google/wiki40b huggingface dataset:
Vepsän kieli

Ominaispiirteet

Murre-erot ovat pieniä ja kaikki vepsän puhujat ymmärtävät toisiaan vaivatta. Pohjoisvepsässä on kuitenkin joitakin piirteitä, jotka erottavat sen toisista murteista. Sananalkuinen j on muuttunut liudentuneeksi d:ksi, esimerkiksi ďäŕv 'järvi' ja ďoob '(hän) juo'. Muualla kuin ensimmäisessä tavussa l, n ja r esiintyvät useimmiten liudentuneina, esimerkiksi poigaĺe 'pojalle'. Vokaalin i jälkeinen konsonantti on muista murteista poiketen liudentumaton yksikön ensimmäisen ja toisen persoonan imperfektin päätteessä sekä monikon partitiivin ja adessiivin päätteessä, esimerkiksi ande̮in 'annoin', ande̮id 'annoit', ĺehmid 'lehmiä' ja küńźil 'kynsillä'. Palato-alveolaarinen affrikaatta /ʧ/ on pohjoisvepsässä liudentunut, mutta muissa murteissa liudentumaton. Pohjoisvepsä on säilyttänyt pitkät vokaalit uu ja ii, esimerkiksi puu 'puu' ja hiiŕ 'hiiri', mutta yy on sen sijaan muuttunut diftongiksi yu, esimerkiksi püu 'pyy'.

Kielioppi

Vepsä on säilyttänyt hyvin paljon muinaiselle itämerensuomalaiselle kantakielelle ominaisia piirteitä. Siksi sitä kutsutaankin toisinaan itämerensuomalaisten kielten sanskritiksi. Vepsässä on 24 sijamuotoa, joista uusimmat ovat syntyneet postpositioiden sulautuessa edeltävään sanaan.

Kirjallisuus

Vaikka puhuttuna kielenä vepsänkielen hiipumista ei ole onnistuttu viime vuosikymmeninä pysäyttämään, vepsänkieliselle kaunokirjallisuudelle ja vepsän kirjakielelle vuosikymmenet Neuvostoliiton romahduksen jälkeen ovat merkinneet myöhäistä renessanssia. Vepsänkielistä kirjallisuutta on julkaistu 1980-luvun lopulta lähtien etupäässä Karjalan tasavallassa mutta myös Suomessa ja Virossa aikakauslehdissä (erityisesti Kodima-lehdessä), monografioina ja kirjallisuusantologioissa. Suomessa vepsänkielistä kaunokirjallisuutta on kustantanut varsinkin Juminkeko-säätiö. 
 
Vepsänkielinen nykykirjallisuus on pääosin runoutta. Vanhemman polven kirjailijat ovat 1930-luvulla (kuten Rurik Lonin, Maria Abramova, Viktor Jeršov, Alevtina Andrejeva) ja 1940-luvulla (Nina Zaiceva, Nina Potaševa) syntyneitä. Nuorempaa, 1960-ja 1970-luvuilla syntynyttä sukupolvea edustavat muun muassa Nikolai Abramov (1961–2016), Mihail Bašnin, Olga Jeršova, Gulja Polivanova, Valentina Rogozina sekä äidinkieleltään venäläinen Igor Brodski (s. 1968). Vepsäläiseen kirjallisuuteen luetaan myös Vasili Pulkin (1922–1987) ja Anatoli Petuhov (s. 1934), jotka kuitenkin ovat kirjoittaneet yksin venäjänkielellä. Erityinen sija vepsän kirjakielen kehittämisessä ja viljelyssä on ollut Nina Zaicevalla (s. 1946), joka on kääntänyt vepsäksi Uuden testamentin vuonna 2006 sekä julkaissut vuonna 2012 laajan eeppisen runoelman Virantanaz. Historian ensimmäisen vepsänkielisen romaanin Kalarand julkaisi vuonna 2002 pietarilainen Igor Brodski (s. 1968).
La Machine

La Machine on kunta Nièvren departementissa Burgundin hallintoalueella keskisessä Ranskassa. Kunnassa oli 3459 asukasta vuonna 2008. La Machinen pinta-ala on 17,95 neliökilometriä.
Timo Relander

Timo Eero Oskar Relander (4. elokuuta 1941 Luopioinen – 9. kesäkuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen Tilastokeskuksen pääjohtaja ja talouspoliitikan vaikuttaja.

Henkilöhistoria ja ammattiura

Relanderin vanhemmat olivat toimistopäällikkö  Eino Oskar Relander ja Aune Kyllikki Rouske. Relander oli naimisissa vuodesta 1968 filosofian kandidaatti Helmi Elina Hannele Hämäläisen kanssa. Heillä oli kaksi lasta. Relander valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1960, Helsingin yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi vuonna 1965 ja lisensiaatiksi 1969. Hänestä tuli Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan kunniatohtori vuonna 2006.
Relander toimi valtiovarainministeriön kansantalousosastolla tutkijana 1965–1970, apulaisosastopäällikkönä 1970–1975 ja osastopäällikkönä 1975–1980. Tämän jälkeen hän toimi Teollisuuden Keskusliiton (TKL) varatoimitusjohtajana 1980–1983 ja toimitusjohtajana 1983–1992. Viimeksi Relander oli valtioneuvoston kanslian valtiosihteeri 1992–1995 ja Tilastokeskuksen pääjohtaja vuodesta 1992, mistä tehtävästä hän jäi eläkkeelle 2001. Tilastokeskuksen pääjohtajana häntä seurasi Heli Jeskanen-Sundström.
Hämeen lääninhallituksen talo

Hämeen lääninhallituksen talo on vuonna 1834 valmistunut uusklassistinen hallintorakennus Hämeenlinnassa Hallituskadulla Kauppatorin laidalla. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Carl Ludvig Engel Hämeen lääninhallituksen käyttöön. Nykyisin siinä on Etelä-Suomen aluehallintoviraston toimitiloja, mutta viraston päätoimipaikka sijaitsee saman tontin toisella laidalla Birger Jaarlin kadulla 1960-luvulla lääninhallitukselle valmistuneessa lisärakennuksessa.

Historia

Vuonna 1634 Suomeen perustettiin neljä maaherrakuntaa, joista Uudenmaan ja Hämeen maaherrakunta, myöhemmin Uudenmaan ja Hämeen lääni, oli yksi. Maaherran asuinpaikka oli Hämeen linnassa, jonka viereen Pietari Brahe vuonna 1639 perusti Hämeenlinnan kaupungin. Kaupunki ei oikein menestynyt ja maaherran asuinpaikaksi tuli Helsinki vuosiksi 1648–1776. Uudenmaan ja Hämeen lääninhallitus siirtyi läänin keskelle Hämeenlinnaan vuonna 1776 ja takaisin Helsinkiin vuonna 1827.
5. huhtikuuta 1831 hyväksytyssä uudessa läänijaossa Hämeen läänistä oli erotettu erillinen Uudenmaan lääni. Jäljelle jääneen Hämeen läänin maaherran istuin oli Hämeenlinnassa. Lääninhallituksen talo valmistui maaherran istuinta ja lääninhallitusta varten vuonna 1834. Tästä eteenpäin Hämeenlinna on ollut hallintokaupunkina; ensin yli 160 vuotta Hämeen läänin ja vuosina 1997–2009 lyhytikäisen Etelä-Suomen läänin pääkaupunkina. Vuodesta 2010 eteenpäin Etelä-Suomen aluehallintoviraston päätoimipaikka on sijainnut Hämeenlinnassa. Lääninhallituksen talo on koko käyttöikänsä ajan ollut kulloisenkin hallintoelimen käytössä.
Vuonna 1863 keisari Aleksanteri II allekirjoitti rakennuksessa suomen ja ruotsin kielten yhdenvertaisuutta koskevan kielireskriptin.
Määttä (Tuntematon sotilas)

Määttä on kuvitteellinen henkilö Väinö Linnan romaanissa Tuntematon sotilas.

Määtän kuvaus Tuntemattomassa sotilaassa

Määttä on kotoisin pohjoisesta. Sotilasarvoltaan Määttä on sotamies. Neljännessä luvussa Määttä eksyy hetkeksi komppaniasta, mutta löytää itse takaisin. Hyökkäysvaiheen aikana Määttä on seisomassa kovennettua muonavarkaudesta Lehdon ja Rahikaisen kanssa. Hyökkäysvaiheen aikana Määttä palkitaan toisen luokan vapaudenmitalilla. Petroskoissa hänet ylennetään korpraaliksi. Lahtisen kaaduttua Määtästä tulee ryhmänjohtaja. Kun konekiväärit perääntymisvaiheessa upotetaan lampeen Määtän ryhmän kivääri on se, joka jätetään komppanialle muistoksi. Määttä ylennetään sodan aikana vielä alikersantiksi. Ennen kaatumistaan Koskela kiittää Määttää sitkeästä konekiväärin kantamisesta. Määttä selviää sodasta haavoittumatta.

Määttä dramatisoinneissa

Edvin Laineen vuonna 1955 ohjaamassa elokuvassa Tuntematon sotilas Määttää näytteli Pentti Siimes. Rauni Mollbergin vuonna 1985 ohjaamassa toisessa filmatisoinnissa hahmoa näytteli Ossi-Ensio Korvuo. Aku Louhimiehen vuonna 2017 ohjaamassa kolmannessa filmatisoinnissa hahmoa näytteli Max Ovaska, jonka esittämä Määttä nähtiin myös elokuvan virallisessa mainosjulisteessa.
Jules Rimet -pokaali

Jules Rimet -pokaali (ransk. Coupe Jules Rimet) toimi jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen voittajajoukkueelle myönnettynä pokaalina kisahistorian alusta aina vuoden 1970 kisoihin saakka.
Pokaalin suunnitteli ranskalainen kuvanveistäjä Abel Lafleur. Se on 35 senttimetriä korkea ja painaa 3,8 kilogrammaa. Se on tehty kullatusta hopeasta ja sen jalustassa on kultaiset laatat, joihin on kaiverrettu voittajamaiden nimet. Pokaalissa on kuvattu antiikin kreikkalainen voiton jumalatar Nike kannattelemassa kahdeksankulmaista maljaa.

Historia

Pokaalin alkuperäinen nimi oli "Victory", mutta se tunnettiin yleisesti nimellä "World Cup" tai ranskaksi "Coupe du Monde". Nykyisen nimensä se sai vuonna 1946 Jules Rimet'n, FIFAn puheenjohtajan kunniaksi – MM-kisat alkoivat vuonna 1929 Rimet'n toiminnan seurauksena.
Toisen maailmansodan aikana italialainen FIFA:n varapuheenjohtaja Ottorino Barassi piilotteli pokaalia kenkälaatikossa sänkynsä alla pilossa saksalaisilta. 1966 kisojen kynnyksellä se varastettiin, mutta Pickles-niminen koira löysi sen puistosta Lontoosta. Englannin jalkapalloliitto kuitenkin valmistutti salaa pokaalista kopion, jota oli määrä käyttää juhlissa. Vuonna 1997 kopio myytiin huutokaupassa, jossa FIFA osti pokaalin 245 000 punnalla ja pani sen näytteille Englannin jalkapallomuseoon Prestoniin.
Vuoden 1970 MM-kisoissa Meksikossa Brasilian jalkapallomaajoukkue voitti kolmannen maailmanmestaruutensa ja sai pokaalin tämän johdosta itselleen. Vuonna 1983 pokaali varastettiin Rio de Janeirosta ja se on yhä kateissa. Monet uskovat, että pokaali sulatettiin myytäväksi kultana. Brasilian jalkapalloliitto on valmistuttanut pokaalista itselleen kopion.
Andalusian viinialueet

Andalusian viinialueet tuottavat hyvin erilaisia viinityyppejä, keveistä valkoviineistä sherryn eri lajeihin. Andalusialle on myös luonteenomaista hyvin vanhan viiniperinteen (sherryt, málaga-viinit) lomittuminen uuden tuotannon ja teknologian kanssa. Perinteisten puna- valko- ja roseeviinien valmistus on voimakkaassa nousussa, kuten koko Espanjassa.

Alueet

Vaikka D.O. -viinialueita on vain kuusi, viiniä viljellään lähes koko Andalusiassa. Edellä mainittujen lisäksi on kaksi laatuviinialuetta ('Vino de Calidad') ja 16 maaviinialuetta ('Vino de la Tierra'). Kuitenkin noin 70 % Andalusian viinistä tuotetaan D.O.-alueilla

D.O. Condado de Huelva

Tärkein rypäle Zalema, 86 % viljelyalasta. Viininviljelyn perinteet ovat hyvin vanhat, mutta ale on D.O.-alueena melko uusi, vuodesta 1962.

D.O. Jerez-Xérès-Sherry

Maailmanlaajuisesti ehkä tunnetuin Espanjan viinialueista ja suuri viininviejä. Sherry-viinien päärypäle on Palomino Fino (95 % viljelyalasta), makeisiin laatuihin käytetään myös Pedro Ximéneziä. Kolmannen sallitun rypäleen, Moscatelin, käyttö on vähäistä

D.O. Manzanilla-Sanlúcar de Barrameda

Alue on nimensä mukaisesti manzanilla-viinin tuotantoalue. Manzanilla luetaan yleensä sherry-viineihin, ja se on hieman yksinkertaistaen Sanlúcar de Barramedassa valmistettua fino-sherrya. Ainoa rypäle Palomino Fino.

D.O. Málaga

Tuottaa perinteisiä väkeviä málaga-viinejä, tärkeimmät rypäleet Perdo Ximénez ja Moscatel.

D.O. Montilla-Moriles

Perinteiset viinityypit lähellä sherry-tyyppiä. Myös valko- puna- ja roseeviinejä.

D.O. Sierras de Málaga

Maantieteellisesti päällekkäinen D.O. Málagan kanssa siten, että perinteiset puna-, valko- ja roseeviinit voidaan markkinoida merkinnällä Sierras de Málaga ja perinteiset málaga-viinit taas merkinnällä Málaga.

D.O. Vino Naranja del Condado de Huelva

Laatumerkintä koskee vain yhtä, Huelvan alueen perinteellistä viinityyppiä vino naranjaa eli appelsiiniviiniä.
Perheleipurit

Primulan Leipomo, Uudenmaan Perheleipuri

2013 Perheleipurit-yhteistyöketjuun kuulunut Ehon Leipomo lakkautti Helsingin Herttoniemessä sijaitsevan leipomonsa ja keskitti koko leipomotoimintansa Järvenpäähän. Perheleipurit osti konkurssiin menneen leipomo Primulan tuotemerkin ja sen Järvenpäässä sijaitsevien toimitilojen laitteet. Samalla Perheleipurit teki Keskinäinen työeläkevakuutusyhtiö Varman kanssa pitkäaikaisen vuokrasopimuksen vuonna 2010 valmistuneesta leipomokiinteistöstä. 
Nykyinen Primulan leipomo -niminen leipomo sijaitsee Järvenpäässä Uudellamaalla.

Leipomo Salonen, Varsinais-Suomen Perheleipuri

Turun Vähä-Heikkilässä sijaitsevan Leipomo Salosen ydinosaamista on ruokaleivän valmistus. Leipomolla on pitkä kokemus perinteisten varsinaissuomalaisten tuotteiden kuten kuminaruisleivän valmistuksessa.  Leipomo Salosen paikallisista tuotteista Perheleipurien valtakunnalliseen valikoimaan ovat nousseet muun muassa Ruissämpylät ja Ruisreikäleipä. Salosen liikevaihto tilikaudella 3/2009–2/2010 oli 11,6 miljoonaa euroa.
Leipomo Salosen historia ulottuu vuoteen 1905, jolloin Johanna Salonen perusti Turkuun leipomon, jonka tuotteita toimitettiin sekä suoraan lähistön asukkaille että torille myytäväksi. Pienestä leipomosta on sadassa vuodessa kasvanut 90 työntekijän yritys, jonka johdossa on Salosten neljän sukupolvi.

Leivon Leipomo, Pirkanmaan Perheleipuri

Leivon Leipomo Oy on Tampereen vanhin alusta alkaen saman perheen omistuksessa toimiva leipomo. Leipomon erikoisosaamista on korppujauhojen valmistus. Perheleipurien valtakunnalliseen valikoimaan on Leivon Leipomon tuotteista noussut muun muassa Ruisvarras. Leipomon suosituin tuote on Arinarievä.
Leipomon perusti nuori pariskunta Fanny ja August Leivo Uuteenkylään vuonna 1913. Nykyisin yrityksessä työskentelee sukua jo neljännessä polvessa. Leipomo toimii edelleen samalla paikalla ja käyttää samaa hapanjuurta, jonka avulla ensimmäiset leipomon leivät leivottiin.

Moilas-leipomo, Itä-Suomen Perheleipuri

Pieksämäen Naarajärvellä sijaitseva Moilas Oy on yksi suurimmista yksityisistä leipomoista Suomessa. Yritys toimittaa tuotteita kotimaan lisäksi Ruotsiin, Norjaan, Tanskaan, Irlantiin, Hollantiin, Unkariin ja Italiaan. Moilas Oy aloitti gluteenittomien tuotteiden valmistuksen vuonna 1985. Moilas Oy:n palveluksessa on 130 työntekijää.
Moilas Leipomon perusti vuonna 1955 Saimi Moilanen. Leipomon ensimmäinen kauppapaikka oli Pieksämäen tori. 1960-luvun alussa jakelualue ulottui jo lähikuntiin, ja saman vuosikymmenen lopulla tuotteita vietiin myös Varkauden kaupunkiin. Moilas leipomon aluetuotteista valtakunnan valikoimiin ovat nousseet mm. Mustikkatäytepitko ja Luomu ruislimppu.

Pulla-Pirtti, Pohjanmaan ja Pohjois-Suomen Perheleipuri

Pulla-Pirtti toimii laajasti pohjoisen Suomen alueelle, yrityksellä on leipomo Oulussa, Raahessa, Rovaniemellä ja Kauhavalla. Leipomo on erikoistunut perinteisten rieskojen, ruisleipien ja vuokaleipien valmistukseen. Perheleipurit -tuotesarjaan mukaan on päässyt muun muassa Ruispalat. 
Pulla-Pirtti on perustettu yli 50 vuotta sitten. Antero Räinä käynnisti ensimmäisen leipomonsa toiminnan Oulussa, Aleksanterinkadulla vuonna 1958.
Tapiola-ryhmä

Historia

Ryhmä syntyi vuonna 1982, jolloin edeltäjävakuutusyhtiöiden Auran ja Pohjan hallintoneuvostot päättivät yhtiöiden fuusiosta. Ryhmän juuret ulottuvat kuitenkin vuonna 1857 toimintansa aloittaneeseen Paloapuyhtiöön. Tapiolana yhtiöryhmä on toiminut vuodesta 1984. Nykyään yhtiöryhmään kuuluu kolme vakuutusyhtiötä, pankki ja sijoitusyhtiö. Tapiola Omaisuudenhoito Oy ja Tapiola Rahastoyhtiö Oy perustettiin vuonna 2000. Vuonna 2004 Tapiola Pankki Oy aloitti toimintansa. Tapiola-ryhmän pääjohtajana toimi vuodesta 1997 Asmo Kalpala. Ryhmän pääkonttori sijaitsi Espoon Tapiolassa, josta ryhmä oli saanut nimensä. Tapiolalla oli kattava franchisingyritysten verkosto, jossa työskenteli noin 80 yrittäjää ja noin 58 toimipistettä.

Tapiolan hallintomalli

Tapiola-ryhmän hallintomalli perustui keskinäisyyteen. Tapiolan osakkaita olivat vakuutuksenottajat ja takuuosuuksien omistajat sekä Eläke-Tapiolassa lisäksi vakuutetut vakuutuskohtaisesti yhdessä. Vakuutusyhtiöiden takuuosuudet olivat ryhmän toisten keskinäisten yhtiöiden omistuksessa. Tapiola-ryhmän osakeyhtiömuotoisten vakuutus- ja rahoitusalan yhtiöiden sekä kiinteistöliiketoimintaa harjoittavan yhtiön kaikki osakkeet olivat muiden Tapiola-ryhmään kuuluvien yhtiöiden omistuksessa.

Eläke-Tapiola

Eläke-Tapiola oli Suomen kolmanneksi suurin työeläkevakuuttaja ja sen sijoitusomaisuuden arvo on vuonna 2011 oli n. 9,0 miljardia euroa liikevaihdon ollessa n. 1,8 miljardia euroa. Yhtiön toimitusjohtajana toimi Satu Huber. Keskinäinen eläkevakuutusyhtiö Eläke-Tapiola solmi Eläke-Fennian kanssa aiesopimuksen joulukuussa 2012 yhtiöiden sulauttamiseksi.

Kiinteistö-Tapiola

Kiinteistö-Tapiola Oy oli Tapiola-ryhmän kokonaan omistama tytäryhtiö, johon oli siirretty Tapiola-ryhmän kiinteistöliiketoiminta. Yhtiön toimitusjohtajana toimi Vesa Immonen. Yhtiön hallituksen puheenjohtajana toimi Vahinko- ja Henki-Tapiolan sijoitusjohtaja Jari Eklund.
Toiminnan alkaessa tammikuussa 2007 Kiinteistö-Tapiola hallinnoi yhteensä noin 1,8 miljardin euron arvoista kiinteistökantaa, johon kuului toimisto-, liike-, logistiikka-, teollisuus-, hotelli- ja asuinkiinteistöjä. Suurin osa kiinteistöistä oli toimisto- ja liikekiinteistöjä. Pinta-alaa oli yhteensä noin miljoona neliömetriä.

LähiTapiola Pankki

Tapiolan keskinäisten vakuutusyhtiöiden omistama Tapiola-pankki tunnettiin LähiTapiola-pankkina 8.6.2013 tapahtuneen nimenvaihdoksen myötä  Pankki on perustettu vuonna 2002. Vuoden 2007 heinäkuussa pankilla oli runsaat 100 000 asiakasta.
Pankki teki yhteistyötä Ålandsbankenin kanssa, joka esimerkiksi oli tehnyt LähiTapiola-pankin palvelujärjestelmän. Yhteistyö syveni loppuvuodesta 2006, jolloin pankit perustivat yhteisen korttiyhtiön, Ab Compass Card Oy Ltd:n. Tapiola-pankki omistaa yhtiöstä 34 % ja Ålandsbanken 66 %.
Alkuvuonna 2014 tapahtunut fuusioituminen S-Pankin kanssa tapahtui vuoden 2013 julkistuksiin, että uudesta S-Pankista S-ryhmä tulee omistamaan 75 % ja LähiTapiola 25 %.
USS Monadnock (BM-3)

Palvelus

Varustamisen jälkeen alus palveli Tyynenmeren laivueessa Yhdysvaltain länsirannikolla. Seuraavien parin vuoden aikana alus osallistui harjoituksiin ja koulutukseen pitkin Tyynenmeren rannikkoa Puget Soundista Bajaan Kaliforniaan. Espanjan-Yhdysvaltain sodan alettua alus määrättiin Deweyn johtamaan laivueeseen Filippiineille.
Kerkonkosken kanava

Kerkonkosken kanava sijaitsee Rautalammilla Niiniveden ja Kiesimän välisellä kannaksella. Kanava on osa Keiteleen ja Iisveden välistä reittiä, joka rakennettiin vuosina 1918–1927. Reitillä on lisäksi Neiturin kanava ja Kiesimän kanava.
Kanavan pituus on 1 110 metriä ja putouskorkeus on 5,40–5,60 metriä. Siinä on yksi sulku jonka mitat ovat 43 × 8,3 × 2,7 metriä. Kanavassa voivat kulkea alukset, joiden maksimipituus 35,0 metriä, leveys 7,5 metriä, syväys 2,4 metriä sekä maston korkeus enintään 5,5 metriä. Kanavan ylittää yksi kiinteä maantiesilta. Kiesimän kanavaa alettiin rakentaa vuonna 1919, mutta määrärahojen puute viivästytti rakennustöitä niin, että kanava valmistui vasta 1926.
Niiniveden puoleiseen Kanavasaareen valmistui 1920–1921 kanavakasöörin asuin- ja toimistorakennus sekä kanavamiehistön asuinrakennus ulkorakennuksineen. Kanavan ympäristön koristeistutukset suunnitteli Saimaan kanavan puutarhuri Martti Parikka.
Neiturin, Kiesimän ja Kerkonkosken kanaviin asennettiin kokonaan uutta tekniikkaa: Sulkuportit rakennettiin puun sijaan teräksestä. Tämän ansiosta ei enää tarvinnut noudattaa periaatetta, että yhdellä sulkukammiolla nostetaan veden tasoa enintään kolme metriä. Sulut rakennettiinkin yksikammioisiksi. Vettä ei johdeta sulkukammioon eikä siitä pois sulkuporteissa olevien avattavien luukkujen kautta, vaan sivumuureissa olevan putkiston kautta. Tätä tekniikkaa käytettäessä sulkukammion vesi ei aaltoile eikä sulun pituussuuntaista virtausta synny. Veden korkeuden muutos myös tapahtuu selvästi nopeammin kuin luukkuperiaatteella toimivissa kanavissa. Samaa periaateratkaisua sovellettiin myöhemmin Saimaan kanavan suursuluissa.
Kanavaa käytettiin alusta saakka puutavaran kuljetukseen, joka kuitenkin loppui vuoteen 2002 mennessä koko Kymijoen vesistössä. Kanavan sulku toimii nykyisin itsepalveluperiaatteella.
Teno (kunta)

Kyliä ja paikkoja

Allikkaniemi (Alleknjarg), Jouluvuono (Leirpollen), Kiippakuru (Skiippagurra), Lankovuono (Laggo), Lohiniemi (Laksnes), Lottojoki (Seida), Maskijoki (Masjok), Pekansaari (Norskholmen), Pulmanki (Polmak), Punakas (Bonakas), Rautuvuono (Smalfjorden), Ruostevielma (Rustefjelbma), Sirma (Sirbma), Tenon kylä (Tana bru), Venekenttä (Båteng)
Maestro Piero

Maestro tai Magister Piero oli italialainen trecenton säveltäjä, joka tunnetaan lähinnä madrigaaleistaan. Hän syntyi todennäköisesti ennen vuotta 1300. Hän saattoi olla kotoisin Assisista, ja hänen tiedetään työskennelleen Milanossa ja Veronassa Viscontin ja della Scalan sukujen palveluksessa. Lisäksi hän saattoi olla Padovassa. Hän ilmeisesti osallistui Giovanni da Cascian ja Jacopo da Bolognan kanssa kilpailuun saman tekstin säveltämisestä madrigaaliksi vuonna 1349 tai myöhemmin.
Maestro Pieron vaiheista vuoden 1351 jälkeen ei ole mitään tietoa. Hän kuoli mahdollisesti mustassa surmassa.
Aikalaisistaan Maestro Pieron erottaa kaanonin yleinen käyttö. Hänen madrigaalinsa ovat vanhimpia säilyneitä madrigaaleja, jotka ovat kaanonin muodossa. Madrigaalit on kahdelle äänelle, ja kaikkiaan niitä on säilynyt kuusi. Maestro Piero sävelsi myös kaksi caccea kolmelle äänelle. Hänen nimiinsä on laitettu lisäksi kaksi muuta caccea niiden tyylin perusteella. Kaikki teokset, jotka tehdään Maestro Pieron säveltämiksi, ovat Biblioteca Nazionale Centrale di Firenzessä, ja kaksi hänen nimiinsä laitettua caccea on säilynyt Rossi Codexissa.
Härkä (kiinalainen horoskooppi)

Härkä (Vietnam: puhveli) on yksi kiinalaisista horoskooppimerkeistä. Kiinalaisessa ajanlaskussa Härän vuotta pidetään pohdinnan, sadonkorjuun ja varovaisten päätösten aikana. Astrologiassa härkiä pidetään luotettavina ja vakaina henkilöinä ja ovat erinomaisia järjestelijöitä tai systemaattisia suhtautumisessaan tehtäviinsä. He ovat uskollisia, mutta myös pitkävihaisia jos heidät petetään. Härät ovat usein lapsilleen omistautuneita vanhempina ja heihin on muiden hankala vaikuttaa. Härät ovat myös tunnettuja kärsivällisyydestään, velvollisuuden tunnostaan, konservatiivisuudestaan ja siitä että he puhuvat enemmänkin teoillaan kuin sanoillaan.
Härän onnennumerot ovat 1 ja 9.

Härän vuosi

Härän vuosi on yksi kiinalaisen horoskoopin vuosista. Viimeisin härän vuosi alkoi 26. tammikuuta 2009. Sitä juhlittiin laajasti Kiinassa, Taiwanilla ja ulkokiinalaisten keskuudessa, myös Helsingissä. Vuosi 2009 on maahärän vuosi, joka oli edellisen kerran 1949-1950.
Sazanami (1899)

Palvelus

Alus partioi sisaralustensa kanssa boksarikapinan aikana Kiinan rannikolla suojaten japanilaisjoukkojen maihinnousua. Se osallistui myös Venäjän–Japanin sotaan.
Sazanami luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi, ja se poistettiin taistelutehtävistä. Alus poistettiin palveluksesta 1. huhtikuuta 1913 Ikazuchin tuhouduttua, ja se myytiin 23. elokuuta 1914 nimellä SS Sazanamimaru.
Suoniemen vaakuna

Suoniemen kunnanvaakuna on saanut aiheensa osittain Suoniemen alueella sijainneen Kuloveden järven mukaan, jonka nimen alkuosaan liekki ja loppuosaan aaltokoroiset hirret viittaavat.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 13. kesäkuuta 1955. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaksi hopeista, alaista, aaltokoroista hirtta, joiden yläpuolella kultainen liekki”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi Suoniemen liityttyä Nokian kauppalaan 1973.
Howard Arman

Howard Arman (s. 1954) on brittiläinen kapellimestari. Hänelle myönnettiin kansainvälinen Händel-palkinto vuonna 1998.
Lontoossa syntynyt Arman opiskeli Trinity College of Musicissa. Hän on toiminut muun muassa Wienin Musikvereinin johtajana, Keski-Saksan radiokuoron taiteellisena johtajana sekä vuosina 1983–2000 Salzburgin Bach-kuoron taiteellisena johtajana. Hän on toiminut professorina Wienin musiikkiyliopistossa.
Händel-palkinnon lisäksi Arman on saanut muun muassa Saksan kriitikoiden Echo-palkinnon Sergei Rahmaninovin Vesperes- ja Carl Heinrich Graunin Der Tod Jesu -levytyksistään.
Toa Payoh

Toa Payoh (kiin. 大巴窑, tamiliksi தோ பயோ) on yksi Singaporen alueista (engl. urban planning area). Se sijaitsee Keskisellä suuralueella Keski-Singaporessa. Toa Payoh rajautuu kaakossa Geylangiin, etelässä Kallangiin, luoteessa Novenaan, idässä Central Water Catchmentiin, pohjoisessa Bishaniin ja Serangooniin ja koillisessa Hougangiin. Sana payon tulee malaijin kielen sanasta paya, joka tarkoittaa suota. Toa Payoh tarkoittaa suurta suota. Alue on merkittävä asuinalue. Toa Payohiin on keskittynyt myös merkittävä määrä teollisuutta. Singaporen suurin uutislehti Singapore Press Holdings sijaitsee Toa Payohissa.
Toa Payohin asukasluku oli vuoden 2010 väestölaskennassa 124 653 ja vuoden 2015 ennusteessa 124 940. Alueen pinta-ala on 8,17 km².