Esko Riekki

Esko Riekki (29. huhtikuuta 1891 Oulu – 30. lokakuuta 1973 Helsinki) oli jääkärivärväri, kokoomuspoliitikko ja Etsivän keskuspoliisin (EK) päällikkö.

Perhe

Esko Riekki syntyi varakkaaseen oululaiseen kauppiasperheeseen. Isä Frans Adolf Riekki (1861 Pudasjärvi – 1934 Oulu) oli kauppaneuvos ja kunnallispoliitikko, äiti oli Alma Matilda Burman (1861 Raahe –1928 Oulu). Riekki avioitui vuonna 1917 Alma Maria Pallarin (1893–1969) kanssa, ja pariskunta sai pojat nimiltään Tero Riekki (26. marraskuuta 1919 Tornio – 1967) ja Olli Riekki (1921–2006). 
Esko Riekin isän vuonna 1900 rakennuttama kauppakartano Oulussa, Saaristonkadun ja Torikadun kulmassa, on edelleen olemassa ja tunnetaan myöhempien omistajiensa mukaan myös Santaholman talona.
Esko Riekki valmistui ylioppilaaksi keväällä 1909 Oulun lyseosta. Sen jälkeen hän siirtyi opiskelemaan Helsingin yliopistoon saavuttamatta loppututkintioa.

Jääkärivärväri

Ensimmäisen maailmansodan aikana Riekki toimi jääkäriliikkeessä "alas" eli Saksaan menevien etappimiehenä ja värväysorganisaattorina. Vapaaehtoisia kuljetettiin Ruotsin kautta Saksaan, lähinnä Tornion ja Haaparannan välisen rajan yli. Vapaaehtoinen ilmestyi esimerkiksi sanomalehti taskussa erikoisella tavalla taitettuna seisoskelemaan ennalta ilmoitettuun paikkaan, josta Riekki tai muut kumppanit poimivat hänet mukaansa. Venäläiset saivat Riekin kuitenkin kiinni ja hän joutui Pietariin Špalernajan tutkintovankilaan, kunnes hänet ja muut "kalterijääkärit" vapautettiin helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917. Riekin sellitoverina Špalernajassa oli Vihtori Kosola.

Aktivistiaika 1918–1923

Ryhmä oululaisia kauppiaita toimi vuoden 1918 Suur-Suomi-henkisen Vienan retken järjestelijöinä, sotilasoperaatiolla he pyrkivät turvaamaan taloudellisia etujaan. Riekin isä oli hankkeen keskeisiä rahoittajia, ja Esko Riekki pääsikin jääkärikapteeni K. M. Walleniuksen tiedustelupäälliköksi. Huonosti suunnitellun retken sotilaallisia tavoitteita ei saavutettu, mutta Riekki sai tulevalle uralleen tärkeää sotilaskokemusta.
Sisällissodan jälkeen Riekki työskenteli rajavartiolaitoksen suunnittelijana, myöhemmin luoteisrajan komendanttina ja poliisipäällikkönä Torniossa. Aktivistien sisäpiiriin kuulunut Riekki toimi aktiivisesti monarkistien hankkeessa saksalaisen prinssin saamiseksi Suomen kuninkaaksi.

Ura EK:ssa

Riekki aloitti Etsivän keskuspoliisin palveluksessa vuonna 1920, vaikka hänellä ei ollut varsinaista koulutusta alalle. Edellisen johtajan Frans Josef Klemetin kuoltua ennenaikaisesti Riekki valittiin muun muassa pitkäaikaisten apulaisjohtajien Bruno Aaltosen ja Ville Pankon avustuksella EK:n johtajaksi. Riekki nimitettiin virkaan väliaikaisesti 1. syyskuuta 1923, mutta hänestä tulikin EK:n viimeinen ja pitkäaikaisin johtaja. EK, Valtiollisen poliisi I:n (Valpo) edeltäjä oli olemassa vuodesta 1919 vuoteen 1938 asti. 
Lähtökohdiltaan Riekin EK oli vuoden 1918 sodan tuloksia puolustava "Valkoisen Suomen vahtikoira", kuten Lackman (2007, 470) on luonnehtinut. On sanottu, että Esko Riekki alaisineen jahtasi kommunisteja niin tehokkaasti, että Lapuan liike oikeastaan vain sinetöi EK:n jo tekemän työn.
Lapualaisvuosina Riekki joutui tasapainoilemaan erilaisten poliittisten suuntien välillä eikä hän reagoinutkaan oikeistoradikaalien kaappauksen uhkaan kuin vasta viime hetkellä. Hänen poliisiuransa kohokohtana voi pitää kansainvälisen vakoilijarenkaan paljastamista 1933–1934, mistä saatiin kiitosta ulkomailtakin.
Riekkiä on luonnehdittu tehokkaaksi, väsymättömäksi ja taitavaksi mutta myös pikkutarkaksi, häikäilemättömäksi ja yksioikoiseksi. Hänen katsotaankin syyllistyneen useisiin ylilyönteihin uransa aikana.
Alkuun Riekki unelmoi uudenlaisen suomalaisen poliittisen poliisin perustamisesta ilman ulkomaista mallia, mutta hänen aikanaan EK teki paljon yhteistyötä myös ulkomaisten salaisten poliisien kanssa, sekä virassa että koulutuksessa.

SS-värväri

Riekki piti 1930-luvun loppupuolella yllä hyviä ja läheisiä suhteita Natsi-Saksaan. Riekin suhteita ja monipuolista kokemusta käytettiin hyväksi välirauhan aikana, kun hänet valittiin hoitamaan salaista SS-vapaaehtoisten värväämistä yhdessä jääkärieverstiluutnantti Ragnar Nordströmin kanssa. Valmistelevat neuvottelut saksalaisten kanssa Riekki hoiti lähes yksin, vaikka myöhemmin koettikin vähätellä rooliaan.  
Värväystä hoidettiin helsinkiläisessä kulissina toimivassa insinööritoimisto Rataksessa, ja vapaaehtoiset toimitettiin laivalla Saksaan, jossa he muodostivat "panttipataljoonana" tunnetun suomalaisen SS-pataljoonan.
Riekki kuitenkin pettyi saksalaisiin, jotka rikkoivat lupauksiaan ja olivat ylimielisiä.

Aika sotien jälkeen

Saksan suhteet ja SS-värväys mustasivat Riekin maineen sodan jälkeen. Välirauhan jälkeen Riekki toimi Uuden Suomen toimitusjohtajana vuosina 1941–1958. Hän kuoli Helsingissä vuonna 1973. Hänet on haudattu Oulun hautausmaalle.