista Norjan ensimmäisistä verotiedoista, jotka ovat tallennettuina Norjan valtakunnan arkistossa (Riksarkivet) Oslossa.   
Historiantutkija Kyösti Julkun mukaan, myöhempiin vanhoihin vastineisiin termille Kvenland lukeutuu Caienska Semla, jota näin tavattuna on käytetty mm. vuosina 1570 ja 1595 julkaistuissa kartoissa.

Tutkimusta

Usein esitetyn teorian mukaan Kvenland-nimi on samaa kantaa kuin pohjoissuomalaisen alueen nimi Kainuu ja pohjalaisten vanha itämurteinen nimi kainulaiset. Muun muassa nimien yhtäläisyyden ja saagojen maantieteellisten kuvausten perusteella Julku ja useat muut historiantutkijat ovat olettaneet, että Kvenlandin sydänmaa sijaitsi jossain Pohjanlahden rannikkoalueella.
Professoreiden Seppo Zetterberg ja Allan Tiitta mukaan karjalaiset alkoivat nimittää kveenejä ("Kven") suomenkielisellä nimellä kainulainen (myös kainuulainen) sen alueen mukaan missä kveenit asuivat, eli Kainuussa. Myös Jouko Vahtolan mukaan termi Kainuu on itäsuomalaista perua 
Ensimmäinen Kvenlandiin uudenaikaisilla menetelmillä paneutunut henkilö oli ruotsalainen kielentutkija Johan Ihre väitöskirjassaan Dissertatio de Qvenlandia Antiqua vuonna 1767. Hänen tutkimuksensa mukaan Kvenland käsitti koko pohjoisen Ruotsin Medelpadista Länsipohjaan saakka ja hän piti kveenejä kansallisuudeltaan saamelaisina. 1784 saksalainen tutkimusmatkailija Johann Reinhold Forster julkaisi teoksensa matkoistaan Pohjolassa ja esitti siinä näkemyksensä Kvenlandista. Hänen ja Daines Barringtonin teorioissa "Kveenien meren" (Kven Sea) sijainti oli ydinkysymyksenä, ja sen he tulkitsivat Itämerestä itään päin sijaitsevaksi Vienanmereksi. Täten Forster piti kveenejä suomalaisina, joilla olisi ollut aluksi hallussa maata Hälsinglandiin asti kunnes svealaiset ja göötit olivat ajaneet heidät kauemmas. Hän piti selvänä, että vanhat pohjoiset kansat erottivat kveenit lappalaisista ja pitivät heitä suomalaisina.
Tanskalainen kielentutkija Rasmus Rask esitti vuonna 1815 hypoteesin, että kveenit olivat suomalaisia, jotka olivat asuneet Ruotsin puolella kunnes joutuivat vetäytymään 1200- ja 1300-luvuilla. Hän piti "Kveenien merta" (Qwaensae) Pohjanlahtena. Idea kveenien suomalaisuudesta sai tukea suomalaiselta kielimieheltä ja historioitsijalta Anders Johan Sjögrenilta. Sjögrenin mukaan kveenit olivat ikivanha suomalainen heimo, jolla oli välillä ystävällisiä ja välillä vihamielisiä kontakteja karjalaisiin, kunnes  ruotsalaiset ja norjalaiset ajoivat heidät Pohjanlahden itäpuolelle. Ajatus kveenien suomalaisuudesta sai tässä vaiheessa kannatusta myös Ruotsissa, muun muassa Erik Gustaf Greijeriltä vuonna 1825. Myös norjalainen historioitsija Peter Andreas Munch piti kveenejä yhtenä Suomen heimona ja kirjoitti Kvenlandin käsittäneen Suomen rannikkoseudun sekä Ruotsin Länsipohjan.
Kvenlandia ruotsalaisena etujoukkona tai helsinglantilaisina pitivät puolestaan ruotsalainen arkeologi Hans Hildebrand ja historioitsija Harald Hjärne. Uppsalan yliopiston suomalais-ugrilaisen kielitieteen professori Karl Bernhard Wiklund myöhemmin myös puolusti linjaa, jonka mukaan kveenien suomalaisuus ei ole varmaa, ensimmäisen kerran artikkelillaan vuonna 1895.
Perusteellisen esityksen Kvenlandista rakensi Johan Fredrik Cajan, joka esitti vuonna 1846 kveenien asuneen Pohjanlahden molemmilla puolilla. Myös Helsingin yliopiston professori Matti Klinge on esittänyt vuonna 2006 julkaistussa teoksessaan Kvenlandin sijainneen koko Pohjanlahden rannikkoalueella sekä sen ympäristössä, niin nykyisen Ruotsin kuin myös Suomen puolella.  Klingen mukaan Kvenland oli eräänlainen suomalaisruotsalainen Itämeren alueen merimahti. 
1900-luvun alkupuolella Kvenlandia tutkineet Artturi H. Virkkusen ja J. V. Ruuthin linja oli, ettei enää edes keskusteltu mahdollisuudesta, että kveenit olisivat jotain muuta kansallisuutta kuin suomalaisia. Samalla linjalla jatkoi muun muassa tarkemman tutkimuksen aiheesta tehnyt Kustavi Grotenfelt vuonna 1909 ja Carl Schybergson vuonna 1918.
Helsingin yliopiston professori Jalmari Jaakkola esitti 30-luvulla pitkälle menevän hypoteesin Kvenlandista. Kielitieteilijä ja historioitsija Kustaa Vilkuna otti kantaa Kvenlandiin vuonna 1957. Hän piti kveenejä suomalaisina, mutta torjui Jaakkolan näkemykset Kainuu-sanan alkuperästä.  Viime vuosikymmeninä aihetta ovat tutkineet Kyösti Julku, Pentti Virrankoski, ruotsalainen Gösta Holm sekä Jouko Vahtola. Vahtola tutki kainulaiskysymystä nimistöntutkimuksen näkökulmasta, jolla paikannettiin Kainuu-nimiä Pohjanlahden ympäristöstä.