google/wiki40b huggingface dataset:
Ombra Racing

Ombra Racing on italialainen pikkuformulatalli, joka kilpailee nykyään Auto GP-sarjassa. Talli perustettiin vuonna 1994. Talli on voittanut Italian Formula 3 sarjan mestaruuden vuonna 2004 Matteo Cressonin voimin. Vuonna 2011 talli voitti Auto GP-sarjan kuljettajien mestaruuden Kevin Cecconin voimin. Talli on aiemmin kilpaillut mm International Formula Master, Formula 3 Euroseries, Britannian F3 ja Saksan F3 sarjoissa vaihtelevalla menestyksellä.
Yhteisverotus

Yhteisverotus tarkoittaa verotuksen tapaa, jossa puolisoita verotetaan ainakin osittain heidän yhteenlaskettujen tulojensa tai varallisuutensa perusteella. Yhteisverotuksen vastakohta on erillisverotus.
Yhteisverotusta on perusteltu sillä, että koska puolisoiden tuloja yleensä käytetään yhteisesti, tulojen jakaantuminen puolisoiden kesken ei vaikuta heidän veronmaksukykyynsä. Kun puolisoiden tulot käytetään tasapuolisesti molempien hyväksi, heidän elintasonsa ja veronmaksukykynsä ei riipu tulojen jakaantumisesta, kunhan tulojen yhteismäärä pysyy samana. Yhteisverotuksesta hyötyvät erityisesti puolisot, joilla on keskenään suuret tuloerot. Tämä koskee varsinkin perheitä, joissa toinen puolisoista on töissä ja toinen kotona.
Yhteisverotuksella on nähty myös haittoja. Yhteisverotuksen on sanottu vähentävän äitien kannustimia osallistua työmarkkinoille. Tämä vähentäisi työvoiman tarjontaa ja vaikuttaisi naisten kouluttautumispäätöksiin.
Kysymys yhteis- ja erillisverotuksesta koskee erityisesti progressiivista verotusta. Siinä tulojen (tai varojen) yhteenlaskeminen nostaa puolisoiden veroprosenttia yksinäisiin henkilöihin verrattuna. Kuitenkin, jos puolisoiden yhteenlasketut tulot ovat samat kuin yksinäisen tulot, on yksinäisen veronmaksukyky yleensä katsottu puolisoita korkeammaksi. Yhteisverotuksessa tehdään siksi usein puolisoiden vero jollain keinolla pienemmäksi kuin yksinäisen henkilön vero samasta tulosta.

Yhteisverotus Suomessa

Yhteisverotus on Suomessa ollut aiemmin käytössä valtion tulo- ja varallisuusverotuksessa vuoteen 1975 asti. Poikkeuksena olivat vuodet 1935–1942, jolloin vähemmän ansainnutta puolisoa tuloverotettiin erikseen.
Yhteisverotuksessa puolisoiden tulot, tietyissä tilanteissa myös lasten tulot, laskettiin yhteen, ja sama koski varoja. Koska verotuksessa käytettiin progressiivista veroasteikkoa, yhteenlaskeminen nosti veroprosenttia. Tämä otettiin 1960-luvun vaihteessa huomioon siten, että lapsiperheiden verotuksessa sovellettiin lievintä veroasteikkoa, pariskuntien verotuksessa pääsääntöisesti keskimmäistä ja yksinäisten henkilöiden verotuksessa pääsääntöisesti ankarinta asteikkoa tiettyjen sääntöjen mukaan. Samaa periaatetta ei kuitenkaan vielä ollut vuosien 1920 ja 1924 tulo- ja omaisuusverolaeissa, vaan puolisoiden yhteenlaskettuja tuloja vielä silloin verotettiin aivan samoin kuin yksinäistenkin tuloja.

Yhteisverotus ulkomailla

Ulkomailla yhteisverotus on 1960-luvun alun tietojen mukaan ollut yleinen progressiivisissa verotusmuodoissa, ja erillisverotus on ollut poikkeus.
2000-luvulla yhteisverotus on edelleen käytössä monissa länsimaissa, vaikkakin suuntaus on ollut yhteisverotuksesta erillisverotukseen. Ruotsi siirtyi erillisverotukseen 1971.
Tunturi-Lappi

Tunturilappi on Lapin alue, joka sijaitsee Metsä-Lapin pohjoispuolella ja samalla yhtenäisen metsävyöhykkeen pohjoispuolella. Alue jakautuu Käsivarren Lappiin, Keski- ja Itä-Enontekiön tunturimaahan ja Inarin pohjoiseen tunturialueeseen. Alueella sijaitsevat muun muassa Kilpisjärven suurtunturit, Tšaibma, Harroaivi ja Tarvantovaara.
Ğaliäsğar Qamal

Ğaliäsğar Qamal (tataariksi Галиәсгар Камал, ven. Галиаскар Камал, Galiaskar Kamal; oikealta nimeltään Galiaskar Galiakberovitš Kamaletdinov, ven. Галиасгар Галиакберович Камалетдинов, tat. Галиәсгар Галиәкбәр улы Камалетдинов, Ğaliäsğar Ğaliäkbär ulı Qamaletdinov; 6. tammikuuta 1879 Kazan – 8. kesäkuuta 1933 Kazan) oli tataarilainen kirjailija ja yhteiskunnallinen vaikuttaja. Häntä pidetään yhtenä tataarinkielisen lehdistön ja teatterin perustanlaskijoista.
Ğaliäsğar Qamal syntyi käsityöläisperheeseen. Hän opiskeli Kazanin madrasoissa ja kävi kolmiluokkaisen venäläisen koulun. Mullahin uran asemasta hän päätti omistautua kansanvalistuksen asialle.
Vuonna 1901 Qamal perusti Mäğarif qotebxanäse (”Valistuskirjasto”) -nimisen kirjakustantamon. Vuonna 1905 hän työskenteli Qazan möxbire -sanomalehdessä. Vuonna 1906 hän toimi vallankumouksellisten Azat (”Vapaus”) ja Azat xalıq (”Vapaa kansa”) -lehtien toimittajana. Vuosina 1908–1909 Qamal julkaisi pilalehteä Jäşen (”Salama”) ja vuoteen 1917 saakka hän työskenteli sanomalehti Joldızin (”Tähti”) toimittajana. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Qamal työskenteli Eş (”Työ”), Eşçe (”Työläinen”) ja Qızıl Armija (”Puna-armeija”) -lehdissä.
Kirjailija laati ensimmäiset näytelmänsä vuonna 1900. Hänen varhaisteoksensa edustavat patriarkaalisia perhesuhteita arvostelevaa valistushenkistä realismia. Myöhemmin Qamal alkoi kirjoittaa komedioita. Niistä tunnetuimpia ovat Berençe teatr (”Ensiesitys”, 1908), Buläk öçen (”Lahjan vuoksi”, 1909), Bankrot (”Vararikontekijä”, 1911) ja Bezneŋ şähärneŋ serläre (”Meidän kaupunkimme salaisuuksia”, 1911). Teoksissaan kirjailija kuvaa 1900-luvun alun tataariyhteiskuntaa, sukupolvien välistä kuilua, perhe- ja aviosuhteita sekä vanhakantaisen kauppiaskunnan tapoja. Niiden pääajatuksena on vanhojen ja uusien aatteiden välinen kamppailu. Qamalin komedioille on ominaista toiminnallisuus, voimakkaat ristiriidat sekä päähenkilöiden sisäisen maailman ja kansantapojen tarkka kuvaus. Niiden kieli on täynnä kansanomaista huumoria.
Qamalin runous, lehtikirjoittelu ja kertomukset heijastavat vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumien tataariyhteiskunnassa herättämiä kansallisuus-, vapaus- ja valistusaatteita. Hän kirjoitti paljon myös kirjallisuus- ja teatterikritiikkiä. Neuvostoaikaiset teokset ovat taiteellisesti varhaistuotantoa heikompia. Myöhäisnäytelmät kuten Xafizäläm irkäm (”Rakas Xafiza”, 1922) ja Öç tormış (”Kolme elämää”, 1930) kuvaavat sosialistisen yhteiskunnan rakentamista ja arvostelevat muutosten vastustajia. Kirjailijantyönsä ohella Qamal toimi venäläisten ja ulkomaisten näytelmien kääntäjänä sekä kuvataiteilijana.
Vuonna 1924 Qamalille myönnettiin työn sankarin ja vuonna 1926 Tatarstanin ASNT:n kansandramaturgin arvonimet. Kazanin Akateeminen tataariteatteri nimettiin kirjailijan mukaan vuonna 1939.
Arturo Ambrosio

Rinaldo Arturo Ambrosio (3. joulukuuta 1870 Torino – 25. maaliskuuta 1960 Pancalieri, Torino) oli italialainen elokuvatuottaja ja -ohjaaja. Hän oli yksi Italian elokuvateollisuuden perustanlaskijoista.
Arturo Ambrosio syntyi torinolaiseen pikkuporvariperheeseen. Hän valmistui kirjanpitäjäksi, mutta kiinnostui valokuvauksesta ja perusti vuonna 1902 pienen optiikka- ja valokuvausliikkeen. Opiskeltuaan elokuvatekniikkaa ulkomailla Ambrosio ryhtyi vuonna 1904 kuvaamaan Roberto Omegnan ja Giovanni Vitrottin kanssa lyhytelokuvia ajankohtaisista tapahtumista. Vuonna 1905 hän perusti Società Ambrosio & C. -nimisen tuotantoyhtiön. Pienimuotoinen yhtiö tuotti lyhyitä näytelmäelokuvia, komedioita, dokumentteja ja uutiselokuvia.
Società Ambrosio & C. muutettiin vuonna 1907 Società Anonima Ambrosio -nimiseksi osakeyhtiöksi, jonka muihin omistajiin kuuluivat Alfredo Gandolfi, Pietro Canonica ja Eugenio Pollone. Yhtiö laajensi voimakkaasti toimintaansa ja rakensi Torinoon nykyaikaisen elokuvastudion. Ambrosio Film saavutti kansainvälistä menestystä ja osallistui elokuvatuotannon käynnistämiseen Venäjällä.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Ambrosio Filmin studio joutui sotateollisuuden haltuun ja yhtiön tuotanto supistui voimakkaasti. Sodan jälkeen Ambrosio myi osuutensa yhtiössä ja ryhtyi Unione cinematografica italianan tekniseksi neuvonantajaksi. Vuonna 1919 hän perusti Armando Zanottan kanssa uuden tuotantoyhtiön, joka tuotti kolme elokuvaa. Vuonna 1923 toteutetun uuden Quo vadisin epäonnistumisen jälkeen hän vetäytyi alalta. Vuonna 1935 Ambrosio teki fransiskaaniveljeskunnalle Palestiina-aiheisen dokumenttielokuvan ja vuosina 1940–1943 hän työskenteli Scalera Filmin tuotantopäällikkönä.
Uransa aikana Ambrosio tuotti 1478 eri lajityyppejä edustavaa elokuvaa. Charles Pathén ja Adolph Zukorin veroisena elokuva-alan kehittäjänä hän oli ensisijaisesti kiinnostunut tuotantonsa kaupallisesta menestyksestä.
Johanna (levymerkki)

Johannan historiaa

Johanna aloitti Love Records -levy-yhtiön mentyä konkurssiin kesällä 1979. Osa Love Recordsin rockartisteista siirtyi Johannan artisteiksi. Ensimmäinen Johannan singlejulkaisu  oli pihtiputaalaisen Ratsia-yhtyeen debyytti Lontoon skidit ja ensimmäinen albumijulkaisu oli Tuomari Nurmion ja Köyhien Ystävien debyyttialbumi Kohdusta hautaan. Yhtiöksi oli mainittu Johanna / P. Karhu Oy kuten monessa myöhemmässäkin levyssä kesään 1982 asti. Levy-yhtiö  oli nimeltään Musiikki- ja kirjatoimisto P. Karhu Oy. Yhtiö julkaisi muutaman levyn myös Karhu-levymerkillä. Noin puolessa albumeja yhtiötä ei ollut ilmoitettuna lainkaan. Love Kustannus Oy  oli perustettu vuonna 1976 kustannusalalle ja se toimi ainakin musiikkikustantajana Johannan levyissä alussa kolme vuotta.
Vuonna 1981 Johanna-levymerkki julkaisi jo noin 40 äänitettä.
Vuonna 1982 Musiikki- ja kirjatoimisto P. Karhu Oy muutti nimekseen Johanna Kustannus Oy, joka jatkoi Johanna -levymerkillä julkaisten 12 albumia JHN 2500-sarjassa. Johanna Kustannus Oy meni konkurssiin lokakuussa 1984. Viimeiseksi levyksi jäi Sleepy Sleepersin Mato Valtosen ja Sakke Järvenpään huumorialbumillinen Tohtori Pöhön aerobix (1984).
Vuonna 1988 Love Kustannus jatkoi JHN 2500-sarjaa parilla levyllä uudelleen julkaisuin alkuperäisen levy-yhtiön Black Label Series -alamerkin Leevi and the Leavingsillä vielä parin levyn verran Johanna -levymerkillä. Levyt ilmestyivät myös Johanna -levymerkin CD-levyinä tuolloin ensimmäisen kerran.
Loppuvuonna 1982  toiseksi Johanna-merkillä julkaisevaksi levy-yhtiöksi tuli A.A.B. Tuotanto Oy. A.A.B. Tuotanto Oy:n perustivat Atte Blom Johanna -levymerkiltä ja Leena Juuranto Polarvox -levy- ja äänitejakeluyhtiöstä. Juurannolla oli myös suvun omistusyhteys lähitalon äänitepuristamoon ja studioon Finnvoxiin.
A.A.B. Tuotanto Oy julkaisi uusia äänitteitä Johanna-levymerkillä vuosina 1982–1984. Tänä aikana yhtiö julkaisi noin kolmekymmentä albumia JHN 3000-sarjassa.
Viimeinen A.A.B. Tuotannon Johannan julkaisu oli Rauli Badding Somerjoen kokoelma-albumi Rakkauden kiertokulku (1984). A.A.B. Tuotanto toimi myös eräiden vanhojen Johanna-äänitteiden uudelleenjulkaisijana. A.A.B. Tuotanto jatkoi myös Johanna-levymerkin ja etenkin levykoodin käyttöä toimintansa ajan vielä osassa CD-levyjään.  A.A.B. Tuotannon toiminta pienentyi 1990-luvun lopulla ja yhtiö hakeutui konkurssiin maaliskuussa 2000. Ennen tätä yhtiö oli myynyt koko kataloginsa Love Kustannus Oy:lle.
Love Kustannus oli uudelleenjulkaissut Johanna-levymerkillä jo muuta Johanna-merkin katalogia CD-levyinä vuodesta 1988 alkaen.
Nykyinen Johanna-levymerkillä julkaistun tuotannon omistaja on Universal Music Oy. Viime aikojen uudelleen julkaisut ovat tapahtuneet Johanna Kustannus -levymerkillä. Kokoelmana on julkaistu muun muassa kuuden CD:n Lontoon skidit – 144 Johanna-singleä vuosilta 1979–1984 -boksi. Johanna-levymerkin noin 220:stä julkaistusta tavallisesta singlestä B-puolineen olisi saanut tasan kaksi boksia lisäksi kokoelmaan. Lisäksi punk-vinyylejä on uusintajulkaissut jonkin verran turkulainen Svart Records lisensseillä.
Bojanan kirkko

Historia

Bojanan kirkon ensimmäinen vaihe oli todennäköisesti 900-luvun lopulla rakennettu Pyhän Nikolauksen kirkko eli itäinen kirkko. Toisessa vaiheessa sen viereen rakennettiin pyhälle Panteleimonille omistettu kirkko. Se rakennettiin 1200-luvun puolivälissä sebastocrator Kalojanin käskystä. Sen epäillään olleen tarkoitettu Kalojanin ja tämän vaimon Desislavan hautapaikaksi.
Bojanan kirkko oli useita vuosisatoja hylättynä, kunnes monien muiden kirkkojen tavoin siitä tuli 1800-luvun puolivälin tienoilla osmanihallinnon aikana paikka, jossa bulgarialaiset pystyivät kokoontumaan ja keräämään kansallistunnettaan. Rakennuskompleksin viimeinen kolmas vaihe rakennettiin 1800-luvun puolivälissä paikallisten lahjoitusten ansiosta.
Bojanan kirkko toimi kirkkorakennuksena vuoteen 1954 asti. Sen entisöintityöt alkoivat 1900-luvun puolivälissä ja saatiin valmiiksi vuonna 2006 Kansallisen historiallisen museon rahoituskampanjan ansiosta. Unescon maailmanperintöluetteloon kirkko valittiin 1979.

Arkkitehtuuri

Ensimmäisen vaiheen kirkko on pieni yksiapsiksinen rakennus, joka on ruodeholvattu. Eteläisellä ja pohjoisella julkisivulla on kolme kaarta, joista keskimmäinen on korkein. Niiden yläpuolella on korniisi, joka tekee iesmäisiä mutkia.
Toisen vaiheen rakennus on kaksikerroksinen, ja sen ensimmäinen kerros toimii aiemman kirkon nartheksina eli eteishallina. Se liitettiin vanhemman rakennuksen läntiseen julkisivuun. Toisen kerroksen kappeli muistuttaa huomattavasti itäistä kirkkoa.
1800-luvulla rakennettu lisäosa liittyy edellisen läntiseen julkisivuun. Se on myös kaksikerroksinen, ja sen eteisestä johtaa puiset portaat toiseen kerrokseen.

Freskot

Kirkon maailmanmaine tulee vuoden 1259 freskoista. Ne on tehty vanhempien maalausten päälle ja muodostavat loistavasti säilyneen esimerkin Itä-Euroopan keskiaikaisesta taiteesta. Kirkon seiniin on ikuistettu 89 kohtausta, joissa on 240 ihmishahmoa. Maalari on tuntematon, mutta hän oli mahdollisesti Tarnovon taidekoulusta.
Eteishallin 18 kuvaa esittävät Pyhän Nikolauksen elämää ja samalla senaikaisen elämän tiettyjä yksityiskohtia. Kirkon elävimmän näköisinä maalauksina pidetään kirkon suojelijoiden Kalojanin ja tämän vaimon Desislavan sekä Bulgarian tsaari Konstantin Tihin ja tsaarinna Irinan muotokuvat.
Baltian puolustuskorkeakoulu

Opetushenkilöstö ja tuki

Opetushenkilöstöä korkeakoulussa on Saksasta, Ranskasta, Skandinavian maista, Sveitsistä ja Yhdysvalloista. Projektia tukevat useat länsimaat ja Baltic Sea Security Assitance Group (BALTSEA). Ruotsilla on johtava asema projektin tukemisessa.
Serenaadiluutnantti

Arviot

Eräs aikalaisarvioija ei näe elokuvaa huomionarvoisena vaan "kevätfarssi oikeastaan ansaitsisi hiljaisen vaikenemisen", toisen mielestä se on nokkela kokonaisuus, ja kun yleisö nauraa, kolmannen mielestä se on ansainnut tulla tehdyksi.
Televisioesityksen yhteydessä elokuvalle annetaan arvio "ankea sotilasfarssi".

Juoni

Henry Theelin ja Ossi Elstelän esittämät miehet matkustavat linja-autossa, joka pysähtyy hetkeksi ruokalan eteen tauolle. Kaverukset huomaavat taskusta löytyvän vain pari silloista markkaa ja toteavat, että rahaa saataisiin vasta muutaman päivän kuluttua. Samaan aikaan paikalle saapuu toinen linja-auto, joka tuo palvelukseen astuneita alokkaita. Edellisen linja-auton lähdettyä siitä myöhästyneet kaverukset nousevat epähuomiossa armeijan autoon, ja matka kasarmille alkaa. Sattumalta kaksi alokasta on myös myöhästynyt autosta ja erehdystä ei huomata pääluvun pysyessä samana. Kasarmilla päähenkilöt päättävät ottaa tilanteesta täyden hyödyn ja viettää pari päivää armeijan leivissä, saavathan he ilmaisen majoituksen ja aterian. 
Tyypillisten armeijakommelluksien ja kliseiden välillä kuullaan Henry Theelin lauluesityksiä. Varuskunnan sotilaskodissa on illalla järjestettyä ohjelmaa, jossa alokkaita viihdyttävät monenlaiset esiintyjät. Pikkutyttö, jonka piti esittää, laulu kieltäytyy viime hetkellä ja pakenee paikalta, jolloin Theel esittää tunnetun "Pikku-Pirkko" -numeronsa. Illan juontaja on Markus-setä. 
Elokuvassa on myös ajan elokuville tyypillinen romanttinen juonikuvio, jossa selvitellään majurin tyttären Irenen ja hänen kilpakosijoidensa suhteita. Irene kuulee siivoustöihin komennetun alokas Oinaan laulavan erään luutnantin asunnossa ja luulee sen olevan luutnantti itse. Siksi Irene vaatii luutnanttia toistuvasti laulamaan tämän kieltelyistä huolimatta. Irene suuttuu, koska luulee luutnantin tekevän hänestä pilkkaa mörisemällä kauhealla lauluäänellään. Tämäkin sekaannus selvitetään lopuksi, kuten sekin, että Kalle Oinas on todellisuudessa reservin luutnantti. Irene toteaa tähän, että hän on tästä lähtien serenaadiluutnantti. Myös Ossi Elstelän esittämällä Paavolla on lemmenkipinöitä Lilja Muhosen kanssa.
Franchise

Franchise (suom. ”toimilupa”, ”edustus”) myös franchising (suom. ”toiminta toimiluvalla”), on menettely, jossa yrittäjä hankkii oikeuden käyttää tavaramerkkiä ja menetelmiä harjoittamassaan yritystoiminnassa. Tästä oikeudesta yrittäjä suorittaa korvauksen, joka voi olla vuosittainen maksu tai prosentuaalinen osuus myynnistä tai voitosta. Koulutus ja tukipalvelut on monesti liitetty tähän sopimukseen.
Yleisimpiä franchise-periaatteella toimivia yrityksiä ovat hampurilais- ja muut ravintolat.
Suomen kielen lautakunta esitti franchise-termille Esko Koivusalon ehdottamaan suomenkielistä vastinetta 'luvake' vuonna 1988.
Tämä sana ei ole yleistynyt, eikä sitä löydy Kielitoimiston sanakirjasta.
Tervakosken kirkko

Historia

Vuonna 1935 perustettiin Tervakosken pikkukirkkoyhdistys, jonka tavoite oli saada kirkko myös omaan kylään. Näin oli tullut aika, jona ei enää tyydytty vuonna 1886 melkoisen edustavasti rakennetun Tervakosken Seuratalon käyttöön. Oli näet ilmennyt järjestyshäiriöitä yhä enenevässä määrin, eivätkä hengellinen elämä ja huvit oikein sopineet kylän asukkaiden mielestä samaan rakennukseen.
Toimintansa toisena vuonna pikkukirkkoyhdistys rakennutti keskelle kylää arkkitehti Jarl Eklundin suunnitteleman puukirkon. Rakennustarvikkeet yhdistys oli saanut lahjoituksena Tervakosken paperitehtaalta, jonka omistaman Toivan kartanon riihen yhdistys sai purkaa ja käyttää rakennustarpeikseen.
Kirkkorakennus rakennettiin kyläläisten yhteisvoimin talkoilla. Kirkon sisäpuoliset koristemaalaukset teki koristemaalari Hilbert. Paperitehdas rakennutti vuonna 1939 kellotapulin, jonka se samana vuonna lahjoitti pikkukirkkoyhdistykselle. 
Alkuaikoina kirkolle tehtiin myös muita lahjoituksia. Taidemesenaatti ja vuorineuvos  Gösta Serlachius lahjoitti Pikkukirkolle Georg von Swetlickin vuonna 1937 maalaaman alttaritaulun.
Kirkko sai kellotorniinsa lahjoituksena 450 kiloa painavan kirkonkellon viereisessä Napialan kylässä toimineen Napialan Nahkatehtaan toimitusjohtaja Oskari Vaaralta, lisäksi kirkkotekstiilejä, papin kappoja ja kasukoita sekä rippilasten alboja. Pikkukirkkoon lahjoitettiin myös hopeiset ehtoollisvälineet sekä kastemaljoja. Kirkkosalin suuri kristallikruunu ja lähetyskyntteliköt on lahjoitettu kirkolle.
Kirkkosalissa on tilaa 180 hengelle, kylässä on kuitenkin lähes 5 000 asukasta. Lisäksi Pikkukirkkoon hankittiin vuonna 1945 Kangasalan urkutehtaan valmistamat urut.
Kirkolla ei ole omaa varsinaista hautausmaata, sillä Tervakosken vainajat haudataan Janakkalan kirkon hautausmaalle. Kuitenkin sodissamme 1939–1945 kaatuneet kylän sankarivainajat on haudattu kirkon vierustalle, ja vuonna 1947 valmistui taiteilija Mauno Oittisen sankaripatsas.

Luovutus seurakunnalle

Tervakoski koki 1900-luvun viimeisinä vuosikymmenin suuria muutoksia, sillä paperitehdasyhtiö luopui ulkoisista yhteiskunnallisista sitoumuksistaan. Näin oli Tervakosken pikkukirkkoyhdistyksenkin aika luopua kirkkonsa ylläpitämisestä. Yhdistys lahjoitti kirkkorakennuksen Janakkalan seurakunnalle vuonna 1973. Seurakunnan oli kuitenkin luovutussopimuksen mukaisesti rakennettava seurakuntakeskus Pikkukirkon yhteyteen. Seurakunta toteutti sitoumuksensa, ja vuonna 1976 valmistui arkkitehtien Seppo Asikainen ja Raimo Pensanen suunnittelema punatiilinen seurakuntakeskus.
Seurakunta järjestään Pikkukirkossa jumalanpalveluksen joka toinen sunnuntai, ja siihen osallistuu yleensä noin 30–60 henkilöä. Jumalanpalvelusten pitäminen on Janakkalan seurakunnan II kappalaisen keskeisiä tehtäviä. Näin tuo kappalainen on tavallaan Pikkukirkon oma pappi.
Tervakosken puukirkko yritettiin polttaa vuonna 2011, mutta vahingot olivat pienet.
Pierre Plantard

Pierre Athanase Marie Plantard (8. maaliskuuta 1920 – 3. helmikuuta 2000) oli ranskalainen harrastelijatoimittaja ja piirtäjä, itseoppinut hermetisti, mielestään "harmaa eminenssi", Siionin luostaria koskevien tarinoiden keksijä. Hän perusti ja rekisteröi "järjestön" Ranskassa, Annemassessa 1956. Perustettaessa järjestö julkaisi lehteä "C.I.R.C.U.I.T.", jossa kuvattiin tavoitteet: paikallisten vuokra-asuntojen ja niiden asukkaiden olosuhteiden parantaminen. 1960-luvulla Plantard loi upouuden historian samalle nimelle, ja tuolloin järjestö esiintyi merovingien sukujuurten ylläpitäjänä. Plantard itse kuvitteli olevansa Dagobert II:n jälkeläinen, laati väärennetyt sukutaulut ja vaihtoi sukunimekseen Plantard de Saint Clair.
Hän sai mainetta englanninkielisessä maailmassa vuonna 1982 julkaistun Baigentin, Leighin ja Lincolnin teoksen The Holy Blood and the Holy Grail myötä. Teos suomennettiin vuonna 2005 nimellä Pyhä veri, pyhä Graal.
Nils Herlitz

Nils Herlitz (7. elokuuta 1888 Tukholma – 9. helmikuuta 1978) oli ruotsalainen juristi ja poliitikko.
Nils Herlitzin isä oli Karl Herlitz ja hänen veljensä Ivar Herlitz.
Vuosina 1927–1955 Herlitz toimi Tukholman yliopistossa valtiosääntöoikeuden ja hallinto-oikeuden professorina. Ruotsin parlamentin ensimmäisen kamarin jäsen hän oli vuosina 1939–1955. Herlitz oli mukana perustamassa Stads- och kommunhistoriska institutetia, jonka johtajana hän toimi 1919–1927. Hän oli jäsenenä Kuninkaallisessa tiedeakatemiassa ja Suomalaisessa tiedeakatemiassa.
Nils Herlitz on haudattu Djursholmin hautausmaalle.
Baten Kaitos: Eternal Wings and the Lost Ocean

Tarina

Peli sijoittuu ilmassa pilvimeren päällä lentävien saarten maailmaan. Ihmiset ovat kauan sitten lähteneet maan pinnalta elääkseen ilmassa, ja heille on kehittynyt tämän seurauksena "sielusiivet", joiden avulla he voivat tarvittaessa lentää.
Pelin päähahmona toimii nuori mies Kalas, jonka toinen siipi ei ole kasvanut, joten hän käyttää mekaanista siipeä sen tilalla. Pelaaja toimii hänen suojelushenkenään, antaen hänelle vihjeitä mitä pitäisi tehdä. Kalas seuraa naista nimeltä Xelha muinaiseen metsään, ja pian käy ilmi että he onnistuivat vahingossa päihittämän muinaisia pahoja voimia, joiden tehtävä oli pitää paha jumala Malpercio vangittuna.
Kalas ja Xelha, sekä monet muut hahmot jotka he tapaavat matkan varrella, nousevat pahaa imperiumia vastaan; imperiumi pyrkii keräämään kaikki End Magnukset, joiden avulla Malpercio on mahdollista vapauttaa.

Pelaaminen

Pelin toiminnot tapahtuvat maagisten Magnus-korttien avulla. Pelaaja voi vangita tiettyjen esineiden olemuksen tyhjiin Magnus-kortteihin, joka mahdollistaa kaikkien esineiden kuljettamisen pienessä tilassa. Yleisiä käyttöesineitä voi ostaa kertakäyttökortteina.
Taistelukortit puolestaan järjestetään pakaksi, joka sekoitetaan taistelun alussa ja kun kortit on käytetty loppuun. Taistelujärjestelmä toimii muuten samoin kuin useimmissa muissa konsoliroolipeleissä, mutta eri hyökkäykset ja puolustukset valitaan pakasta nostettavista korteista. Hahmot hyökkäävät ja puolustavat vuorollaan, ja jokaista hyökkäystä vastaan tulee valita sopiva puolustuskortti, tai hyökkäys tekee suurta vahinkoa. Taistelukorttien taikuus ei kulu käytössä, joskin niiden ominaisuudet voivat muuttua ajan myötä; esimerkiksi raa'at banaanit toimivat kevyenä hyökkäyksenä, kypsät banaanit parantavat vahinkoa, ja mädät banaanit aiheuttavat taas vahinkoa. Taistelukortit aiheuttavat myös toisinaan eri elementtien mukaista vahinkoa, joten niiden pitää täydentää toisiaan; esimerkiksi tuli- ja vesihyökkäystä ei kannata yhdistää, koska elementit kumoavat toisensa. Lisäksi hyökkäykset voivat tuottaa lisävahinkoa, jos hyökkäyskorttien numerot ovat samoja tai muodostavat suoran.