google/wiki40b huggingface dataset:
Jussi Närvänen

Jussi Närvänen (käytti Saksassa peitenimeä Nehrman), (22. syyskuuta 1895 Muolaa – 16. marraskuuta 1934) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa pataljoonan komentajan apulaisenan Karjalan rintamalla.

Perhe ja koulutus

Närväsen vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Närvänen ja Anna Määttänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Fanny Hulda Aleksandra Teppo-Huttusen kanssa, josta hän erosi vuonna 1934. Hän kävi seitsemän luokkaa Käkisalmen vhteiskoulua ja erosi Terijoen yhteiskoulun kahdeksannelta luokalta yhtyäkseen jääkäriliikkeeseen. Hän suoritti taktiikan soveltaruiskurssin Suojeluskuutain päällystökoulussa vuonna 1926 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuosina 1927 – 1928 ja majurikurssin vuonna 1931.

Jääkäriaika

Närvänen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 11. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet kontemottiin 1. marraskuuta 1916 erikoistehtäviin Suomeen, mihin hän saapui marraskuun lopulla.
Suomessa hän sai määräyksen toimia Pohjoisen etapin eteläisellä osalla. Tällä retkellään hän osallistui Simossa Maaninkajärven kahakkaan 11. joulukuuta 1916. Kahakasta hän pääsi lievästi haavoittuneena pakenemaan ja ylitti Ruotsin rajan vaivalloisen matkansa jälkeen Ala-Vojakkalan kohdalla 15. joulukuuta 1916. Kahakassa saamiaan haavoja hän hoidatti Tukholmalaisessa sairaalassa. Takaisin Saksaan hän palasi 3. maaliskuuta 1917. Palatuaan hänet siirrettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 9. heinäkuuta 1917. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Kuninkaan veroviidennes

Kuninkaan veroviidennes (esp. El Quinto) oli Espanjan kuninkaan konkistadoreilta perimä vero.
El Quinto -vero mainitaan jo 1200-luvun puoliväliltä peräisin olevassa lakikokoelma Las Siete Partidassa. Vahvistaakseen vallitsevaa käytäntöä Espanjan katoliset hallitsijat, Ferdinand II ja Isabella I, antoivat vuonna 1504 määräyksen, jonka mukaan konkistadorien oli maksettava kaikesta, tavalla tai toisella haltuunsa saamastaan saaliista kyseinen vero. Määräyksessä mainittujen tuotteiden luettelo oli tuohon aikaan vielä verrattain suppea, mikä luultavimmin selittyy sillä, ettei saarten intiaaneilla juuri ollut vaihdettavaksi käyvää tai ryöstettäväksi kelpaavaa omaisuutta. Itse asiassa intiaaniväestöllä ei juuri ollut muuta omaisuutta kuin ruumiinsa ja sen avulla saatavissa oleva työpalvelu. Työpalvelun mahdollisuuden espanjalaiset ottivat tarkoin huomioon käydessään keskenään asiasta keskusteluja ja neuvotteluja, joita sitten sovelsivat käytännössä saarelaisiin.
Sjarhei Kisljak

Seurajoukkueura

Kisljak pelasi vuosina 2004–2010 valkovenäläisessä Dinamo Minskissä 138 ottelua, joissa teki 34 maalia. Vuodeksi 2011 hän siirtyi venäläiseen Rubin Kazaniin. Vuonna 2012 Kisljak kävi lainalla Krasnodarissa pelaten 11 ottelua.

Maajoukkueura

Kisljak on pelannut vuodesta 2009 alkaen Valko-Venäjän maajoukkueessa ja tehnyt neljä maalia.
Prinsessa Ruusunen

Prinsessa Ruusunen on vanha satuaihe, josta muun muassa Giambattista Basile, Charles Perrault ja Grimmin veljekset ovat kirjoittaneet toisistaan hieman eroavat muunnelmat.

Giambattista Basilen versio

Tarinan neito pistää itseään pellavasta irronneella tikulla, nukahtaen syvään uneen. Kuningas löytää neidon ja raiskaa hänet. Tämän seurauksena neito tulee raskaaksi ja synnyttää kaksoset. Toinen heistä imee tikun pois äitinsä sormesta, päättäen neidon syvän unen. Kuninkaan vaimo saa selville miehensä teon ja päättää surmata niin kaksoset kuin heidän äitinsäkin. Kuningas ehtii kuitenkin hätiin ja surmaa neidon sijaan kuningattaren. Kuningas ja neito elävät onnellisina elämänsä loppuun saakka.

Grimmin veljesten versio

Tarinan alussa Prinsessa Ruusunen syntyy ja hänelle järjestetään hienot ristiäiset. Haltiatarkummit antavat prinsessalle lahjoja. Kolmastoista haltiatar ilmoittaa juhlaväelle, että prinsessa kuolee pistettyään 16-vuotissyntymäpäivänään sormensa värttinän piikkiin. Syntymäpäivänään Ruusunen pistää sormensa värttinään, mutta vaipuukin vain uneen.
Prinssi kiipeää nukkuvan prinsessan torniin ja suutelee tätä. Prinsessa herää ja heille järjestetään häät.

Perrault'n versio

Grimmin veljesten versio sadusta päättyy Prinsessa Ruususen ja hänet herättäneen prinssin häihin, mutta Perrault'n satu jatkuu:
Mentyään naimisiin Prinsessa Ruusunen synnyttää kaksi lasta, ensin tyttären, joka saa nimen Aurora (= Aamurusko) ja vuotta myöhemmin pojan, joka saa nimen Päivä. (Toisin kuin Walt Disneyn samannimisessä elokuvassa, Aurora ei siis Perrault'lla ole Ruususen itsensä vaan hänen tyttärensä nimi.)
Vaikka prinssi on hyvä ja sankarillinen, käy kuitenkin ilmi, että hänen äidistään, kuningattaresta, on tullut paha syöjätär, jolla on voimakas halu syödä pikkulapsia. Siksi Auroran ja Päivän olemassaolo yritetään  salata häneltä. Se kuitenkin tulee ilmi, kun Aurora on nelivuotias ja Päivä kolmivuotias. Silloin paha kuningatar antaa palvelijalleen tehtäväksi teurastaa heidät, ensin Auroran ja viikkoa myöhemmin myös Päivän, ja antaa hänelle myös ohjeet siitä, millä tavalla heidät olisi valmistettava ruoaksi. Palvelija kuitenkin kieltäytyy tottelemasta kumpaakaan saamaansa julmaa käskyä, joten hän vie lapset turvaan piilopaikkaan ja teurastaa sen sijaan karitsan ja vuohen ja valmistaa ne kuningattarelle ruoaksi. Kuningatar luulee syöneensä lapsenlapsensa ja kiittää palvelijaa kehuen saaneensa maukkaat ateriat. 
Mutta myöhemmin hän pyytää palvelijaa teurastamaan itse Prinsessa Ruususenkin. Kun tämä suree lapsiaan luullen heitä kuolleiksi, hän olisi jopa suostunut siihen. Silloin palvelija kuitenkin tunnustaa myös pahalle kuningattarelle, mitä hän oli tehnyt. Kun kuningatar saa tietää tulleensa petetyksi, hän raivostuu ja käskee tuoda kuninkaanpalatsiin ruukun, joka on täynnä kyykäärmeitä ja muita vaarallisia pikkueläimiä. Siihen hän aikoo prinssin poissa ollessa heittää Prinsessa Ruususen molempine lapsineen sekä palvelijan. Kun prinssi kuitenkin palaa kotiin odotettua aikaisemmin, hän kysyy kauhuissaan, mitä on tekeillä. Pelästynyt kuningatar hyppääkin ruukkuun itse ja saa surmansa. Prinsessa lapsineen pelastuu.
Johann Wilde

Johann Wilde (s. Baijeri) oli baijerilainen viulunsoittaja ja muusikko 1700-luvulla, joka keksi neulaviulun ja antoi osaltaan alkusysäyksen harmonin ja harmonikan varhaisten esimuotojen kehittämiselle.

Ura

Wilden tiedetään olleen baijerilaissyntyinen. Hän keksi neulaviulun, lähteistä riippuen joko 1740 tai 1744.
Johann Wilde vaikutti Pietarissa vuodet 1741–1764 ja hän toimi tuona aikana pääasiassa orkesteriviulistina. Hän tuli tunnetuksi hankittuaan haltuunsa kiinalaiset suu-urut, joita soittamalla hän sai suurta suosiota kaupungin seurapiireissä. Christian Kratzensteinin kerrotaan kuulleen Wilden suu-urkujen soittoa Pietarissa. Kratzenstein viehättyi kuulemaansa vapaalehdykkäsoittimeen niin, että hän alkoi kehitellä omaa versiota eteenpäin, josta lähtenyt kehitys lopulta johti palkeella ja urkukoskettimistolla varustettuun Kirsnikin harmonicaan sekä Georg Voglerin kehittämään harmoninkaltaiseen soittimeen, organochordiumiin.
Taihō

Valmistus

Sen köli laskettiin 10. heinäkuuta 1941 ja alus laskettiin vesille 7. huhtikuuta 1943. Alus valmistui 7. maaliskuuta 1944.
Muista keisarillisen Japanin laivaston lentotukialuksista poiketen alus oli varustettu 75 millimetrin panssarikannella. Kaikissa muissa japanilaisissa tukialuksissa lentokansi oli painosyistä puinen. Kansi oli tarkoitettu kestämään 454 kilogramman pommin (1 000 paunan) suora osuma. Muu laivan panssarointi painoi kaikkiaan 8 940 tonnia.
Miehistöä Taihōlla palveli 1 751 henkeä. Huippunopeus oli 33,3 solmua. Toimintamatka oli 8 000 meripeninkulmaa 18 solmun nopeudella. Ulkomitat olivat: 260,60 metriä (pituus), 30 metriä (leveys) ja 9,6 metriä (syväys). Laivan uppouma oli 37 866 tonnia. Aluksen aseistuksena oli 12 kappaletta 100 millimetrin ja 71 kappaletta 25 millimetrin ilmatorjuntatykkejä. Lentokonetilat olivat 150 metriä pitkät ja ne sijaitsivat kahdessa kerroksessa.
21 hävittäjälentokoneen (Mitsubishi A6M Reisen, versio A6M5) ohella aluksella oli myös syöksypommittajia (Yokosuka D4Y ”Judy”) sekä torpedopommittajia (Nakajima B6N Tenzan ”Jill”). Aichi D3A ”Val” -syöksypommittajia oli kolme kappaletta. Yhteensä konevahvuus oli 65 lentokonetta.

Palvelus

Taihō upotettiin Filippiinienmeren taistelussa 19.-20. kesäkuuta 1944. Alus sai ainakin kaksi osumaa ennen uppoamistaan. Sen upotti Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Albacore(komentajakapteeni Blanchard). Eräs japanilainen lentäjä oli havainnut lähestyvän torpedon yrittäen syöksyä sen päälle, muttei onnistunut estämään osumaa. Taihō upposi kaasuuntuneen polttoaineen räjähtäessä sen rungon sisällä.
Os postorbitale

Os postorbitale on selkärankaisten kallon luu, joka sijaitsee silmäaukon takaosassa.
Sánchez Barcáiztegui (1926)

Palvelus

Alus oli 1934 ankkurissa Barcelonan satamassa, jolloin se oli Asturian kansannousun johtajan Manuel Azañan vankilana. Heinäkuun 1936 vallankaappauksen jälkeen aluksen päällikkö valitsi kansallismieliset, mutta miehistö pysyi uskollisena  toisen tasavallan hallitukselle vallaten aluksen.
Espanjan sisällissodan alussa alus osallistui Gibraltarin salmen sulkemiseen, millä estettiin kapinallisten joukkojen siirrot Marokosta Etelä-Espanjaan. Alus liitettiin tasavallan laivasto-osastoon, jonka johdossa oli taistelulaiva Jaime I. Osaston muut alukset olivat risteilijät Libertad ja Miguel Cervantes sekä hävittäjät Almirante Valdés, Almirante Antequera, Almirante Miranda, Alsedo, José Luis Díez, Lepanto, Lazaga ja kolme C-luokan sukellusvenettä. Osasto tunkeutui Cantabrianmerelle, jossa tasavallan armeijan osasto oli joutunut erilleen tasavaltalaisten hallinnoimista alueista. Pääosa laivastosta palasi operaation jälkeen Välimerelle.
Sánchez Barcáiztegui osallistui Cape Palosin taisteluun, missä alus yhdessä Almirante Antegueran ja Lepanton kanssa laukaisi neljä torpedoa kohti risteilijä Balearesia. Alus sai muiden osallistuneiden alusten kanssa palkkioksi Distinctivo de Madridin.
Alus vaurioitui pahoin 5. maaliskuuta 1939 viiden kansallismielisten Savoia-Marchetti SM.79 -koneen pommituksessa. Hyökkäyksessä vaurioituivat myös Alcalá Galiano ja Lazaga.
Sodan voittaneet kansallismieliset nostivat 1940 aluksen ja kunnostivat sen. Alus palautettiin palvelukseen, kunnes se poistettiin palveluksesta vuonna 1964. Alus romutettiin vuotta myöhemmin.
AAP-säätiö

AAP-säätiö (Apen Adoptie en Protectie eli Stichting AAP, AAP Foundation) on hollantilainen säätiö, joka on erikoistunut kädellisten ja muiden eksoottisten nisäkkäiden vastaanottopaikaksi. Se ottaa vastaan hylättyjä tai muuten eri tavoin suojaa tarvitsevia eläimiä, joille se pyrkii etsimään uuden paikan sopivista oloista.
Joan Fontaine

Lapsuus

Fontaine oli brittiläisten vanhempien kahdesta tyttärestä nuorempi. Hänen äitinsä oli näyttelijä ja taiteilijanimeltään Lilian Fontaine. Joanin isä taas toimi Japanissa asianajajana. Hänen vanhempi sisarensa on näyttelijä Olivia de Havilland (s. 1916), jonka kanssa hän oli katkerissa riidoissa vuosikymmeniä. Joanin ollessa kaksivuotias hänen vanhempansa erosivat. Joan ja Olivia muuttivat äitinsä kanssa Kaliforniaan Yhdysvaltoihin. Joan palasi isänsä luokse Japaniin 15-vuotiaana ja asui siellä kaksi vuotta.

Ura

Fontaine aloitti elokuvauransa samoihin aikoihin sisarensa kanssa vuonna 1935. Hänen uransa kuitenkin takkuili koko 1930-luvun. Vuonna 1940 hän näytteli naispääosan Alfred Hitchcockin elokuvassa Rebekka (Rebecca). Vuonna 1941 hän oli naispääosassa Hitchcockin elokuvassa Vaarallisia valheita (Suspicion), josta hän sai parhaan naispääosan Oscarin. Oscar-palkinto nosti Fontainen uran nousuun, ja hänestä tuli yksi 1940-luvun suurimmista tähdistä. 1950-luvulla hänen elokuvamenestyksensä alkoi kuitenkin hiipua. Silloin hän aloitti menestyksekkään teatteriuran ja sai loistavat arvostelut Broadway-näytelmästä Teetä ja sympatiaa (1954), jossa hänen vastanäyttelijänsä oli Anthony Perkins. Fontaine jatkoi uraansa 1960-luvulla teatteriproduktioissa. Sen jälkeen hän näytteli televisiossa. Vuonna 1979 häneltä ilmestyi muistelmat No Bed of Roses.
Ongelmalähtöinen oppiminen

Ongelmalähtöinen oppiminen tai ongelmaperustainen oppiminen, (engl. problem-based learning, PBL), on aktiivisen oppimisen menetelmä. Suomessa sitä käytetään jo varsin laajasti sekä yliopistoissa että ammattikorkeakouluissa
Ongelmaperustaisessa opiskelussa opiskelijat kirjojen ylenmääräisen lukemisen sijasta ratkovat esimerkiksi työelämässä vastaan tulevia käyttötapauksia. Näin luettua ja opiskeltua tietoa päästään soveltamaan käytännössä ja näin opiskelu voi olla mielekkäämpää. Ongelmaperustaista oppimista käytettäessä opiskelijat työskentelevät pienissä ryhmissä, ja itse opiskelu tapahtuu avoimia kysymyksiä asettamalla. Opettajan rooli on pienryhmätyöskentelyn eli tutoriaalin ajan toimia opiskelun ohjaajana eikä tarjota valmiita vastauksia. Ongelmaperustaisen oppimisen menetelmä on kehitetty tutkimalla ihmisen kognitiivisia ominaisuuksia. Menetelmässä hyödynnetään muun muassa yksilön olemassa olevan tiedon palauttamista, tiedon prosessointia ja järjestämistä semanttiseksi verkoksi. Ongelmalähtöinen opiskelu kehittää opiskelijan itseohjautuvuutta ja yleisiä työelämävalmiuksia. Koko prosessin ajan opiskelija joutuu myös arvioimaan omaa ja vertaisopiskelijoidensa työtä.
Suomessa ongelmaperustaista oppimista on tutkittu muun muassa ProBell-tutkimusryhmän parissa, ja valtaosa suomenkielisistä PBL-kirjoista on Tampere University Pressin julkaisemia. ProBell on vuonna 2000 perustettu tutkimusryhmä, joka on saanut rahoitusta Suomen Akatemialta. Vuonna 2007 tutkimusryhmän aloittamaa työtä jatkamaan perustettiin Ongelmaperustaisen oppimisen seura ProBell ry. Se on avoin kaikille ongelmaperustaisesta oppimisesta kiinnostuneille.

Ongelmalähtöisen mallin soveltaminen

Ongelmaperustainen oppiminen voidaan nähdä syklisenä mallina, jossa on useita vaiheita ja ennalta sovittu työnjako. Ryhmäistunnossa eli tutoriaalissa on 6-12 jäsentä. Ryhmän työskentelyä ohjaa tutoropettaja. Istuntoa varten valitaan puheenjohtaja, kirjuri ja havainnoija. Kirjuri toimii samoin kuin kokouksessa sihteeri. Havainnoija seuraa ryhmän ja sen jäsenten toimintaa sekä antaa lopuksi arvion kaikkien työskentelystä.
Ensin luodaan skenaario tutkittavasta ongelmasta eli yritetään tulkita ja ymmärtää lähtötilanne. Ensimmäisessä tutoristunnossa tuotetaan aivoriihessä mahdollisimman paljon ideoita ongelma-alueesta. Samansukuiset ideat jäsennellään ja ryhmitellään. Seuraavaksi valitaan ja muotoillaan ne ongelma-alueet, joita lähdetään tarkemmin tutkimaan. Sitten laaditaan oppimistavoitteet ja -tavat itsenäisen opiskelun vaiheeseen. Itsenäisen opiskelun aikana hankitaan taustatietoa sovitun työnjaon mukaisesti. Toisessa tuutoristunnossa hankittu tieto mallinnetaan ja käsitteellistetään. Näin syntyy uutta käyttöteoriaa, jota selvennetään ja verrataan alkutilanteeseen. Koko syklin aikana arvioidaan oppimisprosessia, ryhmäprosessia ja ongelmanratkaisua.
Hostel

Juoni

Kolme nuorta reppumatkaajaa, amerikkalaiset Paxton ja Josh sekä islantilainen Óli, tapaavat Amsterdamissa venäläisen Alexein, joka  kertoo heille Slovakian pääkaupungin Bratislavan lähellä sijaitsevasta kylpylästä, joka on täynnä kauniita naisia. Tarinan innoittamana kolmikko suuntaa hostelliin, joka osoittautuu ensikokemusten perusteella tarinansa veroiseksi. Myöhemmin hostellin asiakkaita alkaa kuitenkin kadota ja kylästä paljastuu kidutuskammioiden täyttämä rakennus, jonka asiakkaita ovat sadistisia fantasioitaan toteuttavat rikkaat länsimaalaiset.

Tuotanto

Vaikka elokuvan tapahtumat sijoittuvat Bratislavan lähellä sijaitsevaan kuvitteelliseen kylään, yhtäkään kohtausta ei ole kuvattu Slovakiassa. Todellisuudessa kuvauspaikkana toimivat Prahassa sijaitseva Barrandov Studios ja tšekkiläinen pikkukaupunki Český Krumlov.
Näyttelijä Jan Vlasák ei todellisuudessa osaa englantia. Hän opetteli vuorosanansa foneettisesti. Näyttelijä Eyþór Guðjónsson puhuu elokuvassa oikeasti islantia muutamassa kohtauksessa: Koputtaessaan hotellin oveen Amsterdamissa, hän huutaa ”Djöfulsins!”, joka tarkoittaa islanniksi sanatarkasti ”paholainen”, mutta vastaa suomen huudahdusta ”helvetti!” Elokuvassa kuultava sana ”snípur” tarkoittaa häpykieltä. Puhelinvastaajan viesti ”Hæ, þetta er Óli. Legðu inn skilaboð og ég hringi í þig” puolestaan tarkoittaa suomeksi ”Hei, tässä Óli. Jätä viesti niin soitan sinulle”.

Jatko-osat

Elokuvan jatko-osa, Hostel: Part II, sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 8. kesäkuuta 2007. Hostel: Part III julkaistiin 27. joulukuuta 2011.
Yushu (Qinghai)

Hallinnollinen jako

Aiemmin Yushu oli piirikunta, jonka hallintopaikka oli Gyêgun suurkunta. Vuonna 2013 Yushun piirikunnasta tuli piirikuntatason kaupungiksi. Sen jälkeen Gyêgun suurkunta lakkautettiin ja siitä tuli 4 alipiiriä.
Kuntatasolla Yushun kaupunki jaetaan neljään alipiiriin, kahteen suurkuntaan ja kuuteen maalaiskuntaan.
New Yorkin metropolialue

New Yorkin metropolialue (engl. New York metropolitan area) on 23 miljoonan asukkaan alue Yhdysvalloissa. Alue käsittää New Yorkin osavaltion eteläosan lisäksi New Jerseyn, Pennsylvanian ja Connecticutin osavaltion osia. Suurin kaupunki on New York City.
Anathon Aall

Anathon August Fredrik Aall (15. elokuuta 1867 Nyborg i Nesseby (nyk. Unjárga-Nesseby) – 9. tammikuuta 1943 Lunner, Oppland) oli norjalainen filosofi. Hän oli Kuninkaallisen Fredrikin yliopiston, nyk. Oslon yliopisto, professori 1908–1937. Aall tutki varsinkin filosofian historiaa mutta myöhemmin myös kokeellista psykologiaa ja tietoteoriaa. Hän edusti pluralistista maailmankatsomsuta. Teoksessa Filosofien i Norden (1919) hän luo katsauksen myös suomalaisen filosofian kehitykseen.
Rautjärvi (Padasjoki)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 122 hehtaaria eli 1,2 neliökilometriä ja se on 2,5 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä.Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 5,8 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0058 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 4,7 metriä ja suurin syvyys on 13,3 metriä. Järvellä on kartan mukaan 9 saarta. Sen rantaviivan pituus on 9,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Heinäjoen valuma-alueeseen (35.786) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 127,2 metriä mpy.
Hannu Lindroos

Hannu Lindroos (s. 28. heinäkuuta 1948 Helsinki) on suomalainen valokuvaaja. Hän on ensimmäinen Suomen Jääkiekkomuseon Suomen Jääkiekkoleijonaksi aateloima (158.) valokuvaaja.
Lindroos on kuvannut jääkiekkoa 17-vuotiaasta vuodesta 1965. Helsingin Sanomien valokuvaajana Lindroos toimi vuodet 1968–1978 ja Suomen Kuvalehdessä vuodesta 1978 lähtien.
Suomen pääsarjaa Lindroos on valokuvannut jo vuodesta 1965. Hän on ollut lähes aina paikalla, kun SM-liigassa on pelattu loppuotteluita. MM-kisoissa Lindroos kuvasi ensimmäisen kerran vuonna 1970. Olympialaisissa hän oli kameransa kanssa viidesti.
Ulderico Carpegna

Ulderico Carpegna (24. kesäkuuta 1595 – 24. tammikuuta 1679) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa ja kardinaali. Hän toimi Gubbion piispana vuosina 1630–1638 ja sitten Todin piispana vuoteen 1643. Hänet konsekroi piispaksi Luigi Caetani, jota avustivat Antonio Ricciulli ja Benedetto Landi. Hänestä tehtiin kardinaali 28. marraskuuta 1633.
Maria Goeppert-Mayer

Elämä

Maria Goeppert syntyi Saksan Kattowitzissä (nykyisin Puolan Katowice) 1906. Vuonna 1910 hänen isänsä sai lastenlääketieteen professuurin Göttingenistä, missä Maria kävi koulunsa ja asui naimisiinmenoonsa asti. Hän väitteli teoreettisesta fysiikasta Göttingenissä 1930. Hiukan aikaisemmin hän tapasi amerikkalaisen Joseph Edward Mayerin joka oli Göttingenissä stipediaattina. He menivät naimisiin ja muuttivat Yhdysvaltoihin 1930.
Lama-aikana professorin rouva ei saanut omaa työtä, mutta hänelle osoitettiin erilaisia avustavia puuhia. Vasta vuonna 1946 Chicagon yliopistossa hän sai koulutustaan ja taitojaan vastaavia töitä. Hänestä tuli pian fysiikan professori ydintutkimuksen laitoksella. Keskustelut Enrico Fermin kanssa olivat hedelmällisiä.
Vuonna 1948 Marie Goeppert-Mayer alkoi tutkia maagisia lukuja. Häneltä meni vuosi niiden selityksen löytämiseen ja toinen vuosi sen seurausten ymmärtämiseen. Hänestä oli rohkaisevaa, että  Jensen, Haxel ja Suess päätyivät samaan selitykseen riippumattomasti. Goeppert-Mayer tapasi Hans D. Jensenin, ja joitakin vuosia myöhemmin nämä kilpailijat eri puolilta Atlanttia päättivät julkaista yhteisen kirjan. Teos Elementary Theory of Nuclear Shell Structure ilmestyi vuonna 1955, ja vakiinnutti Goeppert-Mayerin aseman ydinfysiikan johtavana asiantuntijana. Hans D. Jensen sai Nobelin yhdessä Goeppert-Mayerin kanssa.

Tunnustuksia ja palkintoja

Goeppert-Mayer on ensimmäinen nainen joka sai Nobelin teoreettisesta fysiikasta. Hänet kutsuttiin Heidelbergin tiedeakatemian jäseneksi 1950 ja Yhdysvaltojen kansalliseen tiedeakatemiaan 1956. American Physical Society jakaa vuosittain hänen mukaansa nimetyn palkinnon huomattavalle naispuoliselle fyysikolle.
Succubus

Succubus oli keskiaikaisessa mytologiassa naispuolinen tai naisen hahmon ottanut demoni, joka vietteli unessa miehiä. Succubuksen uhriksi joutunut ei herännyt, mutta saattoi kokea aktin unessa. Succubusten uskottiin imevän miehistä joskus myös naisten energiaa uuvuttaen uhrinsa lopulta kokonaan raviten itseään.

Succubus populaarikulttuurissa

Succubukset ovat suosittu aihe myös nykyisessä populaarikulttuurissa. Esimerkiksi Dungeons & Dragons -roolipelimaailmassa succubukset ovat naispuolisia demoneja, joilla on lohikäärmemäiset siivet. Myös World of Warcraft -pelissä esiintyy succubuksia, jotka ovat yksi monista manaajavelhojen palvelijoista.
Succubus on Blood Ceremony Films -nimisen findie-elokuvaryhmän vuonna 2006 valmistunut elokuva. Tanskalaisyhtye Mew ja yhdysvaltalaisyhtye Massacre ovat tehneet laulun nimeltä ”Succubus”. Suomalainen black metal -yhtye Azazel on tehnyt kappaleen nimeltään ”Succubus seduce me”. M. A. Lovrettan luoman Lost Girl -sarjan päähenkilö on succubus.