google/wiki40b huggingface dataset:
Shandong

Historia

Kungfutse syntyi Shandongin maakunnassa 555 eaa. Keltaisten turbaanien kapina alkoi Han-dynastian aikaan vuonna 184 Shandongista ja Hunanista. Maakunnan aseman Shandong sai Ming-dynastian aikana.
Maakunta on saanut nykynimensä Jin-dynastian aikana (1115 – 1234 jaa.). Nimi koostuu sanoista shān ’vuori, vuoret’ ja dōng ’itä’. Shandong merkitsee ’vuorista itään’. Vuorilla tarkoitetaan tässä Taihangvuoria (太行山, Tàiháng Shān).
Qing-dynastian loppuaikoina 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa eräät eurooppalaiset valtiot vaativat itselleen maa-alueita Shandongista, jolloin syntyi levottomuuksia, mm. boksarikapina. Yuan Shikai nimitettiin Beiyangin ministeriksi boksarikapinan jälkeen 1902. Tähän alueeseen kuuluivat Hebei, Liaoning ja Shandong.
Shangdong kuului Saksan toimilupa-alueeseen. Kiinan tasavalta oli liittynyt ensimmäiseen maailmansotaan ympärysvaltojen rinnalle Japanin tapaan. Kiinalaiset odottivat, että Saksa häviäisi sodan ja Saksan toimilupa-alueet palautuisivat Kiinan omaan hallintaan. Versailles’n rauhassa päätettiin kuitenkin siirtää saksalaisten toimilupa-alueet japanilaisille, jonka vuoksi Pekingissä opiskelijat muodostivat toukokuun neljännen päivän liike. Liike osoitti mieltään päätöstä vastaan. Toukokuun neljännen päivän liikkeestä alkoi kiinalaisen nationalismin muodostuminen.

Talous

Shandong oli 97,3 miljoonalla asukkaallaan väestöltään Kiinan 2. suurin maakunta. Se tuotti vuonna 2013 maan bruttokansantuotteesta (BKT) 8,7 prosenttin osuuden. Rahassa mitattuna tämä oli 5 468,4 mrd. Kiinan yuania CNY tai noin 655,1 mrd euroa.Shandong oli kansantuotteen muodostajana Kiinan kolmanneksi merkittävin maakunta. Kutakin asukasta kohden kansantuotetta kertyi 56 323 CNY eli 6 748 EUR.  Tämä oli 134 % Kiinan keskiarvosta.
Shandong on Kiinan suurin maataloustuotteiden viejäalue. Se tuottaa muun muassa puuvillan ja vehnää, durraa ja maissia. Alue on  Kiinan suurin kullan ja timanttien tuottaja. Maakunnassa yksi maailman suurimmista safiiriesiintymistä. Maakunnassa toimivat kodinkonevalmistaja Haier Group, valtiollinen kodinelektroniikkavalmistaja Hisense, Kiinan suurin panimo Tsingtao. Viinintuotanto merkittävää, tärkeä tuontannonala. Yli 140 viinitilaa, 40% Kiinan viinirypäleiden tuotannosta peräisin alueelta.
Talouselämässä merkittävin kaupunki on Qingdao. Keltaisen joen varrella sijaitseva maakunnan pääkaupunki Jinan, sekä rannikkokaupungit Yantai ja Weihai ovat myös tärkeitä toimijoita. Shenglin öljykenttä sijaitsee Shandongin alueella. Se on Kiinan toiseksi suurin öljyntuottaja.
Maakunta on myös logistisesti tärkeää seutua. Seudun sijainti Kiinan suurimpien kaupunkien välimaastossa merkitsee  runsasta etelä-pohjoissuuntaista ja tavara- ja matkustajaliikennettä alueen kautta. Vilkkaat junayhteydet. Kiinan tihein moottoritie- ja valtatieverkosto. Maailman kymmenen suurimman rahtisataman ryhmään kuuluva Qingdaon satama Lentoasema Qindaossa, Jinanissa, Yantaissa ja Weihaissa.
Joseph Barbera

Joseph Roland "Joe" Barbera (24. maaliskuuta 1911 – 18. joulukuuta 2006) oli yhdysvaltalainen animaatiofilmien tekijä, sarjakuvataiteilija, tuottaja ja William Hannan yhteistyökumppani. Hanna-Barberan studio tuotti monia tunnettuja sarjakuvia ja animaatioita, joista tunnetuimmat olivat Tom ja Jerry, Kiviset ja Soraset, Jetsonit ja Scooby-Doo.
New Yorkissa kasvanut Barbera toimi uransa alkuaikoina pankkialalla. Sen jälkeen suuren laman aikana hän teki sarjakuvia The NY Hits -lehteen ja 1932 siirtyi Van Beuren Studios -yhtiöön animaattoriksi ja käsikirjoittajaksi. Van Beuren Studion lopetettua 1936 Barbera tapasi seuraavassa työpaikassaan MGM:llä 1930-luvun lopulla tulevan yhteistyökumppaninsa William Hannan. Kumppanukset perustivat vuonna 1957 Hanna–Barbera-animaatiostudion, joka nykyisin tunnetaan nimellä Cartoon Network Studios. Hanna–Barbera-animaatiostudion filmit ja hahmot ovat voittaneet vuosien varrella kahdeksan Emmy-palkintoa.
Barbera kuoli kodissaan Los Angelesissa luonnollisella tavalla 95-vuotiaana 18. joulukuuta 2006. Hänen yhteistyökumppaninsa William Hanna kuoli 2001.
Cadillac Eldorado

Historia

Cadillac lanseerasi Eldoradon mallistonsa huipulle ja esitteli sen mallivuodelle 1953. Eldoradon tarkoitus oli erottua kaikista muista autoista kaikkinaisella loistokkuudellaan ja suurilla tehoillaan. Eldoradoa oli kuitenkin saatavana ainoastaan 2-ovisena convertiblenä ja lisäksi se ylihinnoiteltiin lähes puolet kalliimmaksi kuin muut Cadillacit. Eldoradon kysyntä ei vastannut odotuksia ja vuoden 1953 mallia valmistettiin vain 532 kappaletta. 
Seuraavana vuonna Cadillac alensi tuntuvasti Eldoradon hintoja (vuosimalli 1953 maksoi 7750 dollaria, 1954 puolestaan 5738 $.  Maltillisempi hinnoittelu lisäsi myyntiä ja vuoden 1954 aikana Eldoradosta tuli filmitähtien ja poliitikkojen auto Marilyn Monroesta Dwight Eisenhoweriin.  Vuoden myynti oli 2150 kappaletta.
Kaksi seuraavaa vuotta kasvattivat Eldoradon menestystä ja sen hinnat lähtivät uuteen nousuun. Mallistoon tuli convertiblen lisäksi hardtop-korimalli, joka sai nimekseen Eldorado Seville. Vuosina 1967–1958 Cadillac kokeili Eldorado Brouhgham -malleissaan ilmajousitusta, mutta amerikkalaiset pitivät enemmän tutuista ja turvallisista ratkaisuista, eivätkä suostuneet maksamaan kovaa lisähintaa Broughamien teknisistä kokeiluista. 
Vuosi 1976 merkitsi Eldoradolle ja koko Cadillacille erään aikakauden vääjäämätöntä loppua, sillä tuona vuonna Cadillac poisti viimeisenä amerikkalaisena autonvalmistajana kangaskaton  autoistaan. Viimeisen kahdensadan valmistetun avo-Eldoradon ostamista jonotettiin, ja niistä pyydettiin jopa 20 000 dollaria, joka merkitsi kaksinkertaista listahintaa.
Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Socrates

Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Socrates (”Ironian käsitteestä Sokratesta alituisesti silmällä pitäen”) on Søren Kierkegaardin maisterinväitös, joka valmistui Kööpenhaminan yliopistolle vuonna 1841. Teos on Kierkegaardin kolme vuotta kestäneen laajan Sokratesta koskeneen tutkimustyön tulos, ja siinä aihetta käsitellään sellaisena kuin se näyttäytyy Ksenofonin, Aristofaneen ja Platonin teoksissa.
Kierkegaardin opinnäyte käsittelee ironiaa ja erityisesti sokraattista ironiaa. Ensimmäisessä osassa Kierkegaard katsoo Aristofaneen kuvauksen Sokrateesta näytelmässään Pilvet olevan oikeellisin kuva tästä filosofista. Siinä missä Ksenofon ja Platon esittivät Sokrateen vakavamielisesti, Kierkegaard katsoi Aristofaneen ymmärtäneen parhaiten sokraattiseen ironiaan sisältyneen monisyisyyden. Lisäksi Kierkegaard käsittelee Sokrateen ajatusta omasta daimonionistaan sekä filosofin saamaa tuomiota.
Lyhemmässä toisessa osassa Kierkegaard vertaa sokraattista ironiaa oman aikansa ironiatulkintoihin. Hän analysoi 1800-luvun merkittävien kirjailijoiden ja filosofien teoksia, mukaan lukien J. G. Fichte, Friedrich Schlegel ja G. W. F. Hegel.
Herramme vuorisaarna

Historia

Augustinus kirjoitti teoksen todennäköisesti vuonna 393. Se oli hänen viides teoksensa sen jälkeen, kun hän sai pappisvihkimyksen vuonna 391. Aiemmin hän oli kirjoittanut Vanhan testamentin kirjojen selityksiä, mutta Herramme vuorisaarna oli ensimmäinen, joka käsitteli Uutta testamenttia. Augustinus perustaa eksegeesinsä Matteuksen tekstistä sekä Vanhan että Uuden testamentin teksteihin ja näiden allegoriseen ja symboliseen lukutapaan. Hänellä oli selvästi pyrkimys saattaa kristillinen ajattelu yhteensopivaksi platonismin kanssa.
Augustinus on käyttänyt teoksensa lähteenä muun muassa Cyprianuksen teosta Herran rukouksesta. Lisäksi hän on saanut vaikutteita Ambrosiukselta, Origeneeltä ja Gregorios Nyssalaiselta. Augustinus korjaili teosta myöhemmin teoksessaan Peruutuksia (Retractationes).

Sisältö

Augustinuksen mukaan vuorisaarna pitää sisällään Jeesuksen eettisten opetusten ytimen. Augustinuksen oma tulkinta saarnasta on askeettis-mystinen. Hän katsoi, että muutamat harvat kykenevät saavuttamaan Jumalan näkemisen tässä elämässä. Hän muodostaa yhtenäisen tulkinnan vuorisaarnan autuaaksijulistuksista, Isä meidän -rukouksesta sekä sielun kohoamisesta kohti Jumalaa. Tulkinta perustuu lukuun seitsemän: kun kahdeksas autuaaksijulistus tulkitaan pelkäksi yhteenvedoksi, hän saa yhdistettyä julistukset Isä meidän -rukouksessa esitettyyn seitsemään pyyntöön ja edelleen seitsemään Jumalan lahjaan.
Fysioterapia

Fysioterapia on terapiaa, jonka keskeisenä tavoitteena on ylläpitää ja parantaa ihmisten toimintakykyä ja liikkumista. Yleensä fysioterapian toimenpiteet kohdentuvat synnynnäisen vamman, sairauden, tapaturman tai ikääntymisen aiheuttamaan alentuneen toimintakyvyn edistämiseen fysioterapeuttisen ohjauksen ja neuvonnan, terapeuttisen harjoittelun sekä manuaalisen terapian keinoin. Kipu- ja oirehoitoina käytetään mm. fysikaalisia hoitoja. Fysioterapia on osa julkista ja yksityistä sosiaali-, terveys- ja kuntoutuspalvelujärjestelmää.
Fysioterapiassa arvioidaan kuntoutujan terveyttä, liikkumista, toimintakykyä ja toimintarajoitteita hänen toimintaympäristössään. Arvioinnin perusteella laaditaan fysioterapiasuunnitelma, jota myös seurataan. Fysioterapeutti arvioi myös apuvälinetarvetta ja ohjaa niiden käyttöä. Kuntoutujaa aktivoidaan ja ohjataan ottamaan itse vastuuta omasta terveydestään, toimintakyvystään ja niiden edistämiseen liittyvistä valinnoista yhteistyössä muiden asiantuntijoiden kanssa.
Fysioterapeutti  on terveydenhuollon laillistettu ammattihenkilö, joka on suorittanut fysioterapeutin ammattikorkeakoulututkinnon. Yleisimmät ammattinimikkeet ovat fysioterapeutti, työfysioterapeutti ja yrittäjä.  Lääkintävoimistelija ja erikoislääkintävoimistelija ovat alan vanhoja ammattinimikkeitä.
Peter Schöttel

Ura pelaajana

Schöttel pelasi koko uransa ajan SK Rapid Wienissä. Hän nousi seuran edustusmiehistöön 1986 ja nousi tulevina vuosikymmeninä yhdeksi seuran ikoneista. Fanien suosiossa ollut Schöttel toimi Rapidin kapteenina uransa lopussa, vuosina 1997–2001. Hän voitti seuran kanssa kolme Itävallan mestaruutta ja kaksi cupia. Eurokentillä Schöttelin uran kohokohta oli Cup-voittajien Cupin finaali 1996, jossa hän pelasi täydet minuutit. Voitto karkasi kuitenkin Paris Saint-Germainille. Vuonna 1999 Schöttel valittiin Rapidin vuosikymmenen joukkueeseen.
Maajoukkuetasolla Schöttel edusti Itävaltaa 63 maaottelussa. Hän oli mukana MM-kisoissa 1990 ja 1998.  Hänen uransa viimeiseksi kokonaiseksi otteluksi jäi 0–9 murskatappio Espanjalle EM2000-karsinnoissa. Vuonna 2002 hän pelasi vielä muutaman minuutin maaottelussa Norjaa vastaan.

Ura valmentajana

Lopetettuaan pelaajauransa 2002 Schöttel jatkoi Rapid Wienin organisaatiossa amatöörijoukkueen valmentajana ja urheilutoimenjohtajana. Hän erosi tehtävistään marraskuussa 2006 riitauduttuaan seurajohdon kanssa TV-sopimuksista. 
Kesällä 2007 Schöttel jatkoi valmennusuraansa Itävallan alasarjoissa pelanneen Wiener Sport-Clubin kanssa.  Hän valmensi seuraa kauden ajan.  Wiener SC pestinsä jälkeen Schöttel piti vuoden taukoa palaten kesällä 2009 tositoimiin First Viennan managerina. 
Joulukuussa 2009 Schöttel jätti First Viennan siirtyen SC Magna Wiener Neustadtin päävalmentajaksi.  Hän luotsasi seuran viidenneksi sen historian ensimmäisellä kaudella pääsarjassa. Kausi huipentui Itävallan cupin finaaliin, jossa Wiener Neustadt kuitenkin hävisi SK Sturm Grazille 1–0. 
Kesällä 2011 Schöttel siirtyi itävaltalaisseura SK Rapid Wienin päävalmentajaksi ja urheilutoimenjohtajaksi.  Schöttelin johdolla Rapid Wien sijoittui kaudella 2011/12 Itävallan Bundesliigassa kakkoseksi. Kaudella 2012/13 Rapid taisteli kärkisijoista, mutta jäi mestaruustaistelussa takaa-ajajan rooliin pelattuaan vuodenvaihteen tienoilta kevään korville yhdeksän liigaottelua ilman voittoja. Lopulta seura erotti Schöttelin huhtikuun puolivälissä 2013, kun Rapid putosi Itävallan cupista kolmannen sarjatason joukkueelle. 
Kesäkuussa 2015 Schöttelistä tuli SV Grödigin päävalmentaja.  Joukkue sijoittui Schöttelin johdolla kaudella 2015/16 Itävallan Bundesliigan viimeiseksi. Kauden jälkeen joukkue pudotettiin talousongelmien vuoksi Regionalliga Westiin ja Schöttel jätti tehtävänsä.
Toukokuun lopussa 2017 Schöttelin ura jatkui Itävallan alle 19-vuotiaiden maajoukkueen peräsimessä. Hän jätti tehtävänsä jo lokakuussa 2017, kun hänestä tuli Itävallan jalkapalloliiton urheilutoimenjohtaja.
Suomen Journalistiliitto

Suomen Journalistiliitto – Finlands Journalistförbund ry (SJL) on vuonna 1921 perustettu toimittajien ja muiden journalistisissa ammateissa työskentelevien ammattijärjestö. Liitossa on noin 15 000 jäsentä, jotka kuuluvat 18 jäsenyhdistykseen. Liitto valvoo jäsentensä ammatillisia etuja ja edustaa jäseniään työehtosopimusneuvotteluissa. Liiton puheenjohtaja oli Arto Nieminen vuosina 2006–2014. Joulukuussa 2014 SJL:n valtuusto valitsi uudeksi puheenjohtajaksi Hanne Ahon. SJL on Kansainvälisen journalistiliiton (IFJ) jäsen. Vuoteen 1992 asti järjestön nimi oli Suomen Sanomalehtimiesten Liitto.
Liiton pääsihteerinä toimi vuosina 1974–2010 Eila Hyppönen. Pääsihteerin titteli lopetettiin Hyppösen jäätyä eläkkeelle. Nykyisin (vuonna 2016) vastaavaa tehtävää hoitaa edunvalvontajohtaja Petri Savolainen.
Liitto julkaisee Journalisti-lehteä.
Vuonna 1926 SSL oli perustamassa Kansainvälistä lehtimiesliittoa (FIJ). FIJ kuihtui toisen maailmansodan myötä, ja vuonna 1946 SSL liittyi uuteen Kansainväliseen journalistijärjestöön (IOJ). SSL erosi IOJ:stä 1949. Vuonna 1956 SSL liittyi länsimaisten alan liittojen perustamaan Kansainväliseen journalistiliittoon (IFJ). SSL toimi uudelleen IOJ:ssä tarkkailijana ja liitännäisjäsenenä vuosina 1976–1991. SSL oli kuitenkin koko ajan myös IFJ:n jäsen.
Vuonna 1927 SSL liittyi keskusjärjestö Henkisen Työn Yhtymään (HTY) (myöhemmin Toimihenkilö- ja Virkamiesjärjestöjen Keskusliitto, TVK). TVK erotti SSL:n työtaisteluihin liittyvien erimielisyyksien vuoksi vuonna 1974. Suomen Aikakauslehdentoimittajain Liitto liittyi SSL:ään vuonna 1971, Radio- ja Televisiotoimittajien Liitto 1980 ja Ålands Journalistförening 1983.
Liiton jäsenet työskentelevät lehtien, radion, television, kustannusalan ja erilaisten uusien viestintäyhtiöiden palveluksessa.
Suurin osa Journalistiliiton jäsenistä on työsuhteessa, mutta freelancereiden ja pätkätyöläisten määrä kasvaa koko ajan. Jäsenistä jo yli 56 prosenttia on naisia. Äidinkieleltään ruotsinkielisiä jäseniä on yli tuhat. 
Liiton keskeinen tehtävä on huolehtia journalismin etiikasta, koska se on sananvapauden käyttöön nojaavan ammattikunnan ja ammatillisen identiteetin perusta. Liitto on hyväksynyt Journalistin ohjeet, joissa määritellään toimittajien eettiset ohjenuorat. Liitto on edustettuna Julkisen sanan neuvostossa, joka on alan itsesäätelyelin.
Liiton perustama Journalistisen kulttuurin edistämissäätiö (JOKES) myöntää jäsenille apurahoja muun muassa tekijänoikeusrahastojen tuotoista.
Liiton jäsenmaksutuloista käytetään vuosittain 0,7 % solidaarisuustoimintaan pääosin Viestintä ja kehitys -säätiön (Vikes) sananvapautta ja journalistien AY-toimintaa edistävien kehitysyhteistyöhankkeiden kautta.
Pia Lindroth

Pia Katariina Lindroth (s. 19. lokakuuta 1979 Helsinki) on suomalainen korkeushyppääjä. Hän edustaa Turun Urheiluliittoa ja hänen valmentajanaan toimii Sirkka Laaksonen. Kalevan kisoista Lindroth on voittanut korkeushypyn hopeaa vuonna 2003. Lisäksi hän saavuttanut sisäraojen SM-kilpailuissa hopeaa ja kaksi pronssia korkeushypyssä.
Melodifestivalen 2018

Toinen mahdollisuus

Toinen mahdollisuus -karsinta kilpailtiin 3. maaliskuuta Kristianstad Arenalla, Kristianstadissa.
Merijal

Oy Merijal Ab oli oululainen makeistehdas. Tehtaan perusti apteekkari Y. W. Jalander vuonna 1915. Yrityksen nimi oli alun perin Oy Merikosken Teknokemiallinen Tehdas Ab, mutta nimi vaihdettiin Merijaliksi jo seuraavana vuonna. Tehdas toimi lähes koko olemassaolonsa ajan Länsi-Tuirassa Koskitien varrella Oulujoen rannassa.
Aluksi tehdas valmisti lähinnä pula-ajan tuotteita, mutta erilaiset makeiset tulivat kuitenkin tehtaan valikoimiin jo varhaisessa vaiheessa. Ensimmäinen tunnettu pastilli oli lakritsipastilli MerMar. 1920-luvun puolivälissä syntyi Sulo-lakritsiyskänpastilli. Tehtaassa toimi alkuaikoina myös kahvipaahtimo.
1930-luvulla tuotemerkkejä oli huomattavan paljon, kaikkiaan 188 tuotemerkkiä, joista makeisia yli sata. Jalander kehitti Leipzigin yliopiston tutkimustensa tuloksena tervapastillin. Leijona-pastilli tuli myyntiin vuonna 1934. Nimensä pastilli sai Jalanderin Helsingissä ja Oulussa sijainneista Leijona-apteekeista. Työntekijöitä oli tuohon aikaan noin sata.
Rolf Klärich ja Eero Hahtonen ostivat Merijalin vuonna 1960. Rettigin tupakkatehdas (P. C. Rettig & Co) osti Merijalin ja turkulaisen Oy Seres Ab:n 1970-luvulla halutessaan laajentaa toimintaansa makeisteollisuuteen. Merijal fuusioitiin Rettigiin vuonna 1972. Samaan aikaan Merijal toi markkinoille yhden menestystuotteistaan, täytepastilli Pastirolin. Työntekijämäärä saavutti 1970-luvulla huippumääränsä, lähes 300 työntekijää.
1990-luvulla makeisteollisuudessa alkoi toiminnan keskittäminen ja kansainvälistyminen. Rettig myi Merijalin Leafille vuonna 1992. Leaf sulki Merijalin tehtaan vuonna 1996. Nykyisin Leaf tunnetaan nimellä Cloetta Suomi Oy, ja se valmistaa joitakin Merijalin menestyspastilleja, kuten esimerkiksi Mynthoneita.
Tehdasrakennukset olivat Merijalin lopettamisen jälkeen elektroniikkateollisuuden alihankkijoiden käytössä. YIT-Yhtymä osti rakennukset, ja alueen suunnittelusta järjestettiin arkkitehtikutsukilpailu, jonka voitti Arkkitehtitoimisto A-Studion ehdotus "Kolmoset". Vanha tehdas purettiin lähes kokonaan keväällä 2008, ja YIT rakensi tontille uuden Merijalinranta-nimisen asuinalueen. Ensimmäisten asuntojen arvioitu valmistumisaika oli lokakuussa 2009.

Leijona-valomainos

Yksi viimeisiä Merijalista muistuttavia asioita Oulussa on Tuirassa Merikoskenkadun varrella olevan kerrostalon katolla oleva Leijona-valomainos. Alkuperäisestä valomainoksesta on 1990-luvulla poistettu siinä aiemmin ollut Merijal-teksti. Valomainos poistettiin kunnostusta varten syyskuussa 2008. Takaisin paikalleen valomainos nostettiin vapunpäivänä 2009. Kunnostuksesta vastasi Lions Club Oulu Terwa, ja itse korjaustyöt teki Oulun Neon Oy.
Köyhyysraja

Köyhyysraja tarkoittaa hyvinvointiyhteiskunnan kansalaisen tulotasoa, jonka alapuolella ihmisen katsotaan olevan köyhä.
Köyhyysraja kuvaa tulotasoa, jonka alapuolella olevalla henkilöllä ei ole varaa hankkia välttämättömiä hyödykkeitä siedettävän elintason ylläpitämiseksi. Siitä, mihin köyhyysraja pitäisi asettaa, on käyty laajaa keskustelua, ja käytännössä eri maat käyttävät eri köyhyysrajoja.
Köyhyyttä voi mitata suhteellisesti tai absoluuttisesti. Suhteellinen mittaustapa, joka on yleisesti käytössä mm. Euroopassa, mittaa köyhän väestönosan tulotasoa verrattuna muuhun väestöön. Absoluuttinen mittaustapa, jota suositaan esimerkiksi Yhdysvalloissa, mittaa esimerkiksi ruokakorin avulla henkilön toimeentuloa.
Euroopan komission käyttämä köyhyysraja on 60 prosenttia mediaanitulosta eli ihmistä pidetään köyhänä, jos hänen nettotulonsa ovat alle 60 prosenttia keskimmäisen tulonsaajan nettotuloista. Nettomediaanitulo oli vuonna 2009 Suomessa 1800 euroa kuukaudessa, joten köyhyysrajana voidaan pitää 1080 euron nettotuloja. Köyhyysrajan alapuolelle jäi Suomessa 11 prosenttia aikuisesta väestöstä vuonna 2004. Köyhyysrajan alapuolella elävien henkilöiden määrä on lähes kaksinkertaistunut viimeisten kymmenen vuoden aikana ja oli vuonna 2009 jo 700 000 henkeä.
Köyhyyden määrittelyssä väestö jaetaan usein myös kymmenyksiin eli desiileihin tulotason mukaan. Silloin puhutaan tulotasoltaan alimmasta ja ylimmästä kymmenyksestä eli väestön kymmenestä köyhimmästä ja rikkaimmasta prosentista. Näiden kymmenysten tulojen osuus koko kansan tuloihin verrattuna kertoo tulojakautuman tasaisuudesta tai eriarvoisuudesta.
Maailmanpankki mittaa köyhyyttä julkaisemalla tilastoja alle yhdellä Yhdysvaltain dollarilla päivässä elävistä henkilöistä. Tällaiset tulotasot ovat yleisiä kehitysmaissa. Tilastoa on laajennettu myös kahteen ja neljään dollariin päivässä.
Ryan Gauld

Dundee United

Vuonna 2006 seuran junioreihin liittynyt Gauld teki debyyttinsä Dundee Unitedin paidassa Skotlannin valioliigassa kauden 2011–2012 viimeisessä ottelussa Motherwelliä vastaan. Hänestä tuli seuraavilla kausilla yksi Unitedin avainpelaajista, yhdessä toisten nuorten lupausten Andrew Robertsonin ja John Souttarin kanssa.
Gauld oli ehdolla Skotlannin vuoden nuoreksi pelaajaksi kaudella 2013–2014, mutta tunnustus meni lopulta hänen joukkuetoverileen Robertsonille.

Sporting CP

Gauld siirtyi Sportingiin heinäkuussa 2014, arviolta kolmen miljoonan punnan siirtosummalla. Gauld solmi uuden seuransa kanssa heti kuusivuotisen sopimuksen, jossa on 60 miljoonan euron ulosostopykälä.
Debyyttikautensa aluksi Sporting laittoi Gauldin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavaan reservijoukkueeseensa, joskin päävalmentaja Marco Silva nimesi harjoituspeleissä vakuuttaneen Gauldin Mestarien liigaan 25 pelaajan listalle.
Debyyttinsä Primeira Ligassa Gauld teki 18. tammikuuta 2015 ottelussa Rio Avea vastaan, tullen vaihdosta kentälle 65. minuutin kohdalla. Ykkösjoukkueessa hän oli debytoinut jo edellisvuoden lopulla liigacupissa.

Maajoukkueura

Gauld on edustanut Skotlantia useissa eri ikäkausimaajoukkueissa. Syyskuussa 2014 hänet valittiin A-maajoukkueen mukaan EM-karsintaotteluihin Georgiaa ja Puolaa vastaan, muttei pelannut kummassakaan ottelussa.
Kurseniekit

Historia

Kuurien heimo asutti nykyistä Kuurinmaata ja osia Liettuasta 500-1500-luvuilla. Nimitystä kuuri käytettiin sekä alueen latvialaisista että liiviläisistä. Myöhemmin nimitys tarkentui tarkoittamaan vain balttialaisia.  Kuurilaiset tunnettiin hyvinä merimiehinä ja merirosvoina. Mahdollisesti kuurit olivat saarenmaalaisten kanssa hävittämässä Ruotsin vanhaa kaupunkia Sigtunaa vuonna 1187. Saksalainen ritarikunta kukisti kuurit Baltian ristiretkien aikana ja Kuurinkynnäs jäi miltei asuttamattomaksi tuhojen takia. Kuurilainen etninen identiteetti hävisi, kun kuurit omaksuivat latvialaisen tai liettualaisen identiteetin. Nykyiset kuurit ovat 1400-1600-luvuilla Kuurinkynnäkselle tulleiden Kuurinmaalaisten siirtolaisten jälkeläisiä. Kuurinkynnäkselle muuttaneet säilyttivät kuurilaisen identiteettinsä kun taas Kuurinmaan kuureista tuli latvialaisia ja liettualaisia. Kuurilaisia eli myös muissa Itä-Preussin osissa, mutta he sulautuivat saksalaisiin. 1800-luvun lopulla kuurilaisia arvioitiin olevan 4000 ja heitä eli Memelistä Danzigiin ulottuvalla alueella.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeisissä aluejärjestelyissä kuurilaiset katsottiin latvialaisiksi. Latvialla oli tältä pohjalta jopa aluevaatimuksia Kuurinkynnäksen sekä joidenkin muiden Itä-Preussin ja Liettuan alueiden suhteen. Latvia luopui aluevaatimuksistaan, mutta jatkoi kuurilaisen kulttuurin tukemista muun muassa lähettämällä Kuurinkynnäkselle latviankielisiä kirjoja. Toisen maailmansodan aikana suurin osa kuureista pakeni Neuvostoliiton sotilaiden tieltä. Vain 219 kuuria asui Kuurinkynnäksellä vuonna 1955. Koska monilla kuureilla oli saksalainen nimi, he joutuivat syrjinnän kohteiksi. Tämä johti monien muuttoon Saksaan.

Kulttuuri

Suurin osa nykypäivän kuureista oli luterilaisia vaikka joitakin pakanallisia tapoja olikin säilynyt. Surin osa kuureista oli kaksikielisiä ja osasivat sekä kuuria että saksaa. Suurin osa kuureista oli kalastajia. Ensimmäisiä kuurilaisia kulttuuri vaikuttajia oli Paul Kwauka, hän kirjoitti kirjan Kurisches Worterbuch joka on merkittävimpiä kuureista tehtyjä teoksia. Nykyisiä vaikuttajia ovat muun muassa Richard Pietsch, joka on itse yksi viimeisistä kuurilaisista. Kuurilaiset jättivät jälkeensä monia paikannimiä kuten Cranz ja Neukuhren.