google/wiki40b huggingface dataset:
GAZ-3105

Teknisiä tietoja

Jousitus on toteutettu edessä ja takana erillisjousituksena kierrejousin. Edessä oli levy- ja takana rumpujarrut. ABS-jarrujärjestelmä oli valinnainen varuste. Auton rengaskoko oli 215/60R15S.
Borneonharjakotka

Ulkonäkö

Borneonharjakotkan pituus on 51–56 senttiä. Se on metsissä elävä pieni ja tumma haukka. Sen höyhenys on tummanruskea, ja alapuolella, siivissä ja niskassa on vaaleampia täpliä. Niskapuolella on suuri umbranruskea alue. Kurkku on musta. Pyrstö on melko pitkä, musta, ja siinä on leveä valkoinen raita. Siivet ovat pitkät, kärjissä on mustaa, lentosulkien tyvessä valkoista.
Toinen juutalaissota

Tausta

Vuosina 66–73 käydyn ensimmäisen juutalaissodan jälkeen roomalaiset tiukensivat otettaan Juudeasta. Roomalaiset kärsivät raskaita tappiota ja menettivät kokonaisen legioonan ennen kapinan murskaamista vuonna 135.
Ensimmäisen juutalaissodan jälkeen roomalaiset alkoivat vahvistaa otettaan provinssista. Legioona X Fretensis käskettiin tukahduttamaan mahdolliset kapina-aikeet. Juutalaiset tunsivat itsensä petetyiksi, kun kävi ilmi keisari Hadrianuksen aikomus rakentaa toisen temppelin raunioille temppeli Juppiterille. Vuonna 131 Juudean kuvernööri nimesi kaupungin virallisesti Aelia Capitolinaksi.
Vuonna 132 juutalaiset nousivat kapinaan Simon bar Kokhban (Tähden pojan) johdolla . Kapinan alettua hän julisti Israelin itsenäiseksi valtioksi. Rabbi Akiba piti Bar Kokhbaa Messiaana.

Lopputulos

Kolmen vuoden kuluttua roomalaiset onnistuivat kukistamaan kapinan. Menetettyään Jerusalemin Bar Kokhba vetäytyi Betariin.
Hadrianus ryhtyi määrätietoisesti vainoamaan juutalaisia ja nimesi Juudean Syria Palaestinaksi ja Jerusalemin ”Aelia Capitolinaksi”. Siitä tehtiin roomalainen varuskuntakaupunki, jonne juutalaisilta oli pääsy kielletty. Suuri osa juutalaisista asui jo ennestään diasporassa eri puolella Rooman valtakuntaa, mutta tämän kapinan jälkeen valtaosa Palestiinassa vielä silloin asuneistakin pakkosiirrettiin valtakunnan muihin osiin.
Ahvenlammi (Orivesi, Lauttakulma)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,8 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Salmijärven ja Ala-Lauttajärven välissä soistuvassa painanteessa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä eikä sinne tule teitä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 165,7 metriä mpy. Siihen on johdettu kaksi suo-ojaa ja sen eteläpäästä lähtevä laskuoja laskee 500 metrin päähän Ala-Lauttajärveen. Laskuojalla on pudotusta 15,5 metriä.
Sinimarakatti

Ulkonäkö ja koko

Sinimarakatin yleisväri on harmaa; sinistä voi hyvällä tahdolla nähdä sen lähes karvattomassa naamassa. Kaulassa on valkoinen kaulus, käsivarret ovat muuta kehoa tummemmat. Tyypillinen pituus (ilman häntää) on 50–65 cm,. Koiras voi painaa kuusi kiloa, naaras jää alle viisikiloiseksi.

Levinneisyys

Sinimarakatteja elää Afrikan itä-, keski- ja eteläosissa.

Elintavat

Sinimarakatit elävät puissa 10–40 jäsenen perheryhminä, joihin kuuluu yksi aikuinen koiras ja useita naaraita sekä näiden keskenkasvuiset jälkeläiset. Ne ovat aktiivisia lähinnä päiväsaikaan. Tärkeintä ravintoa ovat hedelmät ja lehdet, mutta myös hidasliikkeiset selkärangattomat kuten etanat, toukat ja madot maistuvat marakateille.
Suomen Vientipankki

Suomen Vientipankki Osakeyhtiö (nimi vuoteen 1923 Paloheimo ja kumpp. Pankki Oy) oli suomalainen vuonna 1918 perustettu liikepankki, joka teki konkurssin 1931. Pankin perustajiin kuuluivat K. A. Paloheimo,  Arvi Henrik Paloheimo,  Jaakko Yrjö-Koskinen, Aarno Yrjö-Koskinen,  Paavo Paloheimo,  Toivo T. Kaila ja  S. J. Pentti.
Agentuuri- ja välitysliikkeenä vuoden 1918 alusta toiminut Paloheimo & K:i muuttui jo samana vuonna liikepankiksi nimellä Paloheimo & K:i Pankkiosakeyhtiö. Sen tarkoitus oli rahoittaa Suomen ja Venäjän välistä kauppaa. Pankki aloiti toimintansa yleisenä liikepankkina vuonna 1920. Osakepääoma oli 12 miljoonaa markkaa.
Pankki perustettiin alun perin hankkimaan ulkomailta luottoja Paloheimon veljesten liiketoimia varten. Vuoden 1923 nimenmuutoksen jälkeen Vientipankki ryhtyi harjoittamaan myös talletuspankkitoimintaa, mutta sen siteet Paloheimon sukuun säilyivät edelleen. Pankki oli jo 1920-luvulla vaikeuksissa, kun suuri osa sen varoista oli sidottuna Paloheimon suvun yrityksille annettuihin jäädytettyihin lainoihin. Pankki hankki 1920-luvun lopulla talletuksia hyvin korkeilla jopa 12-14% koroilla. Pankki joutui sitten 1930-luvun laman alkaessa suuriin vaikeuksiin ja lopulta pankki suljettiin heinäkuun lopulla 1931 ja se asetettiin konkurssiin.
Vientipankin konkurssin seurauksena pankin taustavoimiin kuulunut K. A. Paloheimo menetti suurimman osan omaisuudestaan. Pankkia johtanut K. A. Paloheimon poika Arvi Henrik Paloheimo (1888-1940) tuomittiin pankkimääräysten rikkomisesta 8 kuukauden vankeusrangaistukseen mutta presidentti P. E. Svinhufvud armahti hänet. Konkurssi johti myös pankkilainsäädännön kiristymiseen vuoden 1933 pankkilain myötä niin että Kansallis-Osake-Pankin silloinen pääjohtaja J. K. Paasikivi kirjoitti päiväkirjassaan : "Vientipankki ("roskapankki") on aikaansaanut paljon pahaa. Se on suurelta osin vaikuttanut uuden pankkilain laatimiseen ja sitä käytetään pelotteena tallettajiin, jotka siinä menettivät suuren osan talletuksistaan".
Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 1969

Vuoden 1969 yleisurheilun EM-kisat pidettiin Ateenassa, Kreikassa 16.–21. syyskuuta. Kisoihin osallistui 30 maata ja 674 urheilijaa. Kilpailut avasi kenraaliluutnantti Geórgios Zoitákis.
Ateenan EM-kilpailuissa tehtiin ensimmäisen kerran doping-testejä, tosin testattavina aineina olivat ainoastaan piristeet. Testeissä jäi kiinni yksi urheilija; alankomaalainen kymmenottelija Edward de Noorlander jäi kiinni amfetamiinista ja tuli hylätyksi.
Länsi-Saksan aikaisempaa huomattavasti heikompi menestys johtui maan vetäytymisestä kisoista lähes kokonaan, Länsi-Saksa osallistui vain viesteihin. Vetäytymisen syynä oli IAAF:n päätös olla antamatta DDR:stä kesäkuussa 1967 loikanneen Jürgen Mayn kilpailla Länsi-Saksan lipun alla.
Doris Leuthard

Doris Leuthard (s. 10. huhtikuuta 1963, Merenschwand, Aargau) on sveitsiläinen poliitikko. Hän on ollut vuodesta 2006 lähtien Sveitsin liittoneuvoston jäsen. Vuosina 2006–2010 Leuthard oli talousministeri, ja vuodesta 2010 hän on johtanut ympäristö-, liikenne-, energia- ja viestintäministeriötä. Hän on ollut Sveitsin liittopresidentti vuosina 2010 ja 2017. Leuthard oli kansallisneuvoston jäsen vuosina 1999-2006 sekä Sveitsin kristillisdemokraattisen kansanpuolueen puheenjohtajana 2004–2006. Leuthard on viides nainen kautta aikain, joka on valittu Sveitsin liittoneuvostoon.
Ernest Duchesne

Ernest Duchesne (30. toukokuuta 1874 – 12. huhtikuuta 1912) oli ranskalainen lääkäri, joka havaitsi ensimmäisenä tiettyjen homeiden kyvyn tappaa bakteereita. Hän teki havaintonsa yli 30 vuotta ennen kuin Alexander Fleming löysi penisilliinin antibioottiset vaikutukset.
Duchesne syntyi Pariisissa vuonna 1874 ja aloitti opiskelut vuonna 1894 Lyonissa sijaitsevassa L'Ecole du Service de Santé Militaire de Lyon -akatemiassa. Hän ryhtyi tutkimustyöhön professori Agrégé Gabriel Roux'n alaisena, ja teki vuonna 1896 merkittävän löydöksensä Escherichia coli -bakteerin ja Penicillium glaucum -homeen välisestä vaikutuksesta. Duchesne sai vuonna 1897, vasta 23-vuotiaana, valmiiksi väitöskirjansa samasta aiheesta. Hän osoitti, että E. coli- ja P. glaucum -mikrobeja sisältävässä viljelmässä home pystyi täysin poistamaan bakteerikasvun. Lisäksi hän istutti eläimiin tappavan määrän lavantautia aiheuttavaa mikrobia ja osoitti, että eläimet eivät sairastuneet lavantautiin, jos niihin oli samalla istutettu Penicillium glaucum -hometta. 
Duchesne joutui jättämään tutkimustyön kesken sotilasuransa takia. Hän meni vuonna 1901 naimisiin Rosa Lassalas'n kanssa, joka kuitenkin menehtyi kaksi vuotta häiden jälkeen. Vuonna 1904 Duchesne sairastui keuhkotautiin ja joutui kolme vuotta myöhemmin jättämään armeijan. Hänet lähetettiin parantolaan Amélie les Bains'iin, jossa hän kuoli vuonna 1912 ollessaan 37-vuotias. Hänet on haudattu Cannesiin Cimetière du Grand Jas -hautausmaalle.
Uxmal

Historia

Uxmalin alueella oli ollut asutusta jo noin vuonna 800 eaa., mutta varsinainen kaupunki kehittyi vasta jälkiklassisella kaudella noin 650–1000 jaa. Arkeologisten tutkimustan ja radiohiiliajoituksen perusteella merkittävimmät rakennustyöt tehtiin vuosien 700–1000 välillä. Perimätiedon mukaan kaupungin perusti vuonna 751 Tutul Xiu -ryhmään kuulunut Ah-Kuy-Tok-Tutul-Xiun johtama ryhmittymä. Tutul Xiut tulivat seudulle todennäköisesti nykyisen Tabascon osavaltion alueelta Usumacintajoen alajuoksulta.
Kaupunki kehittyi kahdessa vaiheessa. Ensin se kasvoi maalaiskylästä merkittäväksi poliittiseksi ja hallinnolliseksi keskukseksi. Sen jälkeen siitä kehittyi Jukatanin niemimaan lounaisosia hallinneiden kaupunkivaltioiden merkittävin keskus. Ensimmäisessä vaiheessa kaupunkiin rakennettiin muun muassa erilaisia veden varastointiin suunniteltuja rakennelmia ja toisessa vaiheessa kaikki merkittävimmistä rakennelmista. Ainoa arkeologisten lähteiden perusteella tunnettu Uxmalin hallitsija oli Chan Chak K’ak’nal Ajaw, joka nousi valtaan noin vuonna 890. Hänen väitetään rakentaneen kaikki suurimmat rakennukset.
Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä kuinka kauan Uxmalin valtakausi kesti, mutta vuoteen 1200 mennessä se ja muut Puucin alueen kaupungit oli hylätty. Eräs mahdollinen syy oli Chichén Itzán vallan kasvu.
Ensimmäisen kuvauksen Uxmalin raunioista julkaisi Jean-Frédéric Waldeck vuonna 1836. John Lloyd Stephens ja Frederick Catherwood kävivät siellä vuonna 1841 ja julkaisivat melko tarkkoja ja yksityiskohtaisia piirustuksia. Frank Blom suoritti ensimmäisiä kaivauksia vuosina 1929, 1936 ja 1938. José A. Erosa aloitti 1943 Meksikon opetusministeriön alaisuudessa alueen entisöintityöt.
Richard Cantillon

Richard Cantillon (1680-luvulla – 1734) oli irlantilainen taloustieteilijä, joka teki valtaosan elämäntyöstään Ranskassa. Häntä pidetään poliittisen taloustieteen perustajana. Hän tutki yrittäjän riskejä, rahateoriaa, tilastotiedettä, väestönkasvun teoriaa sekä taloudellisia syy-seuraussuhteita, mutta hänen tutkimuksensa saivat huomiota vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Cantillon muutti Ranskaan 1708, toimi pankkiirina ja otti Ranskan kansalaisuuden. Hän oli tyytymätön sen ajan merkantilistiseen talousteoriaan ja korosti, että varallisuus ei ole sama kuin raha tai jalometallit. Sen sijaan hän katsoi, että varallisuuden lähteenä on maa. Hänen katsotaan siten perustaneen fysiokratismina tunnetun taloustieteen suuntauksen. Cantillon korosti, että ihmiset saavat työn avulla maasta varallisuutta, joka antaa heille ravintoa, elämän mukavuutta ja nautintoja.
Cantillonin taloustieteellisiin aatteisiin vaikutti suuresti brittiläinen lääkäri William Petty, joka Cantillonin tavoin pyrki yhdistämään taloustieteeseen tilastotieteen näkökulman. Cantillonin pääteos Essai Sur La Nature Du Commerce En Général valmistui arviolta vuosien 1730 ja 1734 välillä, mutta ilmestyi vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1755. Senkin jälkeen sen arvoa vähäteltiin, koska se ei vastannut tieteenalan hallitsevaan asemaan nousseen itävaltalaisen taloustieteen näkemyksiä.
Andrei Rublev (elokuva)

Juoni

Elokuva kertoo munkki Andrei Rubljovin elämästä 1400-luvun Venäjällä. Sekasortoinen maa on jatkuvien mongolihyökkäysten kohteena, ja etuoikeuksiaan puolustavat ruhtinaat levittävät eripuraa kansan pariin. Pitkällä matkallaan Venäjän halki Andrei Rubljov kohtaa epäluuloja ja valtaa pitävien vihaa. Yksinäisen taiteilijan on luotettava näkemykseensä ja kamppailtava uskonsa puolesta.
Maailman kurjuudet saavat hänet epäilemään suhdettaan niin uskoonsa kuin taiteeseenkin. Tarjoaako hän tuskaa ja surua kuin muukin seurakunta? Andrei Rubljov ei kuitenkaan nouse kapinaan, vaan vetäytyy mykkänä pohtimaan elämän järjettömyyttä. Elokuvan lopussa Rubljov seuraa Tsaarin kellon valamista ja samaistuu kelloa valavaan nuoreen Boriskaan.
Elokuvan mustavalkoinen osuus kertoo ikonimaalarin elämästä symbolisesti ja monipuolista elokuvakerrontaa käyttäen. Värilliset loppuminuutit näyttävät ikonimaalari, munkki Andrei Rubljovin kuuluisimman maalauksen, Pyhä Kolminaisuus -ikonin yksityiskohtia.

Historiallinen tausta

Andrei Rubljovin elämästä tiedetään vähän, eikä elokuvaa ole tarkoitettu elämäkerralliseksi. Useita historiallisia tapahtumia on muunneltu elokuvassa. Rubljov kuvataan tarkkailijaksi, joka erityisesti loppukohtauksessa katselee sivusta elokuvan tapahtumia. Historialliset tapahtumat ja aika ovatkin elokuvan pääosassa.
Keskiaikaisen elämän yksityiskohtia kuvataan naturalistilla ja lyyrisillä kuvilla. Uskontokuvaus ja viittaukset Raamattuun ovat keskeisessä osassa elokuvaa. Kristillisyydestä ja kirkosta tuodaan esille sekä myönteiset että kielteiset puolet. 
Neuvosto-ohjaajan pyrkimys realistiseen näytteillepanoon on tärkeässä osassa tässä epookkielokuvassa. Näyttävän miljöökuvauksen ja todentuntuisten roolihahmojen kautta katsoja liukuu 1400-luvun Venäjälle, joka on aiemmin näyttäytynyt vain piirroksissa ja maalauksissa. Elokuvan hidas kerronta tarjoaa mahdollisuuden meditatiiviseen elokuvakokemukseen.
Elokuvan kieli on enimmäkseen karkeaa ja alkukantaista venäjää. Venäjän lisäksi elokuvassa puhutaan tataarin kieltä ja italiaa. Tarkovskin rakkaus renessanssiin ja Italiaan tuodaan leikkimielisesti esille elokuvassa esiintyvillä "Italian suurlähettiläillä".
Lepenski Vir

Lepenski Vir on esihistoriallinen löytöpaikka Serbiassa Tonavan varrella lähellä Rautaportin kansallispuistoa. Siellä sijaitsi kivikautinen kylä jääkauden päättymisen jälkeen mesoliittisella kivikaudella. Ensimmäiset merkit asutuksesta ovat 9000 vuoden takaa ja kylä kukoisti 6300 - 5800 vuotta sitten. Kylästä on löydetty runsaasti pieniä kiviveistoksia.
Frank M. Dixon

Frank Murray Dixon (25. heinäkuuta 1892 Oakland, Kalifornia – 11. lokakuuta 1965, Birmingham, Alabama) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Dixon toimi Alabaman kuvernöörinä vuosina 1939–1943. Häntä edelsi Bibb Graves ja seurasi Chauncey Sparks.
Dixon osallistui vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan. Heinäkuussa 1918 hänen ohjaamansa kone ammuttiin alas Soissonsin yllä Ranskassa ja hän loukkaantui niin, että hänen oikea jalkansa jouduttiin amputoimaan. Ranskan hallitus myönsi Dixonille myöhemmin Croix de Guerre -mitalin.
Katarina Gäddnäs

Katarina Gäddnäs (s. 1970 Finström, Ahvenanmaa) on suomalainen kirjailija ja freelancetoimittaja.
Gäddnäs on opiskellut teologiaa Turun Åbo Akademissa ja työskennellyt toimittajana ja opetustehtävissä. Hän on toiminut myös muun muassa nuoriso-ohjaajana, tutkimusapulaisena ja juontajana erilaisissa kirjallisuustilaisuuksissa.
Gäddnäsin runokokoelmissa korostuu naisnäkökulma. Ensimmäinen runokokoelma Men göken gal (1997) kuvaa elämän kiertokulkua neljän naisen silmin. Seuraava runokokoelma Hon. På ludna tassar ilmestyi vuonna 1999 Schildtin julkaisemana. Kolmannessa runokokoelmassaan Jungfrutornet (2002) Gäddnäs alleviivaa naisen oikeutta ajatella itse. Runokokoelmiensa lisäksi Gäddnäs on kirjoittanut artikkelin äitiyttä käsittelevään Rapport från Planet Mamma (2004) -antologiaan.
Vuonna 2005 Gäddnäs julkaisi yhdessä valokuvaaja Gabriella Nordlundin kanssa tietokirjan Ytterst. Kökar mitt i havet (suom. Ääressä – elämää Kökarissa), jonka on kääntänyt Julia Donner.
Zamboanga del Sur

Zamboanga del Sur on Filippiinien Zamboangan niemimaan alueella sijaitseva provinssi. Sen pääkaupunki on Pagadian. Sen naapureita ovat pohjoisessa Zamboanga del Norte, koillisessa Misamis Occidental, idässä Lanao del Norte ja lännessä Zamboanga Sibugay. Sen väkiluku vuoden 2010 väestönlaskennassa oli 959 685.
Uusi Kuvalehti (1890–1903)

Uusi Kuvalehti oli Kuopiossa vuosina 1890–1903 ilmestynyt kuvitettu aikakauslehti.
Nuorsuomalaisten kirjalliseksi kuvalehdeksi perustetun Uuden Kuvalehden taustalla olivat Pekka ja Kaarlo Brofeldt, Kasper Järnefelt, A. B. Mäkelä ja Juhani Aho. Sen avustajina toimivat muun muassa Minna Canth, J. H. Erkko, Eero Järnefelt, Kauppis-Heikki, Santeri Alkio, Santeri Ingman (Ivalo), Larin-Kyösti, Samuli Paulaharju ja Eino Leino. Lehti pyrki edistämään varsinkin suomalaista kaunokirjallisuutta ja siinä julkaistiin ensimmäisenä esimerkiksi monet Juhani Ahon lastuista. Artikkeliosastossa pääsivät esille kirjoittajien vapaamieliset aatteet, mutta poliittisesti Uusi Kuvalehti oli varovainen. Sitä on luonnehdittu myös Suomen ensimmäiseksi todelliseksi kulttuurikuvalehdeksi, joka julkaisi runsaasti kuvia suomalaisten taiteilijoiden teoksista. Kuvien osuus lehden sisällöstä kasvoi jatkuvasti ja oli jo 1890-luvun puolivälissä lähes puolet.
Pekka Brofeldtin kustantama Uusi Kuvalehti siirtyi vuonna 1892 Brofeldtin veljeksistä ja heidän lähipiiristään koostuneen yhtiön haltuun. Sen toimittajina työskentelivät aluksi Kasper Järnefelt ja vuodesta 1894 Pekka Brofeldt Kuopiossa ja Juhani Aho Helsingissä. Taloudesta ja teknisestä toteutuksesta vastasi Emil Vainio. Lehden levikki vaihteli 2 000 ja runsaan 3 000 kappaleen välillä, ja sitä tilattiin paljon varsinkin Helsinkiin. Uuden Kuvalehden ilmestyminen päättyi vuonna 1903, kun kenraalikuvernööri Bobrikov karkotti Pekka Brofeldtin Suomesta. Sen seuraajaksi perustettiin Helsingin Kaiku.
De Dion-Bouton

De Dion-Bouton oli yksi 1900-luvun alun menestyneimmistä automerkeistä. Yhtiön perustivat ranskalaiset Albert de Dion ja Georges Bouton vuonna 1882 rakentaakseen höyryllä käyviä ajoneuvoja. Vuonna 1890 yhtiö patentoi yksisylinterisen bensiinillä käyvän moottorin, ja vuonna 1893 keksittiin de Dion -akseli.
Albert de Dion voitti vuonna 1894 Pariisi-Rouen-rallin höyrykäyttöisellä autolla, mutta jo seuraavana vuonna siirryttiin lopullisesti bensiinikäyttöisiin autoihin. Yhtiön moottori oli niin menestyksekäs, että monet muut autonvalmistajat käyttivät sitä omissa autoissaan. Vuonna 1900 De Dion-Bouton oli maailman suurin autonvalmistaja, ja yhtiö tuotti 400 autoa ja 3000 moottoria vuodessa. Yhtiön alamäki alkoi ensimmäisen maailmansodan jälkeen, ja viimeisen henkilöautonsa De Dion-Bouton rakensi vuonna 1932.
S/S Wellamo (1927)

S/S Wellamo (III) rakennettiin vuonna 1927 A/S Kjøbenhavns Flydedok & Skibsværft:illa Suomen Höyrylaiva Oy:n laskuun. Höyrylaiva Wellamo oli toinen samanniminen laiva yhtiön laivastossa, ensimmäinen Wellamo oli upotettu vuonna 1916. Wellamo suunniteltiin S/S Ariadnen pariksi Helsinki–Tallinna–Stettin-linjalle sekä kulkemaan Lyypekin ja Helsingin väliä. Vuonna 1931 S/S Oberonin haaksirikon jälkeen Wellamo siirtyi Helsinki–Kööpenhamina–Hull-linjalle.
Toisen maailmansodan jälkeen 1945 Wellamo muutettiin öljylämmitteiseksi ja samalla varustettiin tutkalla − toisena suomalaisena aluksena. Wellamon suurta matkustajakapasiteettia tarvittiin kipeästi sodan jälkeen Turku–Maarianhamina–Tukholma-linjalla, mistä se siirtyi vuonna 1960 Helsinki–Travemünde-linjalle sieltä poistuneen S/S Oihonnan tilalle.
Wellamo matkasi Tallinnaan 9. heinäkuuta 1965 ensimmäisenä suomalaisena matkustajalaivana toisen maailmansodan jälkeen.
M/S Finlandian Suomen Höyrylaiva Oy:n uudisrakennuksen valmistuminen Helsinki–Travemünde-linjalle teki Wellamon työttömäksi, vuoden 1966 purjehduskausi jäi laivan viimeiseksi SHO:n väreissä. Syyskuussa 1966 Wellamo laitettiin seisomaan Helsingissä, kunnes se myytiin lokakuussa 1967 M. Rauanheimo Oy:lle Kokkolaan.
Vuonna 1968 laiva kastettiin Ouluttareksi, ja se liikennöi Kokkolan ja Härnösandin välillä. Talvet 1967 ja 1968 alus toimi turistihotellina Hernösandissa. Laiva myytiin tammikuussa 1969 uudelleen Rederi AB Vasa-Umeålle. Toukokuussa uusi varustamo otti laivan vastaan ja kastoi sen S/S Örneniksi. Uudella nimellä laiva liikennöi kesän 1969 Vaasan ja Örnsköldsvikin välillä. Syyskuussa laiva myytiin Vasa Skrothandelille, joka myi sen eteenpäin Helsingin Romuliikkeelle purettavaksi Katajanokalla Helsingissä. Lokakuussa 1969 laiva saapui Helsinkiin. Talven 1969-1970 aikana laivan sisustus myytiin ja romuttaminen pääsi alkamaan keväällä 1970. Laivan kapteeninhytti otettiin romutuksen yhteydessä talteen ja se on museoituna Suomen merimuseossa Kotkassa.
S/S Wellamo (III):n pituus oli 80,01 metriä, leveys 12,23 metriä ja syväys 5,24 metriä. Laivan vetoisuus oli 1 944 bruttorekisteritonnia (890 nettorekisteritonnia) ja nopeus 13 solmua. Laivan kolmisylinterisen trippelihöyrykoneen teho oli 2 190 hevosvoimaa. Hyttipaikkoja oli I-luokassa 71 ja II-luokassa 106.
MOX-polttoaine

MOX-polttoaine eli Mixed oxide fuel (suom. sekaoksidipolttoaine) on ydinpolttoaine, jossa on sekoitettuna uraania ja plutoniumia. Sekä uraani (UO₂) että plutonium (PuO₂) ovat polttoaineessa oksideina. Tavallisesti ydinvoimaloissa käytetään uraanin isotooppeja 235 ja 238. Tällöin ydinjätteessä on huomattavia määriä plutoniumia sekä hajoamatonta uraania. Plutonium ja uraani voidaan erottaa muusta ydinjätteestä (muun jätteen osuus noin 3 %) ja käyttää uudelleen, jolloin syntyy MOX-polttoainetta. Plutoniumia saadaan myös ydinaseista. MOXin käyttö on lisääntynyt viime vuosina muun muassa Japanissa ja Ranskassa.
Jos plutoniumia sekoitetaan ydinvoimaloissa käytettäviin polttoainesauvoihin, nousee uraanista saatava energiamäärä noin 12 %. Yleensä polttoaineesta noin kolmannes on MOXia, mutta joissakin reaktoreissa jopa puolet voi olla MOXia.
Ensimmäinen MOX-reaktori valmistui 1963, mutta kaupalliseen käyttöön reaktorit tulivat vasta 1980-luvulla. Tähän päivään mennessä MOXia on käytetty noin 2 000 tonnia, ja vuonna 2006 reaktoreissa oli polttoaineena noin 160 tonnia MOXia. Tästä suurin osa on eurooppalaisissa reaktoreissa. Euroopassa on 40 MOXille suunniteltua reaktoria sekä 30 reaktoria, jossa myös voidaan käyttää MOXia. Japanissa reaktoreita on kymmenen.
Razaaq Adoti

Ura

Adotin televisioura alkoi vuonna 1991, jolloin hän vieraili sarjassa Press Gang. Sittemmin Adoti esiintyi televisiosarjoissa vuoteen 1997 asti, jolloin hän teki ensimmäiset elokuvaroolinsa komediassa Vieläkö muistat? ja draamassa Amistad. Adoti palasi sittemmin takaisin television pariin Isoon-Britanniaan, kunnes 2000-vuosikymmenellä hän siirtyi enemmän elokuvien pariin. Adoti esiintyi hieman isommissa rooleissa elokuvissa Resident Evil: Apocalypse (2004) ja Doom (2005). Sittemmin vuoden 2006 aikana hän esiintyi yhdessä Jean-Claude Van Dammen kanssa elokuvissa Second in Command ja The Hard Corps.

Yksityiselämä

Adoti syntyi ja kasvoi Lontoossa nigerialaisille vanhemmille. Hän opiskeli näyttelemistä Central School of Speech and Dramassa kolme vuotta.
Skotlannin Valioliiga (1998–2013)

Historia

Aiemmin Skotlannin jalkapalloliigan sarjasysteemi koostui kahdesta divisioonasta, 1. ja 2. divisioonasta, joiden välillä joukkueet nousivat ja putosivat. 1970-luvun puolivälissä systeemiä muutettiin siten, että liigan sarjatasojen määrä nostettiin kolmeen. 1990-luvulla perustettiin vielä neljänneksi korkein sarjataso, 3. divisioona.
Vuonna 1998 ylimmän sarjatason seurat erosivat Skotlannin jalkapalloliigasta ja perustivat nykyisen Valioliigan, joka toimi vuosina 1998–2013. Tätä ennen sponsorirahat oli jaettu kaikkien jalkapalloliigan divisioonien seurojen kesken. Aluksi valioliigassa pelasi vain 10 joukkuetta, mutta sittemmin joukkueita otettiin mukaan kaksi lisää. Sarjan viimeisin pelisysteemi, jossa viimeinen kierros pelattiin kahtena kuuden joukkueen ryhmänä, astui voimaan vuonna 2000. Sarjajärjestelmä pysyi samana myös vuoden 2013 jälkeen, kun sarjat taas yhdistettiin Scottish Professional Football Leagueksi.