google/wiki40b huggingface dataset:
Tuhkakaapuyökkönen

Koko ja ulkonäkö

Tuhkakaapuyökkönen kuuluu yhdessä kellervä- (Cucullia lucifuga) ja savukaapuyökkösen (Cucullia lactucae) kanssa ryhmään, jonka aikuiset perhoset melko vaikeita määrittää lajilleen. Tuhkakaapuyökkösen etusiivet ovat pitkät, kapeat, melko pyöreäkärkiset, ulkosyrjästä selvästi pyöristyneet ja pohjaväriltään tumman sinertävän harmaat. Munuaistäplän lähellä voi joskus erottua hieman ruskeaa sävyä ja tumma kaari. Rengastäplän erottuu korkeintaan ääriviivana. Siiven takanurkassa on musta viiru. Takasiivet ovat naaraalla tumman harmaat, koiraalla selvästi vaaleammat.Takaruumiin tyvellä on selkäpuolella mustaa karvoitusta. Siipiväli 44–48 mm.
Toukka on nuorena puna-keltajuovainen, mutta muuttuu kasvaessaan täysin erinäköiseksi. Täysikasvuisena toukka on musta ja sen iholla on punaisia täplärivejä.

Levinneisyys ja lentoaika

Tuhkakaapuyökköstä esiintyy Pohjois-Euroopasta ja Keski-Euroopan vuoristoista Aasian pohjoisosien poikki Japaniin saakka. Suomessa se on harvinainen laji, jonka pääasiallinen nykyinen esiintymisalue sijaitsee sisämaassa Savon ja Karjalan alueilla. Lisäksi lännempänä etelärannikolla on erillinen esiintymä. Sen sijaan vanhoja havaintoja on sisämaasta laajemminkin. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta heinäkuun alkupuolelle huipun sijoittuessa kesäkuulle.

Elinympäristö ja elintavat

Lajin elinpaikkoja ovat metsäaukiot, puistot, puutarhat ja muut puoliavoimet ympäristöt. Tuhkakaapuyökköset lentävät yöllä ja käyvät kukilla mutta tulevat lähisukulaistensa tapaan vain harvoin valolle. Perhosia tavataan jokseenkin poikkeuksetta vain yksitellen. Toukat syövät öisin kukintoja ja piilottelevat päivisin. Kotelo talvehtii, joskus useamman kerran.

Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat mykerökukkaiset, etenkin keltanot (Hieracium), valvatit (Sonchus).
Lämpösähköinen ilmiö

Lämpösähköiset ilmiöt ovat fysikaalisia ilmiöitä, joissa joko lämpötilaero synnyttää sähkövirran tai sähkövirta aiheuttaa lämpötilaeron.
Lämpösähköilmiön aiheuttavat seikat selittänevät osin myös pistekontaktidiodin toiminnan, jossa kaksi toisiaan koskettavaa sähköä johtavaa materiaalia saavat aikaan rajapinnan joka johtaa sähköä paremmin toiseen suuntaan.

Seebeckin ilmiö

Seebeck-ilmiössä lämpötilaero aiheuttaa jännitteen kahden eri materiaalin välille. Ilmiöön perustuvassa termoelementissä syntyvää termojännitettä käytetään paljon hyväksi lämpötilan mittauksissa ja termopari on yleiskäyttöinen lämpötila-anturi. Termojännitteen suuruusluokka on metalleilla 1–10 µV/°C, termopareissa käytettävillä metalliseoksilla 10–50 µV/°C ja termopareiksi optimoidulla puolijohteilla 100–400 µV/°C. Seebeckin ilmiön havaitsi Thomas Seebeck vuonna 1821.

Peltier'n ilmiö

Seebeckin ilmiölle käänteiseen Peltier-ilmiöön perustuvassa Peltier-elementissä sähkövirta aiheuttaa lämpötilaeron elementin puolten välille. Ilmiötä käytetään hyväksi monissa yksinkertaisissa jäähdytyslaitteissa.
Heittokoukku

Heittokoukku on köysi, jonka päähän on kiinnitetty ankkurin tyylinen neli- tai kolmikourainen koukku. Koukku voidaan heittää johonkin, jolloin se jää hyvin kiinni, jonka jälkeen köyttä pitkin voidaan kiivetä. Heittokoukkuja käyttävät yleensä armeijan erikoisjoukot. Niiden käyttämät koukut toimivat usein moottorilaukaisulla.
Kevättä ja syksyä -vuosikirjat

Kevättä ja syksyä -vuosikirjat ovat muinaiskiinalaisen Lu-valtion viralliset aikakirjat, jotka kertovat Kiinan historiasta vuodesta  722 eaa. vuoteen 481 eaa. Ne ovat varhaisimmat säilyneet kiinalaiset tekstit, jotka on järjestetty vuosikirjoiksi. Kevättä ja syksyä -vuosikirjat ovat erittäin suppeita. Muinaiset kiinalaiset kirjoittivat monia kommentoivia tekstejä selittämään ja laajentamaan niissä käsiteltyjä aiheita.
Vuosikirjoissa käsitellään muutaman feodaalisen valtion diplomaattisia suhteita, liittoumia, sotilaallisia tapahtumia ja luonnonkatastrofeja.
Christie’s

Christie’s on brittiläinen taidehuutokauppakamari.

Historia

Christie’sin perusti yrityksen virallisten lähteiden mukaan Lontoossa 5. joulukuuta 1766 James Christie, ja vanhin jäljellä oleva huutokauppaluettelo on joulukuulta 1766. Eräiden muiden lähteiden mukaan James Christie vuokrasi huutokauppahuoneiston vuonna 1762, ja on löytynyt myös lehti-ilmoitus Christie’sin huutokauppatilaisuudesta vuodelta 1759. Yritys vakiinnutti pian maineensa johtavana huutokauppakamarina ja hyödynsi Lontoon tuoretta asemaa merkittävänä taidekaupan keskuksena Ranskan vallankumouksen jälkeen.
Christie’s oli aiemmin julkinen osakeyhtiö ja oli listattuna Lontoon pörssiin 1973–1999, minkä jälkeen se siirtyi yksityisomistukseen ranskalaiselle François Pinault’lle. Sen markkinaosuus on ollut useita vuosia suurempi kuin sen kilpailijan Sotheby’sin.

Toiminta ja toimipisteet

Christie’sin myynti oli vuonna 2007 yhteensä 6,3 miljardia Yhdysvaltain dollaria (4,6 miljardia euroa). Christie’s järjestää yli 600 myyntitapahtumaa vuodessa yli 80 myyntikategoriassa, joihin kuuluvat kaikki kauno- ja koristetaiteiden alat, muun muassa jalokivet, valokuvat, keräilyesineet, viini ja autot. Hinnat vaihtelevat 200 dollarista 80 miljoonaan dollariin.
Yhtiöllä on 85 toimistoa 43 maassa ja 14 huutokauppakamaria Amsterdamissa, Dubaissa, Genevessä, Hongkongissa, Lontoossa King Streetillä ja South Kensingtonissa, Los Angelesissa, Madridissa, Milanossa, New Yorkissa, Pariisissa, Tel Avivissa ja Zürichissa. Yhtiö ilmoittaa johtaneensa viime aikoina markkinoita laajenevilla ja esiintulevilla markkinoilla, kuten Kiinassa, Intiassa ja Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa, sekä menestyneissä myynneissä ja näyttelyissä Pekingissä, Dubaissa, Mumbaissa ja Venäjällä.
Detlev Ganten

Detlev Ganten (s. 28. maaliskuuta 1941, Lüneburg, Saksa) on tietokirjailija sekä Saksan merkittävimmän lääketieteellisen geenitutkimuskeskuksen MDC:n johtaja. Hän on toiminut Saksan luonnontieteilijöiden yhdistyksen ja Berliini-Brandenburgin tiedeakatemian johdossa ja on Saksan valtion etiikkaraadin jäsen. Ganten väitteli tohtoriksi 1968, suoritti jatko-opintoja Clinical Research Institutessa Montrealissa 1969–1973 ja saavutti filosofian tohtorin arvon (PhD) McGill-yliopistossa Montrealissa 1973.
Tynisha Keli

Tynisha Keli Soares (s. 28. heinäkuuta 1985 New Bedford, Massachusetts, Yhdysvallat), esiintymisnimeltään Tynisha Keli, on yhdysvaltalainen R&B-laulaja-lauluntekijä. Hänellä on paljon suosiota Japanissa.
Hänet tunnetaan parhaiten laulustaan "I wish you loved me", jonka on sanoittanut Rico Love ja tuottanut Tha Corna Boyz. Laulajan debyyttialbumi, "The Chronicles of Tk", julkaistiin Japanissa 22. huhtikuuta 2009.

Varhaisvaiheet ja yksityiselämä

Tynisha Keli syntyi New Bedfordissa, Massachusettsissa. Hän on syntyperältään portugalilainen. Hän tuli köyhästä perheestä ja on kamppaillut talousvaikeuksissa suurimman osan elämästään. Hänen isänsä kuoli, kun Tynisha oli vain vuoden vanha. Hänellä oli paljon vastuuta lapsena. 8-vuotiaana hän otti musiikin hyvin merkittäväksi osaksi elämäänsä, koska se oli hänen ainoa ulospääsynsä pettymyksistä, joita hän koki. Hän alkoi laulaa ammattimaisesti noin 14-vuotiaana. Hän muutti Los Angelesiin, jossa hän asui seitsemän vuoden ajan ennen kuin muutti Atlantaan. Hänen nuorempi veljensä, Taz kuoli vuonna 2007. Keli on naimaton.
Palosaaren kirkko

Historia

Alun perin kirkko rakennettiin rukoushuoneeksi vuonna 1910 ja sitä kutsuttiin nimellä rukoushuone Betania, mikä viittaa Uuden testamentin kylään. Nimitys kuitenkin vaihtui Palosaaren kirkoksi Turun tuomiokapitulin annettua oikeuden viettää tiloissa ehtoollista, vaikkakin nimen vakiintuminen tapahtui hiljalleen. Kirkossa järjestettiin ensimmäinen jumalanpalvelus 4. syyskuuta 1910.
Kirkon kuoriseinät ja lehterit maalattiin ruskeiksi 1970-luvulla ja koko kirkko entisöintiin 1980-luvulla.

Arkkitehtuuri

Kirkon pääsisäänkäynnin vieressä on keskiakselista sivussa oleva huippuun päättyvä torni, jota korotettiin A.W. Stenforsin piirustusten mukaan vuonna 1935. Kirkon tornissa sijaitsevat kaksi kelloa, jotka asetettiin vuonna 1936. Kuoripääty on kulmikas ja sen takana on matalampi asuntona käytetty tila. Runkohuoneessa on aumakatto ja pitkillä ulkosivuilla sarja poikkipäätyjä. Kirkkosalissa on kolme laivaa, sivulaivoissa lehtereiden yläpuolella on tasakatot ja keskilaivassa puinen taitekatto. Sakasti on alttarin takana runkohuoneessa. Kirkon pinta-ala on 517 neliötä ja siellä on istumapaikkoja 400 hengelle. Alttaritaulun Kristus Betaniassa vuodelta 1912 on maalannut Alexandra Frosterus-Såltin. Arkkitehti Stenfors suunnitteli alttaritaulun ympärille vaaleasta tammesta tehdyt kehykset. Lennart Segerstråle on tehnyt sivuikkunoiden 12 lasimaalausta vuonna 1929 ja kuori-ikkunoiden lasimaalaukset vuonna 1938, jotka lahjoitti arkkitehti Stenfors. Aiheiltaan lasimaalaukset kuvaavat muun muassa Jeesuksen syntymää, kastetta ja elämää. Kirkon 30-äänikertaiset urut on valmistanut Urkurakentamo Veikko Virtanen. Kirkon kattokruunu on peräisin vuodelta 1925 ja se on tuotettu helsinkiläisessä taidepajassa.
Carey Wilson

Carey John Wilson (s. 19. toukokuuta 1962 Winnipeg, Manitoba) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija, joka pelasi niin NHL:ssä kuin SM-liigassakin. Keskushyökkääjä Wilson edusti lisäksi useita kanadalaisia maajoukkueita.
Suomessa Wilson edusti HIFK:ta 1981–82 ja 1982–83. Jälkimmäisellä kaudella hän pelasi kaikki runkosarjaottelut, voitti joukkueessa Suomen mestaruuden ja vakiinnutti asemansa yhtenä HIFK:n johtavista hyökkääjistä. Kyseisellä kaudella Careyn kakoisveli Geoff Wilson edusti niin ikään HIFK:ta. 
Seuraavalla kaudella Wilson pelasi Kanadan maajoukkueessa, edustaen maataan Sarajevon talviolympialaisissa. Kisojen jälkeen Wilson solmi ensimmäisen NHL-sopimuksensa Calgary Flamesin kanssa helmikuussa 1984. Hän pelasi NHL:ssä yhteensä kymmenellä kaudella, edustaen Flamesin lisäksi Hartford Whalersiä ja New York Rangersiä yhteensä 552:ssa runkosarjan pelissä merkkauttaen 427 (169+258) tehopistettä. Wilsonin NHL-ura päättyi polvivammaan ottelussa St. Louis Bluesia vastaan joulukuussa 1992. Kolme kautta myöhemmin hän teki seitsemän ottelun mittaisen paluun kaukaloihin IHL:n Manitoba Moosen paidassa. Wilson kärsi lukuisista vaikeista polvivammoista urallaan.
Wilsonin poika Colin Wilson on Nashville Predatorsin ensimmäisen kierroksen varaus vuodelta 2008.
Wilsonin isä Gerry Wilson oli entinen NHL-pelaaja sekä Winnipeg Jetsin joukkuelääkäri ja varapresidentti.
Heinillä härkien kaukalon

”Heinillä härkien kaukalon” on joululaulu, joka ilmestyi suomenkielisin sanoin vuonna 1926 jyväskyläläisen opettajan Martti Korpilahden toimittamassa lauluvihkossa Varpunen. Laulu on alkujaan ranskalainen kansanlaulu ”Entre le bœuf et l’âne gris” 1600-luvulta. Sanat kuvaavat joissakin kohdissa jouluyön tapahtumia (”Enkelparven tie / kohta luokse vie / rakkautta suurinta katsomaan.”), mutta laulun viimeisessä säkeistössä viitataan myös pääsiäisen tapahtumiin: ”Ristillä rinnalla ryövärin / nukkuu uhri puhtahin.”
Saas-Almagell

Sijainti

Saas-Almagell sijaitsee Valais’n saksankielisessä osassa, Vispajoen toisen alkujoen Saaser Vispan latvoilla. Kunnan asutus on keskittynyt joen syvään laaksoon runsaan 1 600 metriin korkeuteen. Saas-Alamgell rajoittuu lännessä Zermattin, Täschin, Saas-Feen kuntiin, pohjoisessa Saas-Grundiin, idässä Simploniin ja Zwischbergeniin sekä kaakossa Italian Verbano-Cusio-Ossolan maakuntaan.
Suuri osa Saas-Almagellista on vuoristoa, Valais’n Alppeja. Korkeimmat vuorenhuiput kunnan alueella ovat Rimpfischhorn (4 199 m), Strahlhorn (4 190 m), Allalinhorn (4 027 m) ja Weissmies (4 017 m).

Matkailu

Koko Saaser Vispan laakso, Saastal, on tunnettua talvi- ja kesämatkailualuetta. 
Saas-Almagellin ensimmäinen hotelli rakennettiin 1890-luvulla. Matkailu oli aluksi kesämatkailua, ja ensimmäinen hiihtoalue (Furggstalden) otettiin käyttöön vuonna 1965. Vuonna 2008 kylässä oli 1 800 vuodepaikkaa, ja yöpymisiä oli 170 000.

Vesivoima

Kunnan eteläosassa on Mattmarkin patojärvi, jonka vedet käytetään sähköntuotantoon Kraftwerke Mattmark AG:n voimalaitoksissa Saas-Almagellin kylän tuntumassa.

Liikenneyhteydet

Saas-Almagelliin rakennettiin tieyhteys Saas-Grundista vuonna 1948.
Kylään on säännöllinen linja-autoyhteys: postiauto Saas-Grundista kulkee puolen tunnin välein. Kesäaikaan osa vuoroista jatkaa Mattmarkin padolle.

Tunnettuja saasalmagellilaisia

Elia Zurbriggen, Heidi Zurbriggen ja Pirmin Zurbriggen ovat tunnettuja alpinisteja Saas-Almagellista.
Aulis Gerlander

Aulis Olavi Gerlander (s. 26. lokakuuta 1943 Tohmajärvi) on suomalainen hallitusneuvos, joka tunnetaan julkisuudessa parhaiten toiminnastaan Loton virallisena valvojana vuosina 1990–2005. Aulis Gerlander valvoi viimeisen lottolähetyksensä 18. kesäkuuta 2005, minkä jälkeen hän siirtyi eläkkeelle. Hän ehti uransa aikana valvoa satoja lottoarvontoja. Gerlander esiintyi syksyn 2007 Veikkauksen Loton tv-mainoskampanjassa. Gerlander työskenteli sisäasiainministeriön poliisiosaston hallintoyksikössä.
Virallisen valvojan tehtävässä Gerlander valvoi arpajaislain toteutumista sekä hoiti ja valvoi lottoarvontaan liittyviä tietoteknisiä laitteita. Vuonna 2011 virallisia valvojia on loton osalta yhteensä kahdeksan.
Koomikko-muusikko Jope Ruonansuu on tehnyt kappaleen ”Aulis Gerlander”, joka pohjautuu Gerlanderin ”Hyvää iltaa” -tervehdykseen.
Puoliautomaattinen vaihteisto

Puoliautomaattinen vaihteisto tai robottivaihteisto on automatisoitu manuaalivaihteisto, joka käyttää elektronisia antureita, prosessoreita ja vauhdittajia vaihteiden vaihtamiseen. Kytkin toimii elektronisesti ja synkronisoi ajoitusta ja vääntömomenttia, jotta vaihteen vaihto tapahtuisi nopeasti ja rauhallisesti. Näin kuljettajan ei tarvitse ohjata kytkimen toimintaa polkimella. Vaihdetta voi vaihtaa joko käsin tai antaa automaattisen vaihtotoiminnon hoitaa sen kuljettajan puolesta. Autonvalmistajat suunnittelivat puoliautomaattisen vaihteiston erityisesti kaupunkiajoa varten. Se onkin perinteistä momentinmuuntimeen perustuvaa automaattivaihteistoa huomattavasti polttoainetaloudellisempi, ja lisäksi myös valmistuskustannuksiltaan edullisempi. Henkilöautojen lisäksi puoliautomaattinen vaihteisto on yleinen nykyaikaisissa kuorma-autoissa.
Esimerkiksi Opelin kehittämä Easytronic on puoliautomaattinen vaihteisto. Automaattisen vaihtotoiminnon voi kytkeä ajon aikana pois päältä, jolloin vaihteisto muuttuu käsin käytettäväksi. Lisäksi joissain malleissa käytettävissä on niin sanottu talviasento ja Sport-tila. Talviasennon ollessa kytkettynä liikkeellelähtö tapahtuu kakkosvaihteelta. Sport-tilassa moottori kiertää korkeammille kierroksille ennen vaihtamista.
Olifant

Kehitys

Olifantin kehittelystä vastasi eteläafrikkalainen OMC Engineering (Olifant Manufacturing Company), joka yrityskauppojen tuloksena on nykyisin osa BAE Systemsiä. Etelä-Afrikkassa oltiin tehnyt muunnelmia Centurion-vaunusta jo ennen Olifantin käyttöönottoa. Vuonna 1972 tehtiin Semel-nimellä tunnettu muunelma, jossa oli uusi moottori ja vaihteisto. Näitä vaunuja rakennettiin kuitenkin vain kahdeksan. Vuonna 1974 jatkokehittelyjen tuloksena syntyi saman kaltaisin uudistuksin Skokiaan, jota valmistettiin 25 kappaletta. Osaa niistä käytettiin nykyisessä Namibiassa, joka tuolloin oli osa Etelä-Afrikkaa. 
Skokiaania seurasi varsinainen Olifant Mk1. Sen kehittely alkoi vuonna 1976 ja ensimmäinen prototyyppi valmistui samana vuonna. Kahden seuraavan vuoden aikana rakennettiin vielä kaksi prototyyppiä. Näiden prototyyppien jälkeen vaunu hyväksyttiin käyttöön Etelä-Afrikan asevoimiin.
Olifant Mk1:tä seurasi Mk1A, jonka valmistus aloitettiin vuonna 1983. Tätä vaunutyyppiä käyttivät eteläafrikkalaiset joukot Angolan sisällissodassa. Mk1A:n olennaiset erot alkuperäiseen Centurion vaunuun olivat siihen asennettu Denel Ordnance 105 mm L7 rihlattu tykki, kahdeksan savunheitintä ja uusi V-12 dieselmoottori. Mk1A:n seuraajan Mk1B:n kehittely alkoi 1983 ja ensimmäinen prototyyppi valmistui vuonna 1985. Testien jälkeen vaunu otettiin käyttöön asevoimissa ja ensimmäisen hieman alle 50-vaunun erän valmistus saatiin päätökseen vuonna 1991.
Denel Ordnance kehitellyt prototyyppiasteella vielä olevaa uutta tykkitornia, jota kutsutaan nimellä Olifant 2. Sen aseistuksena voi olla joko 105 mm rihlattu tykki, tai Denel Ordnancen 120 mm sileäputkinen tykki. Parannuksia on tehty myös miehistön suojelussa, liikeeltä ampumiskyvyssä sekä yö- ja päivätaistelukyvyssä.
Sean Dyche

Ura pelaajana

Pelaajaurallaan Dyche oli puolustaja. Hän edusti Nottingham Forestia, Chesterfield FC:tä, Bristol Cityä, Luton Townia, Millwall FC:tä, Watford FC:tä ja Northampton Townia. Pisimpään, vuodet 1990–1997, Dyche edusti Chesterfieldiä, jossa hän pelasi 231 ottelua tehden kahdeksan maalia. Kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla tuolloin pelannut seura selviytyi vuonna 1997 Dychen kipparoimana FA Cupin semifinaaliin. Kaudella 1989–1990 Dyche kuului kasvattajaseuransa Nottingham Forestin pääsarjakokoonpanoon, muttei pelannut otteluakaan. Korkeimmillaan Dyche pelasi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, jossa hän edusti Bristol Cityä, Millwall FC:tä ja Watford FC:tä.

Ura valmentajana

Dychestä tuli vanhan seuransa Watford FC:n valmentaja kesäkuussa 2011. Hän valmensi seuran toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Englannin mestaruussarjassa sijalle 11 kaudella 2011–2012, mutta sai lähteä kauden jälkeen omistajan vaihduttua. 
Lokakuussa 2012 Dyche siirtyi Mestaruussarjan Burnley FC:n valmentajaksi. Kaudella 2013–2014 hänet valittiin kolmesti kuukauden valmentajaksi, syyskuussa 2013, lokakuussa 2013 ja huhtikuussa 2014. Kausi päättyi Burnleyn toiseen sijaan ja nousuun Valioliigaan. Burnley putosi Valioliigasta kauden 2014–2015 päätteeksi. Sean Dychen johdolla Burnley kuitenkin voitti liigamestaruuden kaudella 2015-2016, ja palasi takaisin valioliigaan pelattuaan kaksi kautta mestaruussarjassa. Kaudella 2017-2018 valioliigassa Burnley sijoittui Dychen johdolla seitsemänneksi ja sai osallistumisoikeuden eurooppa-liigan alkukarsintakierroksille. Burnley ei edennyt eurooppa-liigan lohkovaiheeseen vaan hävisi kaksiosaisen alkukarsintafinaalin olympiacosia vastaan yhteismaalein 2-4.
Sairaan onnellinen

Sairaan onnellinen (Sykt lykkelig) on norjalainen komediaelokuva keskenään suhteisiin ryhtyvistä naapureista.

Juoni

Naiivi ja yltiösosiaalinen Kaja (Agnes Kittelsen) asuu pienessä maaseutukylässä miehensä Eirikin (Joachim Rafaelsen) ja heidän kymmenvuotiaan poikansa kanssa. Puolisot ovat etääntyneet toisistaan, mutta Kaja uskottelee silti olevansa onnellinen. Kun naapuriin muuttaa samanikäinen pariskunta Afrikasta adoptoituine lapsineen, Kaja alkaa ihailla paitsi hienostunutta Elisabethia (Maibritt Saerens), myös tämän miestä Sigveä (Henrik Rafaelsen), josta myös Eirik on merkillisen kiinnostunut. Lapset kiinnostuvat oudoista rotujenvälisistä alistamisleikeistä.

Arvioita

Nyt-liitteessä kolme kriitikkoa antoi elokuvalle pistekeskiarvon 2,7.
Cerise

Cerise on Marvel Comics -sarjakuvakustantamon luoma supersankari. Cerisen ensitapaaminen tapahtui Excalibur-lehden numerossa 46 vuonna 1992. Cerisen superkyvyt ovat hallita valoa ja supervoimakkuus. Cerise on Shi'ar-rotua. Hahmon on luonut Alan Davis.
Jussi Teittinen

Jussi Teittinen oli Heinolan kaupunginjohtaja maaliskuusta 2014 lokakuuhun 2017. Hän ehti toimia Seutukaupunkiverkoston puheenjohtajana toukokuusta 2017 Heinolan kaupunginjohtajan virasta irtisanotumiseensa asti.  
Aiemmin Teittinen oli Mäntyharjun ja sitä ennen Tuusniemen kunnanjohtaja. Hän on toiminut myös Orimattilan seudun kansanterveystyön kuntayhtymän hallintojohtajana. Heinolan kaupunginvaltuuston valitessa kaupunginjohtajan marraskuussa 2013 hän sai 30 ääntä 43:sta. Valitusten vuoksi hän joutui aloittamaan Heinolan kaupunginjohtajana väliaikaisessa virkasuhteessa.
Jari Järvelä

Jari Olli Järvelä (s. 21. marraskuuta 1966 Helsinki) on suomalainen kirjailija.
Järvelälle myönnettiin vuoden 2001 Kalevi Jäntin palkinto romaanista Veden paino (2001). Vuonna 2007 hän sai kirjallisuuden valtionpalkinnon trilogiasta, johon kuuluvat Veden paino, Pieni taivas (2004) ja Kansallismaisema (2006). Hänen teoksensa Lentäjän poika (1999), Romeo ja Julia (2007) ja Kosken kahta puolta (2018) olivat Finlandia-palkintoehdokkaina. Kansallismaisema ja Romeo ja Julia olivat myös Runeberg-palkintoehdokkaina.

Elämä ja ura

Järvelä kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1985. Hän valmistui kasvatustieteen maisteriksi ja luokanopettajaksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 1992 ja työskenteli opettajana Porvoossa ja Kotkassa 1992–1995. Vuonna 1996 hän ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Vuosina 1997–1998 Järvelä oli Pekkas-Akatemian kirjoittajakouluttaja. Hän on ollut Kirjailijayhdistys Paltan (ent. Kymen läänin alue) johtokunnan jäsen vuosina 1996–1999 ja Suomen Kulttuurirahaston hallituksen jäsen vuodesta 2009.
Järvelän esikoisteos oli novellikokoelma Bambi ja muita novelleja (1995). Hän sai siitä Suomen Kirjailijaliiton esikoiskirjapalkinnon vuonna 1996. Hänen ensimmäinen romaaninsa, 66 luuta ilmestyi vuonna 1998. Järvelän toinen romaani Lentäjän poika oli vuoden 1999 Finlandia-palkintoehdokas. Hänen kolmas romaaninsa Veden paino voitti Kalevi Jäntin palkinnon. Vuonna 2007 Järvelä sai kirjallisuuden valtionpalkinnon romaanitrilogiastaan, johon kuuluvat teokset Veden paino, Pieni taivas ja Kansallismaisema. Kansallismaisema oli ilmestymisvuonnaan myös Runeberg-palkintoehdokkaana. Järvelän romaani Romeo ja Julia (2007) oli ehdolla Runeberg-palkinnon ja Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Vuonna 2014 ilmestyi Järvelän ensimmäinen rikosromaani Tyttö ja pommi, joka on trilogian ensimmäinen osa. Kirjan päähenkilö on graffiteja tekevä nainen. Kirja sai Suomen dekkariseuran myöntämän Vuoden esikoisdekkari -kunniakirjan 2015. Teoksen käännösoikeudet on myyty Saksaan, Tšekkiin ja Turkkiin. Yhdysvaltalainen verkkokirjakauppa ja kustantaja Amazon osti englanninkieliset käännösoikeudet lokakuussa 2014. Elokuussa 2014 romaanista tehtiin elokuvasopimus. Elokuvan käsikirjoittaa Samuli Valkama ja tuottaa Kinotar. Se oli alun perin tarkoitus kuvata vuonna 2016 Kotkassa, minne kirjan tapahtumat sijoittuvat. Keväällä 2016 kerrottiin kuvausajankohdan siirtyneen vuoteen 2017.
Vuonna 2015 ilmestyi trilogian toinen osa Tyttö ja rotta. Amazon osti sen käännösoikeudet huhtikuussa 2015 jo ennen kirjan ilmestymistä. Metro-trilogian päätösosa Tyttö ja seinä ilmestyi vuonna 2016.
Järvelä on monipuolinen kirjoittaja. Hänen romaaninsa kertovat muun muassa tukkijätkistä, nokikolareista, italialaisista mafiosoista ja nuorista rakastavaisista. Proosan lisäksi Järvelä on kirjoittanut kuunnelmia, näytelmiä ja oopperalibrettoja.
Järvelä asuu Kotkassa. Hän on naimisissa ja hänellä on yksi lapsi.
Lemmenjoen kansallispuisto

Yleistä

Kansallispuiston luontoon kuuluvat tunturipaljakat, tunturikoivikot, laajat suot eli jängät ja Lemmenjokilaakson vanhat mäntymetsät. Kultasataman ja Jäkäläpään välisellä alueella voi nähdä kullanhuuhdonnan ja -kaivun historiaa ja nykyisyyttä, sekä kullankaivun luonnolle aiheuttamia jälkiä. Alueella toimii kesäisin noin sata henkilöä kullankaivun parissa, valtausmäärän ollessa hieman alle 40. Kansallispuiston suurin tunturi on Viipustunturien alueella sijaitseva noin 600 metriä korkea Morgam-Viibus. Kansallispuistossa asustaa myös suurpetoja kuten karhuja, maakotkia, ahmoja ja satunnaisesti myös susia. Uhanalaisia lajeja on 70.
Suurin osa puistossa liikkuvista ihmisistä on kesäisiä retkeilijöitä. Kokoon suhteutettuna Lemmenjoella käy kuitenkin verraten vähän retkeilijöitä, eli noin 15 000 henkilöä vuodessa. Kansallispuistossa on merkittyjä reittejä noin 60 kilometriä ja Lemmenjoen ylityksiin on rakennettu retkeilijöitä varten joitakin siltoja ja veneitäkin. Lemmenjoella on kesäisin myös järjestettyä moottoriveneliikennettä kuljettamassa retkeilijöitä Njurkulahdesta ylös jylhärantaista jokea Kultasatamaan. Kansallispuistossa on yli kymmenen autiotupaa ja kolme maksullista varaustupaa. Erä-lehden järjestämässä äänestyksessä Lemmenjoen kansallispuisto valittiin Suomen parhaaksi vaellusalueeksi.
Lemmenjoen kulta-alueelle on rakennettu kaksi pientä lentokenttää, Martiniiskonpalon (467 m) ja Keurulaisen (noin 500 m) ylätasangoille. Kentille voidaan laskeutua ja niiltä nousta pienehköillä potkurikoneilla.