Juutalaisten historia

Esihistoria

Tiedot juutalaisten eli, kuten heitä vanhimpina aikoina kutsuttiin, israelilaisten eli heprealaisten, esihistoriasta perustuvat pitkälti Raamattuun ja sen vanhimpana kirjana on yleisesti pidetty Jobista kertovaa Jobin kirjaa. 
Josephus aloittaa juutalaisten historian luomisesta teoksessaan Juutalaisten muinaisajat ja päättää teoksen Rooman valtakunnan keisari Domitianukseen. Raamatun ja Koraanin mukaan Jumala on korottanut juutalaiset yli kaikkien muiden kansojen tai ovat Jumalan omaisuuskansa.

Mooses

Raamatun mukaan Egyptissä syntynyt Mooses johti Israelin kansan pakoon Egyptistä heidän oltuaan siellä 430 vuotta. Tapahtumasta käytetään nimitystä exodus. Jumala auttoi israelilaisia muun muassa avaamalla aukon Punaiseen mereen, ja hukuttamalla egyptiläisten sotajoukon. Israelilaiset vaelsivat pitkään Siinain erämaassa kohti Israelia, luvattua maata. Tältä ajalta on Raamatun mukaan peräisin myös Mooseksen laki ja sen tärkein osa, kymmenen käskyä.
Raamatun ja Tooran lisäksi Koraanissa on myös kerrottu israelilaisten ahdingoista Egyptissä ja kuinka Jumala jakoi meren kahtia, josta israelilaiset pääsivät yli, mutta johon Faaraon sotajoukot tuhoutuivat yrittäessään seurata Israelin kansaa. Koraani myös kertoo Mooseksen olleen 40 päivää poissa kansansa keskuudesta rukoillen Jumalaa ja kansan silloin tehneen kultaisen vasikan palvottavakseen sekä mm. siitä kuinka Jumala ruokki juutalaisia erämaassa mannalla ja viiriäisillä.

Joosua ja tuomarit

Mooseksen seuraajan Joosuan aikaan israelilaiset alkoivat vallata Kanaanin maan kaupunkeja. Palestiinassa heprealaisilla oli jo Sikem, sopimuksin saatiin haltuun Gibeon ja Tirsa. Beetel, Laakish ja Hazor valloitettiin sotimalla. Toisaalla oli tappioita, pohjoinen Daanin heimo koetti turhaan vallata maata Jerusalemin länsipuolelta. 12 israelin heimoa liittyi yhteen Sikemissä, johon syntyi kuningas Abimelekin aikoihin israelilainen kaupunkivaltio. Ammonilaiset, moabilaiset ja midianilaiset hyökkäsivät maahan, ja heimot sotivat toisiaan vastaan. Epäjumalien palvonta levisi israelilaisten keskuudessa. Israelin keskuspaikkana oli Siilo, johon liitonarkki oli siirretty, ja josta käsin Samuel koetti yhdistää Israelia.
Pasuunoiden soitto mursi Jerikon muurit. Israelilaiset valtasivat tämän jälkeen monia kaupunkeja Kanaanin maasta. Kuitenkin esimerkiksi Jerusalem ja Geser jäivät pitkäksi aikaa valtaamatta israelilaisilta. 
Israelilaiset jakautuivat kahteentoista heimoon. Kanaanin maahan asettumisen jälkeen kansaa johtivat  tuomarit, joista kuuluisin oli Simson.

Kansan saapuminen Kanaanin maahan

Arkeologiset kaivaukset tukevat joiltakin osin Raamatun kertomuksia, mutta toisten löytöpaikkojen aineisto ei ole sopusoinnussa niiden kanssa. 
Keskipronssikauden alussa saapui uutta kansaa Kanaanin maahan. Hieman ennen vuotta 2000 eaa. alueelle tunkeutui
länsiseemiläisiä amorilaisia paimentolaisia, jotka asetuttuaan Israeliin muuttuivat puolipaimentolaisiksi. Juutalaisten isä Aabraham lienee saapunut Kanaanin maahan joskus 2100–1800 eaa. ja on saattanut olla amorilainen. Kaupungit kehittyivät näihin aikoihin nopeasti Israelissa, Syyriassa ja Palestiinassa. Hazorin kaupungista tuli alueen keskus.
Egyptiin tunkeutui vieraita seemiläisiä kansoja jo ennen ensimmäistä välikautta, ennen vuotta 2100 eaa. Egyptin vaikutusvalta kasvoi varsinkin eteläisen Kanaanin maan alueella keskivaltakunnan aikana.
Egyptiin toisen välikauden aikana tunkeutuneet hyksot saattoivat olla länsiseemiläisiä, ainakin osin Kanaanista, jopa israelilaisia. Hyksot viipyivät Egyptissä noin 1650–1440 eaa.
1440 eaa. Egyptin faarao Amenhotep II mainitsi kansan Habiru, jotka saattoivat tarkoittaa yleisesti vaeltavia paimentolaisia. Habirut saattoivat olla vaikkapa hurrilaisia, ei heprealaisia.
Noin 1400 eaa. egyptiläiset lähteet mainitsevat kansan Shasu, vaeltajat, Kuolleesta merestä etelään, ja paikan nimen Jhw, joka muistuttaa Raamatun Jumalan nimeä Jhwh.

Yhtenäinen kuningaskunta

Raamatun mukaan kansa oli pitkän aikaa jakautunut itsehallinnollisiin yhdyskuntiin, mutta 1020-luvulla eaa. valittiin kansalle yhteinen kuningas, Saul. Saulin seuraajan Daavidin kerrotaan yhdistäneen kansan ja luoneen kunnollisen valtion, jonka pääkaupunki oli Jerusalem. Naapurikansoista muun muassa filistealaiset, aramealaiset, ammonilaiset, moabilaiset ja edomilaiset alistettiin Israelin vasalleiksi.
Daavidin poika Salomo jatkoi isänsä viitoittamalla tiellä ja rakennutti Jerusalemin temppelin. Hänen aikanaan maasta muodostui merkittävä kansainvälisen kaupan solmukohta. Salomo rakennutti myös lukuisia linnoituksia, mutta ei kuitenkaan lähtenyt sotimaan vapaudestaan taistelevia kansoja vastaan.

Jakautunut valtakunta ja ensimmäisen temppelin kausi

Ensimmäisen temppelin eli Salomon temppelin kausi alkoi noin 1000 eaa. ja päättyi vuoteen 586 eaa.. Israelin kansa syntyi, kun joukko keskenään sukua olevia heimoja liittyi Kanaanin maassa yhteen ja muodosti liiton. Tämä tapahtui noin vuonna 1000 eaa..
Salomon rakennusinto rasitti kansaa korkeiden verojen vuoksi, ja hänen kuolemansa jälkeen 925 eaa. kuninkaaksi tullut Salomon poika Rehabeam kiristi verotusta entisestään. Sen seurauksena valtio jakaantuikin kahteen kuningaskuntaan: Israeliin, joka käsitti kymmenen pohjoista heimoa, ja Juudaan.
Moabilainen kuningas Mesha kertoo Meshan steelassa noin 800-luvulla eaa. moabilaisten onnistuneesta kapinasta Israelia vastaan. Se on merkittävimpiä todisteita Raamatun kertomusten kuninkaiden olemassaolosta.
Assyrialaisten vallattua Israelin vuonna 772 eaa. pakeni suuri osa juutalaisesta väestöstä Juudaan. Assyrialaiset alistivat myös Juudan vasallivaltiokseen. Vuonna 625 eaa. kuningas Joosian onnistui vapauttaa maansa, mutta vuonna 609 eaa. Juuda joutui puolestaan egyptiläisten valtaan. 
Vuonna 597 eaa. Babylonian kuningas Nebukadressar II ajoi egyptiläiset pois ja otti vastaan uskollisuudenvalan alistamaltaan Juudan kuninkaalta, joka kuitenkin pian liittoutui egyptiläisten kanssa. Babylonialaiset palasivat, hävittivät Jerusalemin vuonna 586 eaa. ja veivät kuningasperheen ja osan johtavista väestöryhmistä maanpakoon Babyloniaan. Karkotetut juutalaiset kokosivat yhteen uskonnollis-kulttuurisen kansanperinteensä, josta muodostui myöhemmin heprealainen Raamattu. Mooseksen kirjat saivat lopullisen muotonsa noin 450–400 eaa.

Toisen temppelin kausi

Kun vuonna 539 eaa. Persia kuningas Kyyroksen johdolla valloitti Babylonian, saivat sikäläiset juutalaiset palata maanpaosta ja rakennuttaa Jerusalemin temppelin uudestaan. Maanpaosta palanneiden ja Juudaan jääneiden kesken oli erimielisyyttä muun muassa temppelin rakentamisesta. On arvioitu, että lopulta juuri maanpakolaiset, jotka olivat korkeammalla sivistyksellisellä ja aineellisella tasolla kuin talonpoikaisväestöksi jäänyt paikallinen juutalaisväestö, pääsivät hallitsevaan asemaan, ja vähitellen tuon sivistyneistön tuoma aramea  syrjäytti heprean kielen kansan puhekielenä. Temppelin rakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 515 eaa., ja juutalainen yhteisö muodostui teokratiaksi, jossa sekä uskonnollisena että poliittisena johtajana toimi ylipappi. 400-luvulla eaa. Persiasta lähetettiin Raamatun mukaan ainakin kaksi juutalaista käskynhaltijaa Esra ja Nehemia. 
Aleksanteri Suuri valloitti 300-luvulla eaa. myös Palestiinan, ja hänen kuoltuaan valloitetut alueet jakaantuivat useaksi hellenistiseksi kuningaskunnaksi, joista kaksi piti vuorollaan Palestiinaa valtansa alla. Vuosien 323–198 eaa. ajan Palestiinan alue kuului Ptolemaiosten valtakuntaan, jonka hallinnollinen keskus sijaitsi Egyptissä. Sen jälkeen seleukidit valloittivat Palestiinan osaksi valtakuntaansa, jonka keskuspaikkana oli Antiokia ja Seleukeia. Hellenismin ja juutalaisuuden yhteentörmäys aiheutti voimakkaita ristiriitoja, ja tämä johti makkabealaisen eli hasmonilaisen pappissuvun johtamaan kapinaan. Osittain Rooman tuella 140-luvulla eaa. juutalaisvaltio Israel itsenäistyi, ja useita vuosikymmeniä seleukideja vastaan kestäneen taistelun seurauksena juutalaiset saivat lopulta poliittisen vallan koko Palestiinassa. Valtakunta oli yhtä suuri kuin Daavidin valtakunta aikoinaan. Kuitenkin Rooman valtakunta valloitti maan Pompeiuksen johdolla vuonna 63 eaa, ja myöhemmin roomalaiset nimittivät vasallikuninkaaksi Herodeksen. Vuonna 6 jaa. keisari Augustuksen hallituskaudella Juudeasta tuli Rooman provinssi.
Tällä aikakaudella juutalaiset olivat jakautuneet neljään suuntaukseen, jotka olivat farisealaiset, saddukeukset, essealaiset ja selootit. Keisari Neron hallituskaudella juutalaisten keskuudessa puhkesi seloottien johtama kapina, ensimmäinen juutalaissota. Kapinat kohdistuivat Rooman herruuteen ja veronkantoon. Eri juutalaisryhmien erilaisten näkökantojen vuoksi sekasorto alkoi saada sisällissodan piirteitä. Kapina johti vuonna 70 Jerusalemin sekä temppelin hävitykseen. Myöhemmät pienemmät levottomuudet muun muassa Kyproksella, Libyassa ja Mesopotamiassa roomalaiset kukistivat vaikeuksitta.

Mišnan ja Talmudin kausi

Jerusalemin tuhon seurauksena alkoi juutalaisten historian pitkä ajanjakso, diaspora (hajaannus). Juutalaisia vietiin orjiksi Roomaan, mutta suurin osa jäi kuitenkin Palestiinaan. Babyloniassa juutalaisten asema kuitenkin parani. Juudeasta tuli erityinen Rooman valtakunnan provinssi eikä se enää ollut Syyrian käskynhaltijan alainen. Jerusalemin temppelille aikaisemmin suoritettu temppelivero  maksettiin tästä lähtien Rooman Juppiterille fiscus iudaicus nimisenä.
Vuonna 130 keisari Hadrianus vieraili Jerusalemin raunioilla ja lupasi juutalaisille rakennuttaa kaupungin uudelleen, mutta juutalaiset tunsivat olonsa petetyksi, kun Hadrianus todellisuudessa suunnitteli pyhittävänsä uuden temppelin Juppiter-jumalalle ja aikoi sijoittaa Jerusalemiin roomalaisen sotilaslegioonan. Hadrianuksen kerrotaan myös kieltäneen juutalaisilta ympärileikkauksen. Temppelin jälleenrakennustyöt aloitettiin vuonna 131, kun Juudean kuvernööri Tineius Rufus oli määrännyt Jerusalemin paikalle perustettavaksi roomalaisen varuskuntakaupungin,  Aelia Capitolinan. 
Juutalaisen perimätiedon mukaan rabbi Akiba sai juutalaisten johdon vakuuttumaan, että oli aihetta ryhtyä kapinaan. Sitä johti Simon bar Kokhba ("Tähden poika"), jota hänen kannattajansa pitivät Messiaana perustuen  Neljännen Mooseksen kirjan kohtaan 24:17. Täten sai alkunsa toinen juutalaissota.
Roomalaiset kuitenkin lopulta kukistivat myös tämän kapinan. Jerusalem kukistui vuonna 135. Simon bar Kokhba kaatui taistelussa, ja hänen kannattajiaan, muun muassa rabbi Akiba, teloitettiin. Historioitsija Dio Cassiuksen mukaan kapinassa kuoli kaikkiaan 580 000 juutalaista ja useita tuhansia myytiin orjiksi.  Juudean nimi muutettiin Syria Palaestinaksi ja pääkaupunki muutettiin Jerusalemista Kesareaan.
Vuonna 138 Hadrianuksen seuraajaksi tuli Antoninus Pius, joka hieman helpotti juutalaisiin kohdistunutta painetta. Juutalaisuuden keskus siirtyi Jerusalemista Galileaan. Tämän seurauksena heprea lopullisesti sammui juutalaisten puhekielenä.

Severusten keisaridynastian aika

Vuosina 193–235 juutalaisten suhde Roomaan parani ja heitä pidettiin Rooman kansalaisina ja he saivat jopa erityisoikeuksia. Vuoden 200 tienoilla, Jehuda ha-Nasin toimiessa patriarkkana, saavutti juutalaisten rabbiinien oppineisuus kukoistus huippukautensa. Jehuda ha-Nasi kokosi muun muassa rabbi Akivan ja rabbi Meirin luoman juutalaisen suullisen perinteen, josta syntyi Mišna, ensimmäinen suullisen perinteen kokoelma. Myöhemmin valmistui muun muassa täydentävä teos Tosefta, sekä Jerushalmi eli Palestiinan Talmud, jota ei kuitenkaan tiettävästi saatu koskaan lopullisesti valmiiksi.

Juutalaiset Babyloniassa

Babyloniassa juutalaisten elämä oli helpompaa. Keisari Diocletianuksen aikaan (284–305) tultaessa juutalaisuuden keskus oli jo siirtynyt Babyloniaan. 140-luvulta lähtien juutalaisilla oli Persian kuninkaan tunnustama eksilarkki, joka vastasi hyvin pikälle Palestiinan ylipappia. Eksilarkilla oli oikeus kantaa veroja, nimittää tuomareita ja edustaa kansaa kuninkaan edessä. Eksilarkki ei kuitenkaan ollut uskonnollinen tai lainopillinen vallanpitäjä.
Vuonna 226 sassanidit syrjäyttivät arsakidien dynastian vallasta Babyloniassa. Tämä hieman rajoitti juutalaisten vapauksia, mutta käytännössä juutalainen laki säilyi juutalaisten elämää ohjaavana "voimana". Toinen juutalaisten kannalta kielteinen kausi sijoittui 400-luvulle, kun synagogia ja akatemioita suljettiin ja muun muassa juutalaisia lapsia pakkokäännytettiin zarathustralaisuuteen. Vuonna 530 tilanne kuitenkin palautui ennalleen.
Myös Babyloniassa rabbiinien oppineisuus kukoisti. Tunnetut opettajat opettivat kouluissa Raamattua ja Palestiinasta tuotua Mishnaa. 500-luvulla valmistui Babylonian Talmud, joka myöhemmin syrjäytti arvovallallaan Palestiinan Talmudin.

Juutalaiset Rooman valtakunnassa

Juutalaisuus oli Roomassa sallittu uskonto aina kapinoista ja rangaistustoimenpiteistä huolimatta. Kristinuskon voimistuessa Rooman valtakunnassa alettiin juutalaisuuden vapauksia rajoittaa. Avioliitot juutalaisten ja kristittyjen kesken sekä juutalaisuuteen kääntyminen kiellettiin 300-luvulla. Juutalaiset eivät muun muassa myöskään saaneet enää pitää kristittyjä orjia. 
Kun Rooma jakautui Itä- ja Länsi-Roomaan vuonna 395, jäivät juutalaisten asuma-alueet Vähässä-Aasiassa, Syyriassa ja Palestiinassa Itä-Roomaan. Keisari Theodosius II:n hallintokaudella (408–450) juutalaisuuden harjoittamista rajoitettiin entisestään: muun muassa uusien synagogien rakentaminen kiellettiin. Lopullisesti juutalaisten asema heikkeni, kun vuonna 415 keisarin ja Palestiinan patriarkan välillä puhjenneen konfliktin ja patriarkka Gamlien VI:n kuoleman (425) jälkeen Konstantinopoli kieltäytyi tunnustamasta hänen seuraajaansa. Lopulta vuonna 429 Theodosius II kumosi patriarkaatin lopullisesti.
Keisari Justinianus I (527–565) tiukensi juutalaislakeja entisestään. Juutalaisilta muun muassa käytännössä kiellettiin orjien pito kokonaan. Juutalaisia myös alettiin pakkotoimin käännyttää kristityiksi.

Keskiaika

700-luvulla Itä-Euroopan eteläisillä aroilla majailevan turkkilaisperäisen kasaarien kansan ylimmät yhteiskuntaryhmät kääntyivät juutalaisuuteen.
Vuonna 614 persialaiset hyökkäsivät Bysantin keisarikuntaan, ja juutalaisten avulla he valloittivat Palestiinan. Juutalaiset saivat vuosiksi 614–617 itsehallinnon, kunnes bysanttilaiset valtasivat alueen takaisin. Vuosina 634–640 Palestiinan alue siirtyi arabien hallintaan.

Juutalaiset Espanjassa

Euroopan ensimmäiset suuret juutalaisten asutuskeskukset sijaitsivat Espanjassa. Juutalaisten elämä katolisten Espanjan goottien keskuudessa oli kuitenkin melko vaikeaa, kunnes muslimit vuonna 711 saapuivat alueelle, minkä seurauksena he saivat jälleen vapaasti harjoittaa uskontoaan ja ammattejaan. Vuonna 755 syntyi Espanjaan al-Andalusin emiirikunta, joka myöhemmin jakaantui useammaksi ruhtinaskunnaksi. 
900-luvulla, erityisesti vuonna 912 Abd ar-Rahman III:n noustua valtaan, katsotaan alkaneen juutalaisen kulttuurin kulta-aika islamilaisessa Espanjassa. Muslimien ja juutalaisten välinen vuorovaikutus kukoisti. Arabian kieli oli alueen yleiskieli, jota myös juutalaiset puhuivat. Myös heprean kieli elvytettiin muun muassa runouden kielenä. Aika oli kulta-aikaa myös tieteelle, ja juutalaiset antoivatkin historiallisen panoksensa muun muassa lääke- ja luonnontieteille. Ovet valtion virkoihinkin, jopa korkeimpiin, avautuivat juutalaisille: Hasdai Ibn Šaprut, juutalainen lääkäri ja diplomaatti, toimi Abd-ar-Rahman III:n henkilääkärinä, ministerinä ja johti Córdoban ulkopolitiikkaa.
Kun Abd-ar-Rahman III:n poika ja seuraaja, Al-Hakam II kuoli vuonna 976, alkoi kalifikunta natista liitoksistaan, ja erityisesti juutalaisten asema hankaloitua alueen jakauduttua pienemmiksi hallintoalueiksi. Kristittyjen saatua jälleen valtaa alueella pääsivät juutalaiset monin paikoin jälleen vaikutusvaltaiseen asemaan.
Iberian niemimaalla alkoi 1100-luvulla varsinainen muslimien toteuttama juutalaisten vaino, joka ensimmäistä kertaa kärjistyi Córdoban verilöylyssä 1066.

Juutalaiset ja kristityt

Katolinen kirkko kielsi 800-luvulle saakka kristityiltä kaikenlaisen kanssakäymisen juutalaisten kanssa. Myöhemmin olojen hieman vapauduttua raamatulliset kieltomääräykset eivät juutalaisia koskeneet ja heillä olikin tiettyjä erioikeuksia rahaliikenteessä. Juutalaisilla olikin suuri  osuus pankkitoiminnassa. Kristittyjen alettua suuremmissa määrin käydä kauppaa, alkoivat ruhtinaat kuitenkin lakkauttaa juutalaisten etuoikeuksia, vaikka he yhä säilyivätkin valtiontaloudellisesti tärkeänä ryhmänä tiiviiden ja laajojen yhteyksiensä ansiosta.
Juutalaisten laajamittainen kauppaverkosto hajotettiin, ja heitä syytettiin monin paikoin myös kolmanneksen Euroopan väestöstä surmanneen mustan surman aiheuttajiksi, koska itse selvisivät siitä puhtaussäännöstensä ansiosta melko hyvin. 
Myös ristiretkien aika oli juutalaisille kovaa aikaa. Erityisesti Palestiinan muslimeja vastaan suunnatun ensimmäisen ristiretken osanottajat kohdistivat Ranskassa, Saksassa, Böömissä ja Unkarissa laajamittaisesti toimia myös juutalaisiin. Toisen ristiretken aikana useat juutalaiset ostivat itsensä rahalla "vapaaksi".
Pääasiassa koronkiskonnan takia juutalaisia karkotettiin monista maista: Englannista vuonna 1290, Ranskasta vuosina 1306 ja 1394, Espanjasta 1492, Portugalista 1501 ja Liettuasta 1400-luvun lopulla. Kun katoliset saivat kokonaisuudessaan vallan Espanjassa, Ferdinand ja Isabella karkottivat vuonna 1492 maasta kaikki juutalaiset, jotka eivät kääntyneet kristityiksi. Näille Espanjan juutalaisille oli kehittynyt oma sefardi-kulttuurinsa, ja he puhuvat monin paikoin vielä tänäkin päivän kielenään ladinoa eli juutalaisespanjaa, joka sefardiyhteisöissä nousi heprean rinnalle kirjakieleksi.

1500- ja 1600-luku

Uuden ajan alussa Eurooppa oli jakautunut useiksi pienemmiksi valtioiksi, eikä vainojen ja erimielisyyksien vuoksi suuria juutalaisyhteisöjä syntynyt muualle kuin muutamiin suuriin kaupunkeihin kuten Wieniin. 1600-luvun alussa syntyi Länsi-Eurooppaan, Amsterdamiin, suurempi juutalaisten keskus, ja myöhemmin syntyi erityinen hovijuutalaisten luokka, jolla oli hyvät taloudelliset suhteet ruhtinaihin. Hovijuutalaiset eivät useinkaan noudattaneet juutalaisten tiukkoja lakeja ja aškenaasien elämäntapoja, mutta he kuitenkin esimerkiksi saattoivat toimia juutalaisyhteisön edustajina virkamiehille. Hovijuutalaisia eivät myöskään asumisrajoitukset koskeneet, ja näin he kykenivät perustamaan uusia juutalaisia astutuskeskuksia.
Italian juutalaiset toimivat aktiivisesti maan tieteellisessä ja kulttuurisessa elämässä ja saavuttivat suuria saavutuksia muun muassa lääketieteen, taiteen ja kirjapainon alalla.
Uskonpuhdistus ei aluksi liiemmin vaikuttanut juutalaisten asemaan (katso myös Luther ja juutalaiset), mutta ajan kuluessa heidän asemansa Vanhan testamentin kansana toi tiettyä arvostusta. Myöhempi myönteinen vaikutus oli humanismilla.
Noihin aikoihin syntyi Saksassa ja Pohjois-Ranskassa nykyisenkaltaisena tunnettu aškenaasijuutalaisuus (Ashkenaz = Saksa). Heidän kielensä jiddiš eli juutalaissaksa nousi myöhemmin heprean rinnalle kirjakieleksi. Juutalaisten elinolojen vaikeutuessa Länsi- ja Keski-Euroopassa, siirtyivät aškenaasit sitä mukaa idemmäs muodostaen suuria juutalaisia asutuskeskuksia muun muassa Puolaan ja Liettuaan, sekä Puolan jakojen jälkeen myös Venäjälle.
Kun vielä 1500-luvun alussa itäisessä Euroopassa eli noin 50 000 juutalaista, pääasiassa Puolassa, Liettuassa ja Sleesiassa, heidän lukumääränsä kasvoi 1700-luvun loppuun tultaessa 1,5 miljoonaan. Juutalaiset elivät Itä-Euroopassa omissa yhdyskunnissaan muodostaen eräänlaisen aateliston ja köyhän maalaisväestön väliin jäävän yhteiskuntaluokan. Vuonna 1648 ukrainalainen kasakka Bohdan H’melnytskyi hyökkäsi yhdessä Venäjän tataarien kanssa Puolaan, tilallisten ja juutalaisten kimppuun. Vuoteen 1661 jatkuneissa levottomuuksissa kerrotaan kuolleen jopa 100 000 juutalaista.
1600-luvulla monet juutalaiset ajattelijat alkoivat soveltaa juutalaisuutta uuteen maailmankäsitykseen. Moses Maimonides oli aikoinaan yrittänyt yhdistää juutalaisuutta Aristoteleen maailmankuvaan. Myöhemmin Kopernikus, Galileo Galilei ja Isaac Newton uusine oppeineen asettivat juutalaisuudelle vastaavanlaisia ristiriitoja kuin katoliselle kirkolle. Esimerkiksi vuosisadan loppupuolella seurakunnat yrittivät lahjoa filosofi Baruch Spinozan, jotta tämä edustaisi harrasta juutalaisuutta harjoittamiensa edistyksellisten luonnontieteellisten näkemysten sijaan. Spinoza kuitenkin kieltäytyi, ja teoksessaan Tractatus theologico politicus hän tyrmää sekä kristillisen että juutalaisen Raamatun tulkinnan.

Emansipaatio

Valistusaate oli uskonnollista suvaitsemattomuutta vastaan, eikä juutalaisten enää katsottu muodostavan uhkaa kristityille, kuten keskiajalla vielä uskottiin. Juutalaisten oikeuksia paransi ensimmäisenä jo keisari Joosef II hallitsemillaan alueilla, ja täydelliset kansalaisoikeudet juutalaisille myönsi ensimmäisenä Ranska vuonna 1791. 1800-luvun puoliväliin mennessä lähes kaikki Länsi-Euroopan juutalaisryhmät olivat emansipoituneet, mutta itäisessä Euroopassa asemaan ei ollut tullut parannusta, vaan suhtautuminen juutalaisiin oli jopa väkivaltaista. Viimeisten juutalaisille tasa-arvon myöntäneiden valtioiden joukossa olivat Venäjä (1917) ja vasta sen vallasta itsenäistynyt Suomi (1918).
1700-luvulla syntynyttä keskustelua juutalaisten kansalaisoikeuksista kutsuttiin juutalaiskysymykseksi. 1800-luvulla termi nousi etenkin saksankielisissä maissa juutalaisten asemaa koskevassa keskustelussa keskeiseksi ja laajeni käsittämään käytännössä kaikki juutalaisten olemassaoloon modernissa yhteiskunnassa liittyvät asiat. Juutalaiskysymyksestä tuli teologisen kysymyksen sijaan maallinen kysymys. Konservatiivisen kristillisen näkemyksen, joka vastusti avoimesti kaikkia muutoksia juutalaisten perinteiseen oikeudelliseen ja sosiaaliseen asemaan, rinnalle julkiseen keskusteluun nousi ajatus, että juutalaiskysymykseen tuli löytää ratkaisu assimilaation ja emansipaation kautta. 1800-luvun lopulta lähtien juutalaiset alkoivat myös itse käyttää puhua juutalaiskysymyksestä. He tarkoittivat sillä keskustelua juutalaisten identiteetistä, paikasta ja roolista modernissa maailmassa.

Israelin valtion perustaminen

Brittien poistuttua alueelta Israel perustettiin 14. toukokuuta 1948 Palestiinan alueelle ennen Britannian mandaatin umpeutumista keskiyöllä 15. toukokuuta. Konflikti laajeni, kun Egyptin, Syyrian, Jordanian, Libanonin ja Irakin joukot hyökkäsivät Israeliin. Syttyneessä sodassa siirtomaajärjestelmää vastustanut Neuvostoliitto tuki Israelia, kun taas Britannia vanhana siirtomaaisäntänä tuki edelleen arabeja itsenäistyvää siirtomaataan vastaan. Taistelut käytiin lähinnä palestiinalaisille määrätyllä alueella.
Sodan päätyttyä Israelin haltuun jäi suurempia alueita kuin YK:n jakosuunnitelmassa oli kaavailtu. Samalla Egypti miehitti Gazan ja Transjordania Länsirannan. Suuri määrä arabeja pakeni tai karkotettiin uuden juutalaisvaltion alueelta, YK:n mukaan 711 000. Näihin päiviin asti jatkuneen Lähi-idän kriisin vuoksi on pakolaiskysymys edelleen ratkaisematta. Israelin perustamisen jälkeen alkoi Euroopasta muuttaa alueelle suurin joukoin holokaustista selviytyneitä juutalaisia, ja maan väkiluku kaksinkertaistui ensimmäisen itsenäisyysvuoden aikana. Seuraavan vuosikymmenen aikana 600 000 juutalaista pakeni tai karkotettiin ympäröivistä arabimaista ja Iranista Israeliin.