Emma Väänänen

Lapsuus ja nuoruus

Emma Väänäsen lapsuudenperhe oli suuri. Hän ei ollut erityisen kiinnostunut näyttelemisestä lapsuudessaan. Muutos tuli 11-vuotiaana, jolloin hän näki Suomen Kansallisteatterissa näytelmän Tukkijoella. Hän eläytyi sen tapahtumiin niin perusteellisesti, että takana istunut yleisö joutui pyytämään häntä hillitsemään itsensä. Väänänen muutti nuorena Helsinkiin ja toimi avustajan tehtävissä sikäläisillä näyttämöillä. Esiintymisjännityskään ei lopulta muodostunut esteeksi Väänäsen näyttelijänuralle.

Elokuvat

Valkokankaalla Väänänen teki lukuisia henkilötutkielmia vaikeassa elämäntilanteessa olevista naisista, mutta mukaan mahtui muutama komediallinen hahmokin. Hänen filmiuransa alkoi vuonna 1941 pienellä sivuosalla elokuvassa Suomisen perhe, varsinainen läpimurto oli pääosa elokuvassa Kirkastettu sydän vuonna 1943. Elokuvatöistään Väänänen sai kaikkiaan neljä Jussi-palkintoa, jokaisen naispääosasta. Ensimmäinen, vuonna 1947 palkittu suoritus oli nimiosa elokuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä. Vuonna 1952 hän sai Jussin tulkinnastaan miehenkipeänä vanhanapiikana Valentin Vaalan ohjaustyössä Gabriel, tule takaisin. Viisi vuotta myöhemmin palkittiin Väänäsen vahva tulkinta kanavanvartijan vaimona elokuvassa Elokuu. Vuonna 1958 hänelle myönnettiin Jussi-palkinto Loviisan roolista värielokuvassa Niskavuoren naiset. Väänänen itse piti nuorta Loviisaa mielenkiintoisimpana elokuvatehtävänään, joten myös vanhan Loviisan tulkitseminen oli hänelle mieluinen kokemus. Vaalan teos on Väänäsen ainoa värielokuva. Väänänen sai tunnustusta myös ennen Jussi-palkinnon perustamista. Hänet palkittiin Joel Rinteen kanssa vuosien 1943–1945 parhaina näyttelijöinä pääosista Ilmari Unhon elokuvassa Kirkastettu sydän. Väänänen näytteli niin ikään muutamissa lyhyissä fiktioissa.

Radio

Emma Väänänen näytteli Radioteatterissa vuodesta 1949 vuoteen 1961. Hänellä oli rooleja niin draamoissa, komedioissa kuin jännityskuunnelmissakin. Persoonallisen äänensä ansiosta hän sai usein tulkittavakseen merkittäviä roolitehtäviä, ja jos niitä ei ollut, hän vieraili puhenäyttämöillä. Kriitikot arvostivat Väänäsen myötäelämisen kykyä, taidokkaita luonnekuvauksia ja erinomaista radioääntä.
Väänäsen taiteellisia voittoja olivat muun muassa kerjäläisnainen Pär Lagerkvistin kuunnelmassa Pyöveli ja Elisabetin osa Friedrich Schillerin Maria Stuartissa. Väänänen teki erinomaista työtä myös Riikana Ilmari Kiannon romaaniin perustuvassa näytelmässä Punainen viiva; hänen tulkintaansa on luonnehdittu riipaisevaksi. Ferdinand Brucknerin kuunnelmassa Englannin Elisabet Väänänen sai oivan tilaisuuden koko taiteellisen asteikkonsa esiintuomiseen: rooli tarjosi mahdollisuuden ilmentää sekä Elisabetin turhamaisuutta että tämän kylmää laskelmoivuutta. Radiohistoriaan on jäänyt myös Onni Hallan sovitus Alan Patonin romaanista Liian myöhään vesipääsky, jossa Väänänen näytteli kertojan ja tarkkailijan roolit.

Televisio

Väänänen ei vierastanut myöskään uusia medioita: uransa viimeisessä vaiheessa 1961–1969 hän työskenteli Televisioteatterissa. Elokuvan keinot hallinneena hän menestyi myös televisiossa. Väänäsen ensimmäinen rooli oli Maijan osa Maiju Lassilan näytelmässä Kun lesket lempivät (1961). Kaikkiaan hän oli mukana yli 40 televisionäytelmässä.

Yksityiselämä

Emma Väänänen avioitui kuvaaja Eino Heinon kanssa kesäkuussa 1945. Pariskunta oli tavannut muutamaa vuotta aiemmin elokuvan Neljä naista kuvauksissa.