Risteilijä

Risteilijä on sotalaivatyyppi. Termi on ollut käytössä vuosisatoja, vaikkakin sen merkitys on ajansaatossa muuttunut. Purjelaiva-aikana  risteilijällä tarkoitettiin itsenäistä tiedustelua, iskua tai kauppatien valvontaa tekevää alusta, joka oli useimmiten laivastosta erillään risteilevä fregatti tai sluuppi.
1800-luvun puolivälissä risteilijä tarkoitti tehtävään suunniteltua alusta, vaikka sen koko vaihteli pienehköstä panssarikansiristeilijästä lähes taistelulaivojen kokoiseen panssariristeilijään.
1900-luvun alussa risteilijöiden koko vakioitui siten, että se oli pienempi kuin taistelulaiva, mutta suurempi kuin hävittäjä. Vuonna 1922 Washingtonin laivastosopimus asetti tarkan rajan risteilijöille, kun tyyppi määriteltiin uppoumaltaan alle 10 000 tonnin alukseksi ja sen pääaseiden ollessa alle kahdeksan tuumaa (203 mm). Määrittely oli käytössä aina toisen maailmansodan päättymiseen saakka. Siten taisteluristeilijät jätettiin nimestään huolimatta määritelmän ulkopuolelle ja ne laskettiin raskaisiin pinta-aluksiin kuten taistelulaivatkin.
Toisen maailmansodan jälkeen taistelulaivojen hävitessä risteilijät oli suurimpia ja vahvimmin aseistettuja alusluokka.
Niiden tehtävät vaihtelivat laivastoissa sisältäen usein ilmatorjunnan, kauppamerenkulun häirinnän ja maakohteiden tulittamisen.
Yhdysvaltain laivastossa kylmän sodan aikana risteilijän rooli oli lentotukialusryhmän ilmasuojan luominen risteilyohjuksia vastaan.
Neuvostoliitossa risteilijän rooli oli perinteisempi ja se loi risteilyohjuksin aseistetun risteilijäluokan, jonka tehtävänä oli tuhota vastustajan laivasto-osastot.
1950–1970-luvuilla Yhdysvallat luokitteli uusia aluksiaan fregateiksi, vaikka ne aseistukseltaan vastasivat lähes risteilijöitä. 1970-luvulle tultaessa tämä muodostui Yhdysvalloille kiusalliseksi, koska vuonna 1974 sen laivastossa oli kuusi risteilijäksi luokiteltua alusta, ja Neuvostoliitolla vastaavasti 19, vaikka Yhdysvalloilla olikin lisäksi 21 fregattia, joista osa vastasi kooltaan Neuvostoliiton risteilijöitä. Tämän vuoksi 1975 fregatti-luokituksesta luovuttiin ja osa aluksista nimettiin risteilijöiksi ja osa hävittäjiksi.
Nykyisin ainoastaan kolmella valtiolla on laivastoissaan risteilijöiksi luokiteltuja aluksia: Yhdysvalloilla, Venäjällä ja Perulla. Saman aikaisesti tapahtunut risteilijöiden ja hävittäjien välisen rajan hämärtyminen on aiheuttanut sen, että osa hävittäjistä on saman kokoisia tai jopa suurempia sekä raskaammin aseistettuja kuin palveluksessa olevat risteilijät.

Varhaishistoria

"Risteilijä" nimitys otettiin käyttöön 1600-luvun puolessa välissä kuvaamaan itsenäisesti toimivaa sotalaivaa, jolloin sana kuvasi enemmän aluksen tehtävää kuin sen kokoa tai aseistusta. Alustyyppi oli pienempi kuin linjalaivat, jotka soveltuivat huonosti suuren kokonsa vuoksi tehtävään tai olivat muuten liian arvokkaita hajautettaviksi maailman merille.
Hollannin laivasto luetteloi risteilijänsä jo 1600-luvulla, kun taas Englanti ja hieman myöhemmin Ranska ja Espanja luetteloi aluksensa lähinnä tykkien lukumäärän ja tehtävän mukaan. Britannian Cruiser and Convoy Act vuosina 1694, 1708 sekä 1741-1742 oli Parlamentin pyrkimys luoda risteilijöistä koottu laivasto kauppalaivaston suojaamiseen ja vihollisen kauppamerenkulun häirintään ennemmin kuin rakentaa kalliita linjalaivoja. 1700-luvulla fregatista tuli risteilijöiden perustyyppi. Se oli pieni, nopea, kykeni toimimaan merellä pitkiä aikoja ja kevyesti aseistettu alus, jota käytettiin tiedusteluun, viestien kuljettamiseen sekä kauppareittien häirintään. Toinen alustyyppi tehtävään oli sluuppi, vaikka monia muitakin alustyyppejä toki käytettiin.

Höyryristeilijät

1800-luvullä höyrykoneiden käyttöönoton seurauksena laivastot rupesivat käyttämään termiä risteilijä joistakin panssarilaivoista sekä joukosta panssaroimattomia fregatteja, sluuppeja ja korvetteja, joiden voimanlähteenä oli sekä höyrykone että purjeet.
Ensimmäiset yhdellä tykkikannella varustetut panssarilaivat luokiteltiin edelleen  fregateiksi, vaikka ne olivat suurempia ja raskaammin aseistettuja kuin monet linjalaivat. Ranskan laivastolle valmistettiin pienempiä panssarilaivoja valtamerten takaisiin risteilijätehtäviin. Näistä ensimmäinen oli Belliqueuse, joka otettiin palvelukseen 1865 ollen ensimmäinen panssaroitu risteilijä. 
Useat valtiot valmistivat 1870-luvulta alkaen laivastoilleen panssarilaivoja erityisesti nopeutta vaativiin itsenäisiin partio- ja kaappaustehtäviin.  Näistä aluksista juontavat juurensa panssariristeilijät, joita valmistettiin 1890 edelleen täystakiloiduin mastoin varustettuina.
Panssaroimattomat risteilijät, joita valmistettiin puusta, raudasta, teräksestä tai niiden yhdistelmistä, säilyttivät asemansa 1800-luvun loppuun saakka. Panssarointi aiheutti yleensä höyryvoimalla kuljettavan matkan lyhenemisen ja siten monet panssarilaivat olivatkin sopimattomia siirtomaissa toimimiseen. Vastaavasti panssaroimattomat risteilijät, joita olivat muun muassa potkurisluupit ja -fregatit, kykenivät toimimaan siirtomaissa. Vaikka panssaroimattomien alusten aseistus oli moderni ne eivät kyenneet kohtaamaan panssarilaivoja taistelussa. Tämä tuli todistettua Kuninkaallisen laivaston HMS Shahin kohdatessa Perun laivaston monitorin Huáscarin, joka kesti hyvin 50 tykin osumaa.

Panssariristeilijät

Vuosien ajan risteilijät täyttivät aukon pienten ja kevyiden alusten, kuten torpedoveneiden, ja suurten laivastotaisteluihin tarkoittettujen, kuten taistelulaivojen, välissä. Risteilijät olivat tarpeeksi suuria torjuakseen pienempien pinta-alusten hyökkäykset ja kykeneviä operoimaan kaukana kotitukikohdista. Taistelulaivat olivat tulivoimaisimpia taistelussa, mutta hitaita ja niiden suuri polttoaineenkulutus aiheutti ongelmia kaukotoiminnalle. Suurimman osan 1800-lukua ja 1900-luvun alkupuoliskon ajan risteilijät olivat laivaston pitkänmatkan voimannäyttöaseita ja suuremmat laivat pysyttelivät lähellä kotimaata. Risteilijöiden päätarkoitus oli hyökätä vihollisen kauppalaivastoa vastaan. Tämä strategia nimettiin "risteilijäsodankäynniksi." Risteilijät toimivat myös taistelulaivastossa tiedustelutehtävissä: ne purjehtivat laivaston edellä etsimässä vihollista.
Kehitys johti pian siihen, että uudemmat risteilijät olivat aina suurempia kuin edeltäjänsä. Siirryttäessä purjeista höyryyn syntyi panssariristeilijä, joka käytännössä oli pieni, nopea taistelulaiva. Kehitys oli niin nopeaa, että 1800-luvun lopulla uusimmat risteilijät olivat tehokkaampia kuin vain muutaman vuoden ikäiset taistelulaivat.

Risteilijät ensimmäisen maailmansodan jälkeen

Risteilijät jaettiin raskaisiin ja kevyihin risteilijöihin. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen nämä termit määriteltiin tarkasti useissa sopimuksissa, joilla pyrittiin hillitsemään kilpavarustelua. Kevyen risteilijän aseistuksen määriteltiin olevan 6,1 tuumaa (155 mm) tai pienemmät tykit ja raskaan risteilijän aseistukseksi tuli 8 tuumaa (203 mm), mikä oli suurin Washingtonin laivastosopimuksen sallima raskaan risteilijän tykkikoko. Vain viisi risteilijää on rakennettu tätä suuremmilla tykeillä: kolme saksalaista Deutschland-luokan taskutaistelulaivaa ja kaksi yhdysvaltalaista Alaska-luokan "suurta risteilijää".

1900-luvun loppupuolisko

Ilma-ase muutti toisessa maailmansodassa täydellisesti merisodankäynnin luonteen. Nopeinkaan risteilijä ei pystynyt pakenemaan lentokonetta, joiden kyky hyökätä yli aavan meren parani. Upotussodassa puolestaan sukellusvene nousi tärkeimmäksi aseeksi. Tämä muutos johti itsenäisesti toimivien laivojen tai pienten alusryhmien operaatioiden loppumiseen ja 1900-luvun toisella puoliskolla laivasto-operaatiot perustuivat erittäin suuriin laivastoihin, jotka pystyivät torjumaan lähes kaiken kokoiset ilmahyökkäykset. Tämän takia useimmat merivoimat muuttivat laivastojensa kokoonpanoa yleiskäyttöön tarkoitetuista sotalaivoista tiettyyn tarkoitukseen suunniteltujen alusten suuntaan, kuten esimerkiksi sukellusveneiden torjuntaan tai ilmatorjuntaan. Vain Yhdysvaltain, Venäjän ja Perun laivastot operoivat vielä risteilijöillä. Näistä kaksi ensimmäistä maata ovat varustaneet ydinkäyttöisiä risteilijöitä.
Neuvostoliiton laivastossa risteilijät muodostivat taisteluosastojen perustan. Sodan jälkeen neuvostoliittolaiset rakensivat suurilla tykeillä aseistettuja laivoja, mutta korvasivat nämä hyvin pian monilla merimaali- ja ilmatorjuntaohjuksilla varustetuilla laivoilla. Uusimmat tällaiset laivat olivat neljä Kirov-luokan ohjusristeilijää, jotka rakennettiin 1970-luvulla ja 1980-luvulla, mutta suurin osa on poistettu käytöstä. Viimeinen palveluksessa olevan Kirov-luokan risteilijä "Pjotr Veliki" ("Pietari Suuri") palasi satamaan maaliskuussa 2004 ydinreaktoriongelmien takia. Alus palasi telakoinnin jälkeen palvelukseen myöhemmin samana vuonna.
Yhdysvaltain laivaston taisteluryhmät toisen maailmansodan jälkeen keskittyivät lentotukialuksien ympärille. Aikaisemmin jokaista lentotukialusta oli tarkoitus seurata ydinkäyttöinen risteilijä, joka kykeni samaan nopeuteen eikä ollut riippuvainen huoltoaluksista, mutta näistä risteilijöistä on luovuttu virallisesti niiden korkeiden käyttökustannusten takia. Nykyiset Ticonderoga-luokan ohjusristeilijät, jotka on rakennettu 1980-luvulla, oli alun perin suunniteltu ja tarkoitettu hävittäjäluokan aluksiksi tarkoituksena mahdollistaa hyvin tehokas ilmatorjunta lentotukialusryhmälle. Alun perin luokka nimettiin väärin julkisuuskuvan vuoksi, mutta nykyään kun laivoja on nykyaikaistettu ja niiden sukellusveneen torjuntakykyä on parannettu sekä niihin on asennettu maamaaleja vastaan BGM-109 Tomahawk -ohjukset, joten ne ovat risteilijäluokkaa. Kuten venäläisiä vastaavantyyppisiä aluksia, myös nykyisiä Ticonderoga-luokan risteilijöitä voi käyttää kokonaisen taisteluosaston perustana.