google/wiki40b huggingface dataset:
Helsingin yliopiston metroasema

Nimenmuutos

Huhtikuussa 2014 Helsingin kaupunginhallitus päätti muuttaa aseman nimeksi Helsingin yliopisto (ruots. Helsingfors universitet) lähellä sijaitsevan Helsingin yliopiston keskustakampuksen mukaan. Uusi nimi astui välittömästi voimaan päätöksen myötä 22. huhtikuuta 2014 vaikkakin ehdotus herätti vastustusta; esimerkiksi Helsingin seudun liikenne vastusti nimenmuutosta ja Helsingin nimistötoimikunnan mukaan Kaisaniemellä on pitkät perinteet karttanimenä. Muutos aseman nimikyltteihin ja metron kuulutuksiin tehtiin vuoden 2014 loppuun mennessä.

Liukuporraskuilu

Metrolaiturilta johtaa vain yksi liukuporraskuilu ylös lippuhalliin, laiturialueen länsipäästä.
Liukuportaita kuilussa on kolme, joista alhaalta katsottuna keskimmäinen ja oikeanpuoleinen normaalisti johtavat ylös ja vasemmanpuoleinen alas.
Alhaalta katsoen liukuportaiden vasemmalla puolella on kaksi hissiä, jotka liikkuvat liukuporraskuilun suuntaan vinosti ylös. Nämä vinohissit ovat maailmallakin harvinaisia. Samankaltaisia vinohissejä on myös Sörnäisten, Hakaniemen, Lauttasaaren, Koivusaaren ja Aalto-yliopiston metroasemilla.
Liukuportaita alas tultaessa itäsuunnan liikenne lähtee normaalisti oikealta puolelta ja länsisuunnan liikenne vasemmalta puolelta.
Harold Perrineau Jr.

Yksityiselämä

Harold syntyi Brooklynissä, New Yorkissa Harold Williamsin pojaksi. Hänen vanhempansa muuttivat Haroldin nimen Williamsiksi tämän ollessa seitsemänvuotias. Myöhemmin Harold muutti nimensä takasin alkuperäiseksi huomattuaan, että oli jo näyttelijä nimeltä Harold Williams. Hänen ranskalainen sukunimensä on hänen äitinsä tyttönimi. Harold opiskeli Shenandoah-yliopistossa musiikkia ja teatteria, muttei kuitenkaan valmistunut koskaan. Harold on opiskellut myös Alvin Aileyn tanssikoulussa. Haroldilla ja hänen vaimollaan Brittanyllä on tytär Aurora Robinson Perrineau (s. 1995). Heidän toinen tyttärensä Wynter Aria syntyi 7. toukokuuta 2008.

Näyttelijän ura

Vuonna 1989 Harold valittiin näyttelemään alkuperäistä Tyrone Jacksonia maailman ensimmäiseen näytelmä versioon vuoden 1980 hittielokuvasta Fame (joka tunnetaan nykyisin nimellä Fame: The Musical), joka esitettiin Walnut Street Theatressa.
Harold otti vastaan Linkin roolin Matrix-elokuvissa, sen jälkeen kuin alkuperäinen operaattori, Tank kirjoitettiin ulos sarjasta Marcus Chongin potkujen jälkeen. Haroldin näyttelijäystävä Adewale Akinnuoye-Agbaje näytteli Haroldin kanssa HBO:n sarjassa Kylmä rinki.
Harold näytteli Michael Dawsonia Lostissa. Hänet kirjoitettiin väliaikaisesti ulos sarjasta kun hänen hahmonsa jätti saaren poikansa kanssa toisen kauden lopussa, eikä ilmestynyt koko kolmantena kautena; hänen paluunsa neljännelle kaudelle julkaistiin heinäkuussa 2007. Hahmo kuitenkin tapettiin neljännen kauden viimeisessä jaksossa. Lostista lähdön jälkeen uutisoitiin, että Harold valittiin näyttelemään tulossa olevaan ABC:n sarjan The Unusuals pilottijaksoon.
Isonen

Isonen on ryhmänohjaaja evankelis-luterilaisen seurakunnan nuorisotoiminnassa, erityisesti leireillä. Isoset ovat rippikoulun käyneitä nuoria, jotka ovat saaneet tehtäväänsä valmennuksen seurakunnassa.

Historia

Isosten historia voidaan jäljittää jo 1930-luvulle. Suomen Kristillisen Ylioppilasliiton koulutyttöleireillä syntyi isosiskoperinne. Näiden isojen siskojen tehtävissä oli paljon yhteistä nykyisten isosten tehtävien kanssa. Jo varhaisina vuosina leirit jaettiin jaettiin pienryhmiin, joista kutakin piti koossa isonen. Jo tuolloin isosen tehtäviä olivät järjestyksen pito, erilaiset käytännön työtehtävät, opetukseen liittyvät tehtävät ja iltaohjelmien valmistaminen. Näiltä vuosilta periytyvät nykyisinkin yleiset leirien iltaohjelmat leikkeineen ja lauluineen.
Isoskoulutus järjestäytyneenä työmuotona käynnistyi 1960-luvulla. Ensimmäinen isoskoulutusaineisto julkaistiin vuonna 1966, ja seuraavien kymmenen vuoden aikana koulutettiin yli 6 000 rippikoulun ryhmänohjaajaa. 1980-luvun lopulla isoset alkoivat nuorentua aikaisempaan tilanteeseen verrattuna: silloin lähes puolet rippikoulun isosista oli käynyt rippileirinsä edellisenä vuonna. Isosina käytettiin edelleen runsaasti myös täysi-ikäisiä, osittain kompensoimaan rippikoulun työvoimavajausta. 1990-luku oli isostoiminnan kasvun ja laajenemisen vuosikymmen: isoskoulutuksen osallistujamäärä kaksinkertaistui ja monissa seurakunnissa isoskoulutus laajentui monivuotiseksi. Isostoiminta on yksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon suurimmista maallikkotoiminnoista.

Nykytilanne

Useimmat seurakunnat järjestävät isosille vuosittain ryhmänohjaajan tehtävään valmentavaa isoskoulutusta. Sen kesto ja muodot vaihtelevat suuresti paikkakunnittain. Isosten koulutus on iso osa seurakuntien nuorisotoimintaa ja isostoiminnasta on tullut osa nuorisokulttuuria ja tavallisten suomalaisnuorten elämää. Isostoiminnan merkityksen korostuminen seurakunnan nuorisotyössä on koettu ongelmallisena, mihin on kiinnitetty huomiota Isostoiminnan linjauksia -dokumentissa. Linjauksissa todetaan, ettei seurakunnissa voida olettaa kaikkien nuorten kokevan isostoimintaa omakseen eikä kristillisyydestä kiinnostuneen nuoren voida edellyttää osallistuvan isostoimintaan. 
Vuosittain noin 27 000 nuorta osallistuu isoskoulutukseen.

Isosen rooli ja tehtävät

Vaikka isostoiminnan pohja on rippikoulutoiminnassa, osallistuvat isoset muihinkin lapsi- ja nuorisotyön leireihin ja muuhun toimintaan. Isonen toimii oman ryhmänsä vetäjänä. Hän osallistuu jumalanpalvelusten ja hartaushetkien valmisteluun, avustaa opetuksessa sekä organisoi vapaa-ajan toimintaa. Isoset ovat tärkeä linkki seurakunnan työntekijöiden ja leiriläisten välillä. He ovat elämäntilanteeltaan lähempänä leiriläisiä ja muutenkin lähinnä vertaisasemassa leiriläisiin nähden. Isosilla on suuri vaikutus leirien ilmapiiriin. He voivat toimia viestinvälittäjinä työntekijöiden ja leiriläisten välillä sekä vaikuttaa siihen, että leiriläisten mielialat tulevat huomioiduiksi toiminnan suunnittelussa.
Nieul-sur-l’Autise

Nieul-sur-l’Autise on kunta Vendéen departementissa Pays de la Loiren hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 985 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Nieul-sur-l’Autisen pinta-ala on 23 neliökilometriä.
Cincinnati Reds (1876–1880)

Historia

Cincinnati menetti ainoan ammattilaisbaseballjoukkueensa 1870, kun alkuperäinen Cincinnati Red Stockings -joukkue hajosi kyseisen kauden jälkeen. Vuonna 1875 John Joyce, joka oli ollut mukana myös Red Stockingsin toiminnassa, päätti kasata uuden ammattilaisjoukkueen paikallisten amatöörijoukkueiden pelaajista. Talven aikana Joyce myi äskettäin perustetun seuran varakkaalle lihanpakkaajalle, Josiah "Si" Keckille. Kun National League perustettiin 2. helmikuuta 1876 Grand Central Hotellissa New Yorkissa, kahdeksan kaupunkia valittiin kilpailemaan uudessa major leaguessa. Joukossa oli myös Cincinnatin joukkue. Joukkueessa oli kaksi pelaajaa mukana vuonna 1870 lakkautetusta joukkueesta. Joukkueen menestys ensimmäisellä kaudella oli surkea, saldo 9–56. Tämä on ainoa kerta major leaguen historiassa, kun joukkue on jäänyt alle 10 voiton.
Kausi 1877 ei ollut juurikaan edellistä parempi. Surkea menestys ja huono talous johti joukkueen hajottamiseen 19. kesäkuuta. Kolme viikkoa myöhemmin seura uudelleenorganisoitiin J. Wayne Neffin omistuksessa. Neff oli pelannut vuoden 1876 joukkueessa kakkospesää. Sanomalehdistössä oli kirjavaa käytäntöä siitä, pidettiinkö joukkueita yhtenä ja samana vai eri joukkueina. Omistajanvaihdos ei pelastanut mitään, Neddin Red Stockings jai kuuden joukkueen liigassa auttamatta viimeiseksi ja liiga odotti aina joulukuuhun saakka, ennen kuin päätti sisällyttää joukkueen tilastot kyseiseen kauteen.
Kaudella 1878 Reds oli lähellä jopa voittaa liigamestaruuden, mutta hiipui lopulta toiselle sijalle voittokeskiarvolla 0,617, joka tämän päivän 162 ottelun määrillä tarkoittaisi 95 voittoa kaudessa. Kaudella 1879 joukkuetta pidettiin jälleen jopa mestarisuosikkina, mutta huonon puolustuksensa takia siitä ei ollut mestaruushaastajaksi. Taloudellisesti surkean vuoden lopulla Reds virallisesti erosi liigasta. Justus Thorner, puoliammattilaisen Cincinnati Star Base Ball Associationin puheenjohtaja, osti vaikeuksissa olleen seuran 24. lokakuuta ja haki sille liigapaikan.
Kaudella 1880 joukkue ei onnistunut pelikentällä, mutta myös johtajistossa kävi tuuletus. Puheenjohtajuus vaihtui kaikkiaan kolme kertaa ennen kauden päättymistä. Kauden päätyttyä seura poistettiin National Leaguesta ja korvattiin Detroit Wolverines -joukkueella. Syynä oli se, että joukkueen kotiotteluissa myytiin alkoholijuomia, vaikkakin vain ei-liigaotteluissa, ja se, että joukkueen pelikenttä oli auki myös sunnuntaisin.
Vuonna 1882 organisoitiin jälleen uusi, kaikkiaan jo kolmas Cincinnati Reds niminen seura, joka liittyi American Association -liigaan sen avauskaudelle. AA:n tullessa lakkautetuksi, joukkue siirtyi National Leagueen, jossa se edelleen pelaa.

Kotikenttä

Reds pelasi ensimmäisien toimintavuosiensa ajan kotiottelunsa Avenue Groundsilla, joka sijaitsi lähellä Keckin lihanpakkaamoa ja varastointialuetta. Vuonna 1880 Justus Thorner siirsi joukkueen uudelle pelikentälle, joka sijaitsi Bank Streetillä.
Keijukalat

Lajit ja anatomia

Keijukalojen heimoon kuuluu 2 sukua ja lähteestä riippuen 9–12 lajia. Lajeja ovat muun muassa keijukala (Gramma loreto), surukeijukala (Gramma melacara), kultakeijukala (Lipogramma klayi) ja aurinkokeijukala (Lipogramma trilineatum). Kooltaan ne ovat pienehköjä ja saavuttavat korkeintaan noin 10 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkulaisia kaloja. Keijukalojen selkäevä ja pyrstöevä ovat pitkät. Myös rintaevät ovat pitkähköt ja niissä on yksi piikki. Lajien silmät ja suu ovat kookkaat. Keijukalalajien tyypillinen piirre on, että kylkiviivaa ei ole tai se on katkonainen. Keijukalat ovat hyvin värikkäitä kaloja ja usein väriyhdistelmien kontrasti on voimakas.

Levinneisyys ja elintavat

Keijukalalajeja tavataan trooppisista vesistä Atlantin länsiosista. Ne elävät koralliriutoilla aina 350 metrin syvyyteen merenpinnasta. Kalat liikkuvat usein pienissä parvissa tai piilottelevat kivien ja korallien koloissa. Keijukalojen ravinto koostuu pienistä planktoneliöistä, mutta ne voivat syödä myös muiden kalojen ulkoloisia. Matalissa vesissä elävät Gramma-suvun lajit, kuten keijukala ja Gramma brasiliensis ovat suosittuja riutta-akvaarioiden kaloja, mutta syvemmällä eläviä lajeja pidetään harvemmin akvaarioissa.
De Havilland Vampire

Aseistus

Koneen eturungossa on neljä (koulukoneessa kaksi tai neljä) 20 mm Hispano-Suiza Mk.5 -tykkejä. Siipien alle voitiin ripustaa kaksi 455 kg pommia tai kaseteissa kahdeksan kolmen tuuman Hispano HSS-R 80 -rakettia.

Museokappaleet Suomessa

Suomen ilmailumuseossa ovat esillä sekä Vampiren hävittäjä- että koulutusversio (VA-2 ja VT-9). Keski-Suomen ilmailumuseossa on esillä Vampire-koulukone (VT-8). Siellä on myös varastoituna on Vampire -hävittäjä (VA-6). Päijät-Hämeen ilmailumuseossa Vesivehmaalla on nähtävillä ulkona rikkinäisen Vampire-hävittäjän runko (VA-3) ja hallissa kaksipaikkaisen koulutuskoneen (VT-6) ohjaamo.
Jalasjärvellä on pylvään nokassa, aikanaan Koskuella kansakoulun urheilukentällä ollut, sittemmin entisen Esson huoltoaseman ja leirintäalueen lähellä oleva palveluksensa loppuaikoinaan Ilmavoimien käytössä varaosina käytetty Vampire-hävittäjä, de Havilland D.H.100 Vampire FB Mk.50, alkujaan ruotsalainen J28B, ("VA-7"), Suomen ainut. Se ei koskaan lentänyt Suomessa, vaan oli lentosotakoulu sotilasopetuksen havaintöväline.

Vampire aloitti suihkulentokauden Suomessa – muistomerkki Porin lentoasemalla

Suomen Ilmavoimien kolmen ensimmäisen Vampire –suihkuhävittäjän laskeutuminen Porin lentokentälle 22. tammikuuta 1953 aloitti suihkulentokauden Suomessa. Satakunnan Lennoston kilta on pystyttänyt Porin lentoasemarakennuksen edessä olevalle viheralueelle taiteilija Marko Tienhaaran suunnitteleman muistomerkin. Porin kaupunginjohtaja Aino-Maija Luukkonen paljasti muistomerkin 22. tammikuuta 2013, jolloin suomalaisen suihkulentokauden alkamisesta tuli kuluneeksi 60 vuotta. Paljastuspuheen piti eversti Jukka Uhari, ja muistomerkin vihki kenttärovasti Sauli Keskinen. Juhlallisen tilaisuuden musiikista vastasi Ilmavoimien soittokunta. Kurun harmaasta graniitista veistetty lähes kolmemetrinen muistomerkki muistuttaa etäältä katsottuna suihkumoottorin ahtimen siipeä. Muistomerkissä on Vampiren siluetti ja päivämäärä Poriin 22. tammikuuta 1953. Paljastushetkellä Eskilstuna Flygmuseumin Vampire Trainer SE-DXT ja Suomen Ilmavoimien Hornet suorittivat suihkuhävittäjien kehityskaarta symboloivat ylilennot. Hornet näyttäytyi vielä esittelylennolla, ja sitten molemmat koneet olivat tilaisuutta seuranneen runsaan yleisön tarkasteltavina asematasolla.
Kallo (saari)

Kallo eli Mäntykallo on Porin Mäntyluodon edustalla sijaitseva kallioinen saari. Saarella sijaitsee Kallon majakka, ja saareen johtaa pengertie. Saarella toimii myös Suomen vanhin urheiluseura, vuonna 1856 perustettu Segelföreningen i Björneborg, sekä Porin merivartiosto ja luotsiasema.
Uudenseelanninskotit

Historia

James Cook oli puoliksi skotti ja hänen laivansa Endeavourin miehistö koostui skoteista. He olivat ensimmäiset eurooppalaiset Uudessa-Seelannissa. 1700-luvun lopussa alueella liikkui skottilaisia valaanpyytäjiä, joista esimerkkinä William Stewart, joka antoi nimensä Stewart Islandille. Yksittäiset valaanpyytäjät jäivät asumaan Uuteen-Seelantiin. Vuosina 1843 ja 1845 Uuteen-Seelantiin saapui skotlantilaisia lähetyssaarnaajia. Skottilainen siirtolaisuus alkoi suuremmassa mittakaavassa 1840-luvulla. Skotteja tuli muun muassa Ylämaan puhdistusten ja vuoden 1846 perunasadon epäonnistumisen myötä. Vuonna 1849 Uudessa-Seelannissa oli noin 2 000 muuta kuin maoreja ja näistä noin 400 oli skotteja. Vuosien 1840 ja 1852 välillä noin 20 prosenttia kaikista Isosta-Britanniasta saapuneista siirtolaisista oli skotteja. Skotteja muutti etenkin Otagoon ja Southlandiin, jossa he muodostivat siirtolaisten enemmistön. Muilla alueilla heitä oli alle 10 prosenttia väestöstä. Siirtolaisista suurin osa oli Skotlannin Alamailta, pienempi osa Ylämailta. Vuosina 1853–1870 Uudessa-Seelannissa oli suhteessa enemmän skotteja kuin Britanniassa. 1880-luvulta lähtien skottien maahanmuutto hidastui. Kuitenkin vuonna 1886 skottien maahanmuutto saavutti vielä uuden ennätyksensä, tuolloin Uudessa-Seelannissa asui 54 810 Skotlannissa syntynyttä. Laman takia maahanmuutto alkoi keskittyä yhä enemmän Australiaan. 1900-luvun alussa muuttajia alkoi jälleen tulla suuremmassa mittakaavassa. 1936 saavutettiin jälleen suurin skottien määrä Uudessa-Seelannissa sitten vuoden 1886. Vuonna 1936 skotteja asui Uudessa-Seelannissa 54 188. Vuoteen 1945 mennessä muuttajien määrät vähenivät jälleen. Tuetun maahanmuuton loppumisen myötä vuonna 1976 skottien määrä väheni entisestään. Southland ja Otago menettivät skottienemmistönsä. Skottilainen vaikutus säilyi kuitenkin näillä alueilla vahvana.

Kulttuuri

Vaikka suurin osa Uuden-Seelannin skoteista on peräisin Skotlannin Alamailta, he ovat omaksuneet ylämaalaisen kulttuurin piirteitä. Ylämaalaiseen kulttuuriin kuuluivat muun muassa kiltit ja säkkipillit. 1800-luvun aikana perustettiin useita skottilaisia järjestöjä. Ylämaan skottien puhuma gaeli hävisi Uudesta-Seelannista ajan myötä, vaikka sitä puhuttiin alun perin useassa eri paikassa. Vielä 1930-luvulla gaelilla oli merkittävä määrä käyttäjiä Uudessa-Seelannissa, mutta sittemmin se hävisi käytöstä. Alamaan skottien puhuma skotin kieli sitä vastoin vaikutti paikalliseen englannin kieleenkin. Esimerkkeinä paikalliseen käyttöön levinneistä skotin kielen sanoista on crib, joka merkitsee loma-asuntoa ja pientä tarkoittava sana wee.
Aleksandr Burmistrov

Ura

Burmistrov aloitti jääkiekon kotikaupungissaan Kazanissa. Hän pelasi kaudella 2008–2009 yhden KHL-ottelun Ak Bars Kazanin riveissä. Kesällä 2009 Barrie Colts varasi Burmistrovin OHL:ään numerolla 12 CHL:n Import Draftissa. Hän teki kaudella 2009–2010 OHL:n runkosarjassa tehot 22+43=65 ja oli joukkueensa neljänneksi paras pistemies sekä liigan tehokkain eurooppalaispelaaja. NHL-joukkue Atlanta Thrashers varasi Burmistrovin kahdeksantena pelaajana ja toisena eurooppalaisena NHL:n varaustilaisuudessa 2010. Lokakuussa 2010 Burmistrov teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Atlanta Thrashersin kanssa. NHL:n tulokaskausi 2010–2011 toi hänelle 74 runkosarjaottelussa tehot 6+14=20. Seuran muutettua Winnipegiin, Burmistrov pelasi seuraavat kaksi kautta Winnipeg Jetsin organisaatiossa. Kaudeksi 2013–2014 hän palasi Venäjälle, Ak Bars Kazaniin. Kahden Venäjällä vietetyn kauden jälkeen heinäkuussa 2015 Burmistrov teki kahden vuoden sopimuksen entisen seuransa, Winnipeg Jetsin kanssa. Burmistrov jäi kuitenkin Winnipegissä vähäiselle peliajalle, eikä hänelle löytynyt sopivaa roolia joukkueesta. Winnipeg Jets asettikin hänet Waivers-listalle 1.1.2017. Arizona Coyotes poimi Burmistrovin joukkueeseensa päivää myöhemmin.
Taskuase

Taskuase (engl. Pocket Pistol) on pienikokoinen pistooli, jota on kutsuttu myös Derringeriksi ja taskurevolveriksi. Nimensä mukaisesti se on taskuun mahtuva, vakiopistooliin nähden kevyt ja helposti piilotettava tuliase. Taskuaseita voivat yleisimmin laillisesti käyttää erilaiset valtion virkamiehet, poliisihenkilöstö sekä henkivartijat. Myyttisenä käsitteenä taskuase voidaan liittää salaiseen tiedustelutoimintaan ja vakoilutoimiin, missä sitä kuitenkaan harvoin on tarvittu. Italialainen Beretta on eräs tunnettu taskuaseitten valmistaja. Taskuaseita voidaan käyttää ampumaurheilussa.

Määritelmä Suomen lainsäädännössä

Suomen aselain mukaan taskuaseella tarkoitetaan sellaista ampuma-asetta, ei kuitenkaan kaasuasetta, joka mahtuu suorakulmaiseen, sisämitoiltaan 130 x 180 millimetrin suuruiseen laatikkoon siten asetettuna, että aseen piippu ja perä ovat laatikon pohjan tason suuntaisina. Lain mukaan ampuma-asetta laatikkoon asetettaessa aseen lippaan tulee olla irrotettuna ja aseen olla varustettuna sen tavanomaisella tähtäinlaitteella ja kahvalla tai perän sivulevyillä sekä ilman aseen ulkoisia mittoja lisääviä osia.
Pako voittoon

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvaa Pakoa voittoon ”omituiseksi sekaelokuvaksi” ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Tokion keisarillinen palatsi

Tokion keisarillinen palatsi (jap. 皇居, Kōkyo) on Japanin keisarin asuinpaikka. Se sijaitsee Tokion keskustassa Chiyodan erillisalueella Tokion rautatieaseman länsipuolella. Palatsi muodostaa laajan, vallihaudoin ympäröidyn puistomaisen alueen.

Historia

Keisarillinen palatsi sijaitsee entisen Edon linnan paikalla. Tokugawa-sotilashallinto hallitsi Japania linnasta käsin Edo-kaudella 1600-luvun alusta 1800-luvun puoliväliin saakka. Kun hallinto syrjäytettiin Meiji-restauraatiossa, Japanin keisari muutti Kiotosta Tokioon ja linnan paikalle rakennettiin keisarillinen palatsi. Rakennustyöt saatiin valmiiksi vuonna 1888.
Palatsi tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa, mutta rakennettiin sittemmin uudelleen. Palatsin uusi päärakennus otettiin käyttöön vuonna 1969. Vuosina 1888–1948 palatsi tunnettiin nimellä Kyūjō (jap. 宮城, ”palatsilinna”), mutta sen nimeksi vaihdettiin Kōkyo (”keisarillinen palatsi” tai ”keisarillinen asuinsija”).

Palatsin alue ja rakennukset

Vain osa palatsin alueesta, ulkoinen puutarha (Kōkyo gaien), itäinen puutarha (Kōkyo higashi-gyoen) ja Kitanomarun puisto, on aina avoinna yleisölle. Myös suljetulle alueelle järjestetään opastettuja kierroksia. Tämä alue avataan yleisölle kahtena päivänä vuodessa: keisarin syntymäpäivänä ja uudenvuoden toivotuksia varten 2. tammikuuta. Tällöin keisariperheen jäsenet voi nähdä palatsin parvekkeella.
Ulkoinen puutarha on suuri aukiomainen alue Tokion rautatieaseman puolella palatsia. Täällä vallihaudan ylittävät kivinen Seimon ishibashi -silta ja sen takana Nijūbashi-silta, joita myöten on sisäänkäynti palatsiin. Itäisessä puutarhassa on jäljellä Edon linnan perustuksia, muureja, portteja ja joitakin rakennuksia. Alueella ovat myös muun muassa kaunis japanilaistyylinen puutarha, keisarillinen konserttitalo Tōkagakudō ja keisarillinen Sannomaru shōzōkan -museo. Palatsialueen pohjoisosassa Kitanomarun puistossa sijaitsevat Nippon Budōkan -areena ja Tokion kansallinen modernin taiteen museo. Pohjoispuolen vallihaudan ympäristö Chidorigafuchi on suosittu kirsikankukkien katselupaikka.
Tärkeimmät palatsirakennukset sijaitsevat suljetulla puistoalueella. Palatsin päärakennuksessa (Kyūden) keisari ja keisarinna hoitavat virallisia tehtäviä ja seremonioita. Se on kaksikerroksinen, japanilaiseen tyyliin rakennettu teräsrunkoinen kompleksi, jossa on päärakennuksen (Seiden) lisäksi kuusi siipeä. Sen yhteydessä toimii myös Keisarillinen virasto eli Kunaichō. Keisariperheen asunto on läheisessä Fukiagen puutarhassa (Fukiage gyoen), jossa sijaitsevat myös Fukiage Ōmiyan palatsi, keisari Hirohiton entinen asunto, ja keisarin käyttöön tarkoitettu šintolainen pyhäkkö.
Meksikon peso

Peso Mexicano tai Peso on Meksikon nykyinen rahayksikkö. Sen symbolina käytetään merkkiä "$". Toisinaan käytetään myös lyhennettä Mex$ erotuksena Yhdysvaltain dollarista. Peso jakautuu sataan centavoon, jonka tunnuksena on "¢". Nykyinen ISO 4217-lyhenne Meksikon pesolle on MXN . Ennen vuoden 1993 rahauudistusta käytettiin lyhennettä "MXP".

Historia

Meksikon peso oli virallisena valuuttana suurimmassa osassa Pohjois-Amerikkaa ennen kuin Yhdysvaltain dollaria alettiin painaa vuonna 1785.
Voimakkaan inflaation vuoksi vuoden 1993 alussa otettiin käyttöön uusi peso, joka on 1000 vanhaa pesoa.
Clément Ader

Elämäkerta

Clément Aderin isä oli François Ader ja äiti isän toinen aviopuoliso Antoinette Forthané. Aderin suku oli monen sukupolven ajan ollut huonekalupuuseppiä ja eräs esi-isistä oli ollut arkkitehti ja huonekalupuuseppä, jonka tunnetuin työ oli Oxin kylän kirkko. Ader valmistui ylioppilaaksi Toulousessa. Jo 15 vuoden ikäisenä hän suoritti ylioppilastutkinnon, ja opettajat luonnehtivat häntä tunnolliseksi ja matematiikasta sekä piirustuksesta kiinnostuneeksi oppilaaksi.

Velosipedi ynnä muuta

Kun Ader saapui Pariisin maailmannäyttelyyn vuonna 1867, hän löysi Pierre Michaux’n velosipedin. Seuraavana vuonna hän ryhtyi valmistamaan velosipedeja, joita kutsuttiin raakakumisiksi velosipedeiksi. Saksan–Ranskan sota kuitenkin katkaisi hänen kehittely- ja keksijätoimintonsa.

Puhelin

Pariisissakin Ader tarvitsi rahaa elättääkseen perustamansa perheen. Hän kiinnostui syntymässä olevasta puhelimesta. Hän täydensi ja kehitti Graham Bellin keksintöä ja ryhtyi myymään parantelemiaan tuotteita Pariisissa. Hän kehitti myös teatteripuhelimen, jossa kuuntelija saattoi jäädä kotiin ja kuunnella Pariisin oopperan lähetystä kotonaan.
Jomalan linnavuori

Linnavuori

Dalkarbyssä sijaitsee Prästträsketin äärellä yli 70 metriin kohoava Kasberget, joka on toiminut vartiovuorena kylän asukkaille. Järven eteläpuolella sijaitsee hieman matalampi Borgberget, jonka korkeimman kohdan rinteitä kiertää 130 metrinen kivivalli. Mäen laki on jyrkin idän puolella. Muut rinteet ovat vaatineet suojakseen suojavarustuksen, jonka jäänteitä kivivallit ovat. Valli on paikoin vaikea havaita, mutta sen kulun pääpiirteet huomaa selvästi kolmesta katkoksesta huolimatta. Se alkaa pohjoisessa jyrkänteen päältä ja kiertää lakea samalla korkeudella yli 180 astetta. Mäen pohjoispuolella sen juurella sijaitsee vielä yksi muuri, joka ojentuu ensin yli 50 metriä pohjoiseen ja kääntyy kohtisuoraan itään lähes 40 metriä. Muuri jatkuu vielä 20 metriä itään 20 metrin katkoksen jälkeen. Muurin päässä sijaitsee kiviröykkiö, joka lienee hautakumpu. Lähellä on parisen kymmentä muutakin kivilatomuksia tai -kasoja. Aluetta kutsutaan nimellä Korshaga.
Mäen itäpuolella sijaitsee Borgdalskällan, joka on ehtymättömästi pulppuava lähde.
Paroni von Münchhausenin seikkailut (vuoden 1988 elokuva)

Juoni

Perustuu Paroni von Münchhausenin henkilöön.