google/wiki40b huggingface dataset:
Malawin presidentti

Malawin presidentti on sekä valtionpäämies että hallituksen johtaja. Malawilla on käytössään presidentillinen järjestelmä. Pääministerin virkaa ei ole. Presidentti valitaan viiden vuoden välein.

Historia

Malawin ensimmäiseksi presidentiksi valittiin vuonna 1966 siihenastinen pääministeri Hastings Kamuzu Banda. Hän julisti vuonna 1971 itsensä elinikäiseksi presidentiksi. Banda hallitsi Malawia kovaotteisesti ja tukahdutti opposition ilmaukset. Banda pysyi presidentin virassa vuoteen 1994, jolloin järjestettiin monipuoluevaalit ja Bakili Muluzi voitti vanhan ja sairaan presidentti Bandan. Malawin kolmanneksi presidentiksi valittiin vuonna 2004 Bingu wa Mutharika. Hän kuoli 5. huhtikuuta 2012, ja siihenastisesta varapresidentistä Joyce Bandasta tuli presidentti. Hän oli eteläisen Afrikan ensimmäinen naispresidentti. Hän ei ole sukua Hastings Bandalle. Vuonna 2014 Malawin presidentiksi valittiin Bingu wa Mutharikan veli Peter Mutharika.
Pekka Päivärinta (ratamoottoripyöräilijä)

Pekka Päivärinta (s. 11. tammikuuta 1971) on suomalainen ratamoottoripyöräilijä, joka kilpailee sivuvaunuluokassa. Hän on voittanut viisi maailmanmestaruutta. Vuonna 2008 Timo Karttialan kanssa, vuosina 2010, 2011 ja 2013 sveitsiläisen Adolf Hännin kanssa ja vuonna 2016 Kirsi Kainulaisen kanssa. MM-hopeaa Päivärinta saavutti vuosina 2006, 2007, 2009, 2017 ja 2018 sekä MM-pronssia vuonna 2015.
Litovel

Nähtävyyksiä

Kaupungin keskustassa on Přemysl Otakar –aukio. Aukion laidalla on kaupungintalo torneineen. Se on toiminut paikallisena hallintorakennuksena, kartanona ja 1500-luvulta lähtien kaupungintalona. Rakennusta on uudistettu useasti. Kaupungintalon torni on 72 metriä korkea. Aukiolla on Václav Renderin tekemä muistomerkki kaupunkia vaivanneiden ruttoepidemioiden muistoksi. Ne vaivasivat kaupunkia kahdesti 1500-luvulla ja vielä kerran 1700-luvulla. Litovelissa on myös Ruotsalaisten muistomerkki, kun Ruotsin armeija valtasi kaupungin Kolmikymmenvuotisessa sodassa 1600-luvulla.
Moravajoen ylittävä Pyhän Johanneksen silta on Määrin vanhin kivisilta ja Tšekin kolmanneksi vanhin. Se on 5-aukkoinen holvisilta, jonka keskellä on Jan Sturmerin tekemä Johannes Nepomukilaisen patsas.
Yksi Litovellin kauneimmista rakennuksista on vuonna 1901 rakennettu uusrenessanssityylinen Jan Opletalin kymnaasi. Rakennuksen julkisivun mosaiikit kertovat kaupungin historiasta. Rakennuksen edessä on Tšekkoslovakian ensimmäisen presidentin Tomáš Masarykin patsas. Rakennuksen edessä on myös koulusta valmistuneen Jan Opletalin patsas. Hän kuoli mielenosoituksessa vastustaessaan Saksan miehitystä Prahassa lokakuussa 1939.

Talous

Litovelissa on runsaasti elintarviketeollisuutta, kuten panimo-, sokeri-, mallas-, pasta- ja juustotuotantoa sekä säilyketeollisuutta. Litovelissa on pantu olutta vuodesta 1291 lähtien, jolloin kuningas Venceslaus II antoi kaupungille oikeuden myllyyn. Kaupungissa on myös puunjalostusta ja koneenrakennusteollisuutta.
Raʾs al-ʿAyn

Maantiede

Raʾs al-ʿAyn sijaitsee Eufratjoen sivuhaara Khaburin alueella. Historiallinen asutuskeskus on nykyisin jakautunut kahtia. Raʾs al-ʿAyn sijaitsee Syyriassa ja Turkin puolella rajaa sijaitsee Ceylanpınar. Alue on tunnettu lähteistään, jotka muodostavat samalla myös Khaburin yläjuoksun eri lähteiden kanssa lopulta yhtenäisen joen.

Historia

Rooman valtakunnan kaudella nykyinen Raʾs al-ʿAyn tunnettiin nimillä Resaina ja Theodosiopolis kaupungin saatua kaupunginoikeudet keisari Theodosius I:n valtakaudella. Roomalaiset ja Persia sotivat alueella ja kaupunki vaihtoi omistajaa useampaan otteeseen. Persialaiset tuhosivat sen vuosina 578 ja 580. Kaupunki jälleenrakennettiin, mutta keisari Fokaksenvaltakaudella sen mainitaan olleen jälleen persialaisten käsissä.
Islaminuskoiset arabit valtasivat kaupungin Mesopotamiaa vastaan vuonna 640 tehdyn sotareken aikana. Vuonna 873 kaupunki oli Idän apostolisen kirkon patriarkka Yohannan III:n kuolinpaikka. Ristiretkeläiset olivat vallanneet kaupungin vuoteen 1129 mennessä, mutta he eivät hallinneet sitä kovin pitkään. Ristiretkeläisten jälkeen kaupunkia hallitsi tai sitä hävittivät Saladinin jälkeläiset, khorasmialaiset ja Timur Lenk.
Syyrian sisällissodan aikana kaupunki oli vuodesta 2012 lähtien arabeihin ja kurdeihin liitettyjen asejoukkojen välisten taistelujen keskipisteessä. Monet paikalliset joutuivatkin pakenemaan muualle. Kurdien PYD-puoleen asejoukot valtasivat kaupungin al-Nusran rintaman asemiehiltä vuonna 2013.

Väestö

Raʾs al-ʿAynin asukasluku Syyrian vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan oli 29 347. Raʾs al-ʿAynin väestö koostuu arabeista, kurdeista ja kristityistä assyrialaisista. Syyrian assyrialainen väestö on keskittynyt etenkin Raʾs al-ʿAynin ja Hasakan välisiin kyliin Khaburjoen varrella. Pienempiä vähemmistöjä ovat tšetšeenit ja inguušit, jotka polveutuvat kaupunkiin 1900-luvun alussa tulleista muuttajista.
Evert Nukari

Gustaf Evert (Kustaa Evert) Nukari (14. huhtikuuta 1874 Hämeenlinnan maalaiskunta – 17. maaliskuuta 1944 Hämeenlinnan maalaiskunta) oli suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Kansallinen Kokoomus. 
Nukari valittiin eduskuntaan kolmissa vaaleissa, 1924, 1927 ja 1929, Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän toimi kansanedustajana kuuden vuoden ajan, toukokuusta 1924 helmikuuhun 1930, jolloin hänet vapautettiin edustajantoimesta sairauden takia, ja Oskari Lehtonen palasi eduskuntaan varaedustajan paikalta. Hän vaikutti eduskunnan maatalousvaliokunnassa, suuressa valiokunnassa ja työväenasiainvaliokunnassa. Nukari toimi poliittisella urallaan myös Hämeenlinnan maalaiskunnan kunnallispolitiikassa, kunnallislautakunnan esimiehenä ja kunnanvaltuuston jäsenenä. Hän sai vuonna 1934 kunnallisneuvoksen arvonimen.
Nukari syntyi maanviljelijäperheeseen ja oli itsekin ammatiltaan maanviljelijä, jona hän työskenteli Hämeenlinnan maalaiskunnassa vuodesta 1895. Hän toimi Maataloustuottajain Etelä-Hämeen piirin ja MTK:n säätiön hallituksen puheenjohtajana sekä MTK:n valtuuskunnan jäsenenä.
Nukari oli naimisissa Lempi Auroora Jussilan kanssa. He avioituivat vuonna 1916. Nukari kuoli maaliskuussa 1944, 69-vuotiaana.
Menapit

Menapit olivat belgeihin kuulunut heimo, joka eli Gallian pohjoisosissa. Strabonin mukaan he asuivat Reinin suulla ja sieltä etelään. Menapien tärkein asutuskeskus oli Cassel. Julius Caesar löi heidät valloittaessaan Gallian.
Kyläkellukka

Ulkonäkö ja koko

Ruohovartinen kyläkellukka kasvaa 30–70 cm korkeaksi. Varsi on pehmeäkarvainen. Maanrajassa olevien ruusukelehtien lapa on 1–4-parinen, päättölehdykkä on tavallisesti sormihalkoinen ja kolmiliuskainen. Varsilehtien lapa on kolmesorminen tai sormijakoinen sekä kolmiliuskainen. Lehden päättölehdykkä on paljon muita lehdyköitä suurempi. Lehtiruotien tyvellä olevat korvakkeet ovat isoja, lehdykkämäisiä ja isohampaisia. Kalpeankeltaiset kukat ovat 1–2 cm leveitä, pystyjä ja laakeita. Kukat ovat pystyjen haarojen päissä. Viiden keltaisen terälehden välistä pilkistävät teräväkärkiset verholehdet, jotka ovat jo kukintavaiheessa alaspäisiä. Kyläkellukka kukkii kesä-elokuussa. Hedelmistö on lähes pallomainen. Koukkukärkiset pähkylät leviävät takertumalla ihmisiin ja eläimiin.
Kyläkellukka muistuttaa läheisesti suurikokoisempaa ja tanakampaa idänkellukkaa (G. aleppicum). Se voi myös risteytyä ojakellukan (G. rivale) kanssa lajien yhteisillä kasvupaikoilla.

Levinneisyys

Kyläkellukkaa tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta Islantia, Fennoskandian keski- ja pohjoisosia sekä Pohjois-Venäjää. Lajia tavataan myös Turkissa, Kaukasuksen alueella sekä satunnaisemmin Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Yhdysvalloissa lajilla on muutamia ihmisen mukana tulleita esiintymiä. Suomessa kyläkellukka on yleinen laji Etelä-Suomessa noin Tampereen korkeudelle saakka. Pohjanlahden rannikkolla levinneisyysalue ulottuu Vaasaan saakka. Satunnaisia kasvupaikkoja tunnetaan Oulun korkeudelle asti.

Elinympäristö

Kyläkellukalle tyypillisiä kasvuympäristöjä ovat lehdot, puistot, puutarhat, pientareet ja metsänreunat.

Käyttö

Kyläkellukan juurakossa on hyväntuoksuisia yhdisteitä, ja se on vanhastaan tunnettu rohtokasvi, jota on käytetty muun muassa ruoansulatushäiriöihin ja ripulin hoitoon. Juuria voi käyttää myös mausteneilikan tapaan juomissa, ruuissa ja säilykkeissä. Tähän viittaa myös lajin ruotsinkilinen nimi, neijlikrot ("neilikkajuuri").
Doorilainen murre

Doorilainen murre (m.kreik. ἡ δωρικὴ διάλεκτος, hē dōrikē dialektos) oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Doorilaisia murteita puhuttiin doorilaisilla alueilla, erityisesti Peloponnesoksella, Kreetalla ja eteläisillä Egeanmeren saarilla.
Laajasti ottaen doorilaisiin murteisiin voidaan lukea myös luoteiskreikkalaiset murteet, joita puhuttiin laajalla alueella Kreikan länsi- ja luoteisosissa. Yhdessä varsinaiset doorilaismurteet ja luoteiskreikkalaiset murteet muodostavat länsikreikkalaisten murteiden ryhmän.

Historia

Doorilaista kreikkaa puhuneet doorilaiset olivat alun perin puolinomadisia heimoja, jotka asuivat nykyisen Kreikan pohjoisissa keskiosissa Pindos-vuoriston ympäristössä. Niin kutsutun doorilaisvalloituksen aikaan doorilaiset siirtyivät noin 1200–1100 eaa. nykyisen Kreikan luoteis- ja länsiosiin sekä Peloponnesokselle, jonka nämä valtasivat kokonaan niemimaan sisäosien Arkadiaa lukuun ottamatta, joka jäi arkadian murteen alueeksi. Hieman myöhemmin doorilaiset asuttivat myös Kreetan sekä Egeanmeren eteläosien saaria, kuten Theran, Rhodoksen ja Kosin. Siirtokuntien perustamisen myötä noin 800 eaa. lähtien doorilaismurteet levisivät myös Suur-Kreikkaan ja Sisiliaan nykyisen Italian eteläosien alueelle, Pohjois-Afrikan rannikolle sekä Mustallemerelle. Merkittäviä doorilaisia siirtokuntia olivat muun muassa Korintin perustama Syrakusa (n. 734 eaa.), Spartan perustama Taras (n. 700 eaa.) sekä Theran perustama Kyrene.
Arkaaiselta kaudelta lähtien doorilainen murre oli kuorolyriikan vakiintunut kielimuoto, vaikkakin siihen sekoittui myös aineksia joonialaisen murteen mukaisesta eeppisestä kielestä sekä aiolialaisen murteen mukaisesta lesboslaisesta runoudesta. Doorilaisen runouden nimiä ovat muun muassa Eumelos ja Alkman. Simonides ja Pindaros alkoivat korvata doorilaisia muotoja joonialaisen epiikan muodoilla. Tämä lyyrisen doorilaisen murteen muoto vaikutti attikalaisen tragedian kuoro-osuuksiin. Syrakusan doorilaista murretta käyttivät muun muassa komediakirjailija Epikharmos ja runoilija Sofron sekä tieteilijä Arkhimedes, ja taraslaista murretta pythagoralaiset filosofit Filolaos ja Arkhytas. Theokritos käytti runoissaan keinotekoista doorilaista murretta, joka saattoi perustua Aleksandriassa tunnettuun kyreneläiseen murteeseen.
Hellenistisellä kaudella kehittyi vakiintuneita doorilaisen murteen omia koinee-muotoja. Akhaian liiton doorilainen koinee perustui Korintin ja Sikyonin murteisiin, Aitolian liiton luoteisdoorilainen koinee Aitolian murteisiin, Sisilian doorilainen koinee Syrakusan murteeseen ja Etelä-Italian doorilainen koinee Taraksen murteeseen.
Nikolai Fraiture

Nuoruus

Fraiturella on venäläisiä ja ranskalaisia sukujuuria. Hän puhuu sujuvaa ranskaa ja suoritti lukionsa ranskankielisessä opinahjossa. Hänen isänsä oli vartija kauppakeskus Macy'sissä ja äitinsä koulun opettaja. Fraiture on ehkäpä The Strokesin ainoa jäsen, joka ei elänyt lapsuuttansa varakkaassa perheessä. Hän asui kaksiossa New Yorkissa viiden sukulaisensa kanssa. Hänellä on myös sisko Elizabeth, joka on tätä 13 vuotta nuorempi sekä isoveli Pierre. Ollessaan nuori, Fraiture saatiin kiinni varastamassa Luke Skywalker -lelua Macy'sin tavaratalossa kaupasta, jossa hänen isänsä työskenteli. Fraiture on kertonut olevansa vieläkin innostunut Star Warsista. Hän kävi päiväkodin samassa paikassa tulevan yhtyekumppani Julian Casablancasin kanssa. He ovat siis olleet ystäviä lähes läpi koko elämänsä.

Musiikki

Vaikka Fraiture oli ollut kiinnostunut musiikista koko elämänsä ajan, hän aloitti basson soittamisen vasta ollessaan 19. Hän sai basson lahjaksi lukiosta valmistautumisen kunniaksi isoisältään, mutta lahjoitti basson Casablancasille. Myöhemmin hän kuitenkin kiinnostui soittamisesta ja alkoi harjoitella toden teolla. Vielän nykyäänkin hän soittaa saman mallisella bassolla. Hän liittyi Casablancasin, Nick Valensin jonka kanssa oli opiskellut, ja Fabrizio Morettin yhtyeeseen. Pian tämän jälkeen myös Albert Hammond Jr liittyi tähän yhtyeeseen.

Yksityiselämä

Fraiture on naimisissa Illy-nimisen (Ilona, o.s. Jankovich) englantilaisnaisen kanssa. Heille syntyi tytär kesällä 2004.
Ecuadorin lippu

Ecuadorin lippu on Ecuadorin kansallistunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 7. marraskuuta 1900. Sen mittasuhteet ovat 2:3. Lippu on keskellä olevaa vaakunaa lukuun ottamatta sama kuin Kolumbialla. Lipun värit kuvaavat aurinkoa, maatalouden rikkautta ja maan luonnonvaroja (keltainen), valtamerta ja vaaleaa taivasta (sininen) ja vapauden puolesta vuodatettua verta (punainen). Vaakunaan on kuvattu Guayasjoen suulla oleva alus, joka symboloi kauppaa ja teollisuutta, vapauden aurinko, tasavaltalaisuuden symbolit kirves ja fasces eli vitsakimppu. Vuoden 1845 vallankumouksen muistona on neljä eläinratamerkkiä. Lumihuippuinen Chimborazo yläpuolellaan Andienkondori symboloi rohkeutta ja vapautta.
Vänrikki

Suomalainen käytäntö

Suomessa vänrikki on alin upseeriarvo, mutta germaanisissa ja joissain slaavilaisissa maissa aliupseeriston ja upseeriston väliin sijoittuva arvo. Nimitys juontuu saksan kielen lipunkantajaa tarkoittavasta sanasta Fähnrich. Se oli arvokas tehtävä, jota ei voitu uskoa aliupseerille eikä miehistölle mutta joka ei vaatinut erityistä upseerikoulutusta. Toinen vastaavanlainen tehtävä on perinteisesti ollut kuriiri, joka myös on nuoremman upseerin suorittama tehtävä.
Suomalainen maa- tai ilmavoimien vänrikki tai merivoimien aliluutnantti vastaa siis anglosaksisten maiden 2. luutnanttia, joka on näiden maiden alin upseerinarvo. 
Suomessa vänrikki on lähinnä reservin upseerien sotilasarvo. Reservin vänrikin arvoon ylennetään upseerikokelaat varusmiespalveluksen tai erillisen reserviläisille tarkoitetun kurssin päättyessä. Vänrikin arvoon ylennetään myös ne, jotka suorittavat Maanpuolustuskorkeakoulussa upseerin perusopinnot.
Vuonna 2007 Suomen puolustusvoimissa tapahtuneen uudistuksen johdosta määräaikaiseen sopimussotilaan virkaan pyrkivät reservinupseerit palvelevat myös vänrikkeinä.  Näistä on käytetty jo kauan osavirallista nimikettä ”kesävänrikki”. Sen sijaan vakinaisessa virassa toimivilla upseereilla luutnantti on yleensä alin sotilasarvo.
Reservin vänrikki (aliluutnantti) on korkein sotilasarvo, jonka 12 kuukauden varusmiespalveluksen aikana voi saada.
Sodan aikana vänrikit normaalisti johtavat joukkuetta. Tiedustelu-, tulenjohto- ja mittausryhmän johtajana on useimmiten vänrikki (ja rauhan aikana myös mahdollisesti upseerikokelas). Vänrikki voi toimia myös komppanian (patterin) varapäällikkönä.
Vänrikin arvomerkissä kauluslaatassa on yksi pieni heraldinen ruusu. Hihamerkissä puolestaan on yksi vaakaviiva. Ennen talvisotaa vänrikin ja muiden reservin upseerien arvomerkkiruusut olivat väriltään hopeisia, josta juontuu kansanomainen nimitys ”tinanappi”. Talvisodan jälkeen reserviupseerien arvomerkit ja arvot yhtenäistettiin aktiiviupseerien kanssa. Asetuksella 13.6.1941 poistettiin reserviupseeriarvot ja kaikille upseereille vahvistettiin samanlaiset arvomerkit. Tämän jälkeen sotilasarvojärjestyksessä ei ole ollut muodollista eroa aktiivi- ja reserviupseerien välillä. Reservi- ja aktiiviupseerin arvojärjestykseen vaikuttavat vain sotilasarvo ja ylennyspäivämäärä. Kuitenkin yksi pieni ero säilyi: kesäaikana yleensä vain kantaupseereilla oli mittojen mukaan tehtyjä asetakkeja, kun taas reserviläiset käyttivät valtion omistamaa kesäpuseroa. Muutamat varakkaammat reserviläiset tosin teettivät itselleen asetakkeja, mutta niitä käytettiin yleensä lomapukuina.
Vänrikistä seuraava ylempi arvo on luutnantti.

Ulkomainen käytäntö

Saksan Bundeswehrissä vastaava sotilasarvo on Fähnrich.
Vastaavia alimpia upseerinarvoja ovat englannin kielessä sekä Ensign että Second lieutenant. Näistä ensin mainittu on vanhentunut ja laajalti jo käytöstä poistunut  muoto, mutta se on vielä käytössä Yhdysvaltojen laivastolla.
Savonia-kirjallisuuspalkinto

Savonia-kirjallisuuspalkinto on Kuopion kaupungin vuosittain Aapelin päivänä 2. tammikuuta jakama palkinto. Se myönnetään tunnustuksena edellisvuonna ilmestyneestä merkittävästä savolaisesta kaunokirjallisesta teoksesta.
Palkinnon suuruus oli pitkään 10 000 euroa, vuodesta 2017 palkintosumma on ollut 12 000 euroa.
Josef Sudek

Josef Sudek (17. maaliskuuta 1896 Kolín, Böömi –15. syyskuuta 1976 Praha) oli tšekkiläinen valokuvaaja, joka luetaan yhdeksi valokuvataiteen suurimmista nimistä. Hänet tunnetaan erityisesti Prahaa esittävistä valokuvistaan ja hiljaisista, meditatiivisista asetelmistaan.
Vuonna 1896 Böömissä syntynyt Sudek aikoi nuoruudessaan ryhtyä kirjansitojaksi, mutta menetti oikean kätensä ensimmäisen maailmansodan taistelussa Italian-rintamalla 1916 ja teki valokuvausharrastuksestaan itselleen uuden ammatin. Hän kuvasi aluksi muita toipilaita prahalaisessa sotilassairaalassa ja opiskeli pari vuotta prahalaisen valokuvaajan Jaromir Funken johdolla. Sudek löysi vähitellen oman tyylinsä kuvatessaan arkipäiväisistä esineistä tekemiään asetelmia, usein studionsa sateista ikkunaa vasten: vesilaseja, kananmunia, rypistynyttä paperia. Studio oli itse asiassa vain pieni mökki, jonka hän jakoi sisarensa kanssa. Sudek kierteli suuren kameransa ja jalustansa kanssa ympäri Prahaa tallentaen maisemia ja katunäkymiä, joissa vain harvoin näkyi ihmisiä. Hän tuli jotenkuten toimeen sotainvalidieläkkeellään, mutta teki 1930-luvulla myös mainoskuvauksia.
Puuttuvasta oikeasta kädestään huolimatta Sudek käytti aina suuria kameroita, joiden käsittelemiseen hän tarvitsi apulaisia. 1940-luvulta lähtien hän käytti 30 × 40 cm negatiivikoon kameraa ja teki suurennosten sijasta kuvistaan vain samankokoisia pinnakkaisvedoksia. 1950-luvulla hän hankki myös panoraamakameran, jolla hän kuvasi sekä vaaka- että pystysuuntaisia panoraamakuvia.
Sudek oli elinaikanaan länsimaissa miltei tuntematon, ja hänet ”löydettiin” vasta vähän ennen kuolemaansa, kun George Eastman -museo New Yorkin Rochesterissa järjesti hänen valokuvistaan näyttelyn vuonna 1974. Samana vuonna New Yorkissa toiminut Light Gallery järjesti Sudek-näyttelyn. Sudekin 80-vuotispäivän 1976 kunniaksi Prahan taideteollisuusmuseo järjesti hänen tuotannostaan laajan takautuvan näyttelyn, joka nähtiin myöhemmin myös Lontoon Photographer’s Galleryssa.
Toisen maailmansodan jälkeen Sudekin apulaisena oli keskitysleiriltä selviytynyt nuori Sonya Bullaty, joka lähti sittemmin siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin ja teki siellä uran valokuvaajana miehensä Angelo Lomeon kanssa.
Sudek muutti 1959 taloon lähellä Hradčanyn kaupunginosaa, joka toimii nykyisin hänen nimeään kantavana galleriana Galerie Josefa Sudka.
Inke Mikkola

Inke Mikkola (oik. Ingeborg (Inke) Aina Lemmitty Maattola; 29. heinäkuuta 1910 – 4. huhtikuuta 1992) oli suomalainen näyttelijä.
Hän sai Pro Finlandia -mitalin 1964.
Ruskonarsku

Levinneisyys

Ruskonarskuja elää Etelä-Amerikassa ja Afrikassa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, mutta kannankehitys on laskeva.

Elinympäristö

Ruskonarskut elävät enimmäkseen tyynissä makean veden ympäristöissä, joissa on runsaasti vedenalaista kasvillisuutta. Yleensä laji välttää jokia, sameita vesiä, matalia, tilapäisiä lampia sekä tulva-alueita.

Ravinto

Ruskonarsku käyttää ravinnokseen pääasiassa kasvinosia, mutta myös eläinperäistä ravintoa. Laji syö erityisesti siemeniä, mutta myös juuria ja muita vesikasvien osia sekä vedessä eläviä selkärangattomia.

Lisääntyminen

Maljamainen pesä rakennetaan kasvinosista ja se sijaitsee vedessä, rantapenkereellä tai vähän matkan päässä vedestä heinien seassa. Pesien on joskus raportoitu sijainneen myös patoseinämissä, vanhoissa muurahaiskarhun koloissa tai muiden vesilintujen vanhoissa pesissä.
Antti Ennekari

Antti Ennekari (s. 18. elokuuta 1981) on suomalainen urheilutoimittaja ja -selostaja, joka työskentelee Yleisradion urheilutoimituksessa.
Ennekari on erikoistunut selostamaan jalkapalloa ja kuuluu Urheiluruudun vakituisiin toimittajiin. Hän on selostanut muun muassa jalkapallon Mestarien liigaa, MM-kilpailut 2010, EM-kilpailut 2012 sekä naisten EM-kilpailut 2013. Antti Ennekari pelaa myös itse jalkapalloa. Kaudella 2013 hän edusti kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Kakkosessa pelaavaa FC POHUa. Hänen isänsä on tietokirjailija Risto Ennekari.
Suomen Keltaiset Sivut

Suomen Keltaiset Sivut Oy oli suomalainen yritys, joka myi, markkinoi ja valmisti Fonectalle ja Finnet-ryhmälle Suomessa keltaiset sivut kaikkiin valtakunnallisiin puhelinluettelosarjoihin.

Alueelliset luettelot

Etelä-Häme, Helsingin Seutu, Keski-Suomi, Kymen telealue, Lappi, Lounais-Häme, Lounais-Suomi, Mikkelin telealue, Oulun lääni, Pirkanmaa, Pohjois-Karjala, Pohjois-Savo, Päijät-Häme, Satakunta, Uusimaa ja Vaasan telealue.

Historia

Erilliset suomalaiset puhelinyhtiöt perustivat yhtiön vuonna 1986. Perusajatus yrityksen perustamiseen oli luoda yksi yhteinen yritys myymään ja markkinoimaan puhelinluetteloiden yhteydessä jaettavia keltaiset sivut -luetteloita. Vuonna 2010 Eniro myi osuutensa yrityksestä Fonectalle, joka on siitä lähtien julkaissut Keltaisia Sivuja.
John Henry Muirhead

John Henry Muirhead (28. huhtikuuta 1855 - 24. toukokuuta 1940) oli brittiläisiin idealisteihin lukeutunut filosofi. Hänet tunnetaan parhaiten "Muirhead Library of Philosophyn" alullepanijana vuonna 1890.
Muirhead syntyi Glasgow'ssa. Hän opiskeli Glasgow Academyssä (1866–70) ja jatkoi Glasgow'n yliopistoon, jossa sai paljon vaikutteita Edward Cairdin, moraalifilosofian professorin, hegeliläisyydestä. "Muirhead Library of Philosophyn" julkaisu jatkui 1970-luvulle. Siitä tuli nykyaikaisen filosofian historian merkkiteoksia, ja siinä julkaistiin monien  huomattavien filosofien kirjoituksia, mukaan lukien Ernest Albee, Brand Blanshard, Francis Herbert Bradley, Axel Hägerström, Henri Bergson, Edmund Husserl, Bernard Bosanquet, Irving Thalberg Jr., Georg Wilhelm Friedrich Hegel ja George Edward Moore. Vuonna 2002 kirjasto julkaistiin 95 osan sarjana (ISBN 0-415-27897-X).
Oikeudenmukaisuusvaatimuksia

Oikeudenmukaisuusvaatimuksia (m.kreik. Δικαιώματα (πόλεων), Dikaiōmata (poleōn), ”(Kaupunkien) oikeudenmukaisuusvaatimuksia”) oli Aristoteleen kirjoittama antiikin kreikkalainen teos, joka kokosi yhteen kreikkalaisten kaupunkivaltioiden (polis) tekemiä päätöksiä. Se on eräs esimerkki Aristoteleen tekemistä historiallisista tutkimuksista. Teos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan joitakin katkelmia.
Teos käsitti yhden kirjan ja se tunnetaan muun muassa Diogenes Laertioksen maininnasta. Teoksen kreikankielisen nimen dikaiōmata viittasi antiikin Kreikassa yleisesti todistusaineistona käytettyihin dokumentteihin ja edelleen oikeutukseen ja oikeudenmukaisuusvaatimuksiin. Aristoteleen teoksen tapauksessa teoksen nimellä oli viimeksi mainittu sivumerkitys.
Teos kokosi yhteen ennen kaikkea kaupunkivaltioiden tekemiä päätöksiä koskien maa-alueita. Aristoteles kokosi teoksen Makedonian kuningas Filippos II:n käyttöön, jotta tämä voisi sovitella sen avulla kaupunkien välisiä rajakiistoja. Aristoteles kutsuttiin työhön sen jälkeen kun Filippos oli voittanut kreikkalaiset Khaironeian taistelussa vuonna 338 eaa., ja teoksella oli keskeinen rooli Filippoksen järjestellessä kreikkalaisten kaupunkivaltioiden asioita voittonsa jälkeen.
Eräässä teoksesta säilyneessä katkelmassa mainitaan Oropoksen maa-alueiden jako ateenalaisten kesken. Toisessa katkelmassa puolestaan viitataan Aleksanteri Epeiroslaisen sotaretkeen, jonka tämä teki suur-kreikkalaisen Taraksen siirtokunnan avuksi vuonna 334 tai 333 eaa. Tämän vuoksi on ehdotettu, että teos olisi julkaistu vasta Aleksanterin aikana ja sen tarkoituksena olisi ollut vastata Filippoksen järjestelyitä vastaan nousseeseen tyytymättömyyteen. Erään toisen ehdotuksen mukaan teos olisi kyllä koottu Filippoksen käyttöön mutta julkaistu Aleksanterin aikana laajennettuna käsittelemään myös suur-kreikkalaisten alueiden asioita.