Khronoksen talo

Khronoksen talo on taiteilijaryhmä IC-98 ja Lönnströmin taidemuseon vuonna 2016 käynnistynyt taidehanke. Hankkeen nimi tulee antiikin Kreikan ajan jumala Khronoksesta, ja sen tavoitteena on herättää keskustelua muun muassa omistusoikeudesta, ajasta, suojelusta ja ekologiaan liittyvistä kysymyksistä.

Tausta

Raumalla Satakunnassa toimiva, vuonna 1993 perustettu Lönnströmin taidemuseo on osa vuonna 1987 perustetun Teresia ja Rafael Lönnströmin säätiön ylläpitämiä Lönnströmin museoita. Lönnströmin museoihin kuuluu lisäksi teollisuusneuvos Teresia Lönnströmin ja hänen puolisonsa Rafael Lönnströmin Kappelinsalmen rannalla Raumalla sijaitsevassa kotitalossa toimiva, vuonna 1988 perustettu Teresia ja Rafael Lönnströmin kotimuseo. 
Vuonna 2015 Lönnströmin taidemuseo luopui näyttelytiloistaan Rauman keskustassa Valtakadulla ja on sen jälkeen toteuttanut vuosittain nykytaidehankkeita seinättömän museon periaatteella. Ensimmäiseksi toteutettavaksi hankkeeksi valittiin vuonna 2015 järjestetyssä haussa taiteilijaryhmä IC-98:n ehdottama hanke Khronoksen talo. Khronoksen talo -hanketta ovat tukeneet apurahoilla myös Koneen Säätiö ja Museovirasto.
Vuonna 1998 perustetun taiteilijaryhmän IC-98 muodostavat toimivat taiteilijat Visa Suonpää (s. 1968) ja Patrik Söderlund (s. 1974). Ryhmän taiteessa on nähty yhteyksiä ainakin käsitetaiteeseen ja paikkasidonnaiseen taiteeseen. Ryhmälle on myönnetty Kuvataiteen valtionpalkinto 2009 ja ryhmä on edustanut Suomea Venetsian biennaalissa 2015. Ryhmä työskentelee Turussa. Ryhmään kuului vuosina 1998–2001 kolmantena jäsenenä  Juha Vitikainen, joka osallistuu Khronoksen talo -hankkeeseen vuosina 2017–2018.

Hankkeen kulku

Hankkeessa etsittiin vuoden 2016 aikana ostettavaksi tai lahjoitettavaksi mökkiä tai rintamamiestaloa Suomesta tarkoituksena aidata talo portittomalla aidalla, turvata talon koskemattomuus kaikilla mahdollisilla virallisilla luvilla ja sopimuksilla ja jättää talo koskemattomaksi tuhanneksi vuodeksi. Haettu talo löytyi Ortenojan kylästä Pöytyältä Varsinais-Suomesta. 
Vuonna 2016 pinta-alaltaan vähän yli 2000 neliömetrin laajuinen, asumattomana ollut maalaistalon pihapiiri ympäröitiin teräsverkkoaidalla ja lahjoitettin Pöytyän kunnalle. 
Ehtona lahjoitukselle oli kohteen rauhoittaminen joko luonnonsuojelu- tai rakennussuojelukohteena. Päätöksen mahdollisesta suojelusta tulevat tekemään Varsinais-Suomen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus ja Ympäristöministeriö. Rakennussuojelun osalta lausunnonantajana hankkeesta on Museovirasto.

Dokumentointi

Ennen aidan sulkemista tontti ja rakennukset laserkeilattiin virtuaalimallia varten. Samalla tehdään selvitykset tontin ja sen ympäristön geologiasta, arkeologiasta, elävästä luonnosta ja maisemahistoriasta sekä tontin ja talon rakennushistoriasta ja esineistöstä.
Osana teosta dokumentoidaan myös kohteen suojeluun tähtäävä viranomaisprosessi, olipa sen tulos mikä tahansa.

Esittely ja lopputuotteet

Hanketta esitellään sen kestäessä Teresia ja Rafael Lönnströmin kotimuseon galleriassa. Koululais- ja opiskelijaryhmille järjestetään hankkeeseen liittyviä työpajoja.
Vuosien 2017–2018 aikana hankkeesta luodaan virtuaalitodellisuus- ja peliympäristö, jossa hanketta dokumentoidaan siinä tuotettujen luonnontieteellisten ja humanististen tieteiden alaan kuuluvien selvitysten perusteella.

Tavoite

Hankkeen alkuperäiseksi tavoitteeksi taitelijat ovat kertoneet museoida ajan kulku, kun teoksessa luonto aikaa myöden ottaa takaisin mitä ihminen on rakentanut.
Tämän rinnalle teoksen edetessä nousee laajempi yhteiskunnallinen prosessi. Keskeinen ajatus on: Mitä tapahtuu meidän jälkeemme, ja miten nyt tekemämme päätökset vaikuttavat tulevaisuuteen?
Hankkeessa luotavan virtuaaliympäristön tarkoituksena on tuottaa pelillistämisen mahdollistava kokemuksellinen dokumentaatio, jonka kautta ympäristön monimuotoisuus voidaan kokea internetin kautta tai virtuaalilasien avulla.

Esikuvat ja suhde ryhmän aiempiin töihin

Niin & näin -lehden haastattelussa vuonna 2016 taiteilijat  mainitsevat innoittajikseen ranskalaisen yhteiskuntafilosofian, etenkin Gilles Deleuzen ja Félix Guattarin teoksen Mille Plateux (1980) ja Michel Serresin Luontosopimuksen (1994). 
Samoja aikaan liittyviä teemoja kuin nyt Khronoksen talo -hankkeessa taiteilijat käsittelivät myös jo Venetsian biennaaliin vuonna 2015 toteuttamassaan teoksessa  Abendland (Hours, Years, Aeons). Kun siinä aikaa käsiteltiin animaation keinoin, puiden tai kasvien näkökulmaa tavoitellen, ihmisen jo kadottua, tutkitaan Khronoksen talossa luonnon ja ihmisen kulttuurin yhteenkietoutumista enemmän reaalimaailmassa. Lahoamista enemmän taiteilijoita kuitenkin kiehtoo tässä prosessissa kasvu ja uuden versominen. 
Innoitusta hankkeeseen on saatu myös kirjailija Pentti Haanpään novelleista, joihin perustuvassa taiteilijoiden aiemman teossarjassa Teesejä yhteiskuntaruumiista itse ihminen saattaa näyttäytyä pikemminkin hajottajana. 
Tärkemämpänä kuin rakennussuojelua taiteilijat pitävät luonnonsuojelua.

Arvioita ja keskustelua

Taide-lehdennä vuonna 2017 Ville-Matti Rautjoki arvioi ja esittelee hanketta.
Rakennustaiteeseen perehtyneenä museoammattilaisena Rautjoki nostaa esiin kriittisen kysymyksen siitä, voiko rakennusperinnön antaa tuhoutua osana taideteosta, vaikka prosessi olisikin taiteellisilta, poliittisilta ja ekologisilta päämääriltään kunnianhimoinen. Rautjoen artikkeliinsa haastattelema Museoviraston kulttuuriympäristön suojelusta vastaava osastonjohtaja Mikko Härö kuitenkin katsoo, että hanke on myönteinen, vaikka siitä sen mahdollisesti tullessa lausunnolle voikin syntyä kiinnostava keskustelu. Paljon taloja on Härön mukaan jo nyt jäänyt ajan armoille, mutta harvoin tarkoituksellisesti ja julkisesti. Härö kuitenkin näkee, että Museoviraston on työssään ulotettava tarkastelua materian suojelusta myös aineettoman kulttuuriperinnön suojeluun. Tällöin mukaan tulevat hankkeen edustamat luonnon ja kulttuurin yhteys, yhteisöllisyys ja kulttuuriperinnön kokemuksellisuus. Tämän ohella Härö pitää hanketta kiinnostavana myös rakennuskonservointiin liittyvänä koejärjestelynä. Jos kyseessä olisi jo valmiiksi suojeltu tai poikkeuksellisen hyväkuntoinen ja harvinainen kohde, voisi Museoviraston kanta Härön mukaan olla toinen. Kuitenkin rakennusten tarkoitus Härön mukaan on, että niitä käytetään, ja taideprojekti on eräs rakennuksen käyttötapa. Taiteilijat itse myöntävät näkevänsä antikvaarisen säilyttämisen toissijaisena. Luonnonsuojelu on heidän näkemyksensä mukaan asetettava ensisijaiseksi ja kulttuuriympäristön suojelu vasta toissijaiseksi.
Toinen näkökulma hankkeeseen on taiteen historiassa eri aikoina tavattava raunioiden pittoreski kuvaaminen, johon usein on liittynyt myös romantiikan perinne. Tässä yhteydessa nousevat mieleen taiteen historiasta esimerkiksi italialainen Giovanni Battista Piranesi (1720–1778) tai saksalainen Caspar David Friedrich (1774–1840). Suomessa raunioaiheita on maalannut kuvataiteilija Thomas Nyqvist ja autiotaloja valokuvannut luontovalokuvaaja Kai Fagerström. Suhteessa raunioromantiikkaan taiteilijat kertovat tunnistavansa vaaran, kun esimerkiksi Tšernobylin hylätyn ydivoimala-alueen kaltaisista paikoista on tullut matkailulukohteita. Pyrkimyksenään taiteilijat kuitenkin ilmoittavat olevan pakottaa ajattelemaan konkreettista rauniota pidemmälle: jo aita talon ympärillä vähentää esteettisyyttä ja johtaa ajatusta poliittiseen suuntaan, josta romantiikan tasolle jäävä katsoja joutuu luopumaan.
Kaiken kaikkiaan teos Rautjoen mukaan on kokemuksellisesti hankala, koska sen ymmärtäminen vaatii hankkeen päämääriin perehtymistä: taiteilijat retoriikassaan viittaavat poliittiseen ja ekologiseen, mutta itse talon sympaattisesti rapistuva fyysinen hahmo voi olla romanttinen. Rautjoessa itsessään talo herättää huolta enemmän muista samanlaisista vanhoista rakennuksista kuin luonnosta, mutta hän myöntää, että jo alkujaan pidemmälle raunioitunut talo olisi ehkä vesittänyt hankkeen yhteiskunnallista kiinnostavuutta.