google/wiki40b huggingface dataset:
Viherjäkäläyökkönen

Koko ja ulkonäkö

Etusiipien pohjaväri on oliivinvihreä. Siiven poikki kulkevat mustat sisempi ja ulompi poikkiviiru voimakkaasti aaltoilevina ja ulompi poikkiviiru lähestyy siiven takaosassa selvästi sisempää. Poikkiviirujen väliin jäävä alue on takaosasta huomattavan tumma ja lähellä siiven etuosaa poikkiviirujen väliin jäävät mustareunaiset, keskeltä vihertävät rengastäplä ja munuaistäplä. Aivan siiven tyvessä erottuu musta tyvipoikkiviiru ja siiven kärkiosa on tummanharmaa. Takasiivet ovat tummanruskeat ja niissä on kuunsirpin muotoinen keskitäplä. Imukärsä on lyhyt. Siipiväli 28–31 mm.

Levinneisyys ja lentoaika

Viherjäkäläyökkösen levinneisyysalue ulottuu Puolasta ja Ukrainasta Baltian läpi Viroon. Lisäksi Keski-Ruotsissa on pysyvä kanta ja myös Norjasta laji tunnetaan. Venäjällä levinneisyys ulottuu Uralille. Suomesta lajista on tavattu vain muutamia kymmeniä yksilöitä Ahvenanmaan, Varsinais-Suomen, Etelä-Karjalan ja Kainuun alueilta. Viimeisin havainto on Houtskarista vuodelta 1985 ja vuoden 2010 kansallisessa uhanalaisarvoinnissa laji on luokiteltu puutteellisesti tunnetuksi (DD). Perhoset lentävät Ruotsissa kesäkuun puolivälistä heinäkuun alkupuoliskolle.
Laji vaikuttaa lentävän pääasiassa vain parittomina vuosina.

Elinympäristö ja elintavat

Viherjäkäläyökköstä pidetään eräänä Euroopan harvinaisimmista perhoslajeista ja sen elintavat ovat huonosti tunnetut. Lajin elinympäristöjä näyttävät olevan vanhat ja lämpimät metsät, joiden puissa kasvaa runsaasti naavoja. Elinpaikan maaperä on moreenipitoista ja ohuelti sammaleen päällystämää. Laji lentää myöhään yöllä ja tulee valolle, mutta perhoset liikkuvat ilmeisesti enimmäkseen korkealla latvustoissa. Useimmiten yksilöitä on tavattu huomattavan lämpiminä öinä. Aikuisten perhosten surkastunut imukärsä ei sovellu ravinnonottoon, minkä vuoksi perhoset ovat lyhytikäisiä ja elävät ilmeisesti vain pari päivää. Kasvatusten perusteella naaraan munimat munat kuoriutuvat 20–25 päivän kuluttua ja toukkakehitys kestää kaksi vuotta. Toukka talvehtii kehräämänsä pienen pussin sisällä.
Metsätalous uhkaa lajin elinympäristöjä.

Ravintokasvi

Toukan pääasiallista ravintoa on korpiluppo (Alectoria sarmentosa).
Suomalaiset taruolennot

Ihmisten seuralaisolennot

Uskottiin, että kodissa ja pihapiirissä asuu eri olentoja. Näitä olivat esimerkiksi rakennusten haltijat, omaisuuden haltijat ja hedelmällisyyden jumalat. Monet näistä olennoista olivat ihmisten kumppaneita. Ne auttoivat ihmisiä, ja ihminen vuorostaan uhrasi niille. Tällaisten haltijoiden tehtävä oli usein vartioida ja hoitaa perhettä, taloa, satoa, karjaa ja pihapiiriä. Joskus ne myös taistelivat muiden talojen haltijoiden kanssa tai ryöväsivät ruokaa tai liikuttelivat rajapyykkejä oman talonsa eduksi. Olennot vaativat vastapalveluksia, esimerkiksi ruokauhrin joinakin juhlapäivinä. Ollessaan tyytyväisiä nämä haltijat auttoivat ihmisiä, mutta jos ne vihastuivat, saattoi käydä kamalia, esimerkiksi karja saattoi sairastua.
Maan haltija ja tonttu ovat tällaisia haltija-olentoja. Para oli pelottavan näköinen omaisuuden haltija, joka oli erikoistunut ryöstämään muiden perheiden ja talojen omaisuutta. Varsinkin noidilla uskottiin olevan paroja.
Jotkut olennot asuivat jopa ihmisessä. Näitä olivat sieluolennot, kuten itse ja henki ja toisinaan suojelushaltija luonto. Myös pahoja ja vieraita olentoja saattoi tulla ihmisten pihapiiriin, rakennuksiin tai jopa ihmiseen. 
Jotkut haltijat tai jumalat olivat erikoistuneet lisäämään viljelyksien hedelmällisyyttä, esimerkiksi Pellonpekko, Runkoteivas, Osmo, Vento, Äkräs ja Köndös. Monien näistä arvellaan olevan peräisin katolisista pyhimyksistä.

Vainajat

Uskottiin, että jotkut vainajat eivät päässeet kuolleiden kotiin Tuonelaan, tai tulivat sieltä jotain syystä takaisin ihmisten ilmoille. Osa vainajista oli arvostettuja esivanhempien henkiä, joita pyydettin avuksi ja palvottiin (katso myös: vainajien palvonta). Osa kuitenkin oli kammottavia olentoja, jotka saattoivat jopa vahingoittaa eläviä, tai takertua näihin aiheuttaen sairauksia. Voimakas velho saattoi kuitenkin hallita näitäkin, ja käyttää omiin tarkoituksiinsa.

Muita olentoja

Luonnottaret, päivättäret, kuuttaret, keijukaiset, sinipiiat ja metsänneitsyet olivat kauniita, luonnossa tavattavia naisolentoja.
Veriveljet (vuoden 1962 elokuva)

Juoni

Eletään vuotta 400 eaa. Ateenalainen Pythias on lähetetty Syrakusaan hakemaan pythagoralaisuuden opettajaa Arkanosta kotikaupunkinsa hallitsijaksi. Syrakusassa Pythias tutustuu seikkailija Damoniin, joka ensin pettää hänet, mutta myöhemmin auttaa Arkanoon pakoon. Pythiaan jouduttua tyranni Dionysioksen vangiksi Damon tarjoutuu hänen tilalleen, jotta Pythias pääsee Ateenaan tapaamaan raskaana olevaa vaimoaan. Juuri ennen Damonin teloitusta Pythias palaa Syrakusaan pelastamaan ystävänsä. Miesten välisestä ystävyydestä liikuttuneet kaupunkilaiset pakottavat Dionysioksen säästämään molempien hengen.

Tuotanto

Amerikkalaisrahoitteinen Veriveljet on kuvattu väri- ja laajakangastekniikalla Rooman Cinecittàssa. Ulkokuvissa nähdään Grotte Di Salonen luolat, Monte Gelaton vesiputoukset, Tolfan laakso, Gaetan kalliot ja Terracinan merenranta. Ohjaajaksi palkattiin Hollywoodissa työskennellyt Curtis Bernhardt ja pääosiin Disney-yhtiön Zorroa näytellyt Guy Williams sekä Northwest Passage -sarjasta tunnettu Don Burnett. Muu näyttelijäkunta ja tuotantoryhmä koostui etupäässä italialaisista. Eräät lähteet mainitsevat italiankielisen version ohjaajaksi Alberto Cardonen, mutta todennäköisesti hän työskenteli vain Bernhardtin apuohjaajana.
Antiikin legendaan perustuva elokuva on hyvin toteutettu, mutta hieman vaisu ja kovin vakavahenkinen peplum-seikkailu. Sen kohokohtia ovat Williamsin esittämä sympaattinen roisto ja hevosvaljakon vauhdikas takaa-ajo.
E-luokka (hävittäjä)

Rakenne

Luokan aluksissa käytettiin modernisoitua jo C-luokassa käyttöön otettua uutta runkotyyppiä, mutta sitä suurennettiin hieman. Alusten sisärakenteita muutettiin tekemällä kolme kattilahuonetta, mutta tehtiin esitys savuhormien yhdistämisestä. Esitys kuitenkin myöhemmin hylättiin.

Aseistus

Aluksiin asennettiin kaikuluotain sekä kaksi syvyyspomminheitintä, yksi kisko ja 20 syvyyspommia. Alun perin suunniteltiin asennettavaksi aluksiin 3 tuuman ilmatorjuntatykit kuten aiempiin alusluokkiin, mutta ajatuksesta luovuttiin, mikäli aluksen pääaseiden korkeuskulmaa saataisiin kasvatettua 40 asteeseen. Päätöstä voitaneen pitää viisaana, vaikka aluksille ei asennettukaan riittävää tulenjohtokapasiteettia ilmamaalien ampumiseen. Samoin aluksille asennetut puolentuuman konekiväärit olivat aivan tehottomia tehtävässään.
Alusten pääaseistuksena olivat 4,7 tuuman 45 kaliiperin QF Mk IX tykit, joiden asennuksena oli 40 korkeuskulman mahdollistava CP Mk XVII tornit. Aluksilla oli 8 21 tuuman torpedoputkea Mk IX torpedoiden laukaisemiseksi.
Kaikki vuoden 1931 laivasto-ohjelman aluksien oli suunniteltu olevan nopeita miinanlaskijoita, joiden varusteisiin kuuluisi 60 Mk XIV miinaa, mutta uuden miinajärjestelmän keskeneräisyyden vuoksi pidettiin mielettömänä varustaa yhdeksän upouutta alusta testaamattomalla järjestelmällä.
Ossian Wuorenheimo

Erik Ossian Wuorenheimo (vuoteen 1903 Bergbom, 3. joulukuuta 1845 Viipuri – 13. kesäkuuta 1917 Helsinki) oli suomalainen senaattori ja Suomen rautateiden rakentamiseen merkittävästi vaikuttanut mies.
Bergbomin isä oli senaattori Johan Erik Bergbom ja myös hänen kaksi lankoaan (von Troil -sukua) ja appensa (Rotkirch-sukua) olivat senaattoreita. Bergbomin äiti oli Fredrika Juliana Roschier.
Kadettikoulun jälkeen  Bergbom kouluttautui tie- ja vesirakennusinsinööriksi ja osallistui 1867 alkaen Suomen rautatieverkon rakentamiseen. Hän johti radanrakennustöitä 1874–1876 Turku-Tampere-Hämeenlinna-, 1879–1883 Tampere-Vaasa- ja 1883–1886 Vaasa-Oulu-osuuksilla sekä 1887–1889 Savon radalla. Hänestä tuli Tie- ja Vesirakennusten Ylihallituksen ylitirehtööri 1892 ja edelleen Senaatin kulkulaitostoimikunnan päällikkö ("liikenneministeri") 1896. Hänen kaudellaan tehtiin päätös aloittaa veturien valmistaminen kotimaassa, mitä varten perustettiin oma konepaja. Routavuosina Bergbom muiden suomettarelaisten senaattorien tavoin omaksui myöntyvyyslinjan ja hänet aateloitiin 1903, jolloin hän otti käyttöön nimen Wuorenheimo.
Wuorenheimo oli ollut jo 1888 säätyvaltiopäivillä porvarissäädyssä Tampereen edustajana. Vuonna 1904 hän oli aatelissäädyssä ja valittiin varamaamarsalkaksi. Maamarsalkka Constantin Linderin nopeasti väistyttyä hän hoiti tämän tehtävää käytännössä koko valtiopäivien ajan ja hänet nimettiin virallisestikin maamarsalkaksi helmikuussa 1905. Hän salli perustuslaillisten tiukatkin puheenvuorot, mikä vähensi hänen suosiotaan venäläisten silmissä. Wuorenheimo kuitenkin erosi senaatista muiden myöntyvyysmiesten kanssa suurlakon jälkeen syksyllä 1905. Tämän jälkeen hän keskittyi liikealalle, toimien Jämsänkoski Oy:n toimitusjohtajana 1907–1917 ja Henkivakuutusyhtiö Salaman hallintoneuvoston puheenjohtajana 1912–1917.
Wuorenheimon ensimmäinen puoliso vuodesta 1877 oli Augusta Fredrika Thérese Rotkirch (k. 1881) ja toinen vuodesta 1884 Agnes Augusta Charlotta Idman (k. 1921). Wuorenheimon sisarukset Kaarlo Bergbom ja Emilie Bergbom tunnetaan Kansallisteatterin perustajina. Kirjailija Toivo Tarvas oli Wuorenheimon ottopoika.
Lumous murtuu

Sisältö

Dennett aloittaa kirjansa totemalla, että hän on yhdysvaltalainen kirjailija ja että teos on suunnattu ensisijaisesti yhdysvaltalaiselle yleisölle. Hänen mukaansa monet kirjan esilukijat pitivät tätä seikkaa sekä ilmeisenä että häiritsevänä, kun taas harvat yhdysvaltalaiset lukijat edes huomasivat kyseisen painotuksen. Muihin teollisuusvaltioihin verrattuna Yhdysvalloissa on huomattavan paljon uskovaisia, ja Dennett halusi tavoittaa niin monta kansalaista kuin mahdollista, ei pelkästään yliopistomaailmasta.

Käännös

Kirjan suomentaja Kimmo Pietiläinen sai uskontokriittisen kirjallisuuden suomentamisesta Vapaa-ajattelijain liiton Väinö Voipio –palkinnon vuonna 2007. Palkintoperusteluissa sanottiin Pietiläisen kääntäneen kirjallisuutta, jota valtio ei ole halunnut tukea käännösapurahoin. Hänen kääntämänsä kirjat Lumous murtuu, Jumalharha (Richard Dawkins), ja Uskon loppu (Sam Harris) ovat herättäneet paljon keskustelua.
Heartbreak Hotel (elokuva)

Juoni

Neljänkymmentä vuotta täyttäneet lappuliisa Gudrun (Maria Lundqvist) ja gynekologi Elisabeth (Helena Bergström) kaihoavat nuoruuttaan juhlimalla ja juopottelemalla ja käyttäytymällä kuin teinitytöt.

Arvioita

Turun Sanomien Päivi Valotien mukaan Heartbreak Hotelissa toistensa hermoille käyviä keski-ikäisiä naisia yhdistää tunne siitä, että elämä ei voi eikä saa olla vielä ohi. ”Kursailemattomalla otteella kipeisiinkin asioihin tarttuva aikuisten naisten komedia näyttäytyy hetkittäin vallan osuvana kommentaarina tosimaailmasta, jossa nuoruutta ja kauneutta tunnutaan ihailevan aivan liikaa. Keski-ikäisten naisten puolustuspuheena toimivasta elokuvasta haluaisi oikeastaan pitää jopa enemmän kuin mihin se antaa loppujen lopuksi mahdollisuuden.”
Kerran viikossa

Juoni

Viisikymppinen tilintarkastaja Veli-Matti löytää avovaimonsa Marjutin vieraan miehen kanssa. Hetkeä myöhemmin "Vellu" tapaa elämänsä naisen, Sallan, joka on miltei 20 vuotta häntä nuorempi.
Suorana lähetyksenä yleisön läsnä ollessa esitettävässä tilannekomediassa seurataan Veli-Matin ja Sallan rakkaustarinaa. Pedanttisen tilintarkastajan ja impulsiivisen toimittajan suhteen uhkina ovat ikäeron ja luonnevikaisen ex-vaimon lisäksi Veli-Matin aikuinen poika Tomi, jolla ei ole aikomustakaan muuttaa kotoaan pois.
Soppaa on hämmentämässä myös Sallan paras ystävä Meri, joka on hurahtanut astrologiaan ja uskoo sokeasti kaikkeen sellaiseen, mitä ei voida tieteellisesti todistaa.
Lippulehtikala

Koko ja ulkonäkö

Lippulehtikala on litteä ja korkea, muistuttaa muodoltaan syrjällään uivaa lehteä. Hopeansävyisellä pohjalla on kolme ruskeaa pystyraitaa ja punertavia juovamaisia kuvioita, jotka ulottuvat evään asti. Pitkät evät korostavat lehtimäisyyttä. Aikuisen kalan korkeus evineen voi olla luonnossa lähes puoli metriä. Laji risteytyy lehtikalan kanssa.

Alkuperä

Lippulehtikalat ovat kotoisin Orinoco- ja Rio Negro-jokien vesistöistä Venezuelan, Kolumbian ja Pohjois-Brasilian alueelta.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Lippulehtikala  voi olla aggressiivinen muita lajeja kohtaan. Se kutee tyypillisesi puunjuurelle tai muun kiinteän rakenteen päälle. Lippulehtikalapariskunta jää tämän jälkeen vartioimaan kutua ja ajaa tunkeilijat pois reviiriltään. Poikaset selviävät harvoin kotiakvaariossa.

Vesiolot

Lippulehtikalat suosivat vettä, jonka pH on 4.5–5.8, kovuus varsin pehmeä ja lämpötila 26–29 °C. Koska kala voi kasvaa korkeaksi, se tarvitsee ison akvaarion.
Kaikkialla

Kaikkialla on eurooppalainen ulkoiluasumerkki, jonka omistaa Konsortium Eurofamily. Nimi on otettu suomen kielestä, muuten sillä ei ole yhteyksiä Suomeen. Logo muistuttaa viikinkikypärää.
Kaani

Kaani eli khan on altailaisten kielten sotilasjohtajaa tarkoittava sana. Sitä ovat käyttäneet arvonimenä monet mongolilaiset ja turkkilais-tataarilaiset hallitsijat Tšingis-kaanin ajoista (1200-luvulta) lähtien.
Arvonimi on siirtynyt turkkilais- tai mongolivalloitusten kautta myös muita kieliä puhuville Aasian kansoille. Nykyään kaani on korkea-arvoisen henkilön nimitys Intiassa, Pakistanissa ja entisen Persian alueella.
Khan on yleinen myös sukunimenä.
Olav Ahlbäck

Torvald Olav Otto Ahlbäck (28. maaliskuuta 1911 Vaasa – 14. syyskuuta 1989 Vaasa) oli suomenruotsalainen kielitieteilijä. Hän oli Helsingin yliopiston pohjoismaisen filologian professori 1950–1960. Hän laati ruotsalaismurteiden sanakirjan Ordbok över Finlands svenska folkmål osia 1–2. Ahlbäck oli Svenska litteratursällskapet i Finlandin hallituksen jäsen vuosina 1950–1981 ja hallituksen puheenjohtaja 1954–1966. Hänet nimettiin Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian jäseneksi 1964.
Santasaari

Historia

Pohja-Suomen laamanni Hartikka Jopsson lahjoitti Turun tuomiokirkolle Santasaaren kaksi tilaa vuonna 1486. Piispa Maunu lahjoitti nämä tilat vuonna 1497 Måns Frillelle palkkioksi tämän vaivoista ja menetyksistä Venäjän sodan  aikana. Frille puolestaan palautti ne vuonna 1508 takaisin tuomiokirkolle. Uskonpuhdistuksen seurauksena ne siirtyivät kruunun omistukseen. Juhana-herttua lahjoitti tilat vuonna 1557 Jören Jönssonille, mutta tämä herttuan tekemä läänitys todettiin pätemättömäksi. Vuonna 1563 tilat lahjoitettiin Klaus Kristerinpoika Hornille. Vuonna 1683 ne peruutettiin jälleen kruunulle, mutta myönnettiin kuitenkin Gustav Hornin perikunnalle elinikäisläänitykseksi. 1690-luvulle tultaessa toinen tiloista oli jäänyt asumattomaksi ja näin yhdistetyistä tiloista muodostettiin rustholli numero 14. Perimätiedon mukaan kartano rakennettiin isovihan jälkeen uudelleen vanhan kivijalan päälle samanlaiseksi kuin edellinen päärakennus. Tila ostettiin perinnöksi vuonna 1756. 
Suomen sodassa Santasaaren edustalla käytiin Sandön meritaistelu venäläisten ja ruotsalaisten välillä.
Autonomian ajan alussa Sandön ratsutilan omisti ratsutilallinen Kristian Kavander. Tällä ei ollut omia lapsia. Palvelusväkeä oli neljä renkiä ja kolme piikaa. Näitten lisäksi tilalla asui omissa talouksissaan syytinkiläisenä vanhaisäntä sekä kaksi entisen rakuunan perhettä, torppari sekä toisen torpparin leski. Kavanderin kuoltua hänen leskensä myi vuonna 1816 tilan laivanrakennusmestari Karl Gustaf Wichtmanille. Tämä vuokrasi tilan viljelysmaat lampuodille, joka asui kartanon entisessä syytinkitalossa. Wichtman itse asui perheineen kartanossa. Kun entiset rakuunantorpat muutettiin päivätyöläisten torpiksi kasvoi torppien määrä neljään. Vuonna 1820 Wichtman kuoli. Hänen leskensä Justina asui tilalla kuolemaansa vuonna 1853 saakka. Tuona vuonna kartanon osti salaneuvos Karl August Ramsay, joka myös muutti asumaan Sandön kartanoon. Tällöin kartanon väkimäärä alkoi kasvaa, sillä rengin ja piian lisäksi talossa oli töissä kaksi muonamiestä. Torppien lukumäärä kohosi viiteen, ja ne olivat nimeltään Rösund, Brundholm, Nöjes, Norrdahl sekä Dahl. Paikan väkiluku kohosi Wichtmanin ajan 30 hengestä vuotee 1860 mennessä 48 henkeen. Ramsayn kuoltua tämän perikunta vuokrasi kartanoa Karl Lindroosille, joka osti kartanon vuonna 1865.
Toisen maailmansodan jälkeen Sandön alueelle muodostettiin siirtoväelle kuusi uutta tilaa. Näistä viisi oli kalastustiloja.
Sandön asukkaat tekivät vuonna 1965 esityksen alueensa liittämisestä Kemiöön. Tämä toteutettiin samassa yhteydessä, kun Karunan kunta sitä lukuun ottamatta yhdistyi Sauvon kuntaan 1. tammikuuta 1969.
Richard Ey (kristillisdemokraattinen poliitikko)

Richard Ey (8. maaliskuuta 1923 Stemshorn, Ala-Saksi – 4. huhtikuuta 1990 Lemförde, Ala-Saksi) oli saksalainen maanviljelijä ja poliitikko. Hänen puolueensa oli alkuun FDP, myöhemmin CDU.

Ura

Ylioppilaaksi tulonsa jälkeen Ey opiskeli maataloutta ja työskenteli maanviljelijänä Quernheimissa. Toisen maailmansodan jälkeen hän liittyi FDP:hen. Vuonna 1958 hänet valittiin FDP:n Ala-Saksin osavaltion johtokuntaan ja 1967 hän siirtyi CDU:hun. Ey toimi vuodesta 1972 vuoteen 1980 CDU:n edustajana Saksan liittopäivillä.
Vuonna 1952 Ey toimi Quernheimin kunnan pormerstarina.
A Good Day to Die Hard

Juoni

John McClane matkustaa Moskovaan, jossa hänen poikansa on joutunut vankilaan. Päästyään kaupunkiin McClane huomaa, että hänen poikansa pidätykseen liittyvät asiat ovatkin vain hämäystä ja kaiken takana on koko maailmaa uhkaava terrorismijuoni.
Sivert Langholm

Sivert Langholm (s. 19. toukokuuta 1927) on norjalainen historioitsija. Hän syntyi Haugesundissa ja on taloustieteilijä Odd Langholmin veli.
Langholm on koulutukseltaan candidatus philologiæ, ja hänet nimitettiin Oslon yliopiston professoriksi vuonna 1976. Hänen erityisiä tutkimuskohteitaan ovat olleet 1800-luvun sosiaalihistoria ja yliopiston historia. Langholm myös toimi viisiosaisen Oslon historiaa käsittelevän Oslo bys historie -teoksen toimituskunnan johdossa. Teoksen eri osat kirjoittivat Arnved Nedkvitne ja Per G. Norseng (1000–1536), Knut Sprauten (1536–1814), Jan Eivind Myhre (1814–1900), Knut Kjeldstadli (1900–1948) ja Edgeir Benum (1948 – 1990-luku).
Langholm on Norjan tiede- ja kirjallisuusakatemian jäsen. Hänen 70-vuotispäivänsä kunniaksi julkaistiin juhlakirja, jonka toimittivat Knut Kjeldstadli, Jan Eivind Myhre ja Tore Pryser.
Sirkus Pjongjang

Osallistujat

Matkalle osallistuivat Kurvisen lisäksi hänen avustajansa Niina Toivola ja taikuri Jori A. Kopponen sekä tanssijat Maritza Engström ja Henrika Hakamäki. Mukana oli myös kaksi soluttautujaa: dokumenttiohjaaja Arthur Franck näytteli esiintyjien ääniteknikkoa ja Suomen Kuvalehden toimittaja Susan Heikkinen esitti manageria. Peiteroolit olivat tarpeellisia, koska toimittajien pääsyä Pohjois-Koreaan on rajattu eivätkä he luultavasti olisi saaneet maahantulolupaa tätä tarkoitusta varten.
SCA

Tuotanto

SCA vähensi toimintaansa ja tuotantoaan Ruotsissa vuonna 2008 raaka-aineen ja energian hintojen nousun sekä ylikapasiteetin johdosta. Vähennysmääräksi on asetettu 200 000-300 000 tn paperia, 80 miljoonaa m² aaltopahvia ja 1 700 työpaikkaa.
Suomessa SCA:lla on Nokian paperitehdas, jossa valmistetaan pehmopaperia.

Tuulivoima

SCA on tehnyt norjalaisen Statkraft-energiayhtiön kanssa sopimuksen seitsemän tuulivoimalapuiston rakentamisesta. Kahden-kolmen vuoden kuluttua voimaloilla on määrä tuottaa 2 800 GWh sähköä, 2-3 % Ruotsin sähkönkulutuksesta. SCA käyttää 500 GWh, jolloin se saa kaiken tarvitsemansa sähkön tuulivoimasta. Tuulivoiman ohella yhtiöt pyrkivät  vesivoiman tuntuvaan lisärakentamiseen Pohjois-Ruotsissa.
Vesileinikki ja rantakivet

Maalaus

Teos kuvaa realistisella otteella kukkivaa vesileinikkiä läpinäkyvässä rantavedessä. Maalauksessa on kuvattu kasvin ohella pientä virtausta, auringon valoa veden pinnassa sekä kiviä veden pohjalla. Teoksen antama vaikutelma on viileän herkkä hetki tuon kasvin elämästä sen karussa ympäristössä. Pehmentävänä tekijänä ovat sammaloituneet kivet pinnan alla - ne ikään kuin kertovat lämmön yhdistymistä sittenkin kasvin elämään. Eero Järnefeltin tätä aiemmassa unenomaisessa vesileinikkityössä kasvi oli kuvattu violetinsinistä tasaista taustaa vasten. Tämä rantavesiaiheinen teos puolestaan saa voimansa siitä, että se kuvaa taitavasti syvenevää vettä hennon kasvin kasvualustana.
Veteen liitetyt luontoaiheet, niin kasvit kuin eläimetkin, olivat Järnefeltille läheisiä. Hän oli kiinnostunut sekä suppeista että laajoista näkymistä, kuten Kolin kansallismaisemasta, joka on tullut monille suomalaisille tutuksi hänen töidensä kautta.
Violette Szabo

Violette Reine Elizabeth Bushell Szabo (s. Violette Bushell 26. kesäkuuta 1921 Pariisi, Ranska - k. 5. helmikuuta 1945 Fürstenberg, Saksa) oli ranskalainen toisen maailmansodan aikainen salainen agentti.
Hän myi hajuvettä Lontoossa ennen kuin hän liittyi Erikoistehtäväosastoon (SOE). Hän tuli mukaan sen jälkeen kun hänen miehensä Etienne Szabo oli kuollut taistellessaan Vapaan Ranskan armeijan puolesta El Alameinin taistelussa.
Szabo pudotettiin Ranskaan kahdesti, viimeisen kerran kesäkuussa 1944, auttamaan vastarintaryhmää. Hän jäi kiinni 10. kesäkuuta 1944. Tämän jälkeen Szabo siirrettiin Limogesiin Sicherheitsdienstin säilöön. Häntä kuulusteltiin ja kidutettiin, kunnes hänet siirrettiin syyskuussa 1944 Ravensbrückin keskitysleirille. Szabo teloitettiin 5. helmikuuta 1945 ja hänen ruumiinsa poltettiin krematoriossa.
Evelyn Ankers

Evelyn Ankers (17. elokuuta 1918 Valparaíso, Chile – 29. elokuuta 1985 Maui, Havaiji) oli brittiläinen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi kauhuelokuvarooleillaan. Hän esiintyi myös televisiosarjojen jaksoissa. Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi No Greater Love (1960), jossa hän esiintyi miehensä Richard Denningin kanssa. Avioliitto Denningin kanssa kesti vuodesta 1942 Ankersin kuolemaan.
Ankersin merkittävien elokuvien joukossa ovat Ihmissusi (1941), Draculan poika (1943), Kuoleman helmi (1944), Näkymättömän miehen kosto (1944) ja Tarzan ja nuoruuden lähde (1949).
Ankers kuoli munasarjasyöpään.
55 Cancri e

Löytäminen

Kuten suurin osa eksoplaneetoista, 55 Cancri e löydettiin säteisnopeusmenetelmän avulla. Pian sen löytämisen jälkeen aurinkokunnasta löydettiin kolme ulompaa planeettaa. Löytämisen jälkeen planeetan kiertoajaksi arveltiin 2,8 päivää, mikä tekisi sen massasta ainakin 14,2 Maan massaa. 55 Cancri e oli ensimmäinen löydetty eksoplaneetta, jonka massa oli verrattavissa Neptunuksen massaan. Se löydettiin samoihin aikoihin kuin toinen ”kuuma neptunus”, Gliese 436 b.

Kyseenalaistaminen

Vuonna 2005 Jack Wisdom kyseenalaisti planeetan olemassaolon tutkittuaan siitä tehtyjä havaintoja. Hänen tutkimustulostensa mukaan planeettaa e ei ollut, mutta oli olemassa lähes samanmassainen samaa tähteä kiertävä planeetta, jonka kiertoaika oli 261 päivää. Myöhemmin uudemmat tutkimukset osoittivat, että kummatkin planeetat olivat olemassa. Toisen planeetan kiertoaika oli 260 päivää, ja sen nimeksi tuli 55 Cancri f. Myöhemmin planeetta e:n kiertoajaksi paljastui vain noin 18 tuntia.

Ominaisuudet

55 Cancri e on massaltaan noin kahdeksan kertaa Maan suuruinen, ja sen halkaisija on noin 21 000 km, eli noin 60 % suurempi kuin Maan. Tiheydeltään se on kaksinkertainen Maahan nähden, eli sen aines on keskimäärin lähes yhtä tiheää kuin lyijy. Täten se on tihein tunnettu kiinteä planeetta.
55 Cancri e:n koostumuksesta suurin osa on hiiltä timantin ja grafiitin muodossa. Timanttia on noin kolmasosa planeetan massasta, kun maan massasta hiiltä ylipäätään on alle tuhannesosa. Planeetalla on lisäksi paljon rautaa, piikarbidia ja ehkä myös silikaatteja. 55 Cancri e:llä ei todennäköisesti ole ilmakehää.
55 Cancri e:n Bondin albedo on todennäköisesti pieni. Planeetan pintalämpötila on noin 2 150 °C, mutta voi nousta jopa 2 700 asteeseen.
Kanttorila

Kanttorila oli Suomessa vuoteen 1944 saakka evankelisluterilaisen kirkon lukkari-urkurin virkatalo tai virkatalon osa, johon kuului kanttori-urkurin asunto maa-alueineen. Kanttorilaan saattoi kuulua viljelymaata ja maatalousrakennukset riippuen seurakunnan päätöksestä. Kanttorila kuului vakinaisen kanttori-urkurin virkaan palkkaetuna. Kanttorila voi sijaita niin kaupunki- kuin maaseurakunnissa.
Jos kanttori-urkurin asuntoon ei liittynyt seurakunnan omistamaa maa-aluetta, sitä kutsuttiin virka-asunnoksi vuonna 1944 annetussa ja vuonna 1954 muutetussa laissa evankelis-luterilaisten seurakuntien virkataloista.