google/wiki40b huggingface dataset:
Integriini

Integriinien luokittelu

Kaikki integriinit koostuvat kahdesta eri proteiinista, α- ja β-integriinistä. Sekä α-, että β-alayksiköitä ja niiden muodostamia reseptoreita kutsutaan integriineiksi. Integriinit voidaan ryhmitellä esimerkiksi tärkeimmän reseptorinsa mukaan kollageeni-, laminiini-, fibronektiini-, tenaskiini-, fibrinogeeni-, vitronektiini- ja tulehdussolujen solu-solureseptoreihin. Yleensä integriinit kiinnittyvät useampaan kuin yhteen soluväliaineen proteiiniin. Myös yhdenlaisella soluväliaineen proteiinilla voi olla useita eri integriinejä reseptoreinaan.

Tehtävä

Integriinit ankkuroivat soluja kiinni kudoksiin ja niillä on myös tehtävä solujen liikkuessa kudoksissa. Solut käyttävät niitä myös saadakseen tietoa ympäristöstään siten, että integriinin kiinnittyminen ligandiinsa saa aikaan viestin välittymisen soluun. Integriinit tunnistavat ligandissaan kohdan, joka muodostuu kolmesta aminohaposta ja kiinnittyvät tähän. Esimerkiksi fibronektiinistä on löydetty arginiini-glysiini-asparagiinihappojakso (RGD-jakso), joka yleensä sijaitsee proteiinista ulostyöntyvässä lenkissä. Tähän jaksoon perustuu solujen vuorovaikutus useiden proteiinien kanssa, jotka sijaitsevat soluväliaineessa. Kaikki integriinit eivät kuitenkaan tunnista RGD-jaksoa, vaan käyttävät muita tunnistuskohtia. Soluviljelmissä solut tarttuvat soluväliaineeseen tarttumis- eli fokaaliadheesiokohtien avulla. Tällöin integriinejä kerääntyy yhteen. Samalla solun sisällä solun tukirangan proteiineja kerääntyy samaan kohtaan ja liittävät integriinejä aktiinisäikeisiin.
Eri integriinien esiintyminen kudoksissa vaihtelee, ja niiden puute tai mutaatio voi aiheuttaa erilaisia sairauksia. Esimerkiksi kollageenireseptoreja on epiteelisoluissa, verihiutaleissa, rustoissa ja luussa. Laminiinireseptoreita on useissa eri kudoksissa. Alayksikön α3β1 puutteen on huomattu aiheuttavan poistogeeniselle hiirelle muun muassa keuhkojen ja munuaisten kehityshäiriöitä. Ihmiselle mutaatio laminiinireseptorissa α6β4 aiheuttaa ihon rakkulasairauden. Fibronektiinireseptoreja ja vitronektiinireseptoreja esiintyy muun muassa epiteelisoluissa parantuvassa haavassa.

Kiinnittyminen soluväliaineeseen

Solujen liikkuminen on yhteistoimintaa tarttumisreseptoreiden ja solun tukirangan välillä. Solujen vaellusta väliainetta pitkin kutsutaan solumigraatioksi. Solukalvosta syntyy laskos, lamellipodi, jonka eteenpäintyöntyvään kärkeen muodostuu uusi fokaaliadheesio. Fokaaliadheesiossa integriinit kiinnittyvät soluväliaineseen. Liikkumisen saa aikaan aktiinin ja myosiinin liike. Liikkumiselle ei ole välttämätöntä, että vanhat fokaaliadheesiot puretaan, vaan solu voi repäistä itsensä irti.
Boheemi

Boheemi on 1800-luvulla Ranskassa yleistynyt termi, joka kuvaa taiteilijoita ja kirjoittajia, jotka viettävät erikoista ja epäsäännöllistä elämää.
Alun perin sana boheemi tarkoitti Tšekin historiallisen alueen Böömin (lat. Bohemia) asukasta. Nykymerkitys tulee ranskalaisten 1400-luvun uskomuksesta, jonka mukaan romanit tulivat Böömistä. Alkuperäiset boheemit taiteilijat muistuttivat ranskalaisten mielestä vaeltelevia mustalaisia, jotka elivät vakiintuneiden yhteiskunnallisten tapojen ulkopuolella, vähät välittäen sovinnaisempien piirien paheksunnasta.
Boheemeihin elämäntapoihin kuului poikkeukselliset, perinteisten ja yleisten tahojen kanssa pahasti ristiriidassa olleet poliittiset näkemykset, vakaumukset ja mielipiteet joita heijastettiin käytännössä usein varsin vapaamielisen seksuaalisuuden harjoittamisen, materiaalisesti erittäin vaatimattoman elämäntavan ja vaihtoehtoisen/vapaaehtoisen köyhyyden kautta. Lisäksi boheemikulttuuriin kuuluu eräänlainen "kurjuuden romantisointi".
Henri Murgerin novellikokoelma Scènes de la vie de bohème (Boheemielämää, 1845) popularisoi termin Ranskassa. Sen teemat esiintyivät paljolti myös myöhemmin Giacomo Puccinin oopperassa La bohème (1896). Englanniksi termi yleistyi William Makepeace Thackerayn romaanissa Vanity Fair (1848), ja Britanniassa boheemin elämäntavan aikakaudeksi lasketaan erityisesti 1900-luvun kolme ensimmäistä vuosikymmentä, viktoriaanisen ajan lopusta toiseen maailmansotaan.
Claren linna

Historia

Pian normannivalloituksen jälkeen Vilhelm Valloittaja lahjoitti Richard fitz Gilbertille paronikunnan, johon sisältyi maata Kentissä ja Suffolkissa. Puolustaakseen maitaan Richard rakensi linnan Kentin Tonbridgeen ja Claren Suffolkiin. Paikalla mainitaan olleen aidattu mäkilinna vuonna 1090. Nykyisin pelkät perustukset ovat jäljellä.
Linnasta on jäljellä kukkula, jonka huipulla on tornin jäänteet. Sitä on ympäröinyt vallihauta. Suuri osa sisempää muuria tuhottiin rautatien ja asemarakennuksen tieltä. Ulkomuurista on jäljellä vain itäkaari.
Brandon Bochenski

Ammattilaisura

Ennen ammattilaisuraansa Bochenski pelasi yliopistokiekkoa Pohjois-Dakotan yliopiston joukkueessa, ja oli 2004 ehdolla parhaan yliopistopelaajan Hobey Baker Awardin saajaksi. Hän oli Ottawa Senatorsin seitsemännen kierroksen varaus vuoden 2001 NHL:n varaustilaisuudessa.
Bochenski pelasi vuosina 2005–2010 yhteensä 156 NHL-runkosarjaottelua sekä kolme pudotuspeliottelua. Hän siirtyi kaudelle 2010–2011 KHL:n Barys Astanaan, jossa pelasi seitsemän kautta.

Maajoukkueura

Bochenski edusti synnyinmaataan Yhdysvaltoja vuoden 2007 MM-kilpailuissa. Vuonna 2016 hän sai oikeuden edustaa Kazakstania, ja pelasi maajoukkueessa saman vuoden MM-kilpailuissa. Bochenski pelasi Kazakstanin paidassa myös seuraavan vuoden olympiakarsintaturnauksessa sekä 1. divisioonan MM-kisoissa.
Belgian Grand Prix 1956

Belgian Grand Prix 1956 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 3. kesäkuuta 1956 Spa-Francorchamps'n radalla. Kilpailun voitti Peter Collins, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Stephen Harriman Long

Stephen Harriman Long (30. joulukuuta 1784 – 4. syyskuuta 1864) oli yhdysvaltalainen insinööri, upseeri ja tutkimusmatkailija. Hän keksi parannuksia höyryvetureihin. Tutkimusmatkailijana hänet tunnetaan retkikunnasta, joka kartoitti Suurten tasankojen preeriaa.
Vehkalammi (Janakkala)

Maantietoa

Autio lampi sijaitsee kumpareisessa metsämaastossa soistuneessa painanteessa. Sen pinta-ala on 5,2 ha ja se on 500 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä ja rannat ovat puoliksi metsää ja suota. Rantaan johtaa kaksi polkua metsäautoteiltä.

Vesistösuhteet

Lampi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Puujoen alueeseen. Se jaetaan vielä Heinäjoen valuma-alueeseen, johon lampi kuuluu. Lampeen on kaivettu kaksi ojaa ja kolmas oja toimii laskuojana, joka yhtyy Sammaljärveen yhtyvään ojaan. Lammen vedenpinnan korkeus on 125,7 metriä mpy, joka on lähes viisi metriä ylempänä kuin Sammaljärvi.
Sydänmailla (elokuva)

Juoni

Sydänmailla sijoittuu vuoden 1979 iowalaiselle maatilalle, missä diktatorinen ja häijy Larry Cook -niminen isä (Jason Robards) päättää yhtäkkiä jakaa hänen hedelmällisen ja hyvin tuottavan 1000-eekkerisen tilansa kolmen tyttärensä, kiltin Ginnyn (Jessica Lange), kapinoivan Rosen (Michelle Pfeiffer) ja juristina työskentelevän Carolinen (Jennifer Jason Leigh), kesken. Lopulta kyse ei ole vain pelkästä maatilasta, vaan jaettu maa johtaa katastrofaalisten ja vapauttavien perhesalaisuuksien paljastukseen.

Tuotanto

Elokuvan yksi tuottajista toiminut Michelle Pfeiffer olisi halunnut Paul Newmanin näyttelemään patriarkka Larry Cookia, mutta hän kieltäytyi roolista.
Elokuvan tekemiseen meni viisi vuotta, vaikka se perustuu Pulitzer-palkittuun romaaniin. Sydänmailla -elokuvan kuvaukset alkoivat 26. elokuuta vuonna 1996. Kuvaukset päättyivät samana vuonna 8. marraskuuta. Elokuva kuvattiin 23 miljoonan dollarin budjetilla Kalifornian Los Angelesissa ja Illinoisin Rochellessa. Elokuvan tuotantoyhtiöinä toimivat Touchstone Pictures, Via Rosa Productions ja Jessica Langen omistama Prairie Films.
Jessica Lange tappeli tuottajien kanssa elokuvan leikkausvaiheen aikana. Leikkausvaiheessa elokuvaa leikattiin laajasti. Kun elokuva julkaistiin, Lange sanoi, että ainoa asia mikä elokuvassa toimi olivat roolisuoritukset.

Julkaisu ja vastaanotto

Sydänmailla sai ensi-iltansa kotimaassaan Yhdysvalloissa 19. syyskuuta vuonna 1997. Suomessa elokuva tuli ensi-iltaan 11. syyskuuta seuraavana vuonna. Elokuva ei menestynyt kaupallisesti tuottaen ilmestymisvuonnaan noin 8 miljoonaa dollaria Yhdysvalloissa. Buena Vista Pictures toimi elokuvan levittäjänä Yhdysvalloissa vuonna 1997 ja Scanbox Entertainment Finland Oy Suomessa vuonna 1998. Vaikka Sydänmailla sai kriitikoilta kielteisiä arvosteluja, roolisuoritukset saivat kehuja.
Rotten Tomatoes -sivustolla elokuvalla on "mätä" 23 prosentin arvosana, joka perustuu neljäänkymmeneenkahdeksaan arvosteluun. Arvosteluista yksitoista ovat myönteisiä ja kolmekymmentäseitsemän kielteisiä.
Michelle Pfeiffer sanoi vuonna 2001, että hän oli tyytymätön roolisuoritukseensa elokuvassa; häntä suretti se, koska hän oli ollut tekemässä elokuvaa vuodesta 1992 asti.

Muut julkaisut

Sydänmailla julkaistiin Yhdysvalloissa VHS:lle 24. maaliskuuta vuonna 1998. DVD:lle elokuva julkaistiin Yhdysvalloissa muun muassa vuosina 1998, 2002 ja 2013. Scanbox Entertainment Finland Oy on julkaissut Suomessa elokuvan VHS:lle ja DVD:lle.
Valkoniskakyyhky

Koko ja ulkonäkö

Valkoniskakyyhky on 34 cm pitkä, uuttukyyhkyn kokoinen lintu. Kyyhkynharmaasta höyhenpuvusta erottuvat laajalti valkoinen niska ja päälaen takaosa sekä valkoinen pyrstö. Nokka on punertava ja naama tumma.

Esiintyminen

Valkoniskakyyhky elää keskisessä Afrikassa lähellä Päiväntasaaja Kamerunissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Ugandassa ja Sudanissa. Kaikkialla se on harvalukuinen ja siitä on vain vähän havaintoja. Metsien hakkuut vaarantavat lajin elinmahdollisuuksia.

Elinympäristö

Valkoniskakyyhkyt asuvat tiheissä alavien maiden ja vuorenrinteiden metsissä 1 800 metrin korkeuteen saakka.

Lisääntyminen

Pesimähavainnot koskevat vain yhtä pesää, joka sijaitsi matalalla ruohokasvillisuudessa ja jossa oli yksi valkoinen muna.

Ravinto

Valkoniskakyyhkyjen ravintona ovat ainakin marjat ja hedelmät.
Leprous

Historia

Leprouksen perustivat Einar ja Tor Oddmund vuonna 2001, ollessaan noin 15-vuotiaita. Yhtyeeseen tuli lisää jäseniä ja musiikillinen suunta kehittyi vuoteen 2004 asti, jolloin Leprous levytti ensimmäisen demonsa Silent Waters. Kaksi vuotta myöhemmin yhtye äänitti demo-CD:n Aeolia. Yhtye ei vielä halunnut etsiä levy-yhtiötä, sillä se halusi säveltää vielä parempaa musiikkia ennen levytyssopimusta.
Leprous äänitti toisen levynsä Tall Poppy Syndrome elokuussa 2008. Tällä kertaa Leprous lähetti levyn useille levy-yhtiöille, joista neljä osoitti kiinnostusta yhtyeen musiikkiin. Leprous päätti, että Sensory Records sopisi yhtyeelle parhaiten, ja solmi levytyssopimuksen. Maaliskuussa 2009 Tall Poppy Syndrome julkaistiin virallisesti. Levyn julkaisun myötä Leprous soitti muun muassa kuukauden mittaisella euroopankiertueella ruotsalaisyhte Therionin kanssa.
Joulukuussa 2010 yhtye ilmoitti, että basisti Halvor Strand on jättänyt yhtyeen muiden projektien viedessä hänen aikansa. Leprous ilmoitti löytäneensä saman tien uudeksi basistiksi Rein Blomquistin. Leprous aloitti äänittämään seuraavaa albumiaan uuden kokoonpanon kera seuraavana tammikuuna. Uusi albumi Bilateral julkaistiin elokuussa 2011.
Jan van Boom

Jan van Boom (15. syyskuuta 1807, Utrecht, Alankomaat – 19. maaliskuuta 1872, Tukholma, Ruotsi) oli hollantilaissyntyinen ruotsalainen pianisti, pianopedagogi ja säveltäjä. Hänen isänsä oli huilisti ja säveltäjä Johannes van Boom (1783–1878) ja veljensä huilisti Hermanus van Boom (1809–1883). Jan van Boom opiskeli Johann Nepomuk Hummelin ja Isack Moschelesin oppilaana. Hän esiintyi konserttikiertueellaan Tukholmassa 1824 ja asettui kaupunkiin asumaan seuraavana vuonna. Vuonna 1827 hän toimi Franz Berwaldin pianopartnerina tämän Norjan kiertueella. Vuodesta 1842 kuolemaansa saakka Boom opetti pianonsoittoa Tukholman konservatoriossa, professuurin hän sai 1859. Aktiivisen konsertoinnin hän lopetti 1847 keskittyen sen jälkeen opettamiseen.
Boomin pianosävellykset ovat tyypillisiä romantiikan ajan teoksia ja osittain virtuoositeoksia. Sävellykset ovat loistokkaita ja esittäjälleen vaativia, mutta toisinaan niissä esiintyy kaavamaisia piirteitä. Pianolle Boom sävelsi etydejä ja sonaatteja sekä oopperasävelmien ja ruotsalaisten kansansävelmien parafraaseja. Hänen oopperansa Näcken eller elfspelet esitettiin Tukholmassa 1844. Tärkeä teos on myös konserttisinfonia (Concert-Symphonie, e-molli, opus 24), jonka toisen osan pohjana on koraali Herre signe du och råde. Boom sävelsi myös pianokvartettoja ja -trioja, pianosäestyksellisiä lauluja ja vokaaliteoksen Halleluja. Hänen kirjallinen tuotantonsa rajoittuu pianonsoittotutkielmaan Teoretisk och praktisk pianoskola vuodelta 1870.
KDM Fylla (F351)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 11. heinäkuuta 1991.
Ola Håkansson

Ola Håkansson (24. maaliskuuta 1945 Tukholma), on ruotsalainen laulaja, säveltäjä ja tuottaja. Håkansson oli yhtyeen Ola and the Janglersin ja myöhemmin Secret Servicen laulaja. Håkansson on nauhoittanut singlen The Way You Are Agnetha Fältskogin kanssa vuonna 1986. Håkansson on ollut osa laulunkirjoitustrio Norell Oson Bardia.
Håkansson on perustanut Alexander Bardin kanssa levy-yhtiö Stockholm Recordsin.
Håkanssonilla on poika, nimeltään Ludvig Håkansson.

Filmografia

Ola och Julia (1967)
Vladimir Durdin

Peliura

Durdin pelasi yhtä kautta lukuun ottamatta koko uransa Neuvostoliiton mestaruussarjassa Riian Dynamon joukkueessa. Parhaaksi saavutukseksi jäi hopeasija kaudella 1987–1988. Durdin pelasi seurassa yhteensä 11 kautta ja 496 ottelua, tehden niissä tehopisteet 53+66=119.
Neuvostoliiton A-maajoukkueeseen Durdinia ei milloinkaan valittu, mutta hän oli kaudella 1978–1979 mukana Pohjois-Amerikassa vierailleessa Soviet All-Stars -kokoonpanossa. Se pelasi NHL:n kanssa kilpailleen, sittemmin lakkautetun WHA-liigan seuroja vastaan. Joukkuetta edusti myös useampi Neuvostoliiton A-maajoukkueessa esiintynyt huippukiekkoilija, kuten Sergei Kapustin, Viktor Tjumenev, Vladimir Myškin ja Irek Gimajev. Lisäksi hän pelasi näytösotteluita Dynamon kanssa useita eri NHL-joukkueita vastaan.
Kaudeksi 1989–1990 Durdin teki sopimuksen I divisioonaan pudonneen Porin Ässien kanssa. Ässät nousi välittömästi takaisin SM-liigaan, häviämällä kauden aikana ainoastaan neljä ottelua. Durdin muodosti Ässien pelätyn ykköskentällisen yhdessä Arto Javanaisen, Arto Heiskasen, Aleksejs Froļikovsin ja Tapio Levon kanssa. Heidät valittiin kaikki myös I divisioonan tähdistökentälliseen. Durdin teki 43:ssa ottelussa pisteet 14+35=49. Plus/miinus-tilastoon hän sai lukemat +83.

Auto-onnettomuus

Huhtikuussa 1990 Durdin jatkoi sopimustaan Ässien kanssa vuodella. Toukokuun lopussa hän lähti viettämään kesälomaa kotikaupunkiinsa Riikaan. Muutama kymmenen kilometriä ennen perille saapumista Durdinin sukulaismiehen ohjaama henkilöauto suistui tieltä kohtalokkain seurauksin. Durdin kuoli onnettomuudessa välittömästi. Elokuussa Ässät kohtasi Durdinin muisto-ottelussa hänen entisen seuransa Riian Dynamon.
Durdinin poika Sergei Durdin (s. 1.1.1980) on pelannut Pohjois-Amerikassa muun muassa IHL- ja AHL-liigoissa, sekä Italian ja Valko-Venäjän liigoissa.
Porkkana Ryhmä

Porkkana Ryhmä Oy (aiemmin kommandiittiyhtiö) on Olli Keskisen vuonna 1992 perustama suomalainen tuotantoyhtiö. Yrityksen toimenkuvaan kuuluu TV-sarjojen, elokuvien ja tallennusvälineiden (CD:t, VHS:t, DVD:t) tuotanto. Yrityksen toimitusjohtaja on Timo Kahilainen, puheenjohtaja Heikki Silvennoinen ja jäsen Heikki Hela. Yhtiö on pääasiassa tuottanut Kummeli-tuotantoja Jackpot Films:n ohella.
A. I. Virtanen -palkinto

A. I. Virtanen -palkinto myönnetään joka toinen vuosi suomalaisen kemistin Artturi Ilmari Virtasen elämäntyön muistamiseksi tunnustuksena kansainvälisesti korkeatasoisesta tutkimustyöstä.
Palkinto on saanut nimensä Nobel-palkitun A. I. Virtasen mukaan. Palkinnon taustalla ovat Suomalaisten Kemistien Seura, Suomen Biobio-seura (Societas Biochemica, Biophysica et Microbio-logica Fenniae) ja Ravitsemuksen Tutkimussäätiö. Palkintoon kuuluu rahapalkinto ja kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen suunnittelema hopeinen A. I. Virtanen -mitali sekä kunniakirja.
Glyserolidehydrataasi

Glyserolidehydrataasi on lyaaseihin kuuluva entsyymi. Glyserolidehydrogenaasia tavataan useissa bakteereissa ja viruksissa. Se osallistuu näissä eliöissä glyserolin aineenvaihduntaan. Glyserolidehydrataasin EC-numero on EC 4.2.1.30. Entsyymiä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä.

Rakenne ja ominaisuudet

Glyserolidehydrataasi koostuu tyypillisesti kahdesta tai useammasta alayksiköstä. Yksiköt voivat olla keskenään erilaisia, kuten Klebsiella-suvun bakteereilla, joilla toinen on massaltaan suurempi ja toinen pienempi. Yksiköt voivat myös olla keskenään samanlaisia. Esimerkiksi Lactobacillus reuteri -lajin entsyymi koostuu neljästä keskenään samanlaisesta alayksiköstä. Glyserolidehydrataasi vaatii koentsyymikseen kobamamidien eli adenosyylikobalamiinin. Glyserolidehydrataasi käyttää substraattinaan erityisesti glyserolia, josta se muodostaa 3-hydroksipropanaldehydiä. Entsyymi voi käyttää substraatteinaan eräitä muitakin polyalkoholeja, kuten glykolia ja propyleeniglykolia, joista muodostuu asetaldehydiä ja propionialdehydiä. Korkeat glyserolipitoisuudet inhiboivat glyserolidehydrataasin, ja inaktivoituneen entsyymin aktivoimiseen tarvitaan toinen entsyymi, glyserolidehydrataasireaktivaasi.
Glyserolidehydrataasin katalysoiman reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa kofaktorina toimivan kobamamidin koboltti-ionin ja adenosyyliryhmän välinen sidos katkeaa, jolloin adenosyyliryhmästä muodostuu radikaali. Tämä radikaali reagoi glyserolin kanssa ottaen tältä vastaan protonin abstraktioreaktiolla, jolloin glyserolista muodostuu radikaali. Tämä radikaali toisiintuu niin kutsutuksi visinaaliseksi dioliksi, jossa samaan hiiliatomiin on sitoutunut kaksi hydroksyyliryhmää. Tuote on edelleen radikaali, joka ottaa vastaan protonin adenosyyliryhmältä, jolloin muodostuu uudelleen adenosyyliradikaali. Tuote on visinaalinen dioli, joka hajoaa hydroksipropionaldehydiksi ja vedeksi.
Glyserolidehydrataasin tuote voidaan edelleen pelkistää 1,3-propaanidioliksi erään alkoholidehydrogenaasin katalysoimana. 1,3-propaanidiolin teollinen tuotanto perustuu bioteknilliseen prosessiin lähtien glyserolista, ja glyserolidehydrataasilla on siinä keskeinen entsyymi.
Danae-luokka

Danae-luokka tai D-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston risteilijäluokka, joka tilattiin ensimmäisen maailmansodan lopulla, mutta ei kerennyt mukaan taisteluihin. Luokan alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.

Suunnittelu

Amiraliteetti aloitti uuden risteilijäluokan suunnittelun saatuaan tiedon saksalaisten suunnittelemasta uudesta risteilijästä, jonka aseistuksena olisi ollut kymmenen tai jopa kaksitoista 150 millimetrin tykkiä. Tiedustelutietojen mukainen alus olisi ollut ylivoimainen verrattuna uusimpiin C-luokan risteilijöihin.
Amiraliteetti katsoi, että lähtökohtaisesti C-luokan risteilijöihin voitaisiin lisätä yksi tykkitorni, jolloin saavutettaisiin ilman suurta koon lisäystä vastaava täyslaidallinen, koska saksalaisten suunnitelmissa keulassa ja perässä olisi tykki ja loput tykit olisivat aluksen sivuilla, minkä vuoksi täyslaidallinen olisi joko 6 tai 7 tykkiä.
Uuden tykin lisäämiseksi siirtämällä kansirakenteita eteenpäin ja sijoittamalla se ampumaan yli tykin No1. Tällöin etukansi pidentyisi 20 jalkaa ja silta siirtyisi todellisuudessa kahdeksan jalkaa taaksepäin. Sisätiloissa jouduttiin tekemään muutoksia tornien tieltä tuli siirtää etummainen kattilahuone taaksepäin. Nopeuden lisäämiseksi 29 solmuun alukseen asennettiin raskaampi ja pidempi voimanlähde ja aluksen leveyttä lisättiin 2 jalkaa 9 tuumaa. Kokonaisvaikutus uppoumaan oli 430 tonnia.

Tilaus

Luokan aluksista HMS Danae, HMS Dauntless ja HMS Dragon tilattiin syyskuussa 1916 ja kolme seuraavaa HMS Delhi, HMS Dunedin ja HMS Durban heinäkuussa 1917. Maaliskuussa 1918 tilattiin vielä kuusi alusta. Viimeisen tilauksen alukset poikkesivat aikaisemmista hieman ja lopulta ainoastaan HMS Despatch ja HMS Diomede valmistuivat ja loput HMS Daedalus, HMS Daring, HMS Dryad ja HMS Desperate peruutettiin 26. marraskuuta 1918.
HMS Shiant

Palvelus

HMS Shiant lainattiin 29. syyskuuta 1944 Norjan laivastolle, jossa se aloitti palveluksensa 4. marraskuuta. Alus palveli Norjan laivaston osastossa Scapa Flow’ssa aina marraskuun loppuun saakka. Alus nimettiin KNM Jeløyksi. Se aloitti 7. joulukuuta Pohjois-Norjan miinanraivausosastossa, jossa alus palveli toukokuuhun 1945. Alus palautettiin kuninkaalliselle laivastolle syyskuussa 1946, ja se sijoitettiin poistolistalle. Alus myytiin helmikuussa 1947 T. W. Tornøe A/S:lle Bergeniin, joka muutti sen rahtialukseksi nimeten sen Artemiiksi. Alus myytiin vuonna 1951 Strindheims Rederi A/S:lle Trondheimiin ja edelleen huhtikuussa 1952 Francesco Boero fu Antoniolle Mogadishuun. Alus tuhoutui 31. heinäkuuta 1960 jouduttuaan kovaan aallokkoon 40 merimailia koilliseen Hobyosta, kun se oli matkalla Adenista Mogadishuun.
Iso-Pukuri

Maantietoa

Järven pinta-ala on 11,1 hehtaaria ja se on 950 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Ylijoen valuma-alueeseen (35.315) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 139,8 metriä mpy.
Anna Immonen

Anna Immonen (s. 1984) on suomalainen sopraano.  
Immonen aloitti musiikin opinnot Keski-Savon musiikkiopistossa 1990 soittiminaan piano ja viulu. Hän opiskeli ensin laulua yksityisesti Mervi Rautiaisen johdolla sekä vuodesta 2004 lähtien Sibelius-Akatemiassa opettajanaan mezzosopraano Eeva-Liisa Saarinen. Immonen valmistui musiikin maisteriksi 2011 Sibelius-Akatemian kirkkomusiikin koulutusohjelmasta sekä 2017 Taideyliopiston Sibelius-Akatemian laulumusiikin aineryhmästä. Hän suoritti laulun A-tutkinnon erinomaisin arvosanoin keväällä 2015. Immonen on opiskellut myös Hochschule für Musik Carl Maria von Weber -musiikkikorkeakoulussa Dresdenissä 2013–2014. Hän on osallistunut myös monille mestarikursseille opettajinaan muun muassa Olaf Bär, Soile Isokoski, Jorma Hynninen, Hannu Niemelä, Andreas Schmidt ja Jorma Silvasti.
Immonen on laulanut vuodesta 2007 Suomen kanttorikuorossa, myös kuoron solistina, Kuninkaantien muusikot –kokoonpanossa sekä kaudella 2010–2011 Savonlinnan oopperajuhlakuorossa. Hän on esiintynyt useiden kirkkomusiikkiteosten solistitehtävissä, kuten esimerkiksi Mozartin, Faurén ja Dvořakin Requiemit. Immonen on laulanut muun muassa Helsingin kaupunginorkesterin, Helsingin Barokkiorkesterin, sekä Kuopion, Mikkelin ja Kemin kaupunginorkesterien solistina.
Immonen voitti vuonna 2012 Kangasniemen laulukilpailun.
Immosen debyytti Savonlinnan oopperajuhlilla oli kesällä 2014 Taikahuilun Paminan roolissa. Suomen Kansallisoopperassa hän debytoi samana vuonna Figaron häiden kreivitär Almavivan roolissa.
Sampii

Muoto ja sen historia

Sampiin alkuperää ei tunneta. Se oli käytössä joonialaisissa kirjaimistoissa lähinnä Vähässä-Aasiassa, kuten Efesoksessa, sekä Pamfyliassa pamfylian murteen kirjoittamisessa. Sampii poistui käytöstä klassiselle kaudelle tultaessa, ja jäi käyttöön pelkästään numeromerkkinä.
Kirjain sampii näyttää piiltä, joka on kääntynyt 45 astetta oikealle, joskin silloin tällöin sitä näkee pystyyn kirjoitettunakin. Nimensä kirjain on saanut juuri ulkomuodostaan ja on peräisin ilmaisusta ὡς ἂν πῖ, hōs an pi, ”ikään kuin pii”. Nimi on peräisin vasta bysanttilaiselta ajalta, eikä kirjaimen alkuperäinen nimi ole tiedossa.
Epigrafisissa ja paleografisissa lähteissä sampiista esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja: