google/wiki40b huggingface dataset:
Johannes Valmari

Johannes Valmari (14. kesäkuuta 1883 Kemi – 12. elokuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen kemisti ja Helsingin yliopiston professori.
Valmarin vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Valmari ja Elsa Matilda Vaara. Hän valmistui kemisti-insinööriksi Polyteknillisestä opistosta vuonna 1906 ja toimi sitten kemian opettajana Helsingin teollisuuskoulussa vuoteen 1910 saakka. Filosofian kandidaatin tutkinnon Valmari suoritti 1908 ja filosofian lisensiaatin tutkinnon vuonna 1912. Hän toimi maanviljelystaloudellisen koelaitoksen assistenttina vuodesta 1908 vuoteen 1918 ja 1919–1932 laitoksen maanviljelyskemian ja -fysiikan osaston johtajana. Vuonna 1919 Valmarista tuli myös saman alan vt. professori Helsingin yliopistoon. Vakinaisen viran hän sai vuonna 1923. Hän toimi yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan dekaanina 1924–1934.
Valmari julkaisi tieteellisten tutkimusten ohella alansa kirjoja sekä artikkeleita sanoma- ja aikakauslehdissä. Hän toimi monien valtiollisten komiteoiden jäsenenä ja oli valtion maanviljelyskemiallisen laboratorion johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1924. Valmari kehitti E. S. Tomulan kanssa ns. kotkafosfaatin, jota valmistettiin valtion omistamilla superfosfaattitehtailla Kotkassa. Hän sai mainetta myös keksimänsä ravintosuolaliuoksen vuoksi. 
Valmarin puoliso vuodesta 1905 oli Saima Johannes Latvala. Valmarin sisar Olga oli naimisissa Virossa syntyneen eversti ja vaihtoehtolääkäri Hans Kalmin kanssa.
Livones Veinalenses

Livones Veinalenses oli Henrikin Liivinmaan kronikassa mainittu nimitys Väinäjoen liiviläisten asuttamalle muinaismaakunnalle. Aluetta kutsuttiin myös nimellä "Livonia", mutta tämä nimitys yleistyi tarkoittamaan koko Väiväjoen pohjoispuolista Latviaa, sekä Viron etelä-osia. Maakunta ulottui suurin piirtein nykyisen Riian alueelta Aizkraukleen. Alueen keskus oli Ykskylä, jonne piispa Meinhard perusti alueen ensimmäisen kirkon vuonna 1184. Vuonna 1187 sinne tuli piispanistuin, joka siirtyi vuonna 1201 Riian kaupunkiin. Ennen kuin alue siirtui kokonaan saksalaisen vallan alle se oli ollut muodollisessa verovelvollisuudessa Polotskin ruhtinaalle. Alueen liiviläiset kapinoivat Akon johdolla vuonna 1206, mutta saksalaisten ristiretkeläisten sekä heidän kristittyt liiviläiset liittolaiset onnistuivat kukistamaan kapinan.
Kauhajoen Karhu

Jalkapallojaosto

Kauhajoen Karhun edustusjoukkue pelaa Vitosessa.  Joukkuetta valmentavat Teppo Pättikangas ja Tuomo Vesala. Seura on tunnettu vilkkaasta juniorityöstä ja järjestämistään jalkapalloturnauksista, kuten kesällä järjestettävä Kauhajoki Cup ja syksyllä järjestettävä Messu Cup. Karhu on myös vilahdellut valtakunnallisessa televisiossa AC Milan Junior European Campia järjestäessään, mikä toi lukuisia huippuvalmentajia Suomeen ja toi näkyvyyttä yritteliäälle seuralle. Miesten edustusjoukkue on myös pelannut vuodet 1995 ja 2002 Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla eli Kakkosessa.

Lentopallojaosto

Kauhajoen Karhu pelasi naisten lentopallon SM-sarjassa 1980-luvulla ja saavutti pronssia 1984.

Pesäpallojaosto

Kauhajoen Karhu pelasi miesten pesäpallon SM-sarjassa vuosina 1979 ja 1981 mutta putosi kummankin kauden päätteeksi sarjasta. Paras saavutus on kuitenkin vuodelta 1922, jolloin ei vielä pelattu sarjamuotoista kilpailua. Tuolloin Karhun miehet nappasivat SM-pronssia joukkueella Tauno Aro, Urho Mattila, V.J. Marttila, Vihtori Kuutti, Jussi Rinne, Arvo Ketola, Jaakko Yli-Harja, Armas Havunen ja Leuto Ketomäki.
Naisten SM-sarjassa Karhu on pelannut historiansa aikana kymmenen kautta. Vuonna 1968 se sijoittui viidenneksi ja seuraavalla kaudella neljänneksi. Vuonna 1970 joukkue voitti SM-hopeaa ja kahtena seuraavana kautena SM-pronssia. Vuonna 1973 se sijoittui yhdeksänneksi ja putosi sarjasta. Tämän jälkeen se on pelannut SM-sarjassa vuosina 1976–1978 saavuttaen sijoitukset 7, 11 ja 12 sekä viimeisen kerran vuonna 1981, jolloin se sijoittui yhdeksänneksi. Kauden 2007 jälkeen Kauhajoen Karhun miesten joukkue luopui Ykköspesis paikastaan. Paikan sai Alajärven Ankkurit.
Christoph Zimmermann (jalkapalloilija)

Cristoph Zimmermann (s. 12. tammikuuta 1993) on saksalainen jalkapalloilija. Hänen seuransa on Valioliigassa pelaava Norwich City. Zimmermann on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hänen pituutensa on 194 senttimetriä ja pelinumeronsa 6. Zimmermann tuli Norwichiin heinäkuussa 2017 ilmaisella siirrolla Borussia Dortmundin kakkosjoukkueessa, jossa myös manageri Daniel Farke toimi ennen Norwichiin tuloaan.
Alasäiniö

Alasäiniö (vuodesta 1948 ven. Верхнечерскасово, Verhnetšerskasovo) on kylä entisessä Viipurin maalaiskunnassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Nykyisin kylän alue kuuluu Viipurin piiriin. Alasäiniö oli pieni kylä ja se käsitti Säiniönjoen ja Viipurin kaupungin välisen alueen maalaiskunnan eteläosassa ja ulottui kylän keskustan kohdalla myös Säiniönjoen eteläpuolelle. Alasäiniön naapurikyliä maalaiskunnan puolella olivat Tirhiä, Uskila ja Hämäläinen.
Vuonna 1937 Alasäiniöllä oli 83 asukasta. Tärkeä elinkeino oli maa- ja metsätalous. Vuonna Alasäiniöllä oli 142 ha peltoa ja 167 ha metsää. Alasäiniön kylä kuului Uskilan kansakoulupiiriin, jonka koulu sijaitsi viereisessä Uskilan kylässä.
Alasäiniö oli yksi niistä Viipurin maalaiskunnan kaakkoisosan kylistä, joista ehdotettiin muodostettavaksi Nurmela -nimistä seurakuntaa 1920-luvun alussa. Seurakuntaa ei kuitenkaan muodostettu.
Talvisodan aikana Alasäiniön väestö evakuoitiin Keski-Suomeen. Sodan loppuvaiheessa taistelut ulottuivat Alasäiniölle asti. Moskovan rauhassa Alasäiniö muun Viipurin maalaiskunnan kanssa luovutettiin Neuvostoliitolle. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä 1944.
HMS Laforey

Palvelus

Alukseen osui kolme Saksan laivaston sukellusveneen U-223:n laukaisemaa torpedoa, jotka upottivat HMS Laforeyn. Alukselta pelastui ainoastaan 65 merimiestä.
Hiipivä vaara

Juoni

Elokuva kertoo Soile-nimisestä naisesta, joka saa tehtäväkseen vakoilla kansainvälistä rikollisjoukkuetta ja vietellä kapteeni Simolan, jolla on hallussaan konnien tavoittelema suomalaisen tykistökenraalin keksintö. Juttuun sekaantuu myös valokuvaaja Lavio, joka alkaa vakoilla Soilea ja selvittää tämän tekemisiä, mutta jää konnien vangiksi.

Tuotanto

Kuvausten ollessa viimeisillään ehti jatkosota päättyä ja elokuvan päästessä ensi-iltaan oli välirauha solmittu, ja siitä aiheutui leikkausvaiheella omat ongelmansa. Vakoilufilmin kärki muuttui epäkorrektiksi, vaikka suoraa osoittelua Neuvostoliittoa kohtaan siihen ei sisältynytkään.
Tuotantoyhtiön osakas, elokuvan tuottaja ja kuvaaja Theodor Luts lähti Suomesta, sillä oli vaara, että virolaisena hänet internoitaisiin.

Vastaanotto

Elokuva jäi edeltäjistään poiketen noin 160 000 markkaa tappiolle, eikä aihepiiriin sodan jälkeen enää palattu.
Elokuva ei vakuuttanut aikalaiskriitikoita. Juonta pidettiin hajanaisena ja epäjohdonmukaisena, eikä siihen oltu onnistuttu luomaan mukaansa tempaavaa jännitystä kuin paikoitellen. Erään arvostelijan mukaan elokuvassa oli liikaa turvauduttu ”pelkkään rutiiniin ja toiminnan vauhdin tavoitteluun.” Toisen arvion mukaan seikkailukertomuksesta ei puutu jännitysaineksia, mutta sen sijaan kiinteyttä ja johdonmukaisuutta. 
Naispääosan esittäjä, Svenska Teaternin näyttelijä Dolly von Alfthan, koettiin ”verevänä ja solakkana ilmestyksenä kauniine ja älykäsilmeisine kasvoineen”, mutta hänen suomen kielen ääntämisessään huomattiin ilmiselviä puutteita.
Shania Twain

Varhainen elämä

Twainin vanhemmat ovat Sharon ja Clarence Edwards. He erosivat lapsen ollessa kaksivuotias. Tuleva laulaja kasvoi Eilleen Twain -nimisenä pohjoisemmassa ja pienemmässä Timminsin kaupungissa äitinsä muutettua sinne uuden miehensä Jerry Twainin (täysverinen ojibwe-intiaani) kanssa. Twainien perhe oli köyhä ja talvella he joutuivat polttamaan talonsa lautoja pysyäkseen lämpiminä.
13-vuotiaana Eilleen Twain kutsuttiin esiintymään CBC:n Tommy Hunter Show’hun. Lukioaikoinaan hän lauloi Longshot-nimisessä yhtyeessä, joka esitti cover-versioita ajankohtaisista kappaleista. Sharon ja Jerry Twain kuolivat 1. marraskuuta 1987 auto-onnettomuudessa, jonka jälkeen Eilleen muutti kahden nuoremman veljensä ja sisarensa kanssa Huntsvilleen. Siellä hän elätti uusperhettä esiintymällä paikallisessa lomakohteessa Deerhurst Resortissa. Kuultuaan Twainin esityksen vuonna 1991 nashvilleläinen Dick Frank kutsui hänet nauhoittamaan demon.

Ura

Ensimmäisen levytyssopimuksen tultua ajankohtaiseksi 1991 Twain muutti etunimensä Shaniaksi (odžibwaksi matkalla). Shanian ojibwe-heimoon kuulunut isäpuoli pysyi hänelle tärkeänä vaikuttimena. Timminsin kaupunki nimesi myöhemmin kadun hänen mukaansa, perusti museon ja antoi hänelle kaupungin avaimet.
Twainista tuli yksi maailman parhaiten menestyneistä laulajista 1990-luvulla ja 2000-luvulla. Hänen albumeistaan kolme on myynyt Yhdysvalloissa yli 10 miljoonaa kappaletta. Huomattavan Twainin menestyksessä kantrimusiikin saralla tekee, että hän ei ole kotoisin kantrimusiikin alueilta. Twain lopetti laulajanuransa ja esitti vetäytymisen syyksi heikentyneen äänen. Vuonna 2017 Twain vieraili Yhdysvaltojen The Voice -televisio-ohjelmassa.

Yksityiselämä

Twain erosi vuonna 2008 pitkäaikaisesta aviomiehestään, tuottaja Robert John ”Mutt” Langesta . Heillä on yksi lapsi, vuonna 2001 syntynyt Eja. Uutena vuotena 2011 Twain avioitui Frederic Thiebaudin kanssa. Twain asuu Sveitsissä.
William Hootkins

William Michael "Hoot" Hootkins (5. heinäkuuta 1948 – 23. lokakuuta 2005) oli amerikkalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimpia roolejaan lienevät Jek Porkins Tähtien sodasta, Majuri Eaton Kadonneen aarteen metsästäjistä ja komisario Eckhardt Batmanista.

Näyttelijänura

Englannissa Hootkins löysi itselleen työtä teatterissa ja sai suurimman suosion esittämällä Alfred Hitchcockia Terry Johnsonin hittinäytelmässä Hitchcock Blonde vuodelta 2003.
Hootkins esiintyi monissa kulttirooleissa, mikä teki hänestä suositun esimerkiksi Jek Porkinsin roolista George Lucasin elokuvassa Tähtien sota. Hän esiintyi merkittävissä osissa elokuvissa Hardware (1990), Like Father, Like Santa (1998) ja Hear My Song (1991). Hän on myös oli "Crash Bandicoot 3" pelissä Dingodilen ääninäyttelijä. (1998).

Kuolema

Hootkins kuoli haimasyöpään Santa Monicassa, Kaliforniassa, 23. lokakuuta 2005 57-vuotiaana.
Ernest Townsend

Ernest Townsend (1880–1944) oli englantilainen taidemaalari. Hän syntyi ja varttui Derbyssä, missä hän pestautui arkkitehdin apulaiseksi 14-vuotiaana. Hän vaihtoi arkkitehtuurin kuvataiteisiin ja opiskeli Derbyn taidekoulussa ja sen jälkeen Lontoossa. Viiden vuoden kuluttua hän palasi Derbyyn, meni naimisiin ja avasi oman muotokuvastudionsa. Hänestä tuli suosittu muotokuvamaalari, ja hän ikuisti uransa aikana yli 250 kaupungin merkkihenkilöä. 
Townsend kuului Derbun taideseuraan (Derby Sketching Club), joka kukoisti etenkin maailmansotien välisenä aikana. Taiteidenkeräilijä Alfred E. Goody tilasi Townsendiltä ja muilta seuran jäseniltä maisematauluja, joihin dokumentoitiin tuonaikaista kaupunkikuvaa. Goodey lahjoitti työt Derbyn kaupunginmuseolle. 
Maailmansodan lähestyessä Townsend värvättiin suunnittelemaan maisemointi, jolla Rolls-Roycen tehtaat naamioitiin näyttämään viattomalta maalaiskylältä.
Tauno Timoska

Tauno Johannes Timoska (s. 5. huhtikuuta 1932 Turku) on entinen suomalainen jääpalloilija ja maahockeypelaaja.
Helsingin 1952 olympiakisoissa Tauno Timoska oli mukana Suomen maahockeyjoukkueessa, joka karsiutui ensimmäisellä kierroksella.
Jääpalloilijana Timoska sai MM-kisoissa hopeaa 1957 ja pronssia 1961. Hän teki jääpallon MM-kisojen kaikkien aikojen ensimmäisen maalin 28. helmikuuta 1957. Maaotteluissa hän pelasi hyökkääjänä 32 kertaa ja teki niissä 29 maalia. SM-sarjan maalikuninkuuden hän voitti neljästi.
Kongonparatiisimonarkki

Levinneisyys

Kongonparatiisimonarkkia tavataan Kongon demokraattisessa tasavallassa kahdessa erillisessä populaatiossa. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sen levinneisyysalue on pieni ja pienenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi.
Hiirihaukka

Koko ja ulkonäkö

Hiirihaukka on 48–56 cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 110–130 cm. Sillä on leveät siivet, paksu, lyhyt kaula sekä keskipitkä pyrstö. Rinta on keskiruskea, kainaloissa vaaleat laikut, muuten lintu on tummanruskea. Suomessa tavataan kahta alalajia. Läntinen buteo on kookkaampi ja tummempi. Itäinen vulpinus on hieman pienempi. Itäisen alalajin hiirihaukoilla on punertavan ruskea pyrstö ja muutoinkin väritys on vaaleamman tai punertavamman sävyinen. Alalajit risteytyvät keskenään ja välimuotoisia yksilöitä tavataan paljon. Sekä alapuolen valkoisen määrässä on muutoinkin paljon yksilökohtaista vaihtelua. Naaras on koirasta kookkaampi.
Hiirihaukka on petolinnuksi äänekäs, ja se ääntelee erityisesti keväällä. Sen tavallisin ääni on naukuva "piijäh", jota kuulee enimmäkseen lennossa.
Vanhin suomalainen rengastettu hiirihaukka on ollut 26 vuotta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin oli tanskalainen 28 vuotta 9 kuukautta vanha hiirihaukka.

Levinneisyys

Hiirihaukkaa tavataan pesivänä suuressa osassa Eurooppaa sekä Keski-Aasiassa. Talvehtivana sitä esiintyy lisäksi Lähi-idässä, Etelä-Intiassa, osissa Pohjois- ja Länsi-Afrikkaa sekä laajalla alueella Eteläisessä ja Itäisessä Afrikassa.
Suomessa hiirihaukan alalajia buteo tavataan maan etelä- ja länsiosissa ja alalajia vulpinus itä- ja keskiosissa. Suomessa hiirihaukkoja pesii 4 000–5 000 paria. Vuoden 2010 uhanalaisuusluokittelussa hiirihaukan uhanalaisuusluokitus muutettiin elinvoimaisesta vaarantuneeksi, ja laji oli taantunut merkittävästi edellisen 30 vuoden aikana. Suomessa pesivät vulpinus-alalajin hiirihaukat talvehtivat trooppisessa Afrikassa ja buteo-alalajin hiirihaukat Länsi- ja Itä-Euroopan välisellä vyöhykkeellä. Ahvenanmaalle jää säännöllisesti talvehtimaan joitakin buteo-alalajin yksilöitä, ja hyvinä myyrätalvina niitä talvehtii muuallakin Etelä-Suomessa.

Elinympäristö

Hiirihaukka viihtyy vaihtelevassa maastossa, jossa on sekä aukeita peltoja tai soita että metsää. Rannikolla etenkin laajojen merenlahtien ja rehevien järvien tuntumassa.

Lisääntyminen

Hiirihaukan pesä on tyypillisesti isossa puussa pellon tai suon laidassa, keskimäärin 10 metrin korkeudessa. Yleisin puulaji on kuusi, seuraavana mänty. Muninta voi alkaa jo huhtikuussa, tavallisesti toukokuussa. Munia on tavallisesti 2 tai 3, joskus jopa 5. Hyvinä myyrävuosina poikueet ovat isoja. Myyräkatovuonna pesintä saattaa jäädä väliinkin. Naaras hautoo noin 5 viikkoa. Poikaset oppivat lentämään noin 6 viikon ikäisinä. Haudonta-aikana linnut ovat arkoja, ja saattavat hylätä pesän ihmisen häirinnän takia.

Ravinto

Hiirihaukan pääravintoa ovat pienet jyrsijät, mutta se syö myös matelijoita, sammakoita, linnunpoikasia, hyönteisiä ja jopa kastematoja.
Lars Werner och hans vänner

Kappaleet

Kaikki sävellykset Lars Werner.
Alaverdin luostari

Alaverdin luostari (georg. ალავერდი) on georgialaisortodoksinen luostarikompleksi Telavin kaupungin lähellä Kakhetin alueella Georgiassa. Se sijaitsee Alazanin laaksossa Akhmetan piirikunnassa 18 kilometriä Telavista. Luostarin perusti 500-luvulla assyrialainen lähetyssaarnaaja Ioseb Alaverdeli aiemman esikristillisen kuun palvonnalle pyhitetyn uskonnollisen keskuksen paikalle. Sen vanhimmat säilyneet osat ovat 500-luvulta.
Alaverdi nousi Kakhetin alueen tärkeimmäksi kirkoksi, ja Kakhetin kuningas Kvirike III rakennutti aiemman Pyhän Yrjön kirkon tilalle suuren katedraalin 1000-luvun alussa. Se oli 50 metrin korkuisena maan korkein kirkkorakennus siihen saakka, kunnes Tbilisin Sameban katedraali valmistui 2000-luvulla. Alaverdi toimi luostarina 1500-luvulle asti ja muutettiin sen jälkeen nunnaluostariksi. Katedraali on vahingoittunut useita kertoja maanjäristyksissä, erityisesti 1400- ja 1700-luvuilla. Sen freskot maalattiin peittoon 1800-luvulla, mutta restauroitiin osittain vuonna 1966. Kirkon länsioven yläpuolella on 1500-luvulla maalattu Pyhä Yrjö ja alttarin yläpuolella neitsyt ja lapsi 1000-luvulta. Katedraalin ulkoseiniä on koristeltu hyvin vähän, mikä on tyypillistä kakhetilaiselle kirkkoarkkitehtuurille. Sisätila on vaikuttava.
Useat kuninkaalliset ovat vetäytyneet Alaverdin luostariin ja se on toiminut myös Kakhetin kuninkaiden hautapaikkana. Alaverdiin on haudattu esimerkiksi Aleksandre I, Aleksandre II ja Temuraz I. Katedraalia ympäröi pääosin 1700-luvun alussa rakennettu puolustusmuuri. Kompleksiin kuuluu kirkon lisäksi muitakin rakennuksia: kylpylä, Persian šaahi Abbas I:n kesäpalatsin rauniot ja viinikellari (marani). Alaverdi on edelleen merkittävä uskonnollinen keskus, jossa vietetään syksyisin kolmeviikkoista Alaverdoba-festivaalia. Sen huippukohta on 14. syyskuuta.
Christina Scherwin

Christina Scherwin (s. 11. heinäkuuta 1976) on tanskalainen yleisurheilija, jonka päälaji on keihäänheitto.
Scherwinin parhaat arvokisasijoitukset ovat vuoden 2005 MM-kilpailujen neljäs ja vuoden 2006 EM-kilpailujen viides sija. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli kolmas vuonna 2006.
Scherwin on voittanut maansa mestaruuden peräti kuusi kertaa, vuosina 2000, 2002, 2003, 2004, 2005 ja 2006. Lisäksi hän voitti mestaruuden vuonna 2003 myös kuulantyönnössä.
Hän pitää myös hallussaan Tanskan ennätystä keihäänheitossa tuloksella 64,83, jonka hän heitti IAAF:n yleisurheilufinaalissa Stuttgartissa 9. syyskuuta 2006.
Jordan Sigalet

Jordan Sigalet (s. 19. helmikuuta 1981) on kanadalainen jääkiekkovalmentaja ja uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti.
Sigalet pelasi kaudet 1999–2001 BCHL-junioriliigan Victoria Salsassa. Jälkimmäisellä kaudella hän oli voittamassa sarjan mestaruutta. Hyvin otteidensa ansiosta Boston Bruins varasi hänet NHL:ään varaustilaisuudessa 2001 ja hän sai stipendin Bowling Greenin osavaltionyliopistoon. Sigalet pelasi yliopiston Falcons-joukkueessa 2001–2005.
Keväällä 2003 Sigalet huomasi olevansa turta usein aamuisin eikä raajat toiminut vielä päivälläkään. Hän kävi läpi useita testejä, ja hänellä diagnisoitiin MS-tauti. Hän aloitti heti taudin etenemistä hidastavan lääkityksen ottamisen mutta ei julkistanut sairauttaan. Lopulta yhdeksän kuukautta diagnoosin jälkeen, joulukuussa 2003 Sigalet kertoi taudistaan. Seuraavalle kaudella hän palasi Bowling Greeniin ja pelasi parhaan yliopistokautensa. Hän oli kauden jälkeen ehdolla ESPN:n jakamaan ESPY-palkintoon vuoden parhaasta paluusta.
Sigalet pelasi yliopistouransa jälkeen kolme kautta Boston Bruinsin organisaatiossa, pääasiassa AHL:n Providence Bruinsissa. Tuona aikana hänet kutsuttiin kolmesti ylös NHL:ään. Sigalet sai ainoat peliminuuttinsa NHL:ssä 7. tammikuuta 2006, kun hän pääsi korvaamaan loukkaantuneen Andrew Raycroftin 43 sekunniksi ottelussa Tampa Bay Lightningiä vastaan. Pelattuaan kolme kautta Bruinsissa Sigalet siirtyi Eurooppaan. Hän pelasi kauden aikana sekä Vysšaja Ligan Rubin Tjumenissä että Itävallan pääsarjan Vienna Capitalsissa. Hän lopetti uransa kauden jälkeen.
Uransa jälkeen Sigalet piti yksityistunteja Pro Formance Goalie Schoolissa. Hänet palkattiin kaudelle 2010–2011 WHL-juniorisarjan Everett Silvertipsin maalivahtivalmentajaksi. Seuraavalle kaudelle hän siityi AHL-joukkue Abbotsford Heat maalivahtivalmentajaksi.
Kimmo Perämäki

Kimmo Perämäki on Celestyn entinen solisti. Hän on julkaissut yhdessä Celestyn kanssa yhden pitkäsoiton Reign of Elements. Tämän jälkeen Perämäki lähti yhtyeestä keskittyäkseen omaan Masquerage-yhtyeeseensä. Perämäki on tunnettu korkeista vokaaleistaan ja hänet luetaankin suomalaisten power metal -solistien kärkikastiin. Hän toimii Masqueragessa laulaja/kitaristina ja vastaa yhtyeen sävellystyöstä. Masquerage on julkaissut kaksi albumia; Work-Holic-Foolin vuonna 2007 sekä kesäkuussa 2008 ilmestyneen Moonlight Timen. Lisäksi Perämäellä on oma sooloprojekti, Backhill. Perämäki on myös vaikuttanut yhtyeessä Athmosfear.
Uskonpuhdistus Englannissa

Uskonpuhdistus Englannissa merkitsee uskonpuhdistusaatteen leviämistä Englantiin, anglikaanisen kirkon syntymistä ja myöhempiä uskonsotia protestanttien ja katolilaisten välillä. 
Uskonpuhdistus oli Englannissa pikemminkin poliittinen, kuin uskonnollinen. Uskonpuhdistuksen levitessä keskisessä Euroopassa olivat uudistuspaineet paljon vähäisempiä Britteinsaarilla. Maassa oli toki ennenkin arvosteltu kirkkoa – muun muassa John Wycliffen ansiosta – mutta pääasiallinen vaatimus uudistua tuli humanistien puolelta. Sen sijaan vankassa asemassa oleva kuningas Henrik VIII suhtautui kielteisesti Lutherin ajatuksiin vähentää sakramentteja tai kääntää Raamattu kansankielelle. Kuninkaan toiminta oli niin katolismyönteistä, että paavi jopa antoi hänelle arvonimen defensor fidei (uskon puolustaja).

Henrik VIII

Tilanne muuttui radikaalisti Henrikin halutessa avioeron vaimostaan Katariina Aragonialaisesta. Paavi Klemens VII ei hyväksynyt tällaista menettelyä. Saadakseen tahtonsa läpi Henrik kutsui maansa papiston koolle ja nimitytti itsensä maan kirkon pääksi vuonna 1531. Thomas Cranmer nostettiin Canterburyn arkkipiispaksi. Seuraavana vuonna välirikko katolisen kirkon kanssa sinetöitiin lopullisesti uudella suprematialailla: 
»Kuningasta, ylintä Herraamme ja hänen perijöitään ja seuraajiaan on pidettävä Englannin kirkon ainoina päämiehinä ja heillä olkoon kaikki valta tukahduttaa ja poistaa kaikki erehdykset, harhaopit, väärinkäytökset ja pahennukset.» 
()
Henrik VIII:n toiminta loi anglikaanisen kirkon maan valtionkirkoksi. Koska uskonpuhdistuksen luonne ei piillyt teologisissa kysymyksissä, ei uuden kirkon oppi alkuun juurikaan poikennut katolisen kirkon ajatuksista. Näkyvimpänä merkkinä luostaritoiminta lakkautettiin ja paavin ylivalta kumottiin, mutta esimerkiksi messu ja pappien selibaatti jätettiin ennalleen.

Edvard VI

Vasta Henrik VIII:n kuoltua reformaatio ulottui myös opinkappaleisiin. Edvard VI:n hallituskaudella uudistukset ulottuivat jo oppiin ja liturgiaan. 1552 ilmestyi anglikaaninen uskontunnustus 42 artiklaa. Henrik-kuninkaan kuoltua myös ulkomaalaisten teologien, etupäässä Jean Calvinin, vaikutus alkoi ulottua myös Englantiin.   
Toisaalta Edvard ei onnistunut saavuttamaan kansansuosiota uudistuksillaan. Hänen rasitteenaan olivat epäonnistumiset politiikan muilla osa-alueilla, eivätkä siten myöskään uskonnolliset uudistukset jääneet vankoiksi.

Uskonpuhdistuksen myöhemmät vuodet

Myöhempinä vuosina osoittautui, ettei Englannin uskonpuhdistus ollut järin vakaalla pohjalla. Kuningatar Marian valtakaudella vuonna 1554 katolilaisuus palasi jälleen Englannin uskoksi. Tämä merkitsi paitsi paavin ylivallan paluuta, myös laajoja protestanttien vainoja. Kuningattaren kuolema vuonna 1558 nosti Elisabet I:n valtaan. Hänen aikanaan anglikaaninen kirkko uudelleenperustettiin.
Vuonna 1559 Englannin parlamentti uudisti vanhan suprematialain. Uskontunnustusta muokattiin ja viilattiin, kunnes se vuonna 1563 ilmestyi nimellä 39 artiklaa. Sisällöllisesti tärkeitä kohtia olivat esimerkiksi artikla 19, joka myönsi Rooman kirkon erehtyneen sekä artikla 20, jossa kirkon auktoriteettia rajoitettiin.