google/wiki40b huggingface dataset:
Vostotšnyin kosmodromi

Vostotšnyin kosmodromi (ven. Космодром «Восточный», Kosmodrom "Vostotšnyi", "Itäinen kosmodromi") on Venäjän rakenteilla oleva kantorakettien laukaisukeskus Venäjän kaukoidässä Amurin alueella. Sen on tarkoitus valmistuttuaan vuonna 2018 korvata Kazakstanissa sijaitseva Baikonurin kosmodromi. Keskuksen koko on noin 550 km² ja se tulee sijaitsemaan Uglegorskin kaupungin lähistöllä.
Keskuksen rakennustyöt alkoivat vuonna 2011. Ensimmäinen laukaisu suoritettiin huhtikuussa 2016 Sojuz-2 raketilla, joka laukaisee 3 satelliittia.
Keskukseen suunnitellaan 7 laukaisutornia, joista kaksi olisi miehitettyjä lentoja varten ja kaksi avaruusaseman rahtilaukaisuja varten. Kaksi alustaa on miehitetyille Sojuksille ja kaksi miehittämättömille Sojuksille. Rakennustöiden on suunniteltu maksavan 25 miljardia ruplaa. Keskuksen on tarkoitus työllistää aikanaan 25 000 ihmistä, joka kuvaa samalla Kazakstanin kansantaloudellista menetystä Venäjän aikanaan sulkiessa Baikonurin kosmodromin. Venäjän tarkoitus on tehdä 45% rakettilaukaisuistaan Aasiasta vuoteen 2020 mennessä.  Aasian ja eurooppalaisen Plesetskin kosmodromin laukaisujen suhde riippuu paljolti avaruuteen kuljetettavien satelliittien ratojen inklinaatiosta.
Jovnna-Ánde Vest

Jovvna-Ánde Vest (s. 14. kesäkuuta 1948 Utsjoki) on saamelainen pohjoissaameksi kirjoittava kirjailija ja kääntäjä. hän asuu Pariisissa,.
Jentl

Vastaanotto

Elokuva sai pääosin myönteisiä arvosteluja. Time-viikkolehti ja National Board of Review valitsivat Jentlin yhdeksi vuoden 1983 kymmenestä parhaasta elokuvasta. Se sai Oscar-palkinnon musiikistaan (säv. Michel Legrand, san. Alan ja Marilyn Bergman) ja oli lisäksi ehdolla lavastuksestaan (Roy Walker, Leslie Tomkins ja Tessa Davies). Amy Irving oli Oscar-ehdokkaana naissivuosastaan. Barbra Streisandista tuli Jentlin myötä ensimmäinen parhaana ohjaajana Golden Globe -palkittu nainen. Myös elokuva palkittiin vuoden parhaana, ja lisäksi se tuotti neljä muuta Golden Globe -ehdokkuutta: naispääosasta, miespääosasta (Mandy Patinkin), alkuperäismusiikista ja alkuperäislaulusta.
Elokuva myös jakoi mielipiteitä: Streisand ja Amy Irving olivat Golden Raspberry -ehdokkaina, Streisand vieläpä huonoimman miespääosan sarjassa. Alkuperäisen tarinan kirjoittaja Isaac Bashevis Singer ei pitänyt elokuvasta.
Helsingin Sanomien Mikael Fränti sanoo ensi-ilta-arviossaan maaliskuussa 1984 katsoneensa Jentliä hieman ymmällään: ”tuntuu kuin Streisand ei ymmärtäisi ohjaamisesta mitään, tuntuu kuin kaikki valjastettaisiin palvelemaan vain häntä ja hänen omia yksityisiä pakkomielteitään.” Hänestä elokuva muistuttaa tytöille suunnattua satuelokuvaa. Video-oppaassa vuodelta 1994 Jentl sai kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Beynac-et-Cazenac

Beynac-et-Cazenac on kunta Dordognen departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 506 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Beynac-et-Cazenacin pinta-ala on 13 neliökilometriä.
Beynac-et-Cazenac on valittu kauneimpien ranskalaiskylien Les Plus Beaux Villages de France -järjestön jäseneksi.
Mel Galley

Mel Galley (8. maaliskuuta 1948 – 1. heinäkuuta 2008) oli brittiläinen kitaristi. Hänet muistetaan Whitesnake-, Trapeze- ja Phenomena-yhtyeiden jäsenenä. Whitesnaken hän joutui jättämään loukattuaan kätensä tapaturmassa. 
Galley kuoli 60-vuotiaana ruokatorven syöpään. Hän kertoi sairaudestaan julkisesti 7. helmikuuta 2008. Mel Galley soitti Whitesnaken albumeilla Saints & Sinners ja Slide It In. Trapezen riveissä mies äänitti useita albumeita. Galley soitti myös Trapezen ja Deep Purplen laulajana/basistina tunnetun Glenn Hughesin ensimmäisellä soololevyllä Play Me Out.

Finders Keepers

"Sadie, The Cleaning Lady" (single)
Liègen provinssi

Arrondissementit

Provinssi on jaettu neljään arrondissementtiin, jotka yhteensä sisältävät 84 kuntaa.
Yemenian lento 626

Kone

Kone, Airbus A310-324, oli valmistunut vuonna 1990, ja sen omisti lentokoneliisaukseen erikoistunut International Lease Finance Corporation (ILFC). Alun perin kone lensi Air Libertén väreissä. Ennen siirtymistä Yemenian käyttöön vuonna 1999 koneella ehti olla usealla muullakin käyttäjällä.
Kone katsastettiin Ranskassa 2007, jolloin siinä havaittiin lukuisia turvallisuuspuutteita. Tästä huolimatta kone lensi normaaleja reittilentoja.

Onnettomuus

Kone putosi vain hetkeä ennen toista laskeutumisyritystä. Ensimmäinen laskeutumisyritys oli epäonnistunut huonon sään johdosta. Säätila onnettomuushetkellä oli myrskyisä.
Onnettomuus oli kolmas Yemenian koneille sattunut. Kaksi aiempaa sattuivat vuonna 2000 ja 2001. Aiemmissa ei kuitenkaan sattunut henkilövahinkoja.
Salon uimahalli

Salon uimahalli on Salon urheilupuistossa sijaitseva uimahalli. Se rakennettiin alun perin 1970-luvulla, ja vuonna 2007 se uudistettiin ja laajennettiin perusteellisesti 8,4 miljoonan euron budjetilla Varsinais-Suomen toiseksi suurimmaksi uimahalliksi Turun Impivaaran jälkeen. Uudistuksen suunnitteli turkulainen arkkitehti Jarmo Saarinen, jonka toimisto on suunnitellut myös Raision ja Loimaan uimahallit.
Uimahallissa on kaksi 25 metrin allasta (vedenlämpö +27 °C) ja hyppytasot 1, 3 ja 5 m, lastenallas (+30 °C), lämpimät terapia- ja viihdealtaat (+30 °C) ja 31 metrin pituinen vesiliukumäki sekä kylmäallas (+7…8 °C). Rakennuksessa on myös kuntosali ja pieni liikuntasali.
Ennen vuoden 2007 remonttia Salon uimahallissa oli noin 100 000 kävijää vuodessa. Vuonna 2008 kävijöitä oli 214 000 ja vuonna 2015 runsaat 211 000. Kävijöistä on senioriliikuntakortin ansiosta yhä suurempi osa eläkeläisiä.
Uimahallin edustalla on Pekka Jylhän maalattu teräsveistos Ilo, halkaisijaltaan viisimetrinen värikäs rantapallo.
Churchill-luokka

Asejärjestelmä

Aseistuksena on kuusi keulaan asennettua 21 tuuman torpedoputkea, joilla voitiin laukaista Mk8 ja Mk24 Tigerfish torpedoita sekä UGM-84 Harpoon merimaaliohjuksia.

Voimanlähde

Alusten päävoimanlähteenä on painevesireaktori PWR1.

Elektroniikka

Aluksille asennettiin valmistettaessa tyypin 2011 kaikuluotain, mutta se korvattiin 1970-luvun lopulla tyypin 2020 kaikuluotaimella sekä hinattavalla tyypin 2026 kaikuluotaimella.
Aluksille oli asennettu Kelvinin tyypin 1006 merivalvontatutka.
H-P Lehkonen

H-P Lehkonen (o.s. Hanna-Pirita Ontto-Panula, s. 1987 Kauhajoki) on suomalainen sarjakuvataiteilija. Hän on vuonna 2006 perustetun taiteilijaryhmä Team Pärvelön jäsen.

Ura

Hanna-Pirita Lehkonen on opiskeli Limingan taidekoulun sarjakuvalinjalla. Hänellä on taustallaan myös yhteisöpedagogin opintoja.
Lehkonen on urallaan profiloitunut feministiksi. Hänen teoksensa käsittelevät usein moniarvoisuuden teemoja. Hänen sarjakuvissaan esiintyy runsaasti HLBT-hahmoja ja erityisesti sukupuolivähemmistöihin kuuluvia hahmoja. Antirasismi ja feminismi ovat myös tyypillisiä teemoja hänen teoksissaan. Hänen tyylinsä on humoristinen ja informatiivinen. 
Hanna-Pirita Lehkonen on Suomen sarjakuvaseura ry:n hallituksen jäsen kaudella 2016 
Hän kirjoittaa verkossa sarjakuvablogia nimeltä Hanna-Piritan Sarjisblogi.

Team Pärvelö

Team Pärvelö on vuonna 2006 perustettu suomalainen sarjakuvataiteilijaryhmä. Team Pärvelössä on Lehkosen lisäksi kaksi muuta jäsentä. Ryhmä julkaisee´ja myy omakustannesarjakuvia sekä muuta taidetta Suomen sarjakuva- ja animeaiheisissa tapahtumissa.
Team Pärvelö julkaisee myös Gaijin-nimistä lehteä, joka esittelee suomalaista anime-, manga-, ja conikulttuuria sekä muita japanilaisen populaarikulttuurin ilmiöitä suomalaisten nuorten harrastelijoiden piirtämien sarjakuvien kautta. Gaijinin tavoitteena on tuoda esille myös uusia sarjakuvataiteilijoita. Sana gaijin tarkoittaa ulkopuolista tai ei-japanilaista henkilöä.

Yksityiselämä

Hanna-Pirita Lehkonen on syntynyt Kauhajoella Ikkeläjärven kylässä. Hän on naimisissa ja asuu pääkaupunkiseudulla.
Berthold Schwarz

Berthold Schwarz oli perimätiedon mukaan 1300-luvulla elänyt saksalainen fransiskaanimunkki, joka ensimmäisenä Euroopassa osoitti ruudin käyttökelpoisuuden ampuma-aseissa ja jota toisinaan on pidetty ruudin keksijänäkin.
Schwarzin on väitetty kokeilleen ruutia aseissa vuonna 1328, parikymmentä vuotta ennen kuin Crécyn taistelussa 1347 ensimmäisen kerran käytettiin tykkejä. Kiinassa ruuti kuitenkin tunnettiin jo ennen vuotta 800, ja Euroopassakin Roger Bacon oli tutkinut sen ominaisuuksia jo 1200-luvulla.

Henkilöllisyys

Ei ole varmaa, onko Schwarz historiallinen henkilö. On arveltu, että hän olisi ollut historiallinen alkemisti, joka kehitti ruutia Saksassa, mutta toiset tutkijat pitävät häntä pelkästään legendaarisena henkilönä. 
Mahdollisesti Schwarz on sama henkilö kuin Bertold von Lützelstetten, nimellä "magister artium Bertoldus" tunnettu oppinut, joka toimi Pariisin yliopistossa vuosina 1329–1336. Toisten lähteiden mukaan hänen alkuperäinen nimensä olisi ollut Constantin Alklitzen tai Angelisen. Toisinaan Schwarzin on myös mainittu olleen syntyperältään tanskalainen tai kreikkalainen.
On myös mahdollista, ettei Schwarz ole lainkaan historiallinen henkilö, vaan symbolinen keksijähahmo, jolle annettu sukunimi johtuisi ruudin saksalaisesta nimestä Schwarzpulver ("musta jauhe").
Varhaisin mainita Schwarzista on noin vuonna 1410 nimettymänä julkaistussa pyro­tekniikan käsikirjasta, joka on säilynyt useina samalla vuosisadalla tehtyinä jäljennöksinä. Siinä mainitaan alkemisti ja humanististen tieteiden oppinut "Master Berthold", joka alkemiallisia kokeita tehdessään olisi vahingossa keksinyt ruudin, mutta tarkempia tietoja ajasta ja paikasta tässä teoksessa ei ole.
Feldhausin mielestä 1400-luvun alusta peräisin oleviin mainintoihin "Master Bertholdista" olisi kuitenkin suhtauduttava vakavasti historiallisina lähteinä, sillä ne kirjoitettiin vain noin 25 vuotta tämän oletetun kuoleman jälkeen. Niiden mukaan "Mustaksi" kutsuttu alkemisti Berthold, sisterssi­läisen sääntökunnan jäsen, olisi laatinut tehokkaan ruudin valmistusohjeen noin vuonna 1380 ja joka mahdollisesti teloitettiin noitana muutamia vuosia myöhemmin. Siinä tapauksessa saksalaisissa pyrotekniikan käsikirjoissa 1400-luvulla annetut valmistus­ohjeet perustuisivat suoraan Bertholdin laatimiin. 
Tätä historiallista Master Bertholdia, joka ei ollut ruudin alku­peräinen keksijä, olisi kuitenkin kehittänyt sille tehokkaamman valmistus­ohjeen, joka avasi uusia teknisiä mahdollisuuksia ja pani alkuun ruudin käytön sota-aseissa, Feldhaus vertasi James Wattiin, joka ei myöskän keksinyt ensimmäistä höyrykonetta, mutta paransi Denis Papinin aikaisempaa keksintöä siinä määrin, että vasta hänen ansiostaan se sai suuren käytännöllisen merkityksen.

Muistomerkki

Vuonna 1854 Freiburgin raatihuoneen torille pystytettiin Berthold Schwarzin patsas.
Auran II hallitus

Auran II hallitus oli Suomen tasavallan 54. hallitus. Se oli virkamieshallitus. Hallitus toimi 118 hallituspäivää 29. lokakuuta 1971 – 23. helmikuuta 1972. Hallitus oli toiminnassa 1972 vaaleihin asti.
Heinäkuusta 1970 lähtien istunut Karjalaisen hallitus jätti eronpyyntönsä lokakuussa 1971, koska päähallituspuolueet Keskusta ja SDP eivät päässeet yksimielisyyteen maataloustulosta. Tämän vuoksi presidentti Urho Kekkonen hajotti eduskunnan, määräsi pidettäviksi uudet vaalit ja nimitti Helsingin kaupunginjohtajan Teuvo Auran johtaman virkamieshallituksen, jossa oli poliittista väriä samaan tapaan kuin Auran edellisessäkin, toukokuusta heinäkuuhun 1970 toimineessa hallituksessa. Auran ensimmäistä ja toista hallitusta on kutsuttu Suomen poliittisessa historiassa "vapaapalokunniksi".
Väinö Viitasalo

Väinö Viitasalo (8. helmikuuta 1925, Ullava – 31. tammikuuta 2005, Saarijärvi) oli kuoronjohtaja ja kanttori. Hän toimi kanttorina muun muassa Kuopion tuomiokirkkoseurakunnassa, Joensuun seurakunnassa ja vuodesta 1978 Saarijärven seurakunnassa. Hän toimi kanttorin viran ohella musiikinopettajana muun muassa Joensuun normaalilyseossa ja Kuopion Puijon lukiossa.
Viitasalo oli Ullavan kuvataiteen ja musiikin viikon pitkäaikainen taiteellinen johtaja. Hän toimi Suomen Kirkkokuoroliiton puheenjohtajana 1975–88, valtakunnallisten kirkkolaulujuhlien keskustoimikunnan sihteerinä ja puheenjohtajana sekä Kanttori-urkuriliiton hallituksen jäsenenä.
Vuonna 1986 Viitasalolle myönnettiin musiikkineuvoksen arvonimi. Kirkon musiikkipalkinnon hän sai 1988.
Pianisti Marita Viitasalo-Pohjola ja huilutaiteilija Eeva Viitasalo-Korolainen ovat Väinö Viitasalon tyttäriä.
Kirjasalo

Kirjasalo (ven. Кирьясалы, Kirjasaly) on entinen kyläryhmä Inkerissä nykyisen Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin kunnan alueella. Se sijaitsi Karjalankannaksen keskiosassa Suomen ja Venäjän vanhan rajan tekemässä mutkassa. Pohjoisessa ja idässä alue rajoittuu Tungelmajokeen ja idässä Saijanjokeen.
Kyläryhmän osia olivat Autio, Pusanmäki, Tikanmäki, Uusikylä ja Vanhakylä. Seudulla oli myös Kirjasalon kartano ja tulliasema. Suomen puolelle Lipolan kylään (nykyinen Kotovo) johti kivetty maantie.
Kirjasalo mainitaan 1600-luvun kartoissa. Sen asukkaat olivat luterilaisia inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Lempaalan seurakuntaan. Vuoteen 1861 saakka he olivat kartanonherrojen maaorjia. Pietarin kihlakunnan Korkiamaan volostiin kuuluneissa kylissä oli vuonna 1905 yhteensä 344 asukasta.
Vuosina 1919–1920 Kirjasalo oli Suomen tukemien inkeriläisten joukkojen miehittämä (Kirjasalon tasavalta). Vuonna 1926 perustettiin Kuivaisin piiriin kuulunut suomalainen kansallinen kyläneuvosto. Sen alueella asui 356 suomalaista, 53 venäläistä ja kolme muiden kansallisuuksien edustajaa. Kirjasalon suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon 1930-luvun puoliväliin mennessä. Kyläneuvosto lakkautettiin vuonna 1936.
Nykyään Kirjasalo on täysin asumatonta seutua. 1990-luvulle saakka sitä käytettiin laidunmaana. Hylättyjen peltojen keskellä voi nähdä rakennusten perustuksia ja villiintyneitä omenapuita. Seudulla on myös suomalaisten jatkosodan aikana rakentamien linnoituslaitteiden jäännöksiä sekä vuonna 1919 kaatuneiden puna-armeijalaisten veljeshauta muistomerkkeineen.
Yavapain piirikunta

Väestö

Vuoden 2010 väestönlaskennassa piirikunnassa oli 211 033 asukasta, 90 903 taloutta ja 57 597 perhettä. Talouksien keskimääräinen koko oli 2,28 henkilöä ja perheiden 2,78 henkilöä.
Boyd Alexander

Boyd Francis Alexander (16. tammikuuta 1873 – 2. huhtikuuta 1910) oli englantilainen tutkimusmatkailija, lintutieteilijä ja upseeri (luutnantti).
Boyd Alexander oli everstiluutnantti Boyd Francis Alexanderin vanhin poika. Hänen äidinisänsä oli David Wilson, joka perusti erään Intian kuuluisimmista hotelleista, Great Eastern Hotel Kalkutassa.
1897 hän johti tutkimusretken Kap Verden saarille ja 1904 Fernando Polle.
Alexander osallistui tutkimusretkelle, joka tehtiin läpi Afrikan Nigeristä Tšadjärvelle ja Niilille. Matka alkoi helmikuussa 1904 Nigerjoen suulta ja hän palasi Englantiin helmikuussa 1907. Hänellä oli kumppaneinaan veljensä Claud, joka kuoli lokakuussa 1904, kapteeni G. B. Gosling, joka kuoli Niangarassa kesäkuussa 1906 ja José Lopes. Matkastaan hän laati teoksen From The Niger To The Nile (1907). Vuonna 1908 Skotlannin kuninkaallinen maantieteellinen seura palkitsi hänet kultaisella mitalilla hänen 3-vuotisesta matkastaan Afrikan halki. Myös Alankomaiden Kuninkaallinen maantieteellinen seura palkitsi hänet kultamitalilla.
1909 Alexander ja Lopes purjehtivat takaisin Afrikkaan. He vierailivat Claudin haudalla Maifonissa Bornussa ja jatkoivat sitten Ouadaihin. Alexander sai surmansa selkkauksessa paikallisten asukkaiden kanssa lähellä Nyeriä. Ranskalaiset sotilaat hakivat hänen ruumiinsa ja hautasivat hänet veljensä viereen Maifoniin.
Alexander kuvaili ja nimesi lukuisia lintulajeja ja alalajeja, muun muassa harmaapääharlekiinin (Smithornis sharpei) ja rasonkiurun (Alauda razae).
Hetekaalikasvit

Tuntomerkit

Hetekaalikasvit ovat yksi- tai monivuotisia ruohoja, joilla on usein turvonneet juuret, varren tyvellä lehtiruusuke ja lyhyet nivelvälit; harvoin lajit ovat matalia pensaita. Sekundaarista paksuuskasvua tapahtuu vain vähän. Kasvit ovat kaljuja. Lehtikannat ovat usein leveitä ja sepiviä, ja lavat litteitä tai liereitä, tavallisesti meheviä (sukkulenttisia). Kukinto sijaitsee varren päässä tai lehtihangassa ja on viuhkomainen tai kukat ovat yksittäin tavallisesti terminaalisesti. Kehälehtien luku vaihtelee välillä 4–19, tavallisesti niitä on neljä tai viisi. Heteiden määrä noudattaa kehälehtien määrää, joiden kanssa ne ovat kohdakkain. Joskus palhot ovat tyvestä yhtyneitä. Sikiäin on yhdislehtinen, 2–8 emilehdestä muodostunut, ja siihen liittyy haarainen vartalo. Siemenaiheita sikiäimessä on kahdesta kahdeksaan. Hedelmä voi olla kansikota tai yksisiemeninen ja avautumaton.

Levinneisyys

Montiaceae-kasveja kasvaa eri puolilla maapalloa arktisilta alueilta subantarktisille saarille. Erityisesti niitä on Pohjois-Amerikan länsiosissa ja Etelä-Amerikan Andeilla. Muita alueita ovat Eurooppa, Koillis-Aasia, Australia ja Uusi-Guinea.
Mosby Parsons

Mosby Monroe Parsons (21. toukokuuta 1822 – 15. elokuuta 1865) oli yhdysvaltalainen upseeri Meksikon–Yhdysvaltain sodassa ja prikaatikenraali etelävaltioiden armeijassa Yhdysvaltain sisällissodan aikana.

Lapsuus ja nuoruus

Parsons syntyi Gustavus Adolphus Parsonsin ja hänen vaimonsa Patience Monroe Bishopin vanhimmaksi lapseksi Charlottesvillessä Virginiassa. Kun hän oli 13-vuotias, perhe muutti Colen piirikuntaan Missouriin. Kaksi vuotta myöhemmin Parsons muutti uudestaan Jefferson Cityyn, mitä hän piti sen jälkeen kotinaan. Nuorena miehenä Mosby luki lakia ja sai pätevyyden 1846. Hän palveli vapaaehtoisena Meksikon-Yhdysvaltain sodassa kapteenina eversti Alexander W. Doniphanin rykmentissä ja sai maininnan urheudesta Sacramenton taistelussa 28. helmikuuta 1847. Hän palasi sodan jälkeen Missouriin ja avioitui Mary Wellsin kanssa 18. syyskuuta 1850. Hänen vaimonsa kuitenkin kuoli kolmen vuoden päästä, ja hänelle jäi poika Stephen Kearney Parsons.
Parsons palveli Yhdysvaltain piiriasianajajana läntisessä Missourissa. Vuonna 1856 hänet valittiin valtion lainsäädäntöön. Hänestä tuli osavaltion senaattori vuonna 1858. Hän palveli senaattorina alkuvuoteen 1861 ja sisällissodan syttymiseen saakka.

Sisällissota

Eroamiskriisin aikana Missourissa Parsons nimitettiin prikaatikenraaliksi ja komentajaksi 6. Missourin kansalliskaartiin. Hän saapui liian myöhään eikä ehtinyt ottaa osaa kahakkaan Boonvillessä mutta johti divisioonaansa Carthagessa ja Wilson's Creekin taistelussa Missourissa ja Pea Ridgen taistelussa Arkansasissa.
Parsons nimitettiin prikaatikenraaliksi konfederaation armeijaan 5. marraskuuta 1862, ja hän johti jalkaväkiprikaatiaan Prairie Grovessa Arkansasissa kuukautta myöhemmin. Hänen joukkonsa osallistui hyökkäykseen Helenaan Arkansasiin 4. heinäkuuta 1863, ja hän auttoi Richard Tayloria pysäyttämään Nathaniel Prentice Banksin Red River -sotaretken 1864 Louisianassa, ja vastustamaan Unionin kenraalimajuri Frederick Steele Camdenin tutkimusretkeä Arkansasiin.
Parsonsin ylensi kenraalimajuriksi Trans-Mississippin alueen komentaja Edmund Kirby Smith 30. huhtikuuta 1864, mutta presidentti Jefferson Davis ei vahvistanut ylennystä.

Viimeiset vaiheet

Sodan päätyttyä Parsons lähti monien muiden Missourin konfederaatiolaisten tavoin Meksikoon, koska ei halunnut antautua. Parsons ja hänen viisi kumppaniaan, mukaan lukien entinen konfederaation kongressin jäsen Aaron H. Conrow, vangittiin ja teloitettiin lähellä Camargoa Chihuahuassa 15. elokuuta 1865. Asialla oli rosvojoukko. Hänet on sanottu haudatun Nuevo Leoniin, mutta hautapaikkaa ei tiedetä, eikä varmuutta ole siitä, haudattiinko hänet ylipäänsä.
August Annist

August Annist (vuoteen August Anni; 28. tammikuuta 1899 Võisiku, Viljandimaa – 6. huhtikuuta 1972 Tallinna) oli virolainen kirjallisuuden- ja kansanrunoudentutkija ja kääntäjä. Hän väitteli filosofian tohtoriksi 1935. Hän toimi kirjallisuudenhistorian opettajana Tarton yliopistossa 1929–1936, dosenttina vuodesta 1936. Hän vironsi suomalaista kirjallisuutta ja runoja, muun mauassa osia Kantelettaresta sekä Kalevalan kokonaan. Hän oli poliittisten syiden takia vankileirillä vuosina 1945–1951. Annistin keskeisimpiä tutkimusaloja olivat Viron 1800-luvun kirjallisuus, sen kansanrunoustausta sekä eepokset.
Arx Fatalis

Vastaanotto

Metacritic-kerääjäsivustolla pelillä on 77/100 pistettä.
GameSpot on antanut pelille arvosanaksi 8.4/10 arvostelussaan.
Arnoud van Doorn

Arnoud van Doorn on entinen äärioikeistolainen poliitikko, joka edusti Geert Wildersin islaminvastaista Vapauspuoluetta. Hän teki islamvastaisen elokuvan 2008.Arnoud van Doorn kääntyi vuonna 2013 islamiin.
Martti Lintunen

Martti Yrjö Lintunen (s. 5. marraskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen valokuvaaja, kirjailija ja toimittaja. Hän on työskennellyt valokuvaajana vuodesta 1962 ja kirjoittajana vuodesta 1968.
Lintunen on valokuvaaja neljännessä polvessa. Hän työskenteli lehtikuvaajana Kansan Uutisissa vuosina 1962–1968 ja 1974–1988. Hän oli viisi vuotta Kauppalehden freelancer-kuvaaja Aasiassa.
Vuosina 1971–1974 Lintunen oli Lahden Taideteollisen oppilaitoksen valokuvauksen osaston johtaja ja vuosina 1984–1990 Taideteollisen korkeakoulun sivutoiminen valokuvauksen täydennyskoulutussuunnittelija.
Vuodesta 1988 lähtien Lintunen on ollut vapaa valokuvaaja ja kirjoittaja. Hän on saanut Vuoden lehtikuvaajan palkinnon vuosina 1985 ja 1998. Vuonna 2008 hän sai Suomen tietokirjailijat ry:n myöntämän Tietopöllö-palkinnon, joka on Suomen arvostetuin lastenkirjallisuuden palkinto.
Masters of the Universe: The Movie

Pelattavuus

Pelaaja ohjaa He-Mania, jolla täytyy löytää kahdeksen eri sointua kosmiseen avaimeen. Matkalla He-Manin täytyy taistella Skeletorin kätyreitä vastaan. Ensimmäisellä tasolla sointuja täytyy etsiä kaupungin kaduilta, jonka jälkeen romuttamolla He-Man kohtaa Bladen ja Kargin. Sittemmin matka jatkuu Charlien elektroniikka kauppaan, jossa täytyy ampua vastaantulevia vihollisia, jotka vahtivat kosmiseen avaimeen kuuluvaa sointua. Pelaajan löydettyä kaikki kahdeksan sointua, täytyy lopuksi taistella Skeletoria vastaan.
Abdelmalek Ziaya

Seurajoukkueura

Ziaya siirtyi ES Guelmasta kesällä 2005 ES Sétifiin, jossa hän saavutti menestystä. Ziaya saavutti joukkueen mukana Algerian mestaruuden kaudella 2006–2007. Lisäksi hän oli voittamassa kaksikertaa peräkkäin Arabian Mestarien liigaa vuosina 2007 ja 2008. Myös kausi 2008–2009 oli menestyksekäs, kun hän auttoi Sétifiä voittamaan toistamiseen Algerian mestaruuden ja Afrikan Confederation Cupin. Ziaya voitti myös kyseisen turnauksen maalikuninkuuden 15 maalilla.
Menestys vuosien jälkeen hän sai tarjouksia Euroopasta, mutta päätti jatkaa uraansa Saudi-Arabiassa Al-Ittihadin riveissä, jonne hän siirtyi tammikuussa 2010. Hän ehti pelata avauskaudellaan kaksi sarjaottelua, joissa hän teki yhden maalin. Sitä vastoin Aasian Mestarien liigassa hän osui kolmesti pelaamassaan viidessä ottelussa. Toisella kaudellaan Ziaya osui yhdeksän kertaa Saudi-Arabian valioliigassa, mutta ei siitä huolimatta yltänyt kymmenen parhaan joukkoon maalitilastossa. Al-Ittihad sijoittui kuitenkin Saudi-Arabian pääsarjassa toiseksi, häviten 13 pistettä mestaruuden voittaneelle Al-Hilalille. Kaudella 2011–2012 Al-Ittihadin puheenjohtaja Mohamed Bendakhel ilmoitti kauden alussa ettei joukkue tulisi uusimaan Ziayan sopimusta kauden päätyttyä. Ziaya kärsi kauden alussa myös loukkaantumisista, jotka veivät hänen parantumistaan joulukuulle saakka.
29. heinäkuuta 2012 Ziaya allekirjoitti kahden vuoden sopimuksen tunisialaisen CA Bizertinin kanssa.

Maajoukkueura

Ziaya pelasi ensimmäisen kerran Algerian maajoukkueessa vuoden 2010 Afrikan-mestaruuskisoissa. Hän pääsi vaihdosta kentälle maansa avausottelussa Malawia vastaan 11. tammikuuta 2010.
Toukokuussa 2010 Algerian päävalmentaja Saadane olisi valinnut hyökkääjän myös vuoden 2010 MM-kisoihin, mutta Ziaya kieltäytyi kutsusta.