google/wiki40b huggingface dataset:
Internetpäätelaite

Internetpäätelaite on kuluttajille suunnattu laite, jonka pääasiallinen toiminto on helppo pääsy Internet-palveluihin kuten WWW-sivustoille tai sähköpostiin. Läpi 1980- ja 1990-lukujen termi internetpäätelaite tarkoitti laitetta, jonka toiminnot oli keskitetty internetin selaamiseen.  
Nykyään internetpäätelaite on vähemmän tunnettu, sillä teknologian kehityksen vuoksi monet muut monitoimilaitteet pystyvät samoihin toimintoihin. Termi on nykyään laajentunut tarkoittamaan kaikkia laitteita, joista on pääsy internetiin, kuten Internet-yhteydessä oleva tietokone, verkkoon kytketty tietokoneen ja mahdollisesti myös thin client -tyyppinen asiakaspääte. Tästä huolimatta modernit älypuhelimet tai PDA- ja PocketPC-laitteet eivät ole internetpäätelaitteita vanhassa suppeassa merkityksessä. 
Internetpäätelaite on yleishyödyllisen henkilökohtaisen tietokoneen kaltainen. Laitteen etu on, että sen valmistaminen on halpaa ja että rajaamalla sen toiminnallisuus tiukasti koskettamaan vain tietyntyyppisiä tilanteita saatiin siitä huomattavasti muita laitteita käytännöllisempi tietyissä yksittäisissä tehtävissä.
Ilkka Tulikoura

Ilkka Toimi Antero Tulikoura (s. 29. heinäkuuta 1942 Lempäälä) on urheiluvammoihin erikoistunut lääketieteen tohtori ja ortopedi. Hän on arvostetuimpia yleisurheilukirurgeja maailmassa ja on leikannut lukuisia huippu-urheilijoita, kuten Sergei Bubkaa, Jacques Freitagia, Aki Parviaista ja Mika Halvaria.
Ilkka Tulikouran isä oli urheilujohtajana tunnettu Toimi Tulikoura.
Irina Lazareanu

Irina Lazareanu (s. 8. kesäkuuta 1982, Romania) on kanadalainen huippumalli.

Ura

Lazareanu aloitti mallin työt vuonna 1999 saatuaan sopimuksen Giovanni-mallitoimiston kanssa. Ihmisten tietoisuuteen hän ponnahti kuitenkin ystävystyttään huippumalli Kate Mossin kanssa. Lazareanu on työskennellyt muun muassa Chanelille, Balenciagalle, Alexander McQueenille, Anna Suille, Lanvinille, Versacelle, Mulberrylle ja Dolce & Gabbanalle. Vuonna 2007 hän esiintyi yhteensä 76 muotinäytöksessä yhden kauden aikana ja rikkoi näin ennätyksen.

Elämä

Lazareanu syntyi Romaniassa, mutta muutti 5-vuotiaana vanhempiensa kanssa Québeciin, Kanadaan. 13-vuotiaana hänet lähetettiin Lontooseen balettikouluun.
Lazareanu on ollut kahdesti kihloissa muusikko Pete Dohertyn kanssa. Lazareanu on seurustellut myös John Lennonin pojan Seanin kanssa.
Lazareanun ystäviä ovat muun muassa mallit Kate Moss, Agyness Deyn, Lily Donaldson ja Freja Beha Erichsen.
Lazareanu on myös muusikko ja aktivisti.

Ulkonäkö

Lazareanun tuntomerkki on hänen otsatukkansa. Sekä hänen silmänsä, että hiuksensa ovat ruskeat. Lazareanu on 177 senttimetriä pitkä. Hänet tunnetaan myös tyylistään, joka on saanut vaikutteita 60- ja 70-luvuilta ja miesten pukeutumisesta.
Elisabeth Rönnholm

Elisabeth Karolina Regina Rönnholm (4. lokakuuta 1826 Parikkala – 27. maaliskuuta 1897 Parikkala) oli Suomen ensimmäinen postineiti. Hänet luetaan suomalaisen postilaitoksen henkilöstön ja koko suomalaisen virkakunnan murroskauden pioneereihin.

Elämä

Rönnholm syntyi Suomen suuriruhtinaskunnassa Haminasta syntyisin olleen lääninrovasti ja teologian tohtori Anton Ulrik Rönnholmin ja Anna Henrika Weckrothin perheeseen. Hänellä oli kaksi sisarta, Antoinette ja Constance sekä vanhempi veli Anton ja nuorempi veli Karl Filip. Kun maaseudulle alettiin perustaa postitoimipaikkoja 1860-luvulla, niitä hoitamaan tarvittiin vaatimattomaan palkkaan tyytyviä ihmisiä. Valtio keksi hyödyntää leskiä sekä naimattomia naisia, "vanhoja piikoja". Elisabeth Rönnholm sai nimityksen Parikkalan postitoimiston hoitajaksi kesäkuussa 1864. Samana vuonna tuli voimaan naisten täysivaltaisuuslaki Suomessa. Rönnholmilla oli takaajinaan hänen isänsä seuraaja, kirkkoherra Clas Collan sekä isän ystävä, toimitusvouti H. J. Hasselqvist.
Postitoimisto avattiin Ristinmäen kartanon päärakennuksessa, jonka Anton Ulrik Rönnholm oli rakennuttanut tyttärilleen vuonna 1848. Vähäisen palkkionsa lisäksi Elisabeth Rönnholm sai provision lehtien ja irtolaukkujen välityksestä sekä postimerkkien myynnistä. Postineitien piti tuolloin itse kustantaa suurin osa työssään tarvitsemistaan välineistä. Postihallitus antoi maksutta vain tietyt kaavakkeet, kassalippaan sekä sinetin ja leimasimet. Rönnholm anoi eroa toimestaan vuonna 1885. Vaikka Rönnholmin elämä ulkonaisesti oli vaatimatonta, hän oli pienessä maalaisyhteisössään tärkeä ja pidetty henkilö. Hän asui elämänsä loppuun Ristimäen kartanossa ja menehtyi sydänhalvaukseen 70-vuotiaana.
Pekka Railo

Pekka Bertel Jakob Railo (vuoteen 1907 Avelin, 24. maaliskuuta 1888 Mikkeli – 19. toukokuuta 1975 Helsinki) oli Helsingin apulaiskaupunginjohtaja ja sosialidemokraattien kansanedustaja.

Varhaiset vuodet ja sisällissodan aika

Railo syntyi Mikkelissä, jossa hänen isänsä toimi poliisina. Railo valmistui farmaseutiksi 1908 ja työskenteli sen jälkeen eri puolilla Suomea, muun muassa Kotkassa ja Turussa. Vuonna 1914 hän jätti apteekkialan kiinnostuttuaan luontaislääkinnästä ja kasvissyönnistä. Yliopisto-opintojen jälkeen Railo aloitti sosialidemokraattisen Päivän Tiedot -lehden toimittajana Sortavalassa syksyllä 1917. 
Sisällissodan alettua hänet vangittiin Sortavalan vankileirille, josta Railio siirrettiin muutaman viikon kuluttua Kokkolan vankileiriin. Kokkolassa hän nousi vankien johtomieheksi sekä toimi kielitaitonsa ja farmaseuttitaustansa ansiosta leirin vironsaksalaisen lääkärin apulaisena. Kesäkuun alussa sodan voittaneen valkoiset alkoivat keskittämään vankejaan muutamalle keskusleirille ja Railio sijoitettiin pahamaineiselle Tammisaaren vankileirille. Siellä hän sai ajatuksen muistelmiensa kirjoittamisesta. Työväen Arkistossa säilytetyt muistelmat ilmestyivät lopulta 35 vuotta Railon kuoleman jälkeen vuonna 2011. Hän yritti saada niitä julkaistuksi jo 1950-luvulla, mutta Tammi kieltäytyi kirjan kustantamisesta. Yhtenä syynä pidetään teoksen yksityiskohtaisia kuvauksia vankileirien kauhuista.

Sodan jälkeen

Vankileiriltä vapautumisensa jälkeen hän toimi aluksi Kansan Työn päätoimittajana Viipurissa ja sen jälkeen Suomen sosialidemokraatin toimittajana Helsingissä. Työväen sivistysliiton sihteerinä Railo oli 1926–1942, Helsingin suomenkielisten kansakoulujen taloudenhoitaja 1942–1947 ja Helsingin kaupungin apulaiskaupunginjohtaja 1948–1955. Eduskunnassa Railo oli vuodet 1941–1944 sosialidemokraattisen puolueen edustajana ja jatkoi sen jälkeen Helsingin kaupungin palveluksessa 1950-luvulle saakka.
Alfred Olofsson

Alfred Olofsson (29. marraskuuta 1892 Holmön, Ruotsi – 17. syyskuuta 1950) oli suomalainen suojeluskuntaupseeri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui myös länsirintaman taisteluihin saksalaisessa joukko-osastossa. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Ruotsalaisen prikaatin riveissä.

Perhe ja koulutus

Olofssonin äiti oli ruotsalainen Kristina Pettersson. Olofsson kävi kansakoulun ja suoritti asevelvollisuutensa ja kävi aliupseerikoulun Ruotsin armeijan Väster­bottenin rykmen­tissä vuosina 1914–1916. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918.

Jääkärikausi

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 1. toukokuuta 1916, josta hänet siirrettiin 3. komppaniaan 21. elokuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Olofsson siirtyi jatkamaan palvelustaan 10. toukokuuta 1917 alkaen saksalaiseen joukko-osastoon (Fösilier-Regiment Königin Victoria von Schweden n:o 34) ja osallistui sen mukana taisteluihin Saksan länsirintamalla Saint-Quentinin seuduilla ja Flanderissa vuonna 1917 sekä Elsassissa talvella vuonna 1918.

Suomen sisällissota

Olofsson saapui Saksasta sisällissotaa käyvään Suomeen huhtikuussa vuonna 1918 ja liittyi sotamiehenä Ruotsalaiseen prikaatiin riveihin heti Tampereen valloituksen jälkeen. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja oli mukana Ruotsalaisen prikaatin etenemisessä Hämeenlinnaan.
Indri

Koko ja ulkonäkö

Indri on noin 57-90 sentin pituinen ja 7-10 kilon painoinen.  Indrin pää on pyöreä ja suippokuonoinen, korvissa on isot karvatupsut. Ruumis on hoikka ja raajat pitkät. Kädet ja jalkaterät ovat kapeat ja pitkät. Peukalo ja isovarvas ovat suuret ja vahvat. Häntä on surkastunut hyvin lyhyeksi. Pitkä, tiheäkarvainen ja silkkimäinen turkki on mustan ja vaalean kirjava. Vaaleata on päässä, kupeilla, eturaajoissa ja lanteilla. Vatsapuolen väri vaihtelee kalpeanharmaasta tummanruskeaan.

Levinneisyys ja elinympäristö

Indri oli ennen yleinen Itä-Madagaskarissa, mutta nykyään sen elinalue rajoittuu saaren koillisreunaan Antongilinlahden ja Masorajoen väliselle alueelle. Indrit elävät Trooppisessa sademetsässä merenpinnan tasosta 1800 metrin korkeuteen vuoristoon.

Elintavat

Indrit elävät 2-5 yksilön perheryhminä, joita johtaa naaras. Reviiri on tarkkarajainen ja sen laajuus voi olla 18 hehtaaria. Reviirit eivät mene päällekkäin. Indrit kertovat reviiriensä rajoista yleensä kajauttamalla kovaäänisiä huutoja aamunsarastuksen ja auringonlaskun aikaan, mutta käyttävät myös hajurauhasten eritteitä. Erikoinen äänenkäyttö johtuu ehkä siitä, että indri saa paremmin tietoa reviirin rajoista hyvän kuulonsa, kuin heikon hajuaistinsa avulla. Indrit liikkuvat pääasiassa päivällä, mutta ovat arkoja ja pysyvät puiden suojissa. Usein vain niiden huudot paljastavat ne. Indrit liikkuvat yleensä oksiston keskivaiheilla, mutta etsivät ravintoa kaikilta kerroksilta. Joskus niiden on nähty myös kaapivan multaa suuhunsa kaatuneiden puiden juurakoista. Ne syövät n. 60 eri kasvin lehtiä ja versoja, sekä hedelmiä ja hieman kukkia. Eläinravintoa ne eivät syö. Poikasia indri saa vain kolmen vuoden välein yhden kerrallaan.

Indri ja ihminen

Paikalliset kutsuvat indriä nimellä babakoto. Kun ranskalainen eläintieteilijä Pierre Sonnerat näki indrejä ensimmäisen kerran paikalliset huusivat: Indri! indri! (Katso! katso!), jolloin Sonnerat luuli sen tarkoittavan niiden nimeä. Indri on uhanalainen metsänhakkuiden takia, mutta on rauhoitettu ja elää muutamalla luonnonsuojelualueella.
Pierre Sonnerat teki myös tunnettua tutkimusta indrien vihamielisyydestä muita kädellisiä kohtaan, ja kehitti teoriaa rasistisesta apinasta. Tutkimusta ei kuitenkaan saatettu loppuun ja projekti jäi pimentoon.
John John Florence

John John Florence (s. 18. lokakuuta 1992) on yhdysvaltalainen kaksinkertainen lainelautailun maailmanmestari.
Pakistaninbulldoggi

Ulkonäkö

Pakistaninbulldoggi on kookkaampi kuin muut pakistanilaiset koirarodut. Se on lihaksikas, erittäin voimakas, vahvarakenteinen ja roteva molossi. Se on kuitenkin atleettinen ja yllättävän ketterä. Sen rintakehä on syvä ja kallo massiivinen. Karvapeite on lyhyt, sileä ja tasainen. Värivaihtoehtoja on monia, esimerkiksi valkoinen, musta ja juovikas. Säkäkorkeus on vähimmillään 76,2 cm ja enimmillään 106,7 cm, mikä tekee siitä yhden kaikkein kookkaimmista yhä elävistä koiraroduista bully kuttan, tanskandoggin ja irlanninsusikoiran ohella. Tämä massiivinen taistelukoira painaa 40,8-63,5 kg.

Luonne ja käyttäytyminen

Pakistaninbulldoggi on älykäs, hyvin valpas, karski ja vakava vahtikoira. Se suojelee omistajaansa ja reviiriään ja puolustaa niitä mitä tahansa hyökkääjää vastaan. Se on erittäin koira-aggressiivinen ja varautunut tuntemattomia ihmisiä kohtaan. Se ei sopeudu kaupunkielämään terävän luonteensa ja varautuneisuutensa vuoksi. Se voi kuitenkin olla omistajalleen hyvin uskollinen ja omistautunut ja muodostaa vahvan siteen perheensä kanssa. Se on erittäin aggressiivinen ja vaikea hallita, minkä vuoksi se täytyy sosiaalistaa oikein varhaisella iällä ja vaatii vastuullista ja oikeanlaista koulutusta. Jos haluaa ostaa sellaisen, on parempi valita pentu.

Alkuperä

Rotu tunnetaan pakistanilaisena, mutta se oli olemassa jo Intian siirtomaavallan ajalla ennen Pakistanin valtion olemassaoloa. Vaikka sen alkuperää ei juuri tunneta, sen tiedetään olevan bully kuttan ja pakistaninbullterrierin risteytys. Se on saanut ensiksi mainitun voimat ja koon ja jälkimmäisen nopeuden ja ketteryyden, mikä tekee siitä mahtavan taistelijan. Sitä ei olla jalostettu siirtomaa-aikana yhdessäkään rekisteröidyssä kennelklubissa. Sitä käytetään kotimaassaan koiratappeluihin, suojeluun ja karhun syöttinä.
David Alfaro Siqueiros

Elämänvaiheet ja poliittinen toiminta

Jo 15-vuotiaana Siqueiros oli mukana taideopintojensa ohella poliittisessa toiminnassa. Hän johti opiskelijoiden lakkoa, joka koski opetusmenetelmiä, San Carlosin akatemiassa vuonna 1911. Kaksi vuotta myöhemmin presidentti Francisco I. Maderon murhan jälkeen hän liittyi vallan kaapannutta Victoriano Huertaa vastustaneeseen järjestöön. Siqueiros oli neljä vuotta vallankumoustaistelijana.
Vuonna 1919 Siqueiros muutti Espanjaan, mistä palasi Meksikoon kolme vuotta myöhemmin. Meksikossa hän teki kuuluisan seinämaalauksensa Los Mitos ("Myytit") Escuela Nacional Preparatoria -koulun sisäpihalle. Meksikossa Siqueiros osallistui myös aktiivisesti taiteilijoiden ja työläisten ammattiyhdistystoimintaan. Vuosien 1926–1930 aikana hänen sotaisuutensa vei hänet vankilaan useita kertoja, ja vuonna 1931 hänet määrättiin sisäiseen karkoitukseen Taxcon kaupunkiin. Taxcossa Siqueiros maalasi satoja tauluja, mutta hänet katsottiin vaaralliseksi ja karkoitettiin maasta 1932. Hän pystyi palaamaan takaisin Meksikoon kaksi vuotta myöhemmin, kun vasemmistolainen Lázaro Cárdenas nousi maan presidentiksi.
Espanjan sisällissodan aikana 1930-luvun lopulla Siqueiros taisteli tasavaltalaisten puolella ja johti useita prikaateja. Francisco Francon voitettua sisällissodan Siqueiros palasi Meksikoon, jossa maalasi sähkötyöläisten liiton sponsoroimana yhden kuuluisimmista seinämaalauksistaan Portrait of the Bourgeoisie ("Porvariston muotokuva").
Siqueiros asettui Josif Stalinin puolelle, kun Stalin ja Lev Trotski ajautuivat kiistoihin Neuvostoliitossa. Valtataistelun hävinnyt Trotski sai turvapaikan Meksikosta. Siqueiros hyökkäsi Trotskin kotiin Méxicossa 24. toukokuuta 1940 ryhmän kanssa. He ampuivat Trotskin kotia konekiväärein ja käyttivät myös rajähteitä, mutta Trotski säilyi vahingoittumattona hyökkäyksestä.

Taiteellinen toiminta

Siqueiros julkaisi vuonna 1922 kuvataiteen tekijöiden yhteisen manifestin, jossa ryhmä julisti uuden meksikolaisen kuvataiteen perusperiaatteet. Kuvataiteen tuli olla julkista, sankarillista ja monumentaalista, mutta samalla inhimillistä. Hänen omalle ilmaisulleen on lisäksi tyypillistä dynaaminen kompositio ja uusien teollisten materiaalien käyttö. Muotokokeiluissaan Siqueiros oli edellä aikaansa, ja niitä voi rinnastaa lähinnä samanaikaisiin pohjoisamerikkalaisiin abstraktin taiteen virtauksiin. Monet hänen teoksensa ovat julkisilla paikoilla.
Toisen maailmansodan aikana Siqueiros maalasi useita tauluja, jotka kuvasivat taistelua fasismia vastaan. Toisen maailmansodan jälkeen hän maalasi useita tunnetuimmista seinämaalauksistaan. Vuonna 1959 Siqueiros vangittiin jälleen, kun hän tuki rautatietyöläisten liittoa. Hänet vapautettiin vuonna 1964, mutta hän jatkoi marxismin kannattajana. Vuonna 1967 Siqueiros palkittiin Leninin kansainvälisellä rauhanpalkinnolla.
Vuonna 1971 Siqueirosin kunnianhimoisin seinämaalaus The March of Humanity ("Ihmiskunnan marssi") paljastettiin. Hän kuoli kolme vuotta myöhemmin kotikaupungissaan Cuernavacassa.
Assassin’s Creed II

Pelaaminen

Assassin’s Creed II on avoimeen pelimaailmaan perustuva peli, eli pelaaja voi vapaasti tutkia maailmaa tarinatehtävien rinnalla ja pelin läpäisemisen jälkeen. Kehittäjä Patrice Désilets kertoi E3-messuilla peliin kehitettävän lähes 200 tehtävää, sisältäen ainakin 100 sivutehtävää.
Pelissä on runsaasti aseita, joihin lukeutuvat muun muassa hilparit, kirveet ja miekat. Pelaaja voi myös riisua vihollisen aseista ja käyttää niitä vastustajiaan vastaan. Ensimmäisessä pelissä esitelty, salamurhaajille tyypillinen sisääntaitettava terä (engl. hidden blade) tekee paluun, ja tällä kertaa niitä voi käyttää kahta kerrallaan. Pelisarjan muiden osien tapaan Assassin’s Creed II:ssa esiintyy suuressa osassa parkour-tyylinen liikkuminen. Pelihahmo liikkuu erittäin nopeasti ja ketterästi, kyeten kiipeämään lähes mihin tahansa.
Uusiin ominaisuuksiin lukeutuvat muun muassa uiminen ja sukeltaminen sekä aktiivinen vuorokausirytmi. Pelissä esiintyvät kaupungit ovat Firenze, San Gimignano, Forlì, Venetsia ja Monteriggioni. Näiden lisäksi pelin loppupuolella esiintyy lyhyesti Vatikaanivaltio.

Juoni

Peli on suoraa jatkoa Assassin’s Creedin tapahtumille. Vuoteen 2012 perustuvassa tarinassa Desmond Miles on edelleen vankina Abstergo-yhtiön tiloissa tutkittuaan kolmannella ristiretkellä eläneen esi-isänsä Altaïr Ibn-La’Ahadin historiaa. Desmond pakenee tutkimustiloista Abstergon entisen työntekijän, Lucy Stillmanin avulla ja saapuu salaiseen piilopaikkaan, jossa hän alkaa Lucyn ystävien, Shaun Hastingsin ja Rebecca Cranen avulla tutkia jälleen historiaansa. Tutkimukset sijoittuvat renessanssin aikaiseen Italiaan, 1400-luvun loppupuolelle. Tutkimusten kohteena on Auditoren aatelissukuun kuuluva Ezio Auditore da Firenze, Desmondin kaukainen esi-isä, joka kuuluu tietämättään salamurhaajien sukuun. Sukujuuret selviävät Eziolle myöhemmin pelin edetessä, kun hänen isänsä ja veljensä hirtetään maanpetoksesta syytettyinä, jolloin hänen setänsä Mario ottaa Ezion huostaansa opettaakseen hänelle salamurhaajien taitoja.
Kuuluisista historiallisista henkilöistä peli sisältää muun muassa Leonardo da Vincin, Rodrigo Borgian ja Lorenzo de’ Medicin.
Lentopallon miesten SM-sarjakausi 1992–1993

Lentopallon miesten mestaruussarjassa kaudella 1992-1993 pelattiin kahdeksan joukkueen runkosarja, josta 6 parasta jatkoi pudotuspeleihin muiden joutuessa karsintaan.

Liigakarsinta

Metso-Kentis ja Poliisit säilyttivät paikkansa.
Jean Vautrin

Elämä

Opiskeltuaan kirjallisuutta Auxerressa hän voitti Id'HEC:n palkinnon. Hän opiskeli Ranskan kirjallisuutta Bombayn yliopistossa, ja hänestä tuli Roberto Rossellinin apulaisohjaa. Ranskaan palattuaan hän tuotti viisi pitkää elokuvaa.
Hänen kielensä on runsasta ja omaperäistä, ja varhaiset työt ovat jännityskertomuksia, jotka ovat lämminhenkisiä ja kieleltään rikkaita. Käsikirjoittajana hänen lahjakkuutensa on ilmennyt dialogeissa ja tilanteiden luonnehdinnassa.
Hän nousi julkisuuteen 1989 voitettuaan Prix Goncourt'n romaanillaan Un grand pas vers le bon Dieu. Vuonna 1986 hän sai Prix Goncourt de la Nouvelle -palkinnon novellikokoelmastaan Baby-boom.
Vuonna 1987 hän teki kirjailija Dan Franckin kanssa suurisydämisen valokuvaajahamon Boron (jonka esikuvana on todennäköisesti ollut Robert Capa).
Huvikumpu

Huvikumpu (ruots. Villa Villekulla) on Astrid Lindgrenin luoman satuhahmon Peppi Pitkätossun talo. Hän asuu talossa ilman vanhempiaan, vain apinansa Herra Tossavaisen ja hevosensa Pikku-ukon kanssa.
Talo rakennettiin vuonna 1902 Visbyn ulkopuolella sijainneelle sotilasalueelle upseerien asunnoksi. Vuonna 1970 talo myytiin Kneibbynin lomakeskuksen omistajalle, joka siirsi sen kokonaisena nykyiselle paikalleen. 
Elokuvat Peppi Pitkätossu seitsemällä merellä ja Peppi Pitkätossu karkuteillä kuvattiin talon siirtämisen jälkeen ja ainoastaan talon sisätiloja käytettiin kuvauksissa.
Vuosien 2001–2002 aikana talo kunnostettiin täydellisesti. Pyrkimyksenä oli jäljitellä Peppi-elokuvien ilmettä mahdollisimman aidosti. Nykyään rakennus toimii Huvikumpu-museona. 
Pohjoismaissa talon mukaan on nimetty muun muassa tiloja, päiväkoteja, kauppoja ja hotelleja.
Pirmasens

Maantiede

Pirmasenss sijaitsee Pfälzerwaldin lounaisella laidalla. Länteen Pirmasensista sijaitsee Zweibrückenin kaupunki ja Saar-Pfalz-Kreisin piirikunta, pohjoisessa Kuselin ja Kaiserslauternin piirikunnat, koillisessa Bad Dürkheimin piirikunta ja idässä Südliche Weinstraßen piirikunta. Etelässä Pirmasensilla on rajaa Ranskan kanssa.

Historia

Varhaisin tunnettu maininta Pirmasensista on peräisin vuoden 860 tienoilta. Tuolloin alueeseen viitattiin nimellä pirminiseusna. Nimi juontaa juurensa pyhään munkki Pirminiukseen, Hornbachin luostarin perustajaan. 
Hessen-Darmstadtin maakreivi Ludvig IX myönsi Pirmasensille kaupunginoikeudet vuonna 1763. Maakreivi asui kaupungissa isänsä maakreivi Ludvig VIII:n metsästyslinnassa. Hän uudisti kaupunkia useaan otteeseen. Maakreivin kuoltua vuonna 1790 sai Pirmasensin lyhyeksi jäänyt kukoistuskausi kohdata loppunsa. 
Pirmasens oli vuodesta 1793 vuoteen 1815 osa Ranskaa. Sen jälkeen se siirtyi muun Pfalzin ohella Baijerille.
Boulognenhevonen

Ulkonäkö ja ominaisuudet

Vetohevosten täysiveriseksi kutsuttu boulognenhevonen on rakenteeltaan raskas, mutta tyylikäs rotu, sillä siihen risteytettiin aikanaan paljon arabianhevosta. Tämä näkyy erityisen hyvin suhteellisen hienopiirteisessä päässä, jossa on suuret silmät, eloisat korvat, leveä otsa ja ohut liittymä paksuun, mutta kaarevaan kaulaan. Harja on paksu ja karva ohut ja pehmeä.
Muihin kylmäverisiin verrattuna erinomainen etuosa on tyypillinen rodulle. Lavat ovat lihaksikkaat ja niiden kulma on erinomainen. Runko on tiivis ja syvä, selkä lyhyt ja leveä. Lihaksikkaaseen takaosaan kiinnittyy paksu, hyvin kannettu häntä. Jalat ovat vahvat ja lihaksikkaat, nivelet kookkaat ja vuohiskarvat niukahkot.
Kooltaan boulognenhevosessa on kaksi eri tyyppiä, dunkirk ja mareyer: dunkirk on suurempi, noin 160–170 cm korkea ja mareyer pienempi, noin 150–160 cm. Näistä mareyer on harvinaisempi.
Valtaosa boulognenhevosista on kimoja, rautiaita esiintyy jonkin verran. Rodussa on myös mustaa väriä, mutta se on harvinainen ja katoamassa. Mustaa väriä palautettiin rotuun mustan siitosori Esopen ja nyttemmin jo sen jälkeläistenkin kautta.

Historia

Rodun kehitys alkoi jo ensimmäisellä vuosisadalla, jolloin Boulognen alueella alettiin risteyttää roomalaisten mukanaan tuomia itämaisia hevosia seudun alkuperäiseen raskaaseen hevoskantaan. Myöhemmin aloitettiin myös raskaiden hevosten risteyttäminen rodun koon kasvattamiseksi. Tyypin säilyttämiseksi rotuun risteytettiin andalusianhevosta. Myös arabianhevosella oli suuri vaikutus erityisesti 1600-luvulla kehitettyyn pienempään mareyer-tyyppiin. Kookkaammassa dunkirkissä arabianhevosen piirteet eivät ole yhtä voimakkaita.

Käyttö ja levinneisyys

Alun perin vetohevoseksi jalostettu rotu on nyttemmin saavuttanut suosiota valjakkohevosena. Kylmäveristen käyttö ratsuina on myös herättänyt kiinnostuksen boulognenhevoseen lähinnä rodun elegantin ulkomuodon ja arabivivahteisten liikkeiden ansiosta. Nykyään rotua kasvatetaan merkittävästi myös lihantuotantoa varten.
George Martin

Elämä ja ura

George Martin syntyi 3. tammikuuta 1926 Lontoossa köyhään perheeseen. Hän toimi nuorena miehenä Britannian merivoimissa upseerina ja pilottina vuoteen 1947 saakka. Sen jälkeen hän opiskeli oboen ja pianon soittoa Guildhallin musiikkikoulussa vuoteen 1950 saakka. Valmistuttuaan sieltä Martin työskenteli BBC:n musiikkikirjastossa ja sen jälkeen EMI:n Parlophone Recordsissa Oscar Preussin apulaisena. Martin nimitettiin levy-yhtiön johtoon vuonna 1955, kun hän oli 29-vuotias. EMI:llä Martin äänitti klassista musiikkia, paikallista musiikkia sekä huumorimusiikkia.
Martin kuunteli ensimmäisen kerran The Beatlesiä koesoitossa vuonna 1962. Vaikka hän ei aluksi pitänyt yhtyeen musiikkia kovinkaan ihmeellisenä, hän teki yhtyeen kanssa sen ensimmäisen levytyssopimuksen. Tästä alkoi pitkä työsuhde, jonka aikana Martin teki useimmille The Beatles -albumeille ja heidän elokuviinsa orkesterisovituksia ja sävelsi niille musiikkia sekä hyödynsi uudenlaisia studiotekniikoita ja neuvoi soitinten valinnassa. Martinin kokeellisista sovitusideoista tunnetuimmat ovat Beatles-albumilla Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band (1967).
The Beatlesin lisäksi Martin teki yhteistyötä muun muassa Gerry & The Pacemakersin, Peter Sellersin ja Sophia Lorenin kanssa.
Martinin kuulo alkoi heiketä 1970-luvulla, ja viimeisinä vuosinaan hän turvautui kuulokojeisiin.