google/wiki40b huggingface dataset:
Cedars Motorsport

Cedars Motorsport on libanonilais-espanjalainen pikkuformulatalli. Talli on kilpaillut European F3 Open sarjassa vuodesta 2010 saakka, voittaen sarjan mestaruuden vuonna 2010, jolloin talli kilpaili libanonilaisella lisenssillä. Vuodesta 2011 talli on kilpaillut espanjalaisella lisenssillä.
Lauri Niinioja

Lauri Aleksanteri Niinioja (aik. Gustafsson, 8. joulukuuta 1883 Vaasa – 22. lokakuuta 1962 Vaasa) oli suomalainen tukkukauppias, joka toimi 35 vuotta Lassila & Tikanoja Oy:n eri johtotehtävissä vuodesta 1919 alkaen ja toimitus­ohtajana 1952–1954. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1949.
Lauri Niinioja syntyi junailijaisän pojaksi Vaasassa, jonne perhe oli muuttanut Hattulasta. Kansakoulun jälkeen hän pääsi 1897 myymäläapulaiseksi Carl Finnilän vähittäiskauppaan. Hänen kykynsä huomattiin, ja hän eteni Finnilän tukkukaupan puolelle; se oli alueen suurin tuontiliike, joka teki kauppaa monilla eri artikkeleilla Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla sekä Keski-Suomessa. Niinioja sai vastatakseen Finnilän sivuliikkeen Ähtärissä. Finnilän palveluksessa hän tutustui Frithiof Tikanojaan ja Josef Lassilaan, jotka lähtivät 1905 perustamaan omaa yritystään. Niinioja peri Tikanojan työn Finnilän kauppamatkustajana, kunnes lähti vuonna 1909 mukaan Berglund & Ylkänen -nimiseen tukkuliikkeeseen, jonka neljä perustajaa olivat myös lähtöisin Finnilältä. Kymmenen vuoden osto- ja myyntipäällikön tehtävien jälkeen Niinioja siirtyi 1919 Lassilan ja Tikanojan perustaman tukkukaupan toimitusjohtajan apulaiseksi. Hän sai Lassila & Tikanojassa vähitellen muitakin tehtäviä, kuten yhtiön suuren puku- ja paitatehtaan toimitus­johtajuuden. Kauppaneuvos Tikanojan siirryttyä eläkkeelle Niinioja toimi koko yhtymän toimitusjohtajana 1952–1954. Yhtymän johtokunnan jäsenenä hän oli vuodesta 1919 kuolemaansa 1962 saakka.
Niinioja sai myös elinkeinoelämän monia luottamustehtäviä. Hän toimi Suomen Pankin Vaasan konttorin valvojana sekä johtokunnan jäsenenä Suomen Tukku­kauppiaiden Liitossa, Vaatetus­teollisuuden Yhdistyksessä ja Vaatetus­teollisuus­liitossa. Perheetön Niinioja tunnettiin myös lahjoittajana sekä harrastelijamaanviljelijänä Hattulan Nuuttilan tilalla 1918–1945, kunnes viranomaiset ottivat tilan siirtoväen käyttöön.
Hamniganit

Asuinalue ja määrä

Mongoliassa hamniganit asuvat Hentiin ja Dornodin aimakeissa, Venäjällä Onon-joen varrella Taka-Baikalian aluepiirin Kyran, Akšan, Karymskojen, Šilkan ja Ononin piireissä sekä Agan Burjatiassa, Kiinassa Sisä-Mongolian autonomisen piirin Hulunbuirin alueella. Mongoliassa heitä arvioidaan olevan 15 000, Venäjällä 2 000 ja Kiinassa 1 500 henkeä. Venäjällä hamniganeja pidetään burjaatteina ja Mongoliassa mongoleina. Kiinan puolella hamniganit lasketaan virallisesti osaksi evenkkejä.

Historia

Hamniganien esi-isiä ovat evenkit. Viimeistään 1600-luvulla he alkoivat muuttaa pieninä ryhminä Taka-Baikalian pohjoisosista Selengan ja Ononin jokilaaksoihin, missä he osittain sulautuivat burjaateihin ja muihin mongoliheimoihin. 1600–1700-luvuilla hamniganit viettivät naapureidensa kanssa nomadielämää Mongolian sisäosien sekä Šilka ja Argun -jokien välillä. Vuonna 1654 venäläiset perustivat Nertšinskin linnoituksen, josta tuli alueen hallinnollinen keskus. Venäläiset tunsivat alueen alun perin Dauriana tai daguurien maana. Hamniganeja he kutsuivat alun perin Nertšinskin tunguuseiksi. Hamniganit päätyivät Venäjän vallan alaisuuteen heidän tuolloisen johtajansa Gantimurin (Gantumur) kautta. Gantimurin sittemmin venäläistyneet jälkeläiset toimivat hamniganien päälliköinä aina Neuvostoliiton aikoihin saakka. 1600- ja 1900-luvun alun välillä hamniganit elivät Venäjän etupiirissä ja heillä oli kiinteät yhteydet Taka-Baikalian kasakoihin ja burjaatteihin. Tuntematon määrä hamniganeja asui myös Mongolian puolella rajaa nykyisen Hentiin aimagin alueella. Venäjän sisällissodan jälkeen huomattava osa hamniganeista ylitti Argunjoen yhdessä joidenkin kasakoiden ja burjaattien kanssa. He asettuivat niin sanotulle kolmen joen alueelle nykyisessä Hulunbuirissa Kiinassa, jossa heidän jälkeläisiään on edelleen.

Kulttuuri

Perinteisiä elinkeinoja ovat karjanhoito, erityisesti hevosten kasvatus, maanviljely ja metsästys. Elinkeinonsa perusteella hamniganeja on nimitetty myös ”hevostunguuseiksi”.
Vuohensalo

Vuohensalo eli Motornoje (ven. Моторное) on kylä Norsjoen eli Larionovon maalaiskunnassa Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Kylä sijaitsee Laatokan rannalla noin 11 kilometriä Käkisalmen kaupungista kaakkoon. Vuohensalo kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamaan Karjalaan ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Käkisalmen maalaiskuntaa. Nykyisen venäläisen nimensä paikkakunta sai 1948.

Vuohensalon kylä Suomessa

Vuohensalon naapurikyliä olivat Käkisalmen maalaiskunnan alueella Yläpuusti lännessä ja Pörtsykkä pohjoisessa. Idässä kylä rajoittui Laatokkaan ja etelässä naapurikyliä olivat Pyhäjärven kunnan puolella Pyhäkylä, Rantakylä ja Kuoppalammin valtionpuisto. Vuohensaloon kuului lisäksi kaksi pientä erillisaluetta lähempänä Käkisalmen kaupunkia. Toinen sijaitsi Laatokan rannalla Tenkalahden, Norsjoen ja Pörtsykän kylien välissä ja osittain tällä alueella sijaitsi Haminanniityn esikaupunkialue. Toinen erillisalue puolestaan sijaitsi Ostamojärven pohjoisrannalla Norsjoen ja Joensuun kylien välissä.
Vuonna 1920 Vuohensalossa oli 244 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli puolestaan 277. 
Ennen talvisotaa Vuohensalo oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä. Myös kalastusta harjoitettiin. Vuohensalon kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1913.
Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin keväällä 1940 rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.
Kenneth Westerback

Kenneth Westerback on entinen suomalainen jääkiekkoilija ja nykyinen valmentaja. Hän edusti pelaajaurallaan Vaasan Sportia. Westerback on toiminut Sportin edustusjoukkueen päävalmentajana vuosina 2002–2003 ja 2010. Hän on toiminut valmentajaurallaan myös muun muun muassa Sportin edustusjoukkueen apuvalmentajana, seuran A-junioreiden päävalmentajana sekä seuran junioreiden valmennuspäällikkönä.
Refugi

Refugi (tai refugio, "pakolaiskeskus", "vetäytymispaikka") on alue, jolla olosuhteet ovat pysyneet suhteellisen vakaina silloinkin kun muualla tapahtuu suuria muutoksia, esimerkiksi jäätiköitymisten aikana. Siksi siellä on voinut säilyä eläinten, kasvien tai ihmisten populaatioita.
Refugioteorian esitteli vuonna 1969 Jürgen Haffer selityksenä Amazonian alueen biodiversiteetille. Sen mukaan Amazonia olisi kuivunut jääkauden aikana niin, että vain kukkuloiden orografiset sateet olisivat ylläpitäneet metsäsaarekkeita savannin keskellä. Myöhemmät paleoekologiset tutkimukset ovat ristiriidassa Hafferin hypoteesin kanssa. Vaikka Amazonin tapaukselle etsitään muita selityksiä, Hafferin esittelemä konsepti on hyväksytty laajalti tiedeyhteisössä. Se on irrotettu alkuperäisestä yhteydestään jäätiköitymisestä tropiikin biodiversiteetin selittäjänä, ja tarkoittaa nyttemmin mitä tahansa eristäytyvää aluetta, jossa lajeja voi säilyä ekologisen muutoksen aikana.
Great Smoky Mountainsin kansallispuiston lajikirjo on suurempi kuin ympäröivien alueiden, ja tämä on selitetty sillä, että alue olisi ollut refugio miljoonien vuosien ajan. Samoin tietyt vuoristojen havumetsät Kaliforniassa ja tammimetsät Meksikon ja Arizonan alueella ovat yleisesti tunnettuja potentiaalisia refugeja.
Samaan tapaan kuin lämpimään sopeutuneet lajit löysivät suojapaikkoja kylmien kausien aikana, myös kylmään sopeutuneilla lajeilla on ollut refugeja lämpimien jaksojen aikana. Tyypillisesti nämä ovat sijainneet vuoristoissa.

Jääkauden refugit Euroopassa

Viime jääkauden kylmimpien vaiheiden aikana Eurooppa oli ihmisille elinkelpoinen vain osittain. Perinteisen tulkinnan mukaan isompia refugeja arvellaan olleen Euroopassa kaksi tai kolme: Välimeren länsiosassa (Ranskassa ja Cantabriassa), Itä-Euroopan tasangoilla ja mahdollisesti myös Lähi-idässä Turkin ja Levantin suunnalla. Tämä on päätelty arkeologisista kaivauksista ja geenitutkimuksista. Mutta uudemmat tutkimukset viittaavat siihen, että lehtipuita mm. saarnea kasvoi näitä refugioita pohjoisempana, ja Unkarissa kasvoi ainakin kuusta luultavasti vuorten rinteillä. Keski-Euroopan vuoristojen refugit sijaitsivat korkeammalla olevan vuoristotundran ja alhaalla olevan maruna/savikka-aron välissä suojaisissa paikoissa.
Ilmari Tapiovaara -palkinto

Ilmari Tapiovaara -palkinto on Taideteollisen korkeakoulun myöntämä muotoilupalkinto. Palkinto on kunnianosoitus muotoilija Ilmari Tapiovaaralle.
Andvari

Andvari ("Valpas") on skandinaavisessa mytologiassa kääpiö, joka pystyy muuttumaan haueksi. Kääpiö elää koskessa ja kerää suuren aarteen sormuksensa Andvaranautin avulla. Loki saa Andvarin kiinni meren jumalatar Ránin kutomalla verkolla ja pakottaa kääpiön luovuttamaan kaiken keräämänsä kullan. Andvari yrittää kuitenkin pitää sormuksensa, jotta voisi kerätä rikkaudet uudestaan. Mutta Loki pakottaa hänet luopumaan myös sormuksesta. Silloin kääpiö kiroaa varastetun kullan, ja se tulee tuottamaan onnettomuutta kaikille tuleville omistajilleen. Jumalat maksavat kullalla verirahan Reginin ja Fafnirin isälle Hreidmarrille, sillä Loki on tappanut tämän pojan Otrin. Tämä taru toimii myöhemmin Nibelungein laulun esinäytöksenä.
Tarjooma

Tarjooma tai tarjoama eli valikoima on liiketoimintaan liittyvä käsite, joka tarkoittaa asiakkaille tarjottuja tuotteita ja palveluja sekä niihin liittyviä brändimielikuvia.
Termiä ovat alkaneet käyttää muun muassa ohjelmistoliiketoimintaa harjoittavat yritykset, jotka myyvät sekä palveluja että tuotteita. Tietotekniset tuotteet voidaan lisäksi asiakaskohtaistaa palveluna ja tekniikan uudistuessa tuotteita jatkokehitetään ja ylläpidetään palveluna.
Yann Cunha

Yann Cunha (s. 22. tammikuuta 1991 Brasília) on brasilialainen moottoriurheilija. Hän aloitti uransa kartingilla. Vuonna 2010 hän voitti kuuluisan 500 kilometrin kartingkilpailun Granja Vianassa, São Paulossa. Vuosina 2008–2010 Cunha kilpaili Formula 3 Sudamericana -sarjassa sijoittuen vuonna 2010 sarjan toiseksi. Samana vuonna hän sijoittui kolmanneksi Formula 3 Brazil Open -sarjassa. Vuonna 2011 Cunha sijoittui toiseksi samaisessa sarjassa. Samana vuonna hän kilpaili myös Britannian F3- ja European F3 Open -sarjoissa. Vuonna 2012 Cunha kilpaili Auto GP -sarjassa saavuttaen 8 pistettä. Samana vuonna hän kilpaili myös Formula Renault 3.5 -sarjassa saavuttamatta pisteitä. Cunha jatkoi samassa sarjassa vuonna 2013 saavuttamatta jälleen pisteitä.
Mastodontit

Pleistoseenin mastodontit Amerikassa

Myöhemmin pleistoseenikaudella eli Amerikassa suurikokoiseksi kehittyneitä Stegomastodon- ja Mastodon-lajeja, joista viimeinen, yli 11 000 vuoden takainen 3 metriä pitkä varsinainen mastodontti (Mastodon americanus,  Mammut americanum) eli 3,75 miljoonaa vuotta sitten ja oli mammutin tapaan pitkäkarvainen. Se muistutti nykyisiä norsuja, mutta oli niitä matalampi ja pidempiruumiinen.
Aikuisen korkeus oli 2,5–3 metriä ja paino 3,5–5,4 tonnia. Säkäkorkeus oli 2–2,6 m. Mastodontit söivät muun muassa havupuiden oksia ja käpyjä, lehtiä, ruohoa ja suokasveja.
Mastodontit olivat tavallisia Yhdysvaltain Keskilännessä Suurten järvien eteläpuolella noin 40 000–11 000/9000 vuotta sitten.
Joitain mastodontteja saattoi olla elossa vielä noin 7 000–5 500 vuotta sitten. Ihmisten metsästyksen arvellaan vaikuttaneen mastodonttien sukupuuttoon kuolemiseen.
Mikko Kilkkinen

Mikko Kilkkinen (s. 8. lokakuuta 1984 Helsinki) on suomalainen laulaja, joka kruunattiin tangokuninkaaksi vuonna 2002 Seinäjoen Tangomarkkinoilla. Hän on kaikkien aikojen nuorin tangokuningas saatuaan tittelin 17-vuotiaana. Mikko Kilkkinen -niminen esikoisalbumi julkaistiin Tangomarkkinoilla vuonna 2003 vuosi kruunauksen jälkeen.
Vuonna 2005 Kilkkinen siirtyi iskelmämusiikin parista täysipainoisesti klassiseen ja oopperamusiikkiin. Hän konsertoi Suomen kirkoissa ja konserttisaleissa ja on opiskellut Annika Ollinkarin johdolla laulumusiikkia Sibelius-Akatemiassa.
Kaitaparatiisileski

Levinneisyys

Kaitaparatiisileskeä tavataan Länsi-Afrikan eteläosista Keski-Afrikan kautta Itä-Afrikkaan ulottuvalla alueella. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tetricus I

Keisarina

Tetricuksen taustasta ennen keisariutta ei tiedetä juuri mitään. Hän oli ainakin senaattori ja edellisen Gallian keisarin Victorinuksen kuollessa Gallia Aquitanian maaherra (praeses provinciae Aquitaniae) keväällä 271. Victorinuksen äiti Victoria ilmeisesti lahjoi armeijan huutamaan Tetricuksen keisariksi. Tetricus otti keisarinviran Burdigalassa ja hänet tunnustettiin Galliassa, kahdessa Germanian provinsseissa ja Britanniassa, muttei Hispaniassa vaikka epäluotettava Historia Augusta niin väittääkin. Hispania ei ollut hyväksynyt myöskään edellistä hallitsijaa Victorinusta, joten kyseinen alue oli nyt käytännössä menetetty takaisin Roomalle.
Tetricus matkasi Augusta Treverorumiin ja taisteli matkalla Reinin ylittäneitä germaaneja vastaan. Vuoden 271 lopulla hän teki Augusta Treverorumista pääkaupunkinsa. Seuraavana vuonna germaanit hyökkäsivät uudestaan mutta Tetricuksen joukot löivät ne takaisin. Tammikuun ensimmäisenä päivänä vuonna 273 hän otti vastaan toisen konsulinvirkansa ja myöhemmin samana vuonna, luultavasti myöhään keväällä tai aikaisin kesällä, hän nimitti poikansa Tetricus II:n caesariksi. Samana vuonna hän valtasi takaisin Gallia Aquitanian eteläosan ja Gallia Narbonensiksen länsiosan, jotka oli menetetty Claudius Gothicuksen joukoille vuonna 269. Rooman keisari Aurelianus oli tällä välin sotaretkellä Syyriassa, joten hän ei voinut estää Tetricusta.

Sota Aurelianusta vastaan

Tammikuun alussa 274 Tetricus oli yhdessä poikansa kanssa konsulina. Aurelianus oli tällä välin palannut idän sotaretkeltä ja valmisteli nyt hyökkäystä Galliaan. Tetricus armeijoineen joutui pian marssimaan etelään Aurelianuksen joukkoja vastaan. Ratkaiseva taistelu käytiin helmi-maaliskuussa 274 katalaunien kentällä (apud Catalaunos) lähellä nykyistä Châlons-sur-Marnen kaupunkia.
Historia Augustan, ja 300-luvulla eläneiden historioitsijoiden Eutropiuksen ja Aurelius Victorin mukaan Tetricus loikkasi poikansa kanssa Aurelianuksen puolelle. Syy tähän oli eräs Faustinus, joka oli joko ryhtymässä tai oli jo ryhtynyt vallankaappaukseen Augusta Treverorumissa. Nykyhistorioitsijoiden mukaan tämä on kuitenkin vain Aurelianuksen propagandaa ja mahdollisesti Tetricus taisteli loppuun asti ja alistui vasta vangiksi jouduttuaan. Tetricuksen joukot jatkoivat kuitenkin taistelua ja tappiot olivat kovat molemmilla puolilla mutta lopulta Aurelianuksen armeijan kokemus ja koko oli liikaa.

Myöhempi elämä

Taistelun jälkeen Aurelianus vietti loisteliaan triumfin Roomassa. Siinä esiteltiin Tetricuksia ja Palmyrasta vangittua kuningatar Zenobiaa. Triumfin jälkeen Tetricukset armahdettiin ja Eutropiuksen mukaan Tetricus jopa nimitettiin Lucanian maaherraksi (corrector Lucaniae). Hän eli vanhaksi ja seurasi poikansa Tetricus II:n poliittista uraa. Tämä pääsi jopa senaatin jäseneksi. Tetricuksen kuolinvuosi on tuntematon.
Canningin valtatie

Canningin valtatie on Länsi-Australiassa sijaitseva 17 kilometriä pitkä tie, joka yhdistää Perthin Victoria Parkin esikaupungin Fremantlen satamakaupunkiin. Tie avattiin 1920-luvulla. Canningin valtatie on nimetty Canning-joen mukaan, joka puolestaan on nimetty George Canningin mukaisesti.
Transporno

Transseksuaalinen porno on pornografian erikoislaji. Useimmat transpornoesiintyjät ovat naisia, mutta alalla on myös transmiehiä, ehkä tunnetuimpana Buck Angel. Transnaiset esiintyvät usein miespuolisten partnereiden kanssa, mutta myös naistenvälistä transpornoa on saatavilla.

Palkinnot

AVN Award Vuoden Transesiintyjä on yksi merkittävimmistä pornoalan palkinnoista transpornoesiintyjille. Transgender Erotica Awards joka tunnettiin aiemmin nimellä Tranny Awards on toinen merkittävä alan palkinto.
Mateli Kuivalatar

Mateli Kuivalatar eli viralliselta nimeltään Magdaleena Ikonen, o.s. Kuivalainen (8. toukokuuta 1771 – 29. joulukuuta 1846) oli ilomantsilainen runonlaulaja.

Kantelettaren laulaja

Mateli Kuivalatar oli ehkä tärkein Kantelettaren karjalaisten runojen laulajista. Elias Lönnrot tapasi Kuivalattaren kahdeksannella runonkeruumatkallaan syyskuussa 1838 Ilomantsin Kontiovaarassa Koitereen rannalla.
Lönnrotilla oli tuolloin jo lähes valmiina Kantelettaren käsikirjoitus. Kahdeksannen keruuretken tarkoitus oli lähinnä sen täydentäminen. Retken saalis oli kuitenkin niin runsas, että hän joutui toimittamaan teoksen kokonaan uudestaan.
"Oikian laulajan tapasin kuitenkin vasta jälkeenpäin Materi Kuivalattaren Koitereen rannalla Ilomantsin kirkolta neljättä penink. pohjaseen päin 3 neljännestä Huhuksen kylältä. Siltä yksinään kirjottelin vanhoja lauluja 2 päivää. Sitte piti kerkeämiseen kotiin rientää, johon pääsin syyskuun loppupäivillä." (Lönnrot kirjeessään 12.10. 1838).
Elias Lönnrot mainitsee Mateli Kuivalattaren myös Kantelettaren esipuheessa. Tästä häntä koskeva maininta on päätynyt myös Zacharias Topeliuksen Maamme kirjan lukuun, joka käsitteli suomalaista kansanrunoutta.
Lönnrotin jälkeen Mateli Kuivalattaren runoja kävi tallentamassa Kontiovaarassa myös nuori August Ahlqvist 1846. Tuolloin Kuivalatar oli jo niin sairas, ettei jaksanut laulaa, vaan saneli runojaan.
Martti Haavio kuvaa Kuivalattaren säkeitä äärimmäisen niukoiksi. Sanonta on säästeliäs, eikä runoissa ole turhia kertosäkeitä. Haavion havainnon mukaan harvinaisen moni hänen lauluistaan kuvailee nuoren neidon miehenkaipuuta.
Kantelettaren runojen lisäksi Mateli Kuivalattarelta on tallennettu myös Kalevala-aiheista eeppistä runoutta

Elämä

Mateli Kuivalatar syntyi Ilomantsin Huhuksessa. Hänen isänsä oli Antti Antinpoika Kuivalainen (s. 1741) ja äitinsä Valpuri Matintytär Muroke Tohmajärven Oskolasta. Mateli oli järjestyksessä kuudes perheen yhdestätoista lapsesta. Lapsuutensa ja nuoruutensa hän vietti Huhuksen Siitarin talossa
Mateli meni naimisiin 21-vuotiaan tokrajärveläisen talollisenpojan Pietari (Pekka) Antinpoika Ikosen kanssa 9. huhtikuuta 1793. Pariskunta asui ensin Ilomantsin Tokrajärven ja Kakonahon kylissä, kunnes siirtyi 1797 Matelin kotitaloon Siitariin. 
Vuonna 1820 he muuttivat torppareiksi Jaanisvaaran talon maille Kontiovaaraan. Pariskunta sai yksitoista lasta, joista viisi kuoli aivan nuorina. Lisäksi perheessä oli kaksi lasta miehen ensimmäisestä liitosta. Pekka Ikonen kuoli 1832, jonka jälkeen Mateli hallitsi taloa.
Runonlaulamisen ohella Mateli Kuivalatar tunnettiin tietäjänä, jota käytettiin parantajana.
Mateli Kuivalattaren tyttärenpoika oli lähetyssaarnaaja Pietari Kurvinen, jonka tyttärenpoika puolestaan oli viihdesäveltäjä ja -kapellimestari Toivo Kärki.
Mateli Kuivalatar kuoli syöpään 29. joulukuuta 1846 ja haudattiin Ilomantsin kirkkomaahan 6. tammikuuta 1847.
Ilomantsin Varisvaaran hautausmalle on vuonna 1962 pystytetty Ilomantsi-Seuran silloisen puheenjohtajan Lasse Kontialan suunnittelema muistomerkki.
Viron filharmoninen kamarikuoro

Viron filharmoninen kamarikuoro eli Eesti Filharmoonia Kammerkoor (EFK) (engl. Estonian Philharmonic Chamber Choir) perustettiin vuonna 1981. Se on yksi maailman arvostetuimmista ja tunnetuimmista kuoroista. Kuoron perustaja Tõnu Kaljuste toimi sen taiteellisena johtajana ja ykkösjohtajana 20 vuotta. 2001–2007 toimi kuoron taiteellisena johtajana brittiläinen Paul Hillier. Nykyään kuoroa johtaa hollantilainen Daniel Reuss (s. 1961).
Kuoron ohjelmistoon kuuluu musiikkia gregoriaanisesta kirkkolaulusta nykypäivään ja orkesterisäestyksellisistä teoksista a cappella -sävellyksiin. Viron filharmoninen kamarikuoro on levyttänyt muun muassa virolaisten säveltäjien Arvo Pärtin ja Veljo Tormiksen kuoromusiikkia.
Kuoro tekee säännöllisiä konserttimatkoja ulkomaille ja on esiintynyt toistamiseen arvostetuissa musiikkitapahtumissa kuten BBC Proms -festivaalilla Lontoossa kesällä 2005 ja syksyllä 2007, Salzburg Festspiele- ja Edinburghin festivaaleilla (2008). Vuosittain esiintymisiä kertyy 60–70. Kuoro on voittanut arvostetun Grammy-palkinnon v. 2006 sarjassa Paras kuorolevy (”Da Pacem”, Harmonia Mundi USA). Suomessa kuoro on vieraillut toistamiseen Siuntiossa Lux Musicae -festivaalilla.
Faulknor-luokka

Suunnittelu

Chilen laivaston Almirante Lynch -luokka oli J. Samuel White and Companyn suunnittelema alustyyppi, joka oli paljon suurempi ja raskaampi kuin muut vastaavat alustyypit. Niissä oli neljä savuhormia, joista etummainen oli pitkä ja kapea, ja loput kolme olivat paksumpia ja lyhyempiä.
Alusten aseistuksena oli suunnitelmien mukaan kuusi nelituumaista QF-tykkiä, joista neljä oli asennettu normaalista poiketen etukannelle. Kaksi niistä olivat rinnakkain ruorihytin edessä ja kummallakin laidalla oli yksi tykki. Loput tykit olivat puolikannen laidoilla. Tykit olivat Armstrong Whitworthin Elswickin tehtaan Chilelle toimittamia, ja alusten uudelleen aseistamisen yhteydessä ne korvattiin Kuninkaallisen laivaston malleilla.
Alukselle asnnettiin vuoden 1918 uudelleen aseistuksessa 4,7 tuuman 45 pituuskaliiperin BL Mk I -tykki etukannelle ja toinen takakannen korokkeelle kahden viimeisen savuhormin väliin. Alusten nelituumaiset ruorihuoneen edessä säilyivät ja niille asennettiin lisäksi kaksi kaksinaulaista QF-ilmatorjuntatykkiä.
Alukset palautettiin 1920 Chilelle, ja John I. Thornycroft & Companyn valmistama HMS Rooke nimettiin HMS Brokeksi, jotta tunnettu nimi säilytettäisiin laivaston aluksilla.

Palvelus

Luokan kaikki alukset osallistuivat 31. toukokuuta - 1. kesäkuuta 1916 Skagerrakin taisteluun, jossa HMS Broke törmäsi Acasta-luokan hävittäjän HMS Sparrowhawkin, joka upposi. Saksan keisarillisen laivaston taistelulaivan SMS Westfalenin ampuma 150 millimetrin kranaatti upotti samassa taistelussa 4. Hävittäjälaivueeseen liitetyn HMS Tipperaryn. Aluksen mukana hukkui 185 merimiestä.
HMS Broke osallistui huhtikuussa 1917 Doverin salmen taisteluun HMS Swiftin kanssa, jolloin se törmäämällä upotti Saksan keisarillisen laivaston torpedoveneen A-19:n sekä vahingossa torpedoimalla upotti Ranskan laivaston hävittäjän Capitaine Mehlin.
Eero Nuolimaa

Eero Ilmari Ossian Nuolimaa (vuoteen 1930 Nyman) (22. syyskuuta 1907 Jyväskylän mlk – 16. lokakuuta 1981 Vaasa) oli suomalainen tykistössä palvellut kenraalimajuri. 
Osallistui sisällissotaan 1918 valkoisten puolella lähettinä. Nuolimaa valmistui kadettikoulusta 1929 ja kävi Sotakorkeakoulun 1939. Hän toimi nuorempana upseerina KTR 2:ssa 1929–1933 sekä kouluttajana Kadettikoulussa 1933–1935. Patterinpäällikkönä hän työskenteli KTR 2:ssa 1936–1938. Turun ilmapuolustuksen komentajana Nuolimaa toimi 1939–1940. Jatkosodassa hän toimi erilaisissa tykistöyksiköissä, mm. Raskaan patteristo 14:n komentajana kesän 1944 taisteluissa. 
Sodan jälkeen Nuolimaa opetti Kadettikoulussa 1945–1946 sekä toimi Kevyen prikaatin esikuntapäällikkönä 1947–1948. Vuosina 1948–1955 hän työskenteli Keski-Suomen ja Pohjanmaan sotilasläänien esikunnissa. Vuodesta 1956 alkaen noin vuoteen 1967 asti Nuolimaa komensi Pohjanmaan sotilaslääniä. 
Ylennykset: Vänrikki 1929, luutnantti 1931, kapteeni 1938, majuri 1941, everstiluutnantti 1946, eversti 1955, kenraalimajuri 1966.