google/wiki40b huggingface dataset:
Gonio

Gonion linnoitus (georg. გონიოს ციხე, Gonios tsikhe, aiemmin nimeltään Apsaros tai Apsaruntos) on roomalainen linnoitus Georgiassa, Adžariassa Mustanmeren rannalla kymmenisen kilometriä Batumin kaupungista etelään ja muutama kilometri Turkin rajalta pohjoiseen Tšorokhi-joen suulla.
Varhaisin maininta linnoituksesta on Plinius vanhemman kirjoituksissa ensimmäiseltä vuosisadalta. Toisella vuosisadalla se oli jo vahvasti linnoitettu Kolhkiin valtakunnan roomalaiskaupunki. Myöhemmin sitä hallitsi Bysantin valtakunta. Nimen "Gonio" mainitsee ensimmäisenä Mikael Panaretos 1300-luvulla. Goniossa oli myös lyhytikäinen genovalainen kauppasiirtokunta, ja vuonna 1547 se siirtyi osmanien haltuun. Se pysyi osmanien valtakunnan osana vuoteen 1878 saakka, jolloin koko Adžaria siirtyi San Stefanon rauhansopimuksessa Venäjän keisarikunnalle.
Linnoituksen muurit ovat yhteensä 900 metriä pitkät ja niissä on 18 tornia. Alun perin torneja oli yhteensä 22. Linnoituksen neljästä sisäänkäynnistä vain läntinen on nykyään käytössä. Linnoituksella oli tärkeä strateginen merkitys, sillä se suojeli Tšorokhin ja Atšaristsqalin laaksoja, jotka yhdistivät Georgian lounaisen sisämaa-alueen Mustanmeren rannikkoon. Linnoituksen historia liittyy tiiviisti Argonauttien myyttiin: legendan mukaan Kolkhiin kuningas Aietes hautasi poikansa Absyrtoksen juuri tänne. Iason leikkasi Absyrtoksen ruumiin kappaleiksi ja heitti palat mereen. Vanhimmat arkeologiset löydöt ovat 1700–1600-luvuilta ennen ajanlaskun alkua ja urbaania asutusta paikalla on ollut ainakin hellenistiseltä kaudelta alkaen. Goniossa toimi teatteri ja hippodromi ensimmäiseltä vuosisadalta 200-luvulle saakka. Linnoitusta on pidetty myös apostoli Mattiaan hautapaikkana.
Punakipuaja

Levinneisyys

Punakipuajaa tavataan Meksikon eteläosissa, Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan luoteisosissa. Sen kannaksi arvioidaan 50 000–499 999 yksilöä. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta sen ei uskota olevan vaarassa ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sahelinkerttu

Levinneisyys

Sahelinkertun levinneisyysalue on hyvin laaja ja sitä tavataan Sahelin alueella. Sen on kuvattu olevan paikallisesti yleinen, joskin harvinainen joillain alueilla. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Celia Franca

Celia Franca (oik. Celia Franks; 25. kesäkuuta 1921 Lontoo, Englanti – 19. helmikuuta 2007 Ottawa, Kanada) oli kanadalainen tanssija, koreografi, baletinjohtaja ja pedagogi. Hän kouluttautui Englannin Guildhall School of Musicissa ja Royal Academy of Dancingissa. Hän aloitti Englannissa uransa niin tanssijana kuin koreografinakin.
Vuonna 1951 Francasta tuli Kanadan kansallisbaletin perustava taiteellinen johtaja. Hän toimi baletin johdossa vuoteen 1974 saakka. Tämän jälkeen hän muutti Ottawaan ja istui kaksi peräkkäistä kautta Kanadan taideneuvoston johtokunnassa. Hän oli aktiivinen opettajana ja ajoittain luennoitsijana. Hän sai erinäisiä tunnustuksia, joiden joukossa ovat Kanadan ritarikunnan Companionin arvo (1985) ja Kenraalikuvernöörin esittävien taiteiden palkinto (1994). National Arts Centressä järjestettiin hänen 80-vuotispäivänsä kunniaksi vuonna 2001 erikoisgaala.
Humbersiden lentoasema

Historia

Asema on palvellut Royal Air Forcen Kirmingtonin tukikohtana, joka avattiin 2. maailmansodassa vuonna 1941. Tukikohtaa käytti Avro Lancaster -koneilla varustettu lentolaivue numero 166. Lentoasema hylättiin sodan jälkeen vuonna 1945, ja alue jäi vaille käyttöä vuoteen 1974 saakka. Tuolloin paikalliset päättäjät avasivat aseman uudelleen Kirmingtonin lentoaseman nimellä. Englannin paikallishallinnon uudistuksissa seutu sai Humbersiden nimen, jolloin lentoaseman nimeksi vaihdettiin Humbersiden lentoasema. Kiitotie 03/21 laajennettiin nykyisiin mittoihinsa vuonna 1992, jolloin laajemmilla konetyypeillä voitiin liikennöidä.
Kuopion Sanomat (1919–1921)

Kuopion Sanomat oli Kuopiossa vuosina 1919–1921 ilmestynyt sanomalehti.
Kaupungin edistyspuoluelaiset perustivat Kuopion Sanomat sen jälkeen kun Savosta oli tullut kokoomuksen äänenkannattaja. Sen rahoittaja oli liikemies Lauri Hallman ja päätoimittaja Torsten Kaukoranta. Kolmesti viikossa ilmestynyt lehti lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana.
Štšutšinsk

Štšutšinsk (kaz. Щучинск) on kaupunki Kazakstanin pohjoisosassa Akmolan alueella. Se on Štšutšinskin piirin keskus. Vuonna 1998 kaupungin asukasluku oli 47 900. Štšutšinsk on ollut kaupunki vuodesta 1939.
E.ON Ruhrgas

E.ON Ruhrgas AG on E.ON -konserniin kuuluva yritys. Se on Saksan suurin maakaasun jakeluyhtiö ja yksi Nord Stream -kaasuputkihankeen osakkaista. Ruhrgas on merkittävä kaasun jakeluyhtiö myös monessa muussa Euroopan maassa. Suomessa E.ON Ruhrgas omistaa 20 % Gasumin osakekannasta.
E.ON Ruhrgas vastaa muun muassa venäläisen Gazpromin toimittaman maakaasun maahantuonnista Saksaan sekä sen jakelusta.
E.ON Ruhrgasin sai maakaasunsa vuonna 2006 27 % Norjasta, 27 % Venäjältä, 19 % Hollannista, 16 % Saksasta, 9 % Isosta-Britanniasta ja 3 % Tanskasta.
Roy Buchanan

Roy Buchanan (23. syyskuuta 1939 Ozark, Arkansas, Yhdysvallat – 14. elokuuta 1988) oli yhdysvaltalainen kitaristi. Hän aloitti kitaransoiton yhdeksänvuotiaana saavuttaen vähitellen asiantuntijoiden keskuudessa maineen bluesin ”kitaristien kitaristina”. Buchanan kehitti persoonallisen, vahvasti Yhdysvaltain juurimusiikkityyleistä ammentavan soittotyylin. Erityisen merkillepantavaa on hänen kykynsä loihtia 1953-mallin Telecasteristaan mitä erilaisimpia ääniefektejä ilman minkään efektilaitteen apua.  
Buchanan kärsi alkoholi- ja huumeongelmista. Hän teki traagisesti itsemurhan pidätyssellissä.
Emälaiva

Emälaiva on erityiseen tukitoimintaan varustettu alus. Se tarkoitus on tukea jotakin erityistä toimintaa (esimerkiksi tutkimusta tai sukellusta) merellä liikkuvana tukikohtana.

Siviilikäytön emälaivat

Tunnetuimpia sukeltajien emälaivoja oli ranskalaisen valtamerentutkija Jacques-Yves Cousteaun M/S Calypso, joka rakennettiin toisen maailmansodan aikaisesta miinanraivaajasta. 
Suomessa sukelluskerhot ovat rakennuttaneet omia tukialuksia, jotka on toteutettu muuttamalla valmiita venemalleja sukeltajien tarpeiden mukaan.

Sotilaskäyttö

Sotilaskäyttössä emälaiva oli yleensä erityisesti varustettu kauppalaiva, joka varustettiin toimimaan kevyempien yksiköiden, etupäässä sukellusveneiden tai moottoritorpedoveneiden liikkuvana tukikohtana. 
Emälaivassa on asuintilat pienempien alusten miehistöille, lääkäri, leikkaussali, korjaamo ja muu tarvittava huoltovarustus. Suuremmissa emälaivoissa oli myös ammus- ja torpedovarastot sekä lastausnosturit näille. Sukeltajien ja sukellusveneiden emälaivoissa on yleensä myös painekammio sukeltajantaudin hoitoa varten; ensimmäinen sellainen asennettiin jo Suomen Joutseneen sotavuosina . 
Nykyajan laivastoissa emälaivoja on lähes ainoastaan sukeltajille. Vain vanha Sisu toimi nimellä Louhi viimeiset palveluaikansa ohjusveneiden emälaivana.
Suomalaisia emälaivoja olivat Suomen Joutsen, Louhi ja Sisu, jotka toimivat sukellusveneiden emälaivoina sekä torpedoveneiden emälaiva S/S Von Döbeln. Vuosina 1915 - 1917 Venäjän laivaston vesikone-emälaiva Orliza vietti pitkiä aikoja Suomen vesillä, varsinkin Helsingissä. Myös jotkut sotatoimien johdosta tilapäisesti käyttämättömiksi jääneet merenkulkuviranomaisten alukset, kuten majakkalaivat Helsinki ja Storbrotten, toimivat lyhyitä ajanjaksoja emälaivoina. 
Myöhemmin Suomessa niitä oli yksi eli laivaston sukeltajien emälaiva Mursu, joka oli muunnetltu versio Valas-luokan yhteysaluksesta. Aiemmin raivaajasukeltajien emälaivana toimi Öljyntorjunta-alus Hylje.
Koko-teatteri

KokoTeatteri on vuonna 1997 perustettu vapaan kentän ammattiteatteri sekä Jazz Clubi, joita hallinnoi KokoTeatteri -yhdistys ry. Vuoden 2012 alusta KokoTeatterin toimitilat ovat olleet Hakaniemessa Svenska Gårdenissa. 
Teatterilla on kolme vakinaista työntekijää, 50 jäsentä ja sen produktioissa vierailee vuosittain 30–40 freelanceteatterilaista. Se on vuoden 2008 alkuun mennessä tuottanut yli 70 ensi-iltaa. Esitykset ovat teatteria ja tanssia, joissa yhdistellään monia taiteenlajeja. Teatteri saa valtion harkinnanvaraista tukea. Lisäksi sitä tukevat Valtion Tanssitaidetoimikunta ja Helsingin kaupungin kulttuuriasiainkeskus. Se järjestää nimellä Olohuone yleisölle avoimia tilaisuuksia, joissa on muun muassa taiteilijatapaamisia ja keskusteluja.
Teatteri on perustettu sen taiteellisen johtajan, tanssija-koreografi-näyttelijä Anna Veijalaisen aloitteesta. Ensimmäisen toimintavuoden ensimmäinen esitys oli tanssiteatteriteos Armon arpajaiset. Toiminta alkoi 1998 klubimuotoisena. Vuonna 2001 teatteri aloitti yhteistyön Q-teatterin Baltic Circle -festivaalin kanssa. Ylen TV1:n Valopilkku-ohjelma valitsi teatterin jo heti perustamisvuonna Vuoden Valopilkuksi. Sen toimitilat olivat vuodesta 2000 vuoden 2011 loppuun entisessä elokuvateatterissa Helsingin Kruununhaassa. Vuoden 2012 alussa yhdistys muutti Hakaniemeen uusiin tiloihin Svenska gårdeniin. Avajaisia vietettiin 3. helmikuuta 2012.
Teatterin kymmenvuotisjuhlanäytelmä oli virolaisen kirjailijan Andrus Kivirähkin kirjasta dramatisoitu Riihiukko.

Koko Jazz Club

Koko Jazz Club on basisti Timo Hirvosen ja rumpali Jussi Lehtosen luotsaama livejazz-klubi. 
Lavalla on käynyt Suomen merkittävimpiä jazz-kokoonpanoja ja -artisteja, kuten Severi Pyysalo, Marzi Nyman, Jukkis Uotila, Jussi Fredriksson, Kari Ikonen, Manu Dunkel, Pope Puolitaival ja Jussi Kannaste sekä kansainvälisiä artisteja kuten Tim Ries, Bernard Flowler, Jonathan Kreisberg, Billy Hart, Tim Hagans, Bob Moses ja Joey Calderazzo. 
Koko Jazz Club muutti Unioninkadulta Hämeentielle vuodenvaihteessa 2011–2012.
Yhteistyössä Koko Jazz Clubin pääyhteistyökumppanit ovat Sibelius-Akatemia ja Eastway. Keväällä 2012 oli yhteistyössä tehtyjä konsertteja niin Sibelius Akatemian, kuin Metropoliankin kanssa. Koko Jazz Clubille myönnettiin vuonna 2018 Suomi-palkinto tunnustuksena merkittävästä taiteellisesta toiminnasta.
Samawan taistelu

Tausta

Samawan kaupunki (joskus myös muodossa Samawah) sijaitsee noin 270 kilometriä Irakin pääkaupunki Bagdadista kaakkoon. Yhdysvallat oli hyökännyt Irakiin Irakin sodan yhteydessä vuonna 2003 ja maaliskuun loppupuolella Yhdysvaltojen 3. jalkaväkidivisioona eteni kohti Bagdadia Samawan lähistöllä. 22.–25. maaliskuuta joukot kohtasivat irakilaisten joukkojen tulitusta kaupungista. Yhdysvaltalaiset vastasivat ilmaiskuilla ja tykistön tulituksella, mutta 3. jalkaväkidivisioona sai käskyn ohittaa kaupunki Bagdadiin etenemiseksi. Vastarinnan puhdistaminen Samawassa annettiin 82. maahanlaskudivisioonan joukkojen tehtäväksi. Kaupungin puolustajat koostuivat Irakin tavallisen armeijan joukoista, tasavaltalaiskaartin joukoista, sekä Fedayeen Saddam-puolisotilaallisista joukoista.

Taistelu

Taistelut Samawan hallinnasta alkoivat 30. maaliskuuta. Eteneminen alkoi varhain aamulla. Aluksi etenevät joukot eivät kohdanneet lainkaan vastarintaa. Raskaat taistelut alkoivat kuitenkin joukkojen edettyä lähelle Samawan sementtitehtaan tiloja. Irakilaiset käyttivät käsiaseita ja sinkoja, johon yhdysvalaiset vastasivat iltapäivällä tehtaan varastorakennuksen tuhonneilla laivaston McDonnell Douglas F/A-18 Hornet-koneiden tekemillä ilmaiskuilla. Iskujen jälkeen paikallinen irakilainen vastarinta lakkasi joksikin aikaa yksittäisiä tulitaisteluja lukuun ottamatta. Tehtaan aluetta ei vielä tosin vallattu.
Samana päivänä, kun yhdysvaltalaiset etenivät Samawaan 325. jalkaväkirykmentin joukot valtasivat Eufratjoen ylittäneet sillat suojellakseen yhdysvaltalaisjoukkoja Irakin tasavaltalaiskaartin mahdollisilta selustahyökkäyksiltä. Yhdysvaltalaiset valtasivat viimein kaupungin sementtitehtaan alueen 2. huhtikuuta. Tukena heillä oli Lockheed AC-130-lentokoneita. Sementtitehtaan taistelujen jälkeen muut ydhysvaltalaisjoukot saattoivat edetä muaale kaupunkiin. 4. huhtikuuta he hyökkäsivät kaupungin Fedayeen Saddam-järjestön tukikohtaa vastaan. Yhdysvaltalaiset tekivät nopeita keskitettyjä hyökkäyksiä, joita seurtasi vetäytyminen. Tarkoituksena oli romahduttaa irakilaisten taistelutahto samalla, kun omilta tappioilta vältyttäisiin. Hyökkäyksiä tukivat edelleen ilmavoimien iskut irakilaisten asemia vastaan. Kaupungissa ilmaiskuissa tuhottiin esimerkiksi paikallinen Baath-puolueen rakennus, koulu ja jalkapallokenttä. Kaupunki oli lopulta kokonaan Yhdysvaltalaisjoukkojen käsissä yön laskeutuessa 4. huhtikuuta.

Seuraukset

Yhdysvaltojen tappiot taistelujen kuluessa olivat suhteellisen kevyet. Vain yksi yhdysvaltalaissotilas oli kaatunut. Hänen lisäkseen 6 oli haavoittunut. Kaupunkia puolustaneiden irakilaisjoukkojen tappioiksi on arvioitu vähintään 50 kaatunutta. Kaatuneiden lisäksi otettiin 23 sotavankia.
Albanialainen elokuva

Albanialainen elokuva sai alkunsa vuonna 1947, jolloin Albaniassa kuvattiin ensimmäiset uutiselokuvat. Vuonna 1952 Tiranaan perustettiin Neuvostoliiton tuella Shqipëria e Re (”Uusi Albania”) -elokuvastudio. Samoihin aikoihin maassa alettiin valmistaa dokumenttielokuvia. Sergei Jutkevitš ohjasi vuonna 1954 valmistuneen neuvostoliittolais-albanialaisen yhteistuotannon Veliki voin Albanii Skanderbeg (”Albanian suuri soturi Skanderbeg”). Suomessa elokuvaa esitettiin nimellä Kultainen haarniska. Ensimmäinen kokonaan albanialainen näytelmäelokuva oli Kristaq Dhamon ohjaama Tana vuonna 1958.
Albanian elokuvatuotanto kehittyi erityisesti vuosina 1975–1990, jolloin maassa tehtiin vuosittain keskimäärin 13 näytelmäelokuvaa. Vuonna 1980 Shqipëria e Re tuotti 40 dokumenttielokuvaa, 26 uutisfilmiä, 14 näytelmäelokuvaa ja 10 animaatiota. Tunnettuja ohjaajia olivat Dhimitër Anagnosti, Viktor Gjika, Piro Milkani ja Esat Musliu. Elokuvissa käynti oli hyvin suosittua. Vuonna 1970 Albaniassa oli 450 elokuvateatteria, joihin myytiin 20 miljoonaa lippua.
Kommunistivallan aikana albanialaisten elokuvien sisältö oli voimakkaan propagandistinen. Niiden keskeisiä aiheita olivat toisen maailmansodan aikainen vastarintaliike sekä sosialistisen yhteiskunnan rakentamiseen liittyvät moraalikysymykset. Nykyperspektiivistä katsoen filmien taiteellinen taso oli usein kyseenalainen, mutta olosuhteet huomioon ottaen maan elokuvateollisuus ylsi merkittäviin saavutuksiin.
Elokuvien tuotanto lakkasi kommunistisen järjestelmän romahdettua 1990-luvun alussa. Uusia elokuvia alettiin valmistaa vasta vuosikymmenen lopulla. Samalla maahan avattiin ensimmäiset nykyaikaiset elokuvateatterit ja Shqipëria e Re nimettiin Kansalliseksi elokuvakeskukseksi (Qendra Kombëtare e Kinematografisë). Tunnettuja albanialaisia nykyohjaajia ovat Gjergj Xhuvani, Albert Minga ja Fatmir Koçi.
Organotelluuriyhdisteet

Organotelluuriyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, joissa on kovalenttinen sidos telluurin ja hiilen välillä.

Ominaisuudet

Organotelluuriyhdisteet avat analogisia monien rikin orgaanisten yhdisteiden ja organoseleeniyhdisteiden kanssa. Merkittäviä organotelluuriyhdisteitä ovat tellurolit ja telluridit. Alifaattisten organotelluuriyhdisteiden lisäksi tunnetaan myös heterosyklisiä telluurin yhdisteitä. Organotelluuriyhdisteet ovat hyvin reaktiivisia ja reaktiivisempia kuin analogiset rikki- tai seleeniyhdisteet. Ne myös hapettuvat hyvin helposti ilman hapen vaikutuksesta jo huoneenlämpötilassa. Esimerkiksi orgaanisiin seleeniyhdisteisiin verrattuna organotelluuriyhdisteiden suurempi reaktiivisuus johtuu heikommasta sidoksesta telluurin ja hiilen välillä.
Telluroleja ja tellurideja voidaan valmistaa alkoholi- tai sulfidihyöryjen ja alumiinitelluridin välisellä reaktiolla. Tellurideja voidaan myös helposti valmistaa organolitumyhdisteen ja telluurin tai telluuritetrakloridin välisellä reaktiolla tai antamalla natriumtelluridin reagoida alkyylihalogenidien kanssa. 
Organotelluuriyhdisteitä voidaan käyttää orgaanisessa synteesissä. Niitä voidaan hyödyntää muun muassa valmistamalla alkeeneja dibromialkaaneista stereospesifisesti,  hapen poistoon epoksideista, jolloin muodostuu alkeeneja, selektiivisinä pelkistiminä ja katalyytteinä. Lisäksi organotelluuriyhdisteitä voidaan käyttää organolitiumyhdisteiden valmistukseen. Puolijohdeteollisuudessa helposti haihtuvia organotelluuriyhdisteitä voidaan käyttää kaasufaasiepitaksiassa puolijohteiden valmistamiseen.
Naturalismi (ontologia)

Naturalismi (lat. natura, luonto) tarkoittaa käsitystä, jonka mukaan luonto on kaikenkäsittävä eikä sen ulkopuolella ole mitään. 
Naturalismin muotoja ovat muun muassa fysikalismi, jonka alalajeja ovat reduktiivinen ja eliminatiivinen materialismi.
Ihmistutkimuksessa naturalismin erästä äärimuotoa edustaa mekanistinen materialismi, jonka mukaan maailma on kone, jota hallitsevat kaiken tapahtumisen ennalta määräävät luonnonlait eli deterministiset luonnonlait. Todellisuus muodostuu vetovoimien ja voimakenttien hallitsemista aineellisista hiukkasista ja järjestelmistä. Näin ollen myös ihminen ja inhimillinen ajattelu ovat pelkkää ainetta ja energiaa. Tämä ajattelu johtaa johtopäätökseen, jonka mukaan ihmisellä ei ole vapaaksi tahdoksi luonnehdittavaa kykyä eikä ihmisillä siten ole myöskään omia valintoja eikä moraalista vastuuta.
Seemiläiset kielet

Seemiläiset kielet on afroaasialaiseen kielikuntaan kuuluva kieliryhmä. Seemiläisiä kieliä puhuu yli 250 miljoonaa ihmistä Lähi-idässä ja Pohjois- sekä Itä-Afrikassa. Maantieteellisesti seemiläiset kielet ovat afroaasialaisen kielikunnan koillinen ryhmä ja ainoa, jonka kieliä puhutaan Aasiassa. Ryhmän laajimmin puhuttu kieli nykyisin on arabia. Seuraavaksi eniten puhujia on amharalla, heprealla ja tigrinjalla. Maailmain kielistä seemiläiset kielet olivat ensimmäisten joukossa joita alettiin kirjoittaa – akkadia jo kolmannen vuosituhannen puolivälissä eaa.. Kieliryhmän nimi juontuu Nooan pojasta Seemistä.

Kielioppi

Seemiläisiä kieliä yhdistää se, että eri sanat koostuvat kolmesta juurikonsonantista. Vokaalit ja erilaiset liitteet muodostavat juuren kanssa eri sanoja. Usein juuret ovat samoja eri kielten välillä.
Papin päiväkirja

Tuotanto ja vastaanotto

Bresson otti Georges Bernanosin romaaniin Maalaispapin päiväkirja pohjautuvan projektin, kun kaksi muuta yritystä tuottaa elokuva romaanista oli hylätty vuonna 1947. Bernanos ei ollut hyväksynyt Jean Aurenchen ja Pierre Bostin eikä Père Brückbergerin kirjoittamaa hahmotelmaa. Bernanos kuoli 1948, minkä jälkeen tuottaja Pierre Gérin pyysi Bressonia tekemään romaanista elokuvan. Gérin kuitenkin hylkäsi Bressonin käsikirjoituksen. Bresson piti oikeudet romaaniin ja viimeisteli käsikirjoituksen. Hän vetosi Bernanosin kirjallisten asioiden asiainhoitajaan Albert Béguiniin, joka oli myös vaikutusvaltainen Esprit-lehden toimittaja. Béguin hyväksyi käsikirjoituksen ja etsi elokuvalle tuottajan, hiljattain perustetun kansallisen tuotantotoimiston Union Générale Cinématographiquen.
Bresson valitsi usiden hakijoiden joukosta pääosan esittäjäksi sveitsiläisen Claude Laydun. Bresson ja Laydu tapasivat joka sunnuntai runsaan vuoden ajan keskutellakseen roolista. Laydu asui myös hetken luostarissa tottuakseen papin vaatetukseen ja tapoihin. Elokuva kuvattiin pienessä kylässä Pas-de-Calais'ssa, ja Bresson käytti lähes jokaisessa roolissa amatöörinäyttelijöitä.
Papin päiväkirja sai ensi-iltansa vuonna 1951. Ranskan lehdistö kirjoitti laajasti elokuvan tuotannosta ja ensi-illasta ja markkinoi sitä erityisesti uudelle katsojakunnalle: intellektuelleille ja uskonnollisille. Papin päiväkirja menestyi hyvin elokuvateattereissa, ja kriitikot pitivät siitä. Elokuva palkittiin Ranskassa Louis Delluc -palkinnolla, ja se sai palkintoja myös Venetsian elokuvajuhlilla. Yhdysvalloissa se sai ensi-iltansa hieman myöhemmin, ja National Board of Review valitsi sen vuoden 1954 parhaimpien ulkomaalaisten elokuvien joukkoon.

Merkitys

Papin päiväkirjan merkitys Bressonin omassa tuotannossa on suuri. Hän sovelsi siinä ensimmäistä kertaa monia tuotannolleen tyypillisiä elementtejä, kuten "malleiksi" (modèle) kutsumiensa amatöörinäyttelijöiden käyttämistä ammattilaisten sijasta. Mallit eivät Bressonin elokuvatyylissä näyttele eivätkä ilmaise mitään vaan lausuvat vain vuorosanansa. Myöhemmin Bresson on todennut mallien käyttämisen oman tyylinsä kulmakiveksi.
Elokuvan kuvaaja Léonce-Henri Burel vaikutti Bressonin tulevien elokuvien tyyliin. Burel oli kokenut kuvaaja, joka oli työskennellyt muun muassa Abel Gancen kanssa elokuvissa Minä syytän, Pyörä ja Napoléon. Burelin ehdottoman tekniikan avulla Bresson sai Papin päiväkirjaan kontrastin pieneksi. Bressonin myöhempi askeettinen tyyli saikin vaikutteita Burelin ideoista.
Papin päiväkirjan ansiosta Bresson sai maailmanlaajuista mainetta, ja Cahiers du cinéma -lehden toimittaja François Truffaut kutsui häntä sukupolvensa merkittävimpiin kuuluvaksi auteuriksi.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Papin päiväkirja oli mukana heistä kahdeksan listalla.
Mannerheim (elokuvahanke)

Vaikeudet

Helmikuussa 2009 julkaistiin tieto, että kuvausten valmistelu on keskeytetty, sillä tuotantoyhtiö Liberty Productionin tanskalainen emoyhtiö Nordisk Film on vetäytynyt elokuvan rahoituksesta. Helmikuun lopussa 2009 aloitettiin varainkeruu muun muassa myymällä 50 euron hintaisia numeroituja ennakkolippuja. Elokuvan rahoitus oli kesäkuussa 2009 edelleen auki. Elokuvaa oli tarkoitus ryhtyä kuvaamaan elokuussa 2009. Elokuussa 2009 Solar Filmsin nettisivujen mukaan kuvausten aloittamisajankohdasta ei ole tietoa. Syksyllä 2009 Renny Harlin oli sitoutunut Georgian sodasta kertovaan elokuvaan (Viiden päivän sota, engl. Five Days of August) jonka jälkeen Harlin oli taas vapaana. Markus Selinin mukaan kuvaukset olisi voitu käynnistää kahdeksan viikkoa rahoituksen järjestymisen jälkeen.
Verottaja haki joulukuussa 2009 Mannerheim-elokuvan tuotantoyhtiötä Liberty Productionia konkurssiin. Helmikuussa 2010 elokuvan sanottiin saaneen uuden rahoittajan Saksasta. Kuvausten oli määrä alkaa seuraavana syksynä. Hjallis Harkimo ja Ilari Sahamies tulivat Mannerheim-elokuvan rahoittajiksi heinäkuussa 2010. Elokuussa 2010 kuvaukset olivat edelleen jäissä rahan puutteen vuoksi, ja ainakin kolme nimekästä suomalaisnäyttelijää oli irtisanoutunut projektista. Elokuvantekijät eivät ole kertoneet asiasta julkisuuteen.
Harlin jättäytyi elokuvaprojektista pois toukokuussa 2011. Hän kertoi hylänneensä useita Hollywood-tarjouksia odottaessaan Mannerheim-elokuvan toteutumista. Tästä huolimatta Selin kertoi elokuvahankkeen olevan yhä vireillä. Harlinille maksettiin valmistumattomasta elokuvasta 700 000 euron palkkio.
Uudeksi ohjaajaksi valittiin Dome Karukoski. Ohjaaja Dome Karukoski ja käsikirjoittaja Mika Karttunen muokkasivat käsikirjoitusta, jotta elokuva voitaisiin tehdä pienemmällä budjetilla ilman venäläistä rahaa. Valtion sijoitusyhtiö Finnvera haki tuotantoyhtiön Liberty Productionsin konkurssiin lokakuussa 2013. Se tarkoitti, että elokuvan valmistelu olisi pitänyt aloittaa kokonaan alusta. Elokuvan tekoa varten perustetun Liberty Production -tuotantoyhtiön pesänselvityksen mukaan velkojen määrä nousee lähes seitsemään miljoonaan euroon. Konkurssi raukesi vuonna 2019 yhtiön varojen puutteeseen.
Qatar Motor Show

Qatar Motor Show on vuosittainen kansainvälinen autonäyttely, joka pidetään Dohassa, Qatarissa. Ensimmäisen kerran tapahtuma järjestettiin vuonna 2011, ja siellä vieraili 90 000 ihmistä. Vuonna 2012 siellä vieraili jo 120 000 kävijää Persianlahden alueelta. Näyttelyssä esitellään autovalmistajien uusia malleja, konseptiautoja, superautoja ja urheiluautoja. Näyttely sisältää myös ulkona tapahtuvaa motocrossia ja driftausta, sekä testiajoa. Sisäänpääsy on ilmaista, ja tapahtuman nettisivu on: http://qatarmotorshow.gov.qa/