Humiseva harju

Juoni

Romaani alkaa vuodesta 1801, jolloin herra Lockwood vierailee Humisevan harjun maalaistalon tiluksilla tapaamassa uutta vuokraisäntäänsä herra Heathcliffiä. Heathcliff on salaperäinen, näennäisen yksipuolisen rakkauden kiduttama ja elämänhalunsa menettänyt mies, joka alkaa kiehtoa vierailijaa. Lockwoodin vierailun aikana nummilla puhkeaa myrsky, ja vaikka Heathcliff on töykeä ja epämiellyttävä isäntä, saa Lockwood luvan yöpyä Humisevassa harjussa. Yöllä hän näkee karmaisevan unen, jossa muun muassa Catherine-niminen nainen vaatii päästä sisään taloon.
Myrskyn loputtua Lockwood palaa kotiinsa, jossa hänen taloudenhoitajansa Nelly Dean kertoo uteliaalle miehelle Heathcliffin tarinan. Tämä on entinen tallipoika, orpo, jonka Humisevan harjun entinen isäntä säälistä otti hoiviinsa. Heathcliff rakastuu isännän tyttäreen, villiin Catherineen. Catherine tekee mielestään järkevän valinnan ja avioituu naapurikartanon seurapiiriherrasmies Edgar Lintonin kanssa. Heathcliff viettää vuosia poissa, palaa ja tapaa vielä Catherinen ennen kuin tämä kuolee synnytyksessä. Heathcliffin elämän sisällöksi muodostuu Catherinen muiston lisäksi sadistinen kosto ja tuho.

Tapahtumapaikka

Humiseva harju sijoittuu Brontën omalla kotiseudulle Englannin Yorkshireen. Romaanin keskeiset tapahtumapaikat ovat lähinnä Earnshawn suvun omistama maalaistalo Humiseva harju ja sen tilukset sekä Lintonin suvun omistama Rastaslaakson kartano (engl. Thrushcross Grange) läheisine Gimmertonin kylineen. Tärkeässä osassa ovat myös Yorkshiren lukuisat nummiseudut.
Lähellä Brontën kotikylää Haworthia sijainneen Top Withensin maalaistalon sanotaan usein innoittaneen romaanin Humisevan harjun, vaikka maalaistalo ei ulkonäöltään muistutakaan romaanin taloa. Toiseksi mahdolliseksi innoitukseksi mainitaan joskus Halifaxin lähellä sijainnut High Sunderland Hall, joka sittemmin on purettu. Humisevan harjun sekä Rastaslaakson kartanon innoitukseksi on ehdotettu myös Haworthin lähellä sijaitsevaa Ponden Hallia. Nykyään raunioina oleva Top Withens on mahdollisten Brontë-yhteyksiensä vuoksi suosittu turistikohde.

Ensijulkaisun aikaan

Kun Humiseva harju ensi kertaa julkaistiin Ellis Bellin salanimellä vuonna 1847, kohtasi se ristiriitaisen vastaanoton kriitikoilta ja lukijoilta. Vaikka monet kriitikot pitivät sen tarinankerrontaa voimakkaana ja kirjailijaa itseään taidokkaana, järkytti romaanissa kuvattu intohimoinen rakkaus ja väkivalta useita sen ajan lukijoita ja romaani saikin osakseen runsaasti paheksuntaa. Usein kriitikot vertasivat Humisevaa harjua Brontën vanhemman sisaren Charlotten hieman aikaisemmin samana vuonna julkaistuun teokseen Kotiopettajattaren romaani. Charlotten teosta pidettiin alun perin Brontën sisarten teoksista parhaimpana, ja se oli heti julkaisunsa jälkeen osoittautunut niin arvostelu- kuin myyntimenestykseksi. Humiseva harju ei kriitikoiden vertailussa pärjännytkään sitä vastaan, ja toisin kuin Kotiopettajattaren romaani ei se onnistunut nousemaan heti myyntimenestykseksikään, vaan myi huonosti.
Koska Humiseva harju julkaistiin alun perin maskuliinisella salanimellä Ellis Bell, johti se useat kriitikot ja lukijat pitämään teoksen kirjailijaa miehenä. Kun selvisi että romaanin takana olikin nainen, ilmaisivat monet epäilyksensä siitä voisiko nainen todella olla kirjoittanut niin väkivaltaista ja intohimoista tekstiä. Jotkut kriitikot epäilivätkin Brontën veljen Branwellin olleen teoksen todellinen kirjoittaja ja perustelivat väitettään romaanin julmuudella ja sen miespäähenkilön sielunelämän tarkkanäköisellä kuvauksella. Heidän mielestään nainen ei olisi voinut luoda ja kirjoittaa sellaista hahmoa kuin Heathcliff. Monet kriitikot taas hämmästelivät sitä kuinka verraten tapahtumaköyhää elämää viettänyt, eristäytynyt naimaton pappilan tytär oli saattanut kirjoittaa niin intohimoisen ja väkivaltaisen romaanin kuin Humiseva harju. Heidän lisäkseen tätä ovat pohtineet myös monet nykyajan kriitikot.

Myöhempi vastaanotto

Nykypäivänä Humisevaa harjua pidetään yhtenä englantilaisen kirjallisuuden suurista klassikoista. Yleensä myöhemmät kriitikot ovat lisäksi pitäneet sitä Brontën kirjailijasisarusten teoksista parhaana.