google/wiki40b huggingface dataset:
Douglas Hurd

Douglas Richard Hurd, Baron Hurd of Westwell, CH, CBE, PC (s. 8. maaliskuuta 1930) on brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko sekä kirjailija. Hän oli Margaret Thatcherin ja John Majorin hallituksissa Pohjois-Irlannin asioiden ministerinä 1984–1985, sisäministerinä 1985–1989 ja ulkoministerinä 1989–1995 ennen eläkkeelle jäämistään 1995.

Elämäkerta

Hurd on kotoisin Marlboroughista Wiltshirestä. Hänen isänsä paroni Anthony Hurd ja isoisänsä Sir Percy Hurd olivat molemmat parlamentin jäseniä. Hurd opiskeli Eton Collegessa ja Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa ja liittyi 1952 ulkoministeriön palvelukseen palvellen diplomaattina Kiinassa, Yhdysvalloissa ja Italiassa. Vuonna 1966 hän liittyi konservatiiviseen puolueeseen ja Edward Heathin sihteeriksi. Hänet valittiin parlamenttiin 1974, jossa oli vuoteen 1997 asti.
Hurd nimitettiin ulkoministeriöön vuoden 1979 konservatiivien vaalivoiton jälkeen. Vuoden 1983 vaalien jälkeen Thatcher siirsi hänet sisäministeriöön, jossa hän valmisteli vuoden 1985 Anglo-irlantilaista sopimusta. Hurd siirrettiin Thatcherin kauden lopulla hänelle uskollisena jälleen ulkoministeriöön ulkoministeriksi korvaamaan John Majoria, josta tuli Nigel Lawsonin eron jälkeen valtiovarainministeri. Hän tuki Thatcheriä haastaja Michael Heseltinea vastaan, mutta Thatcherin jäätyä puoluejohtajakilvasta syrjään Hurd liittyi siihen jääden kuitenkin kolmanneksi Majorin voittaessa. Hän jäi Majorin hallituksen ulkoministeriksi.
Hurdin ulkoministerikausi sattui kylmän sodan loppuun ja hän näki Neuvostoliiton hajoamisen sekä ensimmäisen Persianlahden sodan. Hän piti hyviä välejä George H. W. Bushin hallintoon ja korjasi suhteita Euroopan talousyhteisöön, joita Thatcherin viime vuosien euroskeptismi oli viilentänyt.
Jugoslavian sotien aikana Hurd oli eurooppalaisia vahvimmin bosniakkien avustamista vastaan, Yhdysvaltain Bill Clintonin linjaa vastaan. Pian eläkkeelle jäämisensä jälkeen hän matkusti brittiläisen NatWest-pankin tehtävissä tapaamaan Slobodan Miloševićia.
Hurd oli osallisena myös skandaalissa, joka koski Malesiaan lähelle Thaimaan rajaa brittiläisillä avustusvaroilla rakennettavaa Pergaun patohanketta. Samaan aikaan Malesia osti miljardilla punnalla brittiläisiä aseita. Marraskuussa 1994 korkein oikeus tuomitsi Hurdin myöntäneen laittomasti 234 miljoonaa puntaa avustuksia hankkeeseen, joka ei ollut taloudelliseksi tai humanitaariseksi hyödyksi Malesian kansalle. Hurd jätti hallituksen 1995 ja parlamentin 1997.
Vuonna 1997 Hurd sai arvonimen Baron Hurd of Westwell, of Westwell in the County of Oxfordshire, ja siten ylähuoneen jäsenyyden. Myöhemmin Hurd on toiminut muun muassa vuoden 1998 Booker-palkintolautakunnassa ja Canterburyn arkkipiispan roolia selvittävässä Hurdin komiteassa.
Hurd on kirjoittanut useita poliittisia trillereitä: The Arrow War (1967), Scotch on the Rocks (1971), Truth Game (1972), Vote To Kill (1975), An End To Promises (1979), Palace of Enchantments (1985 Stephen Lamportin kanssa), The Shape of Ice (1998), Truth Game (1999) ja Image in the Water (2001). Hän on laatimassa myös 1800-luvun pääministerin Sir Robert Peelin elämäkertaa.
Aulis Louko

Aulis Matias Louko (26. elokuuta 1936 Orismala, Isokyrö – 24. helmikuuta 1977 Palosaari, Vaasa) oli suomalainen Vaasassa asunut itseoppinut taidemaalari ja kuvanveistäjä.

Henkilöhistoria

Loukon vanhemmat olivat työmies Voitto Louko ja Lilja Hakamäki. Loukon isä kaatui talvisodassa 1939. Louko kävi Vaasan ammattikoulua 1950–1951 ja valmistui puusepäksi. Hän oli aluksi huonekalujen pintakäsittelijänä vaasalaisessa huonekaluliike Meriruohossa. Louko meni naimisiin 1956 ja vuonna 1961 hän muutti perheineen Orismalasta Vaasaan. Vuonna 1962 hän siirtyi Vaasan kaupungin palvelukseen remonttimaalariksi.  Louko teki itsemurhan ateljeessaan Wolffin huvilassa helmikuussa 1977.

Taiteellinen tuotanto

Louko aloitti taitelijanuransa puuveistosten tekijänä. Hänen töitään oli vuodesta 1969 lähtien säännöllisesti esillä Vaasan Taiteilijaseuran ja Pohjalaisen Taiteiljaliiton näyttelyissä. Louko siirtyi vapaaksi taiteilijaksi syksyllä 1973. Hän piti vuonna 1974 ensimmäiset yksityisnäyttelynsä Vaasan taidehallissa sekä Tampereella Galleria Saskiassa. Helmikuussa 1974 Louko vuokrasi yhdessä kahden muun vaasalaistaiteilijan Pentti Uusikylän ja Jorma Haaviston kanssa työtiloiksi Vaasan Palosaaressa sijainneen tyhjillään olleen Wolffin jugendhuvilan, joka oli aiemmin ollut Vaasan puuvillatehtaan johtajan asuntona. 
Loukon veistokset olivat tyyliltään täysin tai puolittain abstrakteja ja niissä oli usein puuhun yhdistetty metallia tai pleksiä. Hän siirtyi 1970-luvun alussa kuvanveiston parista maalausten tekemiseen. Loukon maalausten aiheet tulivat hänen omasta elinympäristöstään ja hän otti niissä kantaa yhteiskunnan epäkohtiin. Hän maalasi henkilöaiheita, kaupunkikuvia ja maisemia. Loukon maalaukset olivat tyyliltään realistisia, niissä oli aluksi vaikutteita naivismista ja myöhemmin niissä oli futurismista ja kubismista saatuja vaikutteita.
Jan Fridegård

Jan Fridegård (oik. Johan Fridolf Johansson, käytti nuoruudessaan nimeä Fride Johansson; 14. kesäkuuta 1897 – 8. syyskuuta 1968) oli ruotsalainen kirjailija. Fridegårdia pidetään yhtenä merkittävimmistä ruotsalaisista työläiskirjailijoista. Hänen yhteiskuntakriittiset teoksensa pohjautuvat paljolti omaelämäkerralliseen aineistoon.
Toivo Paloposki

Toivo Johannes Paloposki (3. huhtikuuta 1928 Terijoki – 24. tammikuuta 1991 Kirkkonummi) oli suomalainen arkistonhoitaja ja historioitsija. Paloposkesta tuli vuonna 1966 Suomen ja Skandinavian historian dosentti Helsingin yliopistoon, ja hän oli 1971–1974 vanhempi tutkija Suomen akatemiassa ynnä 1974–1987 valtionarkistonhoitaja.
Paloposki oli kiinnostunut Suomen 1700-luvun historiasta, ja tarkasteli tutkimuksissaan monia taloudellis-historiallisia kysymyksiä. Hän on myös kirjoittanut Suomen historian lähteet (1972), joka on merkittävä yleiskatsaus Suomen historian lähteisiin, sekä muutamia paikallishistoriikkeja.
Finnvox

Finnvox on Helsingin Pitäjänmäellä Arinatiellä sijaitseva, vuoden 1965 syksyllä valmistunut äänitysstudio. Sen perusti tukkukauppaan erikoistunut Lejos Oy. Yhtiö säilyi Finnvoxin omistajana 80-luvun lopulle saakka.
Finnvox oli valmistuessaan Suomen ensimmäinen levytyksiä varten rakennettu studio. Rakennus on alusta alkaen suunniteltu studiokäyttöön. Sen studiotila on rakennettu kelluvalle lattialle, jolloin tila on tehokkaasti äänieristetty. Alkuvaiheessa studiossa oli vain yksi studio ja nauhoituksiin käytettiin neliraitaista Studer -kelanauhuria.
Huomattava osa Suomen eturivin muusikoista ja yhtyeistä on joskus nauhoittanut studiossa. Aina 1990-luvulle asti studioiden yhteydessä toimi myös äänilevyjen kaiverrukseen tarkoitettu vinyylimasterointistudio sekä vinyylilevyjen puristamo. Nykyään Finnvoxissa on kahdeksan studiota, joista viisi on äänitys- ja miksauskäytössä ja kolme masterointi- ja editointikäytössä. 
Finnvoxia johti yrityksen perustamisesta 80-luvun lopulle Erkki Ertesuo. Finnvox -studioiden nykyinen toimitusjohtaja on Risto Hemmi, jonka ura alkoi Finnvoxin studioilla 70-luvulla.
Aleksandr Kadeikin

Pelaajaura

Kadeikin teki debyyttinsä MHL:ssä Atlanty Mytištšissä kaudella 2010–2011. Hän teki 19 pistettä 48 pelissä. Kaudella 2011–2012, toisena vuotenaan Atlantyssa Kadeikin teki 22 maalia ja 36 syöttöä 60 pelaamassaan ottelussa.
Ammatillisella tasolla Kadeikin debytoi kaudella 2012–2013 Atlantissa, jossa pelasi kaksi KHL-ottelua. Hän pelasi myös 26 peliä Atlantin juniorijoukkueessa. Näissä otteluissa hän teki 14 maalia ja 29 syöttöä.
Kauden 2013–2014 jälkeen Kadeikin oli Atlantin paras pistemies tehden 54 pelissä kahdeksan maalia ja 15 syöttöpistettä.
Kaudella 2014–2015 Kadeikin ehti saada yhden syöttöpisteen yhdeksässä Atlantissa pelaamassaan ottelussa ennen kuin hänet kaupattiin SKA Pietariin vaihdossa Anton Malyševiin 26. syyskuuta 2014.
Life Is Killing Me

Katsaus

Life Is Killing Me on ensimmäinen Type O Negative -albumi ilman soundscape-kappaleita, mutta se sisältää instrumentaalikappale ”Drunk in Parisin” ja erikoisversiolla löytyy bonusinstrumentaali "Out of the Fire", jota WWE-painija Kane käytti teemanaan. Kaksi kappaletta albumilla kertovat Peter Steelen vanhemmista. ”Todd’s Ship Gods (Above All Things)” kertoo hänen isästään ja ”Nettie” hänen äidistään. ”Angry Inch” -kappale on lainattu Broadway-musikaalista Hedwig and the Angry Inch.
Tällä albumilla yhtye on hylännyt osan vanhoista goottijuuristaan, ja kappaleet ovat keskimäärin hardcore-henkisiä rymistelykappaleita. Tosin albumilla on vielä muutama goottihenkinen kappale, muun muassa ”Anesthesia”.
Albumin kansissa on piilotettuna viesti ”Type O Negative is a non-prophet organization”. ”I Don’t Wanna Be Me” -kappaleen alku kuullaan samplena Grand Theft Auto IV -pelin Liberty Rock Radio -radiokanavalla.
Sitrakonihappo

Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa sitrakonihappo on väritöntä ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, etanoliin ja dietyylieetteriin sekä hieman kloroformiin. Sitrakonihappo on kaksiarvoinen heikko happo ja sen pKₐ-arvot ovat 2,2 ja 5,6. Kuumennettaessa sitrakonihaposta lohkeaa hyvin helposti maleiinihapon tavoin vettä ja muodostuu rengasrakenteinen sitrakonianhydridi.
Sitrakonihapon anhydridiä muodostuu kuumennettaessa voimakkaasti sitruunahappoa. Lisäksi muodostuu mesakonihappoa ja itakonianhydridiä. Sitrakonianhydridistä saadaan sitrakonihappoa hydrolyysin avulla. Sitrakonihappoa voidaan käyttää eräiden hartsien ja muovinpehmentimien valmistukseen.
Kyle Brodziak

Ura

Brodziak  pelasi viisi kautta WHL-sarjaa vuosina 1999–2004 tehden yhteensä 183 pistettä Moose Jaw Warriorsin paidassa. Juniorisarjasta hän nousi kaudella 2004–2005 AHL-liigaa pelaavaan Edmonton Road Runnersiin.
Kauden 2005–2006 Brodziak aloitti AHL:n Iowa Chopsin riveissä, kunnes hänet nostettiin Edmonton Oilersin NHL-miehistöön. Hän ei kuitenkaan pelannut kuin 10 peliä pääsarjatasolla loukkaantumisen johdosta ja loppukaudeksi hän Brodziak palasi farmiseuraan.
Kaudeksi 2006–2007 Brodziak siirtyi Pittsburgh Penguinsin farmiseuraan Wilkes-Barre/Scranton Penguins, jossa hänen pelinsä parani. Brodziak nostettiin takaisin Edmonton Oilers miehistöön, jossa hän teki ensimmäisen NHL-maalin 17. marraskuuta 2007 Curtis Sanfordin selän taakse.
Heinäkuussa 2007 Oilers teki pelaajakaupan Minnesota Wildin kanssa, jossa he vaihtoivat Brodziakin Wildin 2009 varausnumeroon.
Heinäkuussa 2009 Brodziak solmi kolmivuotisen sopimuksen Minnesota Wildin kanssa. Helmikuussa 2012 he jatkoivat edellistä sopimusta kolmella vuodella.
Vuonna 2015 vapaana-agenttina Brodziak solmi vuoden sopimuksen St. Louis Blues kanssa. Syksyllä 2019 Brodziak joutui lopettamaan pelaajauransa ennen NHL-kauden alkua selkäongelman takia.
Kaj-Erik Gustafsson

Kaj-Erik Albert Gustafsson (s. 24. marraskuuta 1942 Loviisa) on suomalainen urkuri, joka on myös säveltänyt vokaali- ja urkumusiikkia. Hän opiskeli urkujensoittoa Sibelius-Akatemiassa opettajinaan Enzio Forsblom, Harald Andersen, Nils-Eric Fougstedt, Erik Tawaststjerna ja Bengt Johansson. Urkudiplomin hän suoritti 1969 ja piti ensikonsertin samana vuonna. Lisäksi hän täydensi improvisaatio-opintoja Gaston Litaizen ja Anders Bondemanin kursseilla. Director musices -arvonimen Gustafsson sai vuonna 1984.
Gustafsson toimi Helsingin Matteuksen seurakunnan ylimääräisenä kanttori-urkurina 1962–1966, Helsingin pohjoisen ruotsinkielisen seurakunnan urkurina 1966–1969 ja Helsingin eteläisen ruotsinkielisen seurakunnan urkurina 1969–1995. Hän toimi lisäksi Sibelius-Akatemian urkuimprovisoinnin lehtorina 1973–2006. Radion kamarikuoron laulajana Gustafsson oli 1962–1979 ja saman kuoron johtajana 1983–1984. Chorus Sanctae Ceciliae -kuoroa hän johti 1967–1975 ja Sällskapet svenska sångaren -kuoroa 1968–1976. Finlands svenska kyrkosångsförbundin taiteellisena johtajana hän toimi 1970–1975, Klemetti-Opiston kamarikuoron johtajana 1983–1989, Finlands svenska manssångarförbundin taiteellisena johtajana 1972–1978 ja Paraisten urkupäivien taiteellisena johtajana 1980–2001. Vuosina 1971–1988 hän toimi Klemetti-Opiston opettajana.
Gustafsson on konsertoinut urkurina ja kuoronjohtajana Suomen lisäksi Pohjoismaissa, Virossa, Belgiassa, Ranskassa, Italiassa, Japanissa ja Yhdysvalloissa. Hän on myös sovittanut levytettäviä kappaleita ja levyttänyt urkurina. Vuonna 2007 Gustafsson voitti turkulaisen Tritonuksen laulajat -kamarikuoron järjestämän sävellyskilpailun Kirsi Kunnaksen runoon Herra Pii Poo säveltämällään teoksellaan. Kilven Kuoron satavuotisjuhlaan vuonna 2013 Gustafsson sävelsi kaksi laulua, Minä haluaisin ja Onni, kerro minulle, Tommy Tabermannin runoihin. Samana vuonna Gustafsson sävelsi urkuteoksen Keravan kirkon 50-vuotisjuhlaan.
Gustafssonin ensimmäinen puoliso oli pianisti ja musiikinopettaja Marjukka Gustafsson (o.s. Hapuoja, 1942–1989). Heidän poikansa on sellisti Jan-Erik Gustafsson (s. 1970), jonka puoliso on pianisti Heini Kärkkäinen. Kaj-Erik Gustafssonin toinen puoliso vuodesta 1991 on pianisti Annikka Konttori-Gustafsson.
Terry Carkner

Ura

Carkner pelasi ennen ammattilaisuraansa kolmen kauden ajan, vuodesta 1983 vuoteen 1986, Peterborough Petesissä juniorisarja OHL:ssä. Vuonna 1985 hänet nimettiin sarjan toiseen ja vuonna 1986 ensimmäiseen tähdistökentälliseen, minkä lisäksi hänet palkittiin jälkimmäisenä vuonna sarjan parhaan puolustajan palkinnolla Max Kaminsky Trophylla (jakoi palkinnon Jeff Brownin kanssa). Hän sai NHL-varauksen, kun New York Rangers varasi hänet numerolla 14 varaustilaisuuden 1984 ensimmäisellä kierroksella.
Carkner edusti New York Rangersiä yhden kauden ajan, kauden 1986–1987, josta pelasi osan myös farmijoukkue New Haven Nighthawksissa AHL:ssä. Syyskuussa 1987 hän siirtyi Quebec Nordiquesiin pelaajakaupassa, jossa Nordiques sai hänen lisäkseen hyökkääjä Jeff Jacksonin, ja jossa Rangersiin siirtyivät hyökkääjä John Ogrodnick ja puolustaja David Shaw. Hän pelasi Nordiquesissa kauden 1987–1988. Heinäkuussa 1988 hän siirtyi Philadelphia Flyersiin pelaajakaupassa, jossa Nordiquesiin siirtyivät puolustaja Greg Smyth ja kolmannen kierroksen varausvuoro varaustilaisuudessa 1989.
Philadelphia Flyersissa hän pelasi viisi kautta. Carkner oli runkosarjakaudella 1988–1989 joukkueensa eniten pisteitä tehnyt puolustaja tehtyään 43 tehopistettä, 11 maalia ja 32 syöttöpistettä, 78:ssa ottelussa, enemmän kuin millään muulla kaudella. Viimeisellä Philadelphiassa pelaamallaan kaudella, kaudella 1992–1993, hän saavutti NHL-vuosiensa parhaan plus-miinus-lukeman, +18. Lokakuussa 1993, juuri ennen uuden kauden alkua, hän siirtyi Detroit Red Wingsiin vaihdossa puolustaja Yves Racineen ja neljännen kierroksen varausvuoroon varaustilaisuudessa 1994.
Carkner edusti Detroit Red Wingsiä kahden kauden ajan. Näistä jälkimmäisellä, kaudella 1994–1995, hän oli pelaamatta osan kautta sopimuserimielisyyksien vuoksi. Red Wings eteni vuonna 1995 Stanley Cupin voitosta pelattuihin loppuotteluihin, mutta Carkner ei pelannut tuona vuonna yhtään pudotuspeliottelua. Elokuussa 1995 hän teki vapaana pelaajana sopimuksen Florida Panthersin kanssa, jossa pelasi uransa neljä viimeistä kautta. Puolustavan puolustajan (stay-at-home defenceman) roolissa pelannut Carkner oli kaudella 1995–1996 osa Stanley Cup -loppuotteluihin edennyttä Panthersin joukkuetta. Hän pelasi vuoden 1996 pudotuspeleissä 22 ottelua ja antoi neljä maalisyöttöä.
Carkner pelasi 13 kautta kestäneellä, vuonna 1999 päättyneellä NHL-urallaan 858 runkosarja- ja 54 pudotuspeliottelua. Hän teki runkosarjassa 230 tehopistettä, 42 maalia ja 188 syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä kymmenen tehopistettä, maalin ja yhdeksän syöttöpistettä. Jäähyminuutteja hänelle kertyi runkosarjassa yhteensä 1 588 ja pudotuspeleissä 48. Kovaotteinen puolustaja sai korkeimmillaan 204 jäähyminuuttia yhden kauden aikana, mikä tapahtui kaudella 1990–1991.
Carkner edusti Kanadan jääkiekkomaajoukkuetta yksissä aikuisten arvokilpailuissa, maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1993. Hän pelasi myös yksissä nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa, vuonna 1986. Kanadan alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue sijoittui tuossa turnauksessa toiseksi.
Afterlife

Vastaanotto

Albumi sai hyvän vastaanoton. Imperiumin Samuli Keskitalo antoi albumille kahdeksan tähteä kymmenestä, ja luonnehti musiikkia maailmanluokkaiseksi. Hän piti kappaleantia pääosin erinomaisena muutamaa ohilyöntiä lukuun ottamatta, ja piti Afterlifea yhtyeen parhaana vuoden 2005 First Aid Kitin ohella. Niin ikään Kaaoszinen Terhi Skippari antoi albumille arvosanan 8/10, ja luonnehti soundeja kansainvälisiksi. Hänestä kaikki kappaleet ovat tarttuvia ja sisältävät lähes poikkeuksetta hyväntuulisia koukkuja, eikä musiikki huku valtavirtaan laulajan omintakeisen ulosannin ansiosta.
Inside the Mind of a Mongoloid

Vastaanotto

Lammaszinen Jouni Parkku sanoi kappaleiden saaneen lisää syvyyttä, ja EP:n itsessään olevan kenties yhtyeen paras julkaisu.
Ukkosenjohdatin

Ukkosenjohdatin on rakennusten suojana toimiva järjestelmä, jonka tehtävänä on johtaa salama maahan niin, että se ei aiheuta vahinkoa. Tavallinen ukkosenjohdatin on rakennusta ylemmäs kohoava metallinen piikki eli salamansieppain, johon on yhdistetty maahan johtavat kaapelit. Nämä on yhdistetty maassa olevaan rengasjohtoon ja tämä kauemmas tehtyyn maadoitukseen. 
Salama etsii lyhimmän reitin maahan ja iskee salamasieppaimeen, josta sähkövirta johtuu kaapeleita pitkin maahan. Näin sähkövirta ei pääse kulkemaan rakennuksen osien läpi eikä aiheuta esimerkiksi palovaaraa. Järjestelmä muodostaa niin sanotun Faradayn häkin, joka estää salamaa tunkeutumasta häkin sisäpuolelle. Rengasjohto torjuu lisäksi maan kautta tulevat, esimerkiksi puun juurien ohjaamat jännitteet. Koko rakennelma kytketään sähkömaadoitukseen.

Historia

Uuden ajan ensimmäiset ukkosenjohdattimet rakensi 1700-luvulla yhdysvaltalainen keksijä Benjamin Franklin. Ukkosenjohdattimien käytöstä on kuitenkin viitteitä jo antiikin ajalta, jolloin egyptiläisiin ja minolaisiin  temppeleihin rakennettiin metallisia mastoja, joiden tarkoituksena mahdollisesti oli vetää salamoita puoleensa.
Suomen ensimmäinen ukkosenjohdatin asennettiin Turun tuomiokirkkoon 1791.
Veli-Pekka Alare

Veli-Pekka Alare (1946 Iisalmi – 1981) oli suomalainen sarjakuva- ja pilapiirtäjä. 35-vuotiaana kuollut Alare oli 1970-luvun lopulla Suomen lupaavimpiin kuulunut sarjakuvantekijä.
Alare tunnetaan parhaiten muinaiseen Suomeen sijoittuneesta sarjakuvastaan Pekko (1972–1979), joka oli satiiria silloin eletystä nykyhetkestä. Pekko syntyi alun perin Amos Andersonin taidemuseon sarjakuvanäyttelyyn 1971, ja sitä julkaisi Hymy-lehti. Suosikissa 1975–1979 ilmestynyt ja vuonna 2005 kirjaksi koottu, Jyrki Paavolan käsikirjoittama Kutri-Helena on popmusiikin maailmaan sijoittuva hupailu. Päähahmo on viaton fanityttö, joka tapaa silloisia tähtiä.
Alare opiskeli Tampereen yliopistossa. Hänen pilakuviaan julkaistiin muun muassa Aamulehdessä ja kaupunkilehti Tamperelaisessa.
Vuonna 1979 Alarelle myönnettiin Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinto.
Einari Vuori

Einari Vuori (15. syyskuuta 1921 Hollola – 20. tammikuuta 2010 Lahti) oli suomalainen palomies ja kirjailija. Hän käytti kirjailijanimeä Mauri Vuori ja kirjoitti myös pakinoita nimimerkillä Matias.
Lahden Möysänmäestä kotoisin ollut Vuori kävi kansakoulun ja opiskeli myöhemmin kirjoittamista työväenopiston kursseilla. Hän työskenteli sahalla viilaajana ja palomiehenä vuosina 1946–1976.
Vuori kirjoitti pakinoita Salpaus-Häme-lehteen 1969–1971 nimimerkillä Matias. Hän kirjoitti myös teatteriarvosteluja Kansan Uutisiin ja hän oli Lahden teatterilautakunnan jäsenenä yli 30 vuotta.
Vuori palkittiin Työväenopistojen liiton kirjoituskilpailussa ja hänelle myönnettiin 1985 Kalevala-juhlavuosi-mitali sekä Valkoisen ruusun mitali.
Salif Keïta

Salif Keïta (s. 25. elokuuta 1949 Djoliba, Mali) on kansainvälisesti tunnettu afropop-laulaja ja lauluntekijä. Hän on albiino ja sanoo olevansa Malin valtakunnan perustajan Sundiata Keïtan jälkeläinen.
”Afrikan kultaiseksi ääneksi” kutsutun Keïtan lauluääntä on kuvattu korkeaksi ja surusävytteiseksi. Musiikin on sanottu muistuttavan nigerialaisen Fela Kutin tyyliä, mitä Keïta piti Suomen-vierailunsa yhteydessä 1991 ymmärrettävänä, koska Nigerian kulttuuri on paljolti peräisin Malista. Alueen perinnesoitinten koran ja balafonin sijasta Keïta käyttää länsimaisia soittimia, kuten syntetisaattoreita. Helsingin Sanomien Harri Uusitorppa kirjoitti artistin kahden ensimmäisen albumin perusteella vuonna 1989, ettei mikään afrikkalainen populaarimusiikki ennen Keïtaa ole hänestä kuulostanut yhtä modernilta ja työstetyltä.
Itä-Yhdysvallat

Itä-Yhdysvallat (engl. Eastern United States) on alue Yhdysvalloissa, johon perinteisesti lasketaan Mississippijoen itäpuoliset alueet.
Vuonna 2011 Itä-Yhdysvalloilla oli 179 948 346 asukasta, joka on noin 58,28 prosenttia koko maan asukasluvusta.
Renessanssifilosofia

Historia

Renessanssi alkoi kehittyä Italiassa hitaasti 1300-luvun kuluessa ja levisi sittemmin koko Eurooppaan. Nykyään renessanssin katsotaan alkaneen suunnilleen vuonna 1450. Keskeisinä hahmoina on nähty Dante Alighieri, Francesco Petrarca ja Giovanni Boccaccio, vaikkakin he elivät paljon aiemmin.
Renessanssin syntyyn vaikuttivat muun muassa Itä-Rooman romahdus ja siitä seurannut idän oppineiden ja sivistyksen pakolaisvirta läntiseen Eurooppaan, kaupankäynnin lisääntyminen Kiinan ja Intian kanssa, 1500-luvun alussa syntynyt uskonpuhdistus ja sitä seurannut katolisen kirkon hengellisen yksinvallan päättyminen läntisessä Euroopassa, kaupunkien nousu, opiskelun lisääntyminen sekä kirjapainotaidon keksiminen ja sen mahdollistama tiedon levittämisen helpottuminen.
Renessanssin ajattelu oli hyvin monitahoista, mutta sitä luonnehtii humanismin synty ja antiikin filosofian ja muun kulttuurin uudelleen löytäminen. Taiteessa renessanssi halusi palata naturalismiin tyyliin sijasta. Filosofiassa matematiikka palautettiin läheiseen yhteyteen muiden filosofian osa-alueiden kanssa. Kreikka palasi 1300-luvulla takaisin opetettujen kielten joukkoon Italiassa.
Filosofiassa platonismi heräsi uudelleen uusplatonistisessa muodossa, mutta yhtä lailla 1500-lukua voidaan pitää aristotelismin suurimpana vuosisatana. Myös hellenistisen ajan filosofiset koulukunnat stoalaisuus, epikurolaisuus ja skeptisyys saivat uudelleen kannattajia. Muun muassa stoalaisuus heräsi uudelleen henkiin uusstoalaisuutena.
Yliopistojen rinnalle nousi renessanssin aikana muita instituutioita, joissa harrastettiin filosofiaa. Näitä olivat erilaiset akatemiat sekä kaupunkien hovit. Läheskään kaikki renessanssihumanistit eivät toimineetkaan enää yliopistojen piirissä. Muun muassa Erasmus Rotterdamilainen mahdollisti vapaan toimintansa pysyttäytymällä itsenäisenä ajattelijana. Renessanssin akatemioista tunnetuin on Cosimo de' Medicin vuonna 1462 Firenzeen perustama platonilainen Firenzen Akatemia, joka halusi toimia Platonin Akatemian perillisenä. Toinen merkittävä tieteen keskus oli Padovan yliopisto, joka oli puolestaan aristoteelinen.
Renessanssin päätepisteenä on usein pidetty Giordano Brunon polttamista harhaoppisena vuonna 1600. Uuden ajan filosofian katsotaan vastaavasti usein alkavan Francis Baconista.
Poliklinikka

Poliklinikka (lyhenne pkl) on yleensä sairaalan osastona toimiva jatkuvapäivysteinen sairaanhoitoyksikkö, joka tutkii ja hoitaa potilaita, joiden ei tarvitse olla sairaanhoidossa yön yli. Terveydenhoidon kentässä poliklinikat ovat osa avohoitoa. Poliklinikalla voi toimia eritasoista terveydenhuollon henkilökuntaa, kuten lääkäreitä, sairaanhoitajia, lähi-/perushoitajia ja toimistohenkilökuntaa.
Friedl Kjellberg

Friedl Kjellberg (oik. Elfriede Amalie Adolfine Holzer-Kjellberg; 24. lokakuuta 1905 Leoben, Itävalta –  11. syyskuuta 1993 Porvoo) oli itävaltalaissyntyinen, sisarensa houkuttelemana 1919 Suomeen muuttanut keraamikko. Hänet muistetaan erityisesti riisiposliinin kehittäjänä, mutta sen ohella hänellä oli muuta monipuolista tuotantoa.
Kjellberg opiskeli ja valmistui keraamikoksi Itävallan Grazissa taideteollisuuskoulussa. Hän meni keraamikoksi Arabialle 1924. Avioiduttuaan 1932 Arabian insinöörin Erik Kjellbergin kanssa hän alkoi saada hyväksyntää ammatillisissa piireissä, ja 1940-luvulla hänen tuotantonsa alkoi kehittyä perinteisestä koristeellisesta yksilölliseksi. Hän oli Arabialla vuoteen 1971 ja kaksi vuotta taideosaston johtajana. Ensimmäisen yksityisnäyttelynsä hän piti Helsingissä 1953.