google/wiki40b huggingface dataset:
Kumlingen vaakuna

Kumlingen vaakuna on Kumlingen kunnan tunnus. Vaakunan aiheen kummeli (ruots. kummel) tekee vaakunasta puhuvan ja kertoo samalla saaristokunnan luonteesta. Merikotka pesii seudulla.
Vaakunan selitys kuuluu ”punaisessa kentässä kultainen kotka siivet levällään seisomassa hopeakivien muodostamalla merimerkillä.” Vaakunan on suunnitellut Matts Dreijer, ja Kumlingen kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan kokouksessaan 15. helmikuuta 1948. Ahvenanmaan maakuntahallitus vahvisti vaakunan käyttöön 19. joulukuuta 1951.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2018

Lohkovaihe

Lohkojen kaksi parasta etenivät neljännesvälieriin.
Marxist-Feministerna

Marxist-Feministerna (MF-gruppen) oli ruotsinkielinen marxilainen feministiryhmä, joka perustettiin Helsingissä 1973. Vielä 1980-luvun alussa toimineen ryhmittymän esikuvina olivat Ruotsissa toimineet useat ”sisarjärjestöt”, kuten Grupp 8. MF-ryhmä oli osa niin sanottua uutta naisliikettä tai toisen aallon feminismiä, joka oli syntynyt 1960-luvun radikaaliliikkeiden, kuten opiskelijaliikkeen ja Vietnamin sodan vastainen liike. Uuden naisliikkeen osaksi lasketaan Suomessa MF-ryhmän lisäksi Puna-akat-ryhmä, Naisasialiitto Unioni vuodesta 1975 alkaen sekä toisinaan myös Suomen naisten demokraattinen liitto.
MF:n aktiiveihin lukeutuivat muun muassa kirjailijat Carita Nyström, joka oli ollut mukana Vietnamin sodan vastaisessa liikkeessä ja Birgitta Boucht. MF:ssä toimivat myös sisarukset Annlis ja Gerd Söderholm, joiden asunnossa Mechelininkadulla MF-ryhmä useimmiten kokoontui. Annlis Söderholm perehtyi lastenlääkärinä muun muassa insestiin ja lapsiin kohdistuneisiin pahoinpitelyihin. Gerd Söderholm toimi vuosikymmeniä myös rauhanliikkeessä.
MF koostui suurimmaksi osaksi ruotsinkielisistä SKDL:n naisista, joista monien tausta oli suomenruotsalaisessa keskiluokassa. Mukana oli myös vuosien 1974–1976 kolme Vallankumoukselliset kommunistit/Revolutionära kommunisterna (VK/RK) -järjestön naisaktiivia, heidän joukossaan Margherita (Lolo) von Wright, joka tunnettiin syyskuusta 1979 lähtien tyttönimellään Zilliacus. VK/RK toimi vuosina 1974–1979 – jolloin MF-ryhmäkin oli aktiivisimmillaan – ja sympatisoi trotskilaisia ajatuksia. VK/RK:n edeltäjänä oli toiminut ”Punikkiryhmät/Röda grupper”.
MF-ryhmän toiminnassa korostuivat sekä feministiset että sosialistiset teemat. Ryhmä käsitteli naisten asemaa yhteiskunnassa eri tavoin ja etenkin alkuaikoina ryhmässä luettiin marxilaisia klassikoita. Vuonna 1975 ryhmä alkoi toimia pienryhminä, eräänlaisina tiedostamisryhmä, joissa käsiteltiin erityisesti henkilökohtaiseen elämään liittyviä kysymyksiä ja etsittiin niiden poliittisia merkityksiä. Ryhmä toimi myös julkisesti esimerkiksi järjestämällä näyttelyn naisten työssäkäynnin historiasta sekä pitämällä feminismiä käsitteleviä luentoja ja opintopiirejä.
Kun MF-feministitoiminta laajeni ja uusia feministiryhmiä perustettiin, ryhmät perustivat vuonna 1976 yhteistyöryhmän, joka tunnettiin nimellä Feministit-Feministerna (F-F). Ryhmä julkaisi yhteistä lehteä, jonka ensimmäinen numero julkaistiin naistenpäivänä 1977 nimellä Nyt mentiin – Ny går vi ja vuodesta 1978 alkaen säännöllisesti ilmestyneen lehden nimi oli Aikanainen – Kvinnotid. MF-ryhmän naiset osallistuivat aktiivisesti lehden toimittamiseen ja muuhun feministien yhteistoimintaan.
Tuulos

Vaakuna

Tuuloksen vaakunan suunnitteli Ahti Hammar ja se vahvistettiin vuonna 1956.

Historiaa

Tuulos on vanhimpia hämäläisten asuttamia seutuja. Esinelöytöjen ja maaston perusteella on päätelty, että muinaishämäläinen asutusvirta suuntautui Tuuloksen halki kulkevaa vesireittiä pitkin Lammin ja edelleen Päijänteen suuntaan. Tuuloksen Juttilan kylässä sijaitsee rautakautinen linnavuori nimeltään Laurinkallio. Tuuloslaisilla eränkävijöillä oli erämaaomistuksia Päijänteen latvavesillä nykyisessä Keski-Suomessa mm. Laukaan, Hankasalmen, Saarijärven ja Viitasaaren seuduilla. Keskiajalta lähtien Tuuloksen kautta kulki Hämeenlinnan ja Viipurin välinen Ylinen Viipurintie, jonka reittiä nykyiset valtatiet 10 ja 12 vielä pitkälti seuraavat.
Tuulos mainittiin hallintopitäjänä vuonna 1431, jolloin Hauhon ja Tuuloksen käräjiä istuttiin Hauhon Sotjalan kylässä. Kaksi vuotta myöhemmin käräjät istuttiin Syrjäntaan kylässä. Vuonna 1439 Tuuloksen nimi esiintyi asiakirjassa, jonka mukaan piispa Maunu Tavast luovutti Sairialan kartanon veljensä pojalle. Myöhemmin kartanon omistajina olivat piispa Maunu III Särkilahti ja Turun tuomiokirkko. Tuuloksen ja Hauhon välinen raja vahvistettiin vuonna 1441 eikä tuuloslaisilla ollut ainakaan enää 1600-luvulla velvollisuutta osallistua Hauhon kirkon ja hautausmaan kunnossapitoon. Tuuloksen ensimmäinen kansakoulu perustettiin vuonna 1869.
Tuuloksen Syrjäntaan kylässä sekä Pannujärvellä käytiin sisällissodassa huhtikuun lopulla 1918 kaksipäiväinen Syrjäntaan taistelu, jossa Hämeenlinnasta saapuneet saksalaisjoukot yrittivät pysäyttää Tampereen suunnasta paenneiden punaisten kolonnan matkan itään kohti Lahtea. Lukumääräisesti ylivoimaisena punaiset onnistuivat murtautumaan saksalaisten joukkojen läpi. Taistelujen yhteydessä Syrjäntaan kylä tuhoutui kokonaan tulipaloissa.
Tuuloksessa valmistettiin aina 1930-luvulle saakka huomattavia määriä rekiä ja hevoskärryjä. 1920-luvulla pitäjässä oli 24 ajokalupajaa ja ajokalujen valmistuksen piirissä työskenteli noin 400 henkilöä. Vuosittain valmistui myyntiin jopa 1 500 kärryä ja 4 000 rekeä. Autojen yleistyminen 1930-luvulla lopetti vähitellen tämän kotiteollisuuden alan.
Juttilan kylässä Hauhon Pyhäjärven rannalla sijaitsi Mikko Kaloisen perustama Kettulan Saha. Myöhemmin UPM osti sahan ja lakkautti sen 1990-luvulla.
Sairialan kylässä on Tuuloksen keskiaikainen (1400-luvulta) harmaakivikirkko, joka on omistettu Pyhälle Birgitalle. Tuulos muodostettiin Hauhon kappeliseurakunnaksi vuonna 1540 ja se itsenäistyi senaatin päätöksellä vuonna 1882.  Tuuloksen kirkkoherrana on toiminut Petri Laine vuodesta 2009.

Ruokakulttuuri

Tuuloksen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla mururuoka eli klimppisoppa ja kuivasta leivästä keitetty leipäressu.
Al-Biruni

Abū Rayḥān Muḥammad ibn Aḥmad al-Bīrūnī (973-n. 1052), lyhyesti yleensä Al-Biruni, oli persialainen luonnontieteilijä, filosofi ja teologi; eräänlainen aikansa renessanssinero.
Al-Biruni oli ensimmäinen oppinut muslimi, joka paneutui Intiaan ja brahmiinien perinteeseen, ja häntä on kutsuttu Intian-tutkimuksen, antropologian ja geodesian isäksi. Hän oli ensimmäisten joukossa käyttämässä luonnontieteen kokeellisia menetelmiä, ja sovelsi niitä mekaniikkaan, mineralogiaan ja psykologiaan. Hän tutki myös tähtitiedettä.
Kuussa on Al-Birunin mukaan nimetty kraatteri.
Ersan İlyasova

Ura

İlyasova aloitti uransa Alpellan juniorijoukkueissa. Kaudeksi 2003–2004 hänet lainattiin Yesilyurt Istanbuliin, joka pelasi toiseksi korkeimmalla tasolla. Seuraavaksi kaudeksi hän teki debyyttinsä Alpellassa ja pääsi samalla pelaamaan Turkin koripalloliigaan ja Euroliigaan. 18-vuotiasta İlyasovaa pidettiin yhtenä lupaavimmista turkkilaisista koripalloilijoista.
İlyasova lähti mukaan vuoden 2005 NBA:n varaustilaisuuteen, jossa Milwaukee Bucks varasi hänet numerolla 36. Hän ei vielä kuitenkaan päässyt pelaamaan NBA:han, vaan joutui pelaamaan Tulsa 66ersissa D-Leagueta. Kaudella 2006–2007 hän teki debyyttinsä NBA:ssa. Kauden aikana hän teki Millwaukeelle 6,1 pistettä ja otti 2,9 levypalloa ottelua kohden.
Hän palasi Eurooppaan vuonna 2007 ja teki FC Barcelona Bàsquetin kanssa ensimmäisen turkkilaisena pelaajana sopimuksen. Sopimus oli kaksivuotinen.
Kauden 2008–2009 jälkeen İlyasova teki paluun Bucksiin ja teki seuran kanssa monivuotisen sopimuksen. Tämän jälkeen hän on edustanut lyhyemmän aikaa myös Detroit Pistonsia, Orlando Magicia, Oklahoma City Thunderia, Philadelphia 76ersia ja Atlanta Hawksia. Kaudeksi 2018–2019 hän palasi jälleen Milwaukee Bucksiin.

Muuta

Ersan İlyasovan taustaan liittyy huomattavia epäselvyyksiä, virallisesti hän on syntynyt vuonna 1987 Turkissa Semsettin Bulut -nimisen miehen poikana mutta vanhemmat unohtivat ilmoittaa pojasta viranomaisille minkä vuoksi hänet liitettiin väestörekisteriin vasta 15-vuotiaana vuonna 2002 Ersan İlyasovan nimellä. Uzbekistanin koripalloliiton tekemän protestin mukaan hän on kuitenkin todellisuudessa vuonna 1984 Uzbekistanissa syntynyt Arsen Iljasov, tämän nimisen miehen tiedetään saapuneen Turkkiin vuonna 2002 ja kadonneen jäljettömiin. İlyasovan todellisina vanhempina pidetään Uzbekistanista sittemmin Ukrainaan Krimille paluumuuttaneita tataareja Enver Iljasovia ja Iralije Iljasovaa. Hän on myös luultavimmin syntynyt kolme vuotta aikaisemmin kuin mitä väitetään. 
Ilyasova pelaa myös Turkin koripallomaajoukkueessa.
Hammarbyhöjden

Hammarbyhöjden (lempinimeltään den vita staden) on Tukholman kaupunginosa. Se sijaitsee Tukholman eteläosan alueella ja kuuluu Skarpnäckin kaupunginosa-alueeseen. Sitä rajaavat Södra Hammarbyhamnenin, Johanneshovin, Gamla Enskeden, Kärrtorpin ja Björkhagenin kaupunginosat.
Vuonna 2004 Hammarbyhöjdenissä asui 7 978 ihmistä, ja sen pinta-ala on 1,18 neliökilometriä. Aiemmin Nackan kuntaan kuulunut kaupunginosa liitettiin Tukholman kaupunkiin 1. tammikuuta 1930.
Hammarbyhöjdenin asemakaava laadittiin 1930–1931 Tukholman rakennuskonttorissa, ja sen tekemiseen osallistui muun muassa Ragnar Östberg. Alue rakennettiin vuosina 1936–1946, ja rakennuskantaa tiivistettiin eli sinne rakennettiin uusia taloja 1980-luvun lopulla. Hammarbyhöjden oli Tukholman ensimmäinen vuokrataloalue, jonka rakentamisesta vastasi kaupunki, kun aiemmin rakennuttajina olivat olleet yksityiset. Rakennukset ovat pääosin funkistyylisiä kolmikerroksisia pienkerrostaloja, joista monet suunniteltiin lapsiperheille.
Clarté

Clarté oli ranskalaisen kirjailijan Henri Barbussen vuonna 1919 perustama kansainvälinen sodan- ja nationalisminvastainen liike, joka sai tukea monilta tunnetuilta vasemmistoälyköiltä. Sillä oli vaikutusta nuorten intellektuellien ajatteluun varsinkin maailmansotien välisen ajan Euroopassa.
Liikkeen synnyn taustana oli Barbussen ensimmäisen maailmansodan aikana vahvistunut käsitys sodan mielettömyydestä. Vuoden 1919 ensimmäisenä päivänä hän julkaisi ranskalaisessa sosialistisessa lehdessä Le Populairessa vetoomuksen ”Hengen taistelijoille koko maailmassa”, jossa hän toivoi ”sielujen internationaalin” perustamista. Nimi Clarté tuli Barbussen samana vuonna julkaisemasta samannimisestä romaanista. Barbussen perustamaan kansainväliseen komiteaan liittyivät muun muassa Anatole France, George Bernard Shaw, Georg Brandes ja Selma Lagerlöf. Barbussen johtama komitea lakkasi toimimasta hänen liityttyään Ranskan kommunistiseen puolueeseen, mutta Clarté-liike jatkoi toimintaansa eri maissa. Ranskassa se oli ryhmittynyt samannimisen lehden ympärille ja toimi läheisessä yhteistyössä kommunistien kanssa. Myös André Bretonin johtamat surrealistit tukivat Clartéa vuodesta 1925 alkaen.
Elinvoimaiseksi Clarté-liike muodostui Ruotsissa, jossa Ruotsin Clarté-liitto perustettiin vuonna 1921 ja alkoi 1924 julkaista samannimistä aikakauslehteä. Ruotsissa liikkeeseen kuului sekä kommunisteja, sosiaalidemokraatteja että puolueisiin sitoutumattomia vasemmistolaisia. Mukana toiminnassa oli muun muassa tuleva pääministeri Tage Erlander. Toiminnan levittyä Norjaan ja Tanskaan perustettiin vuonna 1927 Pohjoismainen Clarté-liitto. Ruotsin sosiaalidemokraattinen puolue kielsi jäseniltään Clarté-liittoon kuulumisen vuonna 1939 Molotov–Ribbentrop-sopimuksen vuoksi, mutta kielto peruttiin vuonna 1942.
Myös Suomeen yritettiin perustaa Clarté-osastoa vuonna 1926. Perustamiseen osallistuivat kirjailija Hagar Olsson, runoilija L. Onerva, taidekauppias Ivar Hörhammer, maisteri T. I. Wuorenrinne, tohtori Yrjö Ruutu, LTK Aulis Siikanen ja ylioppilas Cay Sundström. Toiminta ei jatkunut perustavaa kokousta pidemmälle. Myös Jarno Pennasen, Katri Valan ja Iris Uurron vuonna 1931 perustama Hiilet-niminen yhdistys oli tarkoitettu Suomen Clartéksi, mutta Helsingin raastuvanoikeus määräsi sen lakkautettavaksi.
Sven Donner

Sven Evert Donner (12. toukokuuta 1890 Helsinki – 8. syyskuuta 1970) oli suomalainen lääkäri, partiojohtaja sekä itsenäisyysaktivisti.

Henkilöhistoria ja ammattiura

Donnerin vanhemmat olivat valtioneuvos Anders Severin Donner ja Elin Maria Wasastjerna. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1913, lisensiaatiksi 1920 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1926. Hän sai professorin arvonimen 1950. Donner oli naimisissa vuodesta 1919 Elsa Strengellin kanssa. Heillä oli kolme lasta, Märta Donnerista tuli tunnettu lastenneurologi.
Donner toimi Suomen armeijan ylilääkärin adjutanttina, eri joukko-osastojen lääkärinä ja lääkintäaliupseerikurssien opettajana 1918–1921 yleten 1919 lääkintäkapteeniksi. Hän oli Helsingin yleisen sairaalan apulaislääkärinä 1920, Lapinlahden keskuslaitoksen apulaislääkärinä 1922–1925 ja Tampereen kaupungin mielisairaalan lääkärinä 1925–1928. Tämän jälkeen Donner toimi Nikkilän sairaalan ylilääkärinä 1928–1939 sekä Helsingin Kivelän sairaalan mielisairasosaston ylilääkärinä vuodesta 1939 ja Helsingin yliopiston dosenttina vuodesta 1940.
Hän oli ylioppilaiden poliittisen valtuuskunnan puheenjohtajana 1917–1918, Suomen psykiatris-neurologisen yhdistyksen puheenjohtajana 1930–1931, Sielunterveysseuran puheenjohtajana 1929–1931, Hermo- ja mielitautien vastustamisyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1944 sekä Pelastakaa Lapset ry:ssä hallintoneuvoston varapuheenjohtajana vuodesta 1951 ja keskushallituksen puheenjohtajana.

Maanpuolustus- ja partiolaistoiminta

Donner oli vuodesta 1915 mukana jääkäriliikkeessä ja myöhemmin myös suojeluskuntaliikkeessä. Hän osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella ja oli Aktivistikomitean jäsen 1915–1918. Donner oli myös Duodecimin ambulanssin ylilääkärinä Itä-Karjalan kansannousun aikana 1921–1922 sekä lääkintätehtävissä sotavuosina 1939–1940 ja 1941–1944. Donner ylennettiin lääkintäeverstiluutnantiksi 1942. Hän toimi jatkosodan aikana armeijan hermo- ja mielitautiosaston tarkastajana.
Partioliikkeessä Donner oli partiojärjestö Toimen Poikien johtajana 1913–1925 ja Suomen Vapaan Partioryhmän johtajana 1917–1963 sekä Suomen Partiopoikajärjestön puheenjohtajana 1957–1963.

Natsikytköksiä

Monien merkittävien aikalaistensa tavoin Donner ihaili kansallisosialistista ideologiaa ja toimintaa. Suomen armeijan hermo- ja mielitautiosaston tarkastajana hän toivoi jyrkkiä toimia vammaisia kohtaan. Donner kirjoitti armeijan johdolle erään tarkastusmatkansa päätteeksi ihailunsa Hitlerin vammaisten murhauttamistoimia kohtaan: "En voi pitää mahdollisena sitä, että Suomellakaan olisi varaa sallia kielteisten voimien tehdä tuhotöitään samalla kuin se panee myönteisimmät alttiiksi rintamilla." Donner piti välttämättömänä, että vaikeimmat potilaat "tehdään vaarattomiksi" ja suljetaan keskitysleiriin. Ylen Mot-ohjelman mukaan suomalaisella lääketieteellä ja natsilääkäreillä oli tiivis yhteistyösuhde, eikä mainittu natsimielisyys ollut harvinaista.
Neiti Tuittupää

Juoni

Tarinassa savolainen kansakoulun opettajan sanavalmis tytär Anna Tipuli Pusu (Lea Joutseno) ei pääse toivomiensa musiikkiopintojen pariin, joita hänen säestämänsä viulisti jatkaa ulkomailla saakka. Sukulaiset vastustavat pianistin uraa, jota eivät pidä kunnon ammattina.  
Anna aloittaa veljensä kehotuksesta virkamiestutkintoon tähtäävät lakiopinnot Helsingin yliopistossa, opiskelee ahkerasti ja menestyksekkäästi, mutta villi opiskelijaelämä ja hienostelevat osakuntatoverit eivät sovi hänelle. 
Anna päätyy lääkäriveljensä vaimon Lahjan neuvosta sairaanhoitajaharjoittelijaksi, koska "eihän lakitiede sovi naiselle". Hän työskentelee sairaalassa kaksi vuotta. Kosijaksi hän saa keski-ikäisen ylilääkärin, mutta kohtaa aina välillä vanhan ihastuksena viulisti-Erkin, joka on kihlautunut toisaalle.

Vastaanotto

Aikalaisarvioijien (Paula Talaskivi, Salama Simonen) mukaan elokuvaan ei ole onnistuttu saamaan valtosmaista kepeyttä ja pirteyttä. Olavi Vesterdahlin (Aamulehti) mielestä se kuitenkin puolustaa viihde-elokuvana paikkaansa. Aiemmin kiitosta saanut Lea Joutseno ei Toini Aaltosen (Suomen Sosialidemokraatti) mielestä ole entisellään pirteänä komediennena.
Myöhemmin televisioesityksen yhteydessä kirjoittaneiden kriitikoiden mukaan elokuva ei ole parhaita Valtosen romaaneista tehtyjä filmitulkintoja. Lea Joutseno saa kuitenkin kiitosta komediennena ja myös näppärää sanailua arvostetaan.
Carl Jahn

Carl Ernst Albert Jahn (27. tammikuuta 1844 Berliini, Saksa – 9. tammikuuta 1912) oli saksalaisyntyinen Suomeen muuttanut kaivertaja ja taiteilija.
Jahnin vanhemmat olivat arkkitehti August Jahn ja Dorothea o.s. Brunow. Hän harjoitti taideopintoja Berliinissä, Dresdenissä ja Lontoossa.
Jahn muutti Suomeen 1874 ja toimi valtion rahapajan palveluksessa kaivertajana. Hän oli opettajana Taideteollisessa keskuskoulussa 1875–1912 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1881–1912. Jahn sai Pariisin maailmannäyttelyssä 1900 Grand Prix-palkinnon.
Göran Hellberg

Göran Hellberg (s. 11. helmikuuta 1937) on suomalainen pappi, joka oli Suomen ensimmäisenä kisapappina. Hän oli joukkueen kisapappina arvokisoissa vuodesta 1972 vuoden 2003 loppuun asti. Hellbergin seuraajaksi tuli Leena Huovinen. Nykyisin Hellberg on eläkkeellä.

Kisapappi

Münchenin olympialaisten järjestäjät pyysivät kirkkojen johtajia lähettämään kisoihin yhden urheilusta kiinnostuneen papin. Arkkipiispa Martti Simojoki pyysi tehtävään Hampurin merimieskirkon merimiespappi Göran Hellbergiä vuonna 1970. Hän oli Münchenin olympiakisoissa myös Yhdysvaltojen, Thaimaan ja Norjan kisapappina. Kisojen jälkeen Suomen Olympiakomitea ja Urheiluliitto halusivat jatkaa toimintaa. Mukaan tuli myöhemmin myös Suomen Hiihtoliitto.
Alkuaan toiminta oli satunnaista, ja 1976 olympialaisiin hän ei lähtenyt, koska pyyntö olympiakomitealta tuli hänestä niin myöhään, ettei hän olisi kyennyt tutustua joukkueeseen. Hellberg halusi olla joukkueen mukana myös harjoitusleireillä. Pyyntöön suostuttiin. 1980-luvulla toiminnan virallistamista suunniteltaessa Hellberg kertoi pyytäneensä tutkimuksen kisapapin tarpeellisuudesta ja toimenkuvasta. Suurin osa piti kisapappia tarpeellisena, eikä mukanaoloa vastustanut kukaan. Kisapappia toivottiin keskustelijaksi, kuuntelijaksi, sielunhoitajaksi ja pitämään hartauksia. Yhteistyösopimus tehtiin 1985 ja Hellberg jatkoi kisapappina. Varsinainen virka hänellä oli Turun seurakuntayhtymän sairaalapappina.
Hellberg sai Suomen Olympiakomitean jakaman sisupuukon numero 5 Atlantan olympialaisissa 1996.
Hellbergin viimeiset kilpailut olivat yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2003. Hellbergin seuraaja Leena Huovinen aloitti toiminnan maaliskuussa 2004.
Tonttu Toljanterin joulumieli

Juoni

Korvatunturille haetaan pikaposteljoonia, ja hakijoita on kaksi. Viänänen ja Korvanen tulevat pukin luokse kuulotarkastukseen ja raportin antoon. Korvanen jää kuuntelemaan oven taakse muorin ja pukin puheita, ja hän kuulee pukin halusta jäädä eläkkeelle ja että seuraajakseen pukki ehdottaa Toljanteria. Tästä Korvanen suuttuu ja alkaa sabotoida Toljanterin töitä ja uskottelee toisen pikaposteljoonihakijan uskomaan Toljanterin tehneen kaikki ilkeydet. Lopuksi totuus tulee ilmi ja kaikilla on joulumieli.
Jari Jolkkonen

Jari Juhani Jolkkonen (s. 5. maaliskuuta 1970 Ilomantsi) on suomalainen pappi, joka on toiminut Kuopion hiippakunnan piispana toukokuusta 2012 alkaen.
Jolkkonen valmistui ylioppilaaksi 1989 ja teologian maisteriksi 1994. Hän väitteli tohtoriksi 2005 Helsingin yliopistossa. Pappisvihkimyksen hän sai 1995 ja toimi piispainkokouksen pääsihteerinä vuodesta 2007. Hän on ollut kahteen otteeseen piispa Eero Huovisen teologinen sihteeri. Jolkkonen on myös Itä-Suomen yliopiston dosentti alanaan systemaattinen teologia, erityisesti ekumeniikka. Hän on myös jäsen Itä-Suomen yliopiston neuvottelukunnassa
Jolkkonen sai kirkon tiedonvälityspalkinnon 1995 yhdessä muiden Etsijän päätoimittajien Taneli Heikan ja Marianne Heikkilän kanssa.
Jolkkosen puoliso on seurakuntapastori Hanna Vasiljev, ja heillä on viisi lasta.
Koivupunavarpunen

Levinneisyys

Koivupunavarpusta tavataan Kiinassa, Intiassa, Myanmarissa ja Nepalissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Brita Wrede

Brita Anna Wrede (12. elokuuta 1894 Viipuri – 9. helmikuuta 1973 Lund, Ruotsi) oli suomalainen toimittaja, lyhytelokuvaohjaaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Ruotsissa asunut Wrede teki 1940-luvulla useita lyhytdokumentteja muun muassa evakoista ja jälleenrakennuksesta. Vuosina 1943 ja 1944 hän kuvasi Karjalan jälleenrakennusta ja myöhemmin karjalaisten joutumista uudelleen evakkoon. Kesällä 1945 hän kuvasi Lapin sodan aiheuttamia tuhoja ja jälleenrakennuksen aloittamista.
London Missionary Society

London Missionary Society (LMS) on vuonna 1795 Englannissa perustettu sitoutumaton lähetysjärjestö. Sen perustivat anglikaaniset ja nonkonformistit. Se lähetti lähetystyöntekijöitä mm. Tyynenmeren saarille ja Afrikkaan, ja se kuuluu nykyään Council for World Mission -järjestöön.
Järjestö perustettiin monien kirkkokuntien yhteistyöllä vuonna 1796 nimellä Missionary Society. Vuonna 1818 se sai uudeksi nimekseen London Missionary Society. Järjestön ensimmäinen kohde oli Tahiti, jonne se lähetti lähettejä vuonna 1796. Työ ulottui pian myös Pohjois-Amerikkaan ja Etelä-Afrikkaan. Lisäksi varhaisia kohteita löytyi myös itäisestä ja läntisestä Euroopasta. LMS:n merkittävimpiä kohteita 1800-luvulla olivat kuitenkin Kiina, Kaakkois-Aasia, Tyynimeri, Madagaskar, Keski- ja Etelä-Afrikka, Australia ja Karibia.
Kuuluisimpia varhaisia lähettejä oli John Williams. Hänet jätettiin Rarotongalle, missä hän rakensi paikallisista aineista ja paikallisten avulla 15 viikossa 18 metriä pitkän ja 5,5 metriä leveän aluksen. Myöhemmin samanlaisia lähetysaluksia alettiin kutsua Williamsin nimellä. Muita LMS:n lähetyssaarnajia olivat mm. Robert Morrison ja David Livingstone. Parhaimmillaan LMS:n lähettejä oli ympäri maailmaa 250. Vuosien 1895–1945 aikana järjestö lähetti noin 800 työntekijää.
Vuonna 1966 LMS ja Commonwealth Missionary Society yhdistyivät ja muodostivat Congregational Council for World Missionin, josta tuli vuonna 1977 Council for World Mission.
Jelena Porsanger

Jelena Porsanger (o.s. Sergejeva; s. 1967 Kuolan piirin Loparskaja, Neuvostoliitto) on Venäjältä kotoisin oleva saamelainen kansatieteilijä. Hän on etnisesti puoliksi kolttasaamelainen ja puoliksi venäläinen. Hän eli lapsuutensa Loparskajassa, ja kävi koulua 25 kilometrin päässä kotoaan. Hänen isänsä puhui koltansaamea. Jelena Sergejevan kiinnostui nuoruusvuosina saamelaiskulttuurista. Kun Neuvostoliitossa julkaistiin samoihin aikoihin saami-venäjä -sanakirja, hän opetteli puhumaan saamen kielellä. Lisäksi kolttasaamelaisen isoäitinsä avulla hän opetteli suomen kieltä.
Porsanger opiskeli 1990-luvulla Helsingin yliopistossa suomen ja pohjoissaamen kieliä ja uskontotiedettä. Viimeksi mainittua alaa hän opiskeli Helsingissä filosofian lisensiaatiksi saakka. Vuonna 1998 hänet kutsuttiin Tromssan yliopistoon, jossa hän väitteli vuonna 2006 itäsaamelaisesta muinaisuskosta 1500-1900 -luvuilla. Hän oli ensimmäinen, joka Norjassa puolusti väitöskirjaansa saamen kielellä. Väitöskirja oli otsikoitu "Bassejoga čáhci": Gáldut nuortasámiid eamioskkoldaga birra álgoálbmotmetodologiijaid olis (norj.  ”Vannet i den hellige elva”: Kildene til den østsamiske religionen sett i lys av urfolksmetodologi).  
Porsanger meni Norjassa naimisiin. Hän on kuulunut ja nykyisin hän toimii Koutokeinossa sijaitsevan Saamelaisen korkeakoulun (Sámi allaskuvla) järjestyksessä kuudentena rehtorina (2011–2016). Hän on osaltaan ollut tuomassa esille, että kolttia asuu yhä myös Pohjois-Norjassa. Koltansaamen kieli oli miltei kadonnut seudulta eikä sillä ole virallisen vähemmistökielen asemaa Norjassa.