AC Cobra

Historia

Carroll Shelby halusi rakentaa oman urheiluauton. Hän oli päättänyt yhdistää eurooppalaisen auton ja V8-moottorin. Shelby halusi tehdä jotain rajumpaa kuin nopean, maantieajoon tarkoitetun auton. Englantilainen AC oli lopettamassa Ace-mallinsa valmistuksen, koska Bristol oli lopettamassa kuusisylinterisen moottorinsa tekemisen. Shelby lainasi yhden Acen ja huomasi, että se osui yksiin hänen ajatustensa kanssa. Alustarakenne oli vankka, konepellin alla oli tilaa V8-moottorille, ja edessä oli levyjarrut. Auton vanhahtava  ulkonäkö oli vuodelta 1954, mutta vaihtoehtoja ei ollut.

Yhteistyö AC:n ja Fordin kanssa

AC:llä oltiin kiinnostuneita, kunhan Shelby löytäisi autoon sopivan moottorin. Shelby kääntyi Fordin puoleen, koska oli kuullut, että Fordilla oli uusi 221-kuutiotuumainen (eli 3,5-litrainen) V8-moottori. Tuttujensa avulla Shelby onnistui lainaamaan tuollaisen moottorin kokeiltavakseen. Shelby kokeili mahtuisiko moottori paikalleen. Se mahtui, mutta sillä ei koskaan ajettu. Shelby soitti AC:lle ja kertoi löytäneensä sopivan moottorin. Kun Fordilla kuultiin, että AC oli kiinnostunut moottorista, sieltä lähetettiin kokeiltavaksi kokonaan uusi ja entistä tehokkaampi versio V8-moottorista. Se oli kasvanut 260-kuutiotuumaiseksi, eli noin 4-litraiseksi. Helmikuussa 1962 Shelby ajoi prototyyppiä Silverstonen radalla ja ihastui autoon. Muutamaa kuukautta myöhemmin lähetettiin ensimmäinen AC Cobra Los Angelesiin. Auto oli perusrakennettu Shelbyn toiveiden mukaiseksi. Shelby ja hänen ystävänsä Dean Moon asensivat autoon uuden moottorin ja vaihteiston. Auto kävi läpi raskaan testirupeaman. "Me yritimme tappaa sen, mutta se kesti. Sen on siis oltava todella hyvä auto", kertoi Caroll Shelby jälkeenpäin. Shelby sai puhuttua Fordin rahoittamaan sadan auton valmistuksen.

Julkisuutta

Shelby halusi autolleen julkisuutta, joten hän tarjosi sitä autotoimittajien koeajettavaksi. Pulmana oli vain se, että hänellä oli yksi ainoa auto. Sen koeajaminen monessa lehdessä ei olisi näyttänyt hyvältä, joten hän maalautti sen aina koeajojen välissä. Cobra ylitti julkaisukynnyksen, ja toimittajat olivat ihastuneita siihen. Auto kiihtyi nollasta sataan 4,2 sekunnissa ja saavutti noin 240 km/h huippunopeuden. Ensimmäiset 70 autoa (ilman moottoria ja vaihteistoa) saapuivat lopulta Englannista Los Angelesiin hyvin huonokuntoisina. Ne olivat laivakuljetuksen aikana saaneet kolhuja ja naarmuja. Caroll Shelby oli aikonut asentaa niihin vain moottorit ja vaihteistot, mutta nyt hän tarvitsi korinkorjaajia ja maalareita saadakseen autot myyntikuntoon. Senkin jälkeen Cobran ongelmia olivat moottorin ylikuumeneminen ja huonosti toimiva englantilainen Lucasin sähköjärjestelmä.

Lisää tehoa

Eräänä päivänä Ford tarjosi 260-kuutiotuumaisen moottorin tilalle 289-kuutiotuumaista moottoria. Tuo Cobra-malli sai nimen 289. Sen 4,7-litrainen moottori tuotti 271 hevosvoimaa 5800 r/min käyntinopeudella. Nokka-akselin vaihtamalla ja imukanavia muokkaamalla moottorista sai helposti 300-hevosvoimaisen. Moottorissa oli yhä jäähdytysongelmia. Kun Fordilta ei löytynyt ratkaisua, Shelby osti Chevrolet-jälleenmyyjältä jäähdyttimen, mittasi sen ja pyysi McCord Radiator Companya suunnittelemaan mittojen mukaisen uuden, tehokkaan jäähdyttimen. Ford taas löysi ratkaisut sähköpuolen ongelmiin.

Kisat kangastuksena

Sarjatuotanto oli asia sinänsä, mutta Shelby itse oli kiinnostunut kilpailumenestyksestä. Yhdysvalloissa Cobra oli pian pinnalla, mutta Shelbyn tähtäin oli korkeammalla. Shelby halusi lyödä Ferrarin. Cobra-kuljettajiin kuuluivat muun muassa  Dan Gurney ja formulamestari Phil Hill. Cobra joutui antamaan muille tasoitusta korin huonon ilmanvastuksen takia. Pian sitä alettiinkin kutsua "lentäväksi tiiliskiveksi". Niinpä Caroll Shelby ja Pete Brock alkoivat työstämään autosta sujuvampaa coupé-muunnosta. Se osoittautui onnistuneeksi. Cobra pääsi haastamaan Ferrarin kunnolla. Kauden lopussa Ferrari oli kuitenkin GT-autojen MM-merkkimestari. Ero Cobraan oli vain 6,3 sekuntia.

Tehokkaampi moottori

Shelby halusi tehokkaamman moottorin kompensoiman huonoa aerodynamiikkaa. Hän iski silmänsä Fordin 7-litraiseen (427-kuutiotuumaiseen) moottoriin, joka vakioversiona kehitti 400 hevosvoimaa. Viritettynä se tuotti 600-700 hevosvoimaa. Alusta ei kuitenkaan kestäisi noin tehokasta moottoria. Fordin insinöörien avustuksella kehitettiin uusi kestävä alusta, joka oli yli kolme kertaa vahvempi kuin 289:n alusta. Uuden mallin nimeksi tuli 427. Lokasuojan levikkeet ja leveämmät renkaat tekivät siitä edeltävää mallia aggressiivisemman näköisen. Mallista oli useita muunnoksia; perusversio oli 425 hevosvoimainen. Kilpakunnossa siinä oli 485 hevosvoimaa, mutta viritysvaraa oli vielä runsaasti. Viimeinen 427 valmistui joulukuussa 1966. Silloin niitä oli valmistettu 356 kappaletta. Mallia 289 valmistettiin 560 kappaletta.

Viimeinkin mestaruus ja merkin valmistuksen lopettaminen

Caroll Shelby sai lopulta maailmanmestaruutensa vuonna 1965, kun hänen autonsa voitti Daytonan, Sebringin, Monzan, Nürburgringin ja Reimsin kilpailut. Lentävä tiiliskivi oli lopulta voittanut Ferrarin. Vuonna 1967 AC Cobran valmistus lopetettiin.

Replikat

Cobrasta on tehty useita replikoita, mutta ainoa AC:n, Fordin ja Shelbyn hyväksymä replika-valmistaja on englantilainen Autocraft.