google/wiki40b huggingface dataset:
Artikla (yhdistys)

Toiminta

Artikla ry:n ylin päättävä elin on yhdistyksen kokous. Tavallisesti kokous järjestetään kerran keväällä ja kerran syksyllä. Yhdistyksen kevätkokouksessa hyväksytään edellisen vuoden toimintakertomus ja tilinpäätös sekä päätetään väistyneen hallituksen vastuuvapaudesta. Marraskuussa järjestettävän syyskokouksen tärkein anti on yhdistyksen hallituksen ja toimihenkilöiden valinta seuraavalle kalenterivuodelle. Hallitus vastaa yhdistyksen päivittäisen toiminnan pyörittämisestä.
Yhdistyksellä on toimisto oikeustieteiden tiedekunnan siivessä Lapin yliopistolla sekä oma toimitila, Toippari, joka sijaitsee Aittatiellä Rovaniemellä. Yhdistys vuokraa Toipparia sekä erikseen myös sen saunatiloja tarvitseville.
Artiklan pyrkii edistämään ja helpottamaan jäsentensä opiskelua. Tässä ominaisuudessa Artikla tarjoaa jäsenilleen mm. mahdollisuuden tilata lakikirjoja alennettuun hintaan sekä oikeuden käyttää toimiston yhteydessä sijaitsevaa kirjastoa. Yhdistys valvoo jäsenistönsä etua oikeustieteiden tiedekunnassa, Lapin yliopiston ylioppilaskunnassa sekä Suomen Lakimiesliitossa. Artiklasta erillään, mutta sen kanssa tiiviissä yhteistyössä toimii Artikla-edustajistoryhmä, joka ajaa oikeustieteen opiskelijoiden etua Lapin yliopiston ylioppilaskunnan edustajistossa. Kaudella 2015-2017 Artikla-ryhmällä on kuusi edustajiston 20 paikasta.
Yhdistys järjestää jäsenistölleen vapaa-ajanviettomahdollisuuksia. Tällaisia ovat esimerkiksi viikoittaiset liikuntavuorot sekä erilaiset opiskelijatapahtumat. Maininnan arvoisia ovat legendaariset Kaamosluennot sekä Pohjois-Suomen suurin opiskelijatapahtuma Poronkusema.
Yhdistys julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää ainejärjestölehteä Digestaa. Lehti on saanut nimensä bysanttilaisen lakikodifikaation, Corpus iuris civiliksen Digesta-nimiseltä osalta.
Artikla pitää säännönmukaisesti yhteyttä muihin oikeustieteen opiskelijajärjestöihin Suomessa ja muissa Pohjoismaissa. Artikla on ollut vuodesta 1995 lähtien pohjoismaisten oikeustieteen opiskelijoiden yhteistyöelimen, Nordiska sekretariatetin, jäsen. Yhdistys toimii myös läheisessä yhteistyössä alumnijärjestönsä Kaamos ry:n kanssa.

Valmennuskurssit

Artikla ry on järjestänyt valmennuskursseja oikeustieteelliseen tiedekuntaan pyrkiville vuodesta 1980 lähtien. Nykyään kursseja järjestetään Helsingissä, Tampereella, Oulussa ja Rovaniemellä. Lisäksi Artikla järjestää etäkursseja, jotka ovat paikkakunnasta riippumattomia. Valmennuskurssien tuotto käytetään yhdistyksen toimintaan.
Lotte Smiseth Sejersted

Lotte Smiseth Sejersted (s. 5. maaliskuuta 1991) on norjalainen alppihiihtäjä.
Nuorten MM-kilpailuissa Garmisch-Partenkirchenissa vuonna 2009 Sejersted otti syöksylaskussa hopeaa, ja seuraavana vuonna Ranskassa pidetyissä kisoissa pronssia syöksylaskussa ja hopeaa alppiyhdistetyssä. Vuonna 2011 hän voitti nuorten MM-kultaa syöksylaskussa. Aikuisten arvokisoissa hän kilpaili ensimmäisen kerran Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011, joissa hän oli alppiyhdistetyssä kymmenes. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui supersuurpujottelussa 13:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli syöksylaskussa kuudes ja supersuurpujottelussa 14:s.
Sejerstedin ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Söldenin suurpujottelussa 24. lokakuuta 2009. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Val d'Isèren superalppiyhdistetyssä joulukuussa 2009 oltuaan 28:s. Sejersted sijoittui ensimmäisen kerran kymmenen parhaan joukkoon Lenzerheiden syöksylaskussa maaliskuussa 2011 oltuaan viides. Ennen sitä hän oli ollut parhaimmillaan seitsemästoista Crans-Montanan syöksylaskussa kaudella 2009–2010. Toisen kerran hän saavutti viidennen sijan joulukuussa 2013 käydyssä Val d'Isèren syöksylaskussa ja kolmannen kerran joulukuussa 2015 käydyssä Lake Louisen supersuurpujottelussa.
Sejersted ilmoitti huhtikuussa 2017 lopettavansa alppihiihtouransa. Hän kilpaili viimeisen kerran maailmancupissa tammikuussa 2017 Zauchenseessä, kun hän kaatui pahasti ja loukkasi nivelsiteensä.
Christoph Haizmann

Johann Christoph Haizmann (1651/1652 Traunstein, Baijeri – 14. maaliskuuta 1700 Neustadt an der Mettau, Böömi [nyk. Nové Město nad Metují, Tšekki]) oli baijerilaissyntyinen itävaltalainen maalari, joka tunnetaan omaelämäkerrallisesti kuvatusta riivauksesta. Psykologit ja psykiatrit ovat tutkineet hänen tapaustaan 1920-luvulta alkaen, ensimmäisenä Sigmund Freud.

Elämäkerta

Haizmannin varhaisvaiheista ei tiedetä paljonkaan. Hän kertoi, että kun hän oli menettänyt vanhempansa, oletettavasti isänsä, paholainen ilmestyi hänelle vuonna 1668 ”rehdin porvarin” hahmossa ja lupasi auttaa, jos hän suostuisi sopimukseen. Haizmann allekirjoitti kaksi sopimuskirjaa, joissa hän sitoutui paholaisen ”orjalliseksi pojaksi”. Ensimmäisen sopimuksen hän kirjoitti musteella; vuoden kuluttua paholainen ilmestyi pelottavassa hahmossa ja pakotti Haizmannin allekirjoittamaan toisen sopimuksen omalla verellään. Sopimukset tehtiin yhdeksäksi vuodeksi, ja tämän ajan kuluttua paholainen saisi Haizmannin ruumiin ja sielun omakseen.
Kun määräaika oli umpeutumassa elokuussa 1677, Haizmann ahdistui, ja hänet lähetettiin Mariazellin pyhiinvaelluspaikkaan. Papit suorittivat siellä manauksen, ja neitsyt Maria pakotti paholaisen antamaan verellä kirjoitetun sopimuskirjan takaisin.
Parin kuukauden kuluttua pahat henget alkoivat uudestaan vaivata Haizmannia, ja hän päätteli, että tarvittaisiin uusi manaus, jotta hän saisi takaisin myös musteella kirjoitetun sopimuskirjan. Toinen manaus suoritettiin onnistuneesti toukokuussa 1678.
Paholainen ilmestyi Haizmannin mukaan kahdeksan kertaa eri hahmossa, ja hän maalasi ilmestyksistä kuvia sekä piti päiväkirjaa.
Vapauduttuaan paholaisen vallasta tai psykoosistaan Haizmann ryhtyi laupeudenveljeksi johanniittain veljeskuntaan ja otti nimen veli Chrysostomus. Hän kuoli böömiläisessä luostarissa vuonna 1700.
Jotta menestyksekkäästä manauksesta säilyisi tieto jälkipolville, Mariazellissä laadittiin joskus vuosien 1714 ja 1729 välisenä aikana latinan- ja saksankielinen käsikirjoitus Trophæum Mariano-Cellense. Käsikirjoitus löydettiin wieniläisestä arkistosta 1920-luvun alussa, ja Sigmund Freud kirjoitti siitä ensimmäisenä. Freudin jälkeen useat tutkijat ovat tarkastelleet Haizmannin tapausta, laajimmin belgialainen Gaston Vandendriessche (1924–2002), joka löysi arkistoista lisää aineistoa ja analysoi maalauksia.

Haizmann populaarikulttuurissa

Vuonna 2003 Yhdysvalloissa julkaistiin pienen budjetin näennäisdokumentaarinen kauhuelokuva Searching for Haizmann. Elokuvan juoni perustuu siihen, että koska Haizmann oli sitoutunut paholaisen pojaksi, hän on Antikristus eikä hän kuollut vuonna 1700 vaan hänet salakuljetettiin Amerikkaan, jossa hän elää yhä.
Lauri Otonkoski

Lauri Heikki Juhani Otonkoski (s. 3. helmikuuta 1959 Helsinki) on suomalainen runoilija, muusikko ja musiikkikriitikko. Hän toimi kirjailijoiden sananvapausjärjestö Suomen PENin puheenjohtajana vuosina 2009-2011.
Otonkoski opiskeli Sibelius-Akatemiassa huilunsoittoa. Musiikinopintojen lisäksi hän on suorittanut humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon vuonna 1984, pääaineenaan teoreettinen filosofia. Otonkoski on toimittanut useita musiikkia käsitteleviä teoksia ja kirjoittaa musiikkiarvosteluja Helsingin Sanomiin.
Ensimmäisen runokokoelmansa Mutta kukaan ei tiedä Otonkoski julkaisi vuonna 1990. Runojen lisäksi hän on kirjoittanut runomuotoisen lastenkirjan Otto… hänen merkilliset vaiheensa ihmisten parissa (1997), jossa pikkupoika matkustaa merten yli. Matkasta Atlantin yli kertoo myös sinfoninen runo Cameo (2005).
Otonkoskelle on myönnetty useita tunnustuspalkintoja, kuten Nuoren taiteen Suomi-palkinto vuonna 1995. Käsikirjoituksestaan Via Crucis -pääsiäisnäytelmään Otonkoskelle luovutettiin kirkkotaiteen Engel-palkinto vuonna 2001.
Otonkoski asuu vuoroin Helsingissä ja Porvoon saaristossa.
Naisten oikeuksien puolustus

Naisten oikeuksien puolustus on 1700 -luvun brittiläisen protofeministi Mary Wollstonecraftin kirjoittama teos ja yksi varhaisimpia feministisen filosofian teoksia. Siinä Wollstonecraft vastaa niille 1700 -luvun koulutuksen ja politiikan teoreetikoille, jotka eivät uskoneet, että naisen pitäisi saada koulutusta. Hänen mukaansa naisilla tulisi olla koulutus, joka on vastaavansuuruinen suhteessa heidän asemaansa yhteiskunnassa, ja että naiset ovat olennaisia kansakunnalle, koska he kouluttavat sen lapsia ja jotta he voisivat olla "kumppaneita" miehilleen ennemmin kuin pelkkiä vaimoja. Sen sijaan, että hän olisi pitänyt naisia yhteiskunnan koristuksina tai omaisuutena, josta käydään vaihtokauppaa avioliiton solmimisessa, Wollstonecraftin mukaan he ovat ihmisolentoja, jotka ansaitsevat samat perusoikeudet kuin miehetkin.
Wollstonecraft sai kimmokkeen kirjoittaa Naisten oikeuksien puolustuksen luettuaan Charles Maurice de Talleyrandin raportin Ranskan kansalliskokoukselle vuodelta 1791. Wollstonecraft kirjoitti Naisten oikeuksien puolustuksen kiireessä vastatakseen suoraan käynnissä oleviin tapahtumiin; hän pyrki kirjoittamaan harkitumman toisen painoksen mutta kuoli ennen kuin sai sen valmiiksi
Vaikka Wollstonecraft vaatiikin tasa-arvoisuutta sukupuolten välille tietyillä elämänalueilla kuten moraalin alalla, hän ei yksiselitteisesti ilmaise, että miehet ja naiset olisivat tasa-arvoisia. Hänen monitulkintaiset väitteensä koskien sukupuolten tasa-arvoa ovat siksi tehneet vaikeaksi luokitella Wollstonecraftia moderniksi feministiksi, erityisestikin kun sana ja käsite eivät olleet hänen käytettävissään. Vaikka yleisesti nykyisin oletetaan, että Naisten oikeuksien puolustus otettiin vastaan kielteisesti, tämä on nykyajan väärinkäsitys, joka perustuu uskomukselle, että Wollstonecraft oli yhtä parjattu hänen elämänsä aikana kuin hän tuli William Godwinin Memoirs of the Author of A Vindication of the Rights of Woman (1789) -kirjan julkaisun jälkeen. Naisten oikeuksien puolustus varsinaisesti otettiin vastaan hyvin kun se julkaistiin ensin vuonna 1792
Nimenhuuto

Historia

Nimenhuudon ensimmäiset versiot tehtiin perustajien oman joukkueen sisäiseen käyttöön 2000-luvun alussa . Usean vuoden kehitystyön jälkeen palvelu avattiin julkiseen käyttöön vuonna 2007 . Palvelun käyttäjämäärien ja kustannusten kasvaessa palvelua kehittämään ja hallinnoimaan perustettiin Sports Connected Oy vuonna 2009. 
Nimenhuuto on TNS:n virallisen mittauksen mukaan Suomen suurimpien sivustojen joukossa. Urheilusivustojen kategoriassa Nimenhuuto on sijalla 6 ja kaikki sivustot kattavalla yleislistalla sijalla 30 . Nimenhuuto on käännetty usealle kielelle ja on käytössä mm. Saksassa nimellä Kadermanager.de, Ranskassa nimellä Yaentrainement.fr, Espanjassa nimellä Listadejugadores.es ja Venäjällä nimellä MojaKomanda.ru .

Tuote

Nimenhuuto on verkkopalvelu, jossa joukkueet ja ryhmät voivat hallinnoida omaa harjoitus- ja peliaikatauluaan, kerätä ilmoittautumiset tapahtumiin, tiedottaa muutoksista, ym.  Palvelusta on sekä maksuton että maksullinen versio. Maksullisessa versiossa on lisäominaisuuksia, kuten joukkueen sisäiset tekstiviestit.
Nimenhuuto on suunnattu urheiluun ja harrastejoukkueille , mutta sitä käyttävät myös esimerkiksi partioryhmät, kuorot, vapaapalokunnat. Nimenhuudot viisi suosituinta lajia ovat jalkapallo, salibandy, jääkiekko, lentopallo ja koripallo.
Nimenhuutoa käyttävät sekä suuret urheiluseurat että yksittäiset joukkueet .

Lisäpalvelut

Nimenhuuto Sponssisivu on vuonna 2012 julkaistu lisäpalvelu, jolla joukkueet voivat tehdä varainhankintaa. Sponssisivu on joukkuekohtainen kauppoja listaava sivu, jonka kautta tehdyistä verkkokauppaostoksista maksetaan joukkueelle komissio .
Nimenhuuto Pelaajapörssi on vuonna 2010 julkaistu lisäpalvelu, jossa joukkueet voivat ilmoittaa hakevansa uusia jäseniä joukkueeseen . Pelaajapörssissä on Nimenhuudon sivujen mukaan 1 332 ilmoitusta eri joukkueilta .
Läntinen Pitkäkatu 20

Läntinen Pitkäkatu 20 on Alvar Aallon vuonna 1928 piirtämä kerrostalo Turussa Läntisen Pitkäkadun varrella. Se tunnetaan myös Aallon standardivuokratalona ja Tapani-talona. Se on Helena Soiri-Snellmanin mukaan maan ensimmäinen funktionalistinen rakennus ja mielenkiintoinen myös rakennustekniikkansa takia. Läntinen Pitkäkatu 20 kuuluu Aallon Turun vuosiin (1927–1933), jolloin hän suunnitteli myös Lounais-Suomen Maalaistentalon, Turun Sanomien toimitalon, Paimion parantolan ja Viipurin kirjaston.
Tässä seurassa Läntinen Pitkäkatu 20 vaikuttaa välityöltä. Sitä se ei kuitenkaan ollut, sillä tekijöillä oli visionsa. Talo muurattiin rakennusmestari Juho Tapanin kehittämistä standardoiduista, valetuista betonielementeistä, niin sanotuista tapanintiilistä, joista odotettiin rakennusteknistä läpimurtoa. Standardoituja olivat myös talon ikkunat, ovet ja kaiteet. Aalto puolestaan halusi luoda kuohuvan 1920-luvun kaupunkilaisille uuden aikakauden koteja ja pyrki samalla määräämään, miten ihmiset kodeissaan eläisivät. Tarkoituksena oli, että asukkaat jopa hankkisivat koteihinsa Aallon piirtämät huonekalut. Talon piti olla mallina kokonaiselle sarjalle samanlaisia. Jatkohankkeet kuitenkin raukesivat, kun maailmanpula vei rakentajan konkurssiin.

Julkisivu

Katujulkisivussa Aalto käytti funktionalismia vain vaakasuuntaan käännetyissä ikkuna-aukoissa, muilta osin hän pitäytyi vielä klassismiin. Pihajulkisivu nauhaikkunoineen, parvekkeineen ja korostettuine savupiippuineen on sen sijaan puhdasta funktionalismia ja Aaltoa etevimmillään; se näkyy parhaiten Puolalanpuiston läntiseltä laelta.

Huoneistot

Kolmiportaisessa talossa on viisi liikehuoneistoa ja 34 asuinhuoneistoa. Yleisin huoneistotyyppi on kaksi huonetta, halli ja keittiö, mutta keskimmäisessä portaassa on kahdeksan herrasväen asuntoa: kolme huonetta, halli, keittiö ja apulaisen huone. Kaikki ovat läpitalon-huoneistoja. Talossa on myös neljä yksiötä, joiden ikkunalliset makuualkovit olivat aikanaan erikoisuuksia. Erikoisia ovat myös ylimmät huoneistot, koska Aalto joutui rakennusmääräysten takia taittamaan kuudennen kerroksen pelkästään pihanpuoliseksi. Tämän takia näihin huoneen ja keittiön asuntoihin muodostui ylisuuri, ikkunaton halli, joka toki soveltui olohuoneeksi. Asuntopulan aikana 1940- ja 1950-luvulla nämä asukkaat välttyivät viranomaisten määräämiltä pakollisilta alivuokralaisilta, koska hallia ei laskettu huoneeksi.
Poika- ja nuoruusvuotensa talossa asunut kirjailija Lasse Raustela on ikuistanut sen palkitussa Taivaansavut-sarjassaan.
Earl Slick

Earl Slick (s. 1. lokakuuta 1952, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kitaristi, joka parhaiten tunnetaan yhteistyöstään David Bowien, Jim Diamondin ja Robert Smithin kanssa. Hän on soittanut myös muun muassa John Lennonin, Yoko Onon ja John Waiten kanssa. Slick on julkaissut myös joitakin sooloäänitteitä.
Katolinen kirkko Bulgariassa

Katolinen kirkko Bulgariassa  toimii osana maailmanlaajuista katolista kirkkoa paavin ja hänen kuuriansa hengellisessä ohjauksessa.

Organisaatio ja jäsenmäärä

Bulgariassa toimii kaksi latinalaista riitusta käyttävää hiippakuntaa, Sofian ja Plovdivin hiippakunta, johon kuului vuonna 2017 18 seurakuntaa ja 33 000 jäsentä, sekä Nikopolin hiippakunta, johon kuului vuonna 2016 21 seurakuntaa ja 30 000 jäsentä. Lisäksi maassa toimii Bulgarian kreikkalaiskatolinen kirkko, joka on suoraan paavin alainen ja noudattaa bysanttilaista riitusta. Heidän hiippakuntanaan toimii Sofian apostolinen eksarkaatti, johon vuonna 2016 kuului 16 seurakuntaa ja 10 000 jäsentä.
Vuoden 2017 lopussa Bulgariassa oli noin 68 000 katolista, jolloin heitä oli 0,96% Bulgarian väestöstä.
Lucky Luke – Daltonin veljekset pakomatkalla

Juoni

Daltonin veljekset ovat innoissaan kun vanginvartija päättää pitää syntymäpäiväjuhlat. Sehän on loistava tilaisuus paeta vankilasta. Lucky Luke lähtee etsimään karkulaisia ja mukaan tulee villin lännen tyhmin koira Rantanplan. Kaikkien ihmeeksi jäljet vievät suoraan Pohjois-Kanadaan. Aikovatko roistot mennä mamma Daltonin suojiin?
Jesse Graham

Junioriura

Graham varattiin vuoden 2010 CHL:n varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella kuudentena pelaajana OHL-joukkue Niagara IceDogsiin. Hän siirtyi IceDogsiin kaudeksi 2010–2011, jolloin pelasi joukkueessa 63 ottelua tehden niissä yhden maalin ja 18 pistettä. 14 pudotuspeliottelussa Graham pelasi yhden maalia ja yhteensä yhdeksän tehopistettä. Tulokaskautensa päätteeksi hän tuli valituksi OHL:n ensimmäiseen tulokkaiden tähdistökentälliseen.
Toisella kaudellaan pelaamissaan 68 ottelussa Graham teki neljä maalia ja 41 tehopistettä. Hänen plus/miinus -saldonsa oli kauden päätteeksi +25. Graham pelasi 20 pudotuspeliottelua, kun IceDogs eteni finaaleihin, joissa kuitenkin hävisi mestaruuden London Knightsille. Graham teki pudotuspeleissä yhden maalin ja yhdeksän syöttöpistettä sekä keräsi 20 rangaistusminuuttia.
NHL-seura New York Islanders varasi Grahamin kuudennella kierroksella 155. pelaajana vuoden 2012 varaustilaisuudessa.
Kaudella 2012–2013 Graham pelasi 68 ottelua tehden neljä maalia sekä 35 syöttöpistettä eli yhteensä 39 tehopistettä. Viiden pudotuspeliottelun aikana hän sai tilastoihinsa kolme syöttöpistettä sekä istui kolme kahden minuutin rangaistusta.
Graham valittiin IceDogsin kapteeniksi kaudeksi 2013–2014. Hän pelasi alkukauden aikana joukkueen riveissä 24 ottelua ennen kuin hänet kaupattiin marraskuussa Saginaw Spiritiin. Spiritin 42 ottelussa Graham teki 37 tehopistettä. Yhteensä hän pelasi IceDogsin ja Spiritin riveissä 66 ottelua, joissa teki 11 maalia ja 43 syöttöpistettä eli yhteensä 54 tehopistettä. Lisäksi hänelle kertyi 43 rangaistusminuuttia. Viidessä pudotuspeliottelussa hän sai kolme syöttöpistettä sekä yhden kahden minuutin jäähyn.

Ammattilaisura

Spiritin tiputtua pudotuspeleistä OHL-kauden päätteeksi Graham siirtyi loppukaudeksi hänet varanneen New York Islandersin AHL-farmiseura Bridgeport Sound Tigersiin. Hän ehti pelata joukkueessa seitsemän ottelua tehden niissä yhden maalin ja kolme syöttöpistettä. Hän istui yhden kahden minuutin rangaistuksen.
Graham osallistui kautta 2014–2015 edeltäneelle Islandersin harjoitusleirille, mutta hänet lähetettiin aloittamaan kausi farmissa. Helmikuussa 2015 hänet lähetettiin ECHL:ään Florida Everbladesiin. Ensimmäisen ammattilaiskautensa aikana Graham pelasi 39 AHL-ottelua, joissa teki kolme maalia ja yhteensä 19 tehopistettä. Loppukauden aikana ECHL:ssä hän pelasi 23 ottelua. Niissä hän teki yhden maalin ja 13 syöttöpistettä. Lisäksi hän pelasi 12 pudotuspeliottelua, joissa teki kuusi tehopistettä.
Ennen kautta 2015–2016 Graham osallistui jälleen harjoitusleirille, josta hänet lähetettiin Sound Tigersiin aloittamaan kautta. Tammikuun lopulla hänet tiputettiin ECHL:ään Missouri Mavericksin joukkueeseen, josta hänet nostettiin helmikuussa takaisin AHL:n puolelle.
Lasse Wager

Lars Randmo "Lasse" Wager (15. helmikuuta 1896 Sundsvall, Ruotsi – 7. maaliskuuta 1986 Helsinki) oli suomenruotsalainen oopperalaulaja (basso), näyttelijä ja taidemaalari.
Lasse Wager oli alkujaan Ruotsissa syntynyt norjalaistaustainen ja toimi myös suomenruotsalaisissa teattereissa. Hän kuului Suomen Kansallisoopperan solistikuntaan. Hän opiskeli 1909–1913 Viipurin piirustuskoulussa ja sen jälkeen useita vuosia ulkomailla. Oopperadebyyttinsä hän teki Dijonissa.
Lasse Wagerin kolmen elokuvan mittainen elokuvaura alkoi suunnilleen samoihin aikoihin kuin hänen Leif-pojallaan. Viimeisen elokuvaroolinsa Lasse Wager teki vuonna 1960.
Wagerille myönnettiin Pro Finlandia -tunnustus vuonna 1953. Lasse Wagerin puoliso oli toimittaja Elsa Killengreen.
Islantilaiset

Islannista

Islantilaisilla on ollut myrskyisä menneisyys. Islannin saaren kehittyminen on ollut sen historian aikana hidasta johtuen saarta hallinneiden valtioiden vähäisestä kiinnostuksesta sitä kohtaan. Islantia ovat hallinneet 1200-luvun jälkeen vuoron perään Norja, Tanska-Norja ja Tanska. Näiden valtakautena Islannin kontaktit ulkomaailmaan olivat hyvin vähäiset.
Pieni Kattilajärvi (Jämsä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,9 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Jämsän Hassissa yksitoista kilometriä Jämsän keskustasta etelään. Lähin suuri järvi, Päijänne, sijaitsee muutaman kilometrin Pienestä Kattilajärvestä itään. Yhdystie 3291 (Kuhmoinen–Puukkoinen–Jämsä) kulkee Pienen Kattilajärven länsipuolitse ja valtatie 24 itäpuolitse. Pienen Kattilajärven lounaispuolella sijaitsee Iso Kattilajärvi. Joitakin kilometrejä edellisistä pohjoiseen sijaitsee Kattilajärvi. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Järven rantaviivan pituus on 700 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 140,9 metriä mpy. Siihen on johdettu oja Isosta Kattilajärvestä ja suo-oja idästä. Järvellä ei kartan mukaan ole laskuojaa.
Jarmo Papinniemi

Jarmo Juhani Papinniemi (8. tammikuuta 1968 Imatra – 2. lokakuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuuskriitikko ja kulttuuritoimittaja, koulutukseltaan filosofian maisteri (Helsingin yliopisto 1995). Papinniemi oli Parnasson päätoimittaja vuosina 2005–2012, sitä ennen Yleisradion TV-uutisten toimittaja ja kulttuuritoimittaja 1998–2005. Papinniemi toimi kirjallisuusarvostelijana vuodesta 1989 (muun muassa Etelä-Saimaa, Uusi Suomi, Demari).
Papinniemi toimitti vuonna 1999 yhdessä Seppo Puttosen kanssa Yleisradiolle sataosaisen kirjallisuussarjan Tuhat vuotta, sata kirjaa. Papinniemi ja Puttonen tekivät myös pienoisesseistä koostuvan kirjan Sata kirjaa (Atena, 2003). Yhdessä Kaisa Neimalan kanssa Papinniemi julkaisi kirjallisuutta esittelevät teokset Lukukirja: Kirja kirjoista (Otava, 2008) ja Aloittamisen taito (Avain, 2010). Vuonna 2011 ilmestyi Ilkka Kuusiston muistelmateos Sävelten siivilä, jonka Papinniemi kirjoitti yhdessä säveltäjä Kuusiston kanssa.
Papinniemi käsikirjoitti ja ohjasi pitkät televisiodokumentit Mikko Franck, matkalla (1998) ja Suuri suomalainen: Aleksis Kivi (2004).
Papinniemi osallistui muun muassa Finlandia-, Runeberg- ja Eino Leinon palkintojen lautakuntiin. Kesällä 2007, 2009 ja 2011 hän toimi Lahden kansainvälisen kirjailijakokouksen puheenjohtajana yhdessä kääntäjä, kirjailija Virpi Hämeen-Anttilan kanssa.
Jarmo Papinniemi oli naimisissa pianisti Tuula Hällströmin kanssa. Papinniemi kuoli lokakuussa 2012 sairauskohtaukseen.
Christopher Wallacen murha

Christopher Wallace, tunnettu paremmin nimillä Biggie Smalls ja The Notorious B.I.G.  joutui hyökkäyksen kohteeksi 9. maaliskuuta 1997 noin kello 00:47 paikallista aikaa. Tuntematon tekijä ampui Wallacea neljä kertaa, ja hän kuoli tuntia myöhemmin sairaalassa.

Tapahtumien kulku

Helmikuussa 1997 Wallace oli matkustanut Los Angelesiin, Kaliforniaan promotoimaan seuraavaa Life After Death -albumiaan ja kuvatakseen sen ensimmäisen singlen, Hypnotizen musiikkivideota. 5. maaliskuuta hän antoi San Franciscossa The Dog Houselle haastattelun, jossa kertoi palkanneensa henkivartijoita, sillä hän oli huolissaan turvallisuudestaan puolta vuotta aiemmin tapahtuneen Tupac Shakurin murhan, itä- ja länsirannikoiden räppäreiden suuren vihanpidon sekä saamansa suuren julkisuuden johdosta. 7. maaliskuuta hänelle buuattiin, kun hän luovutti Soul Train Music Awardsissa palkinnon Toni Braxtonille.
9. maaliskuuta kello 00:30 Wallace ajoi henkivartijoidensa kanssa kahdella Chevrolet Suburbanilla kohti hotelliaan. Hänen kanssaan samassa autossa olivat Damion "D-Roc" Butler, Junior M.A.F.I.A. -jäsen Lil' Cease ja kuski Gregory "G-Money" Young. Toisessa Suburbanissa oli Sean Combs kolmen henkivartijan kanssa. N. 00:45 Wallacen auton vierelle tuli tumma Chevrolet Impala SS. Impala SS:n kuljettaja ampui autoa kohti, ja Wallaceen osui neljä luotia. Wallace kuljetettiin nopeasti sairaalaan. Hän kuoli kello 01:15. Kuollessaan hän oli 24-vuotias. Joulukuussa 2012 julkaistusta ruumiinavausraportista selviää, että osumista vain yksi oli tappava.
Wallacen hautajaiset pidettiin 18. maaliskuuta 1997. Hautajaisiin osallistuivat mm. Lil' Kim, Lil' Cease, DJ Kool Herc, Run-D.M.C., Foxy Brown ja useita muita julkisuuden henkilöitä.