Kulttuuriperinnön palauttaminen

Kulttuuriomaisuuden palauttaminen eli repatriaatio tai restituutio tarkoittaa taiteen tai kulttuuriperinnön, yleensä vanhan tai ryöstetyn taideomaisuuden palauttamista sen alkuperämaahan tai entisille omistajille tai heidän perillisilleen. Kiistanalainen kulttuuriomaisuus on ryhmälle tai yhteisölle kuuluneita fyysisiä artefakteja, jotka toinen ryhmä on vienyt tavallisesti ryöstelyssä, olipa kyseessä sitten imperialismi, kolonialismi tai sota. Kiistellyt kohteet vaihtelevat laajalti veistoksista ja maalauksista muistomerkkeihin ja ihmisen jäännöksiin.

Naramsinin steela

Sodanaikainen ja sotaa seuraava hävinneiden kansojen ryöstäminen on ollut yleistä jo muinaisista ajoista lähtien. Akkadin kuningas Naramsinin steela, joka on nyt esillä Pariisin Louvre-museossa, on varhaisimpia sodassa ryöstetyksi tiedettyjä taideteoksia. Elamilaiset ottivat Naramsinin vuonna 2250 eaa. lullubilaisia vastaan käymän voittoisan taistelun kunniaksi tehdyn steelan sotasaaliiksi noin tuhat vuotta myöhemmin ja siirsivät sen pääkaupunkiinsa Susaan, Iraniin. Sieltä ranskalaiset arkeologit löysivät sen vuonna 1898.

Muinaiset kreikkalaiset ryöstäjinä

Palladion oli varhaisin ja ehkä länsimaisen historian merkittävin varastettu patsas. Aseistettua Pallas Athenea kuvaava pieni veistetty puinen patsas, jonka kahden kreikkalaisen sanottiin varastaneen ja salakuljettaneen Parthenonista, toimi Troijaa suojaavana talismaanina. Antiikissa uskottiin yleisesti, että Troijan valloitus oli mahdollista vain siksi, että kaupunki oli menettänyt suojaavan talismaaninsa. Tämä myytti kuvaa patsaiden pyhää merkitystä muinaisessa Kreikassa jumalien voimaa symboloivina ilmentyminä, joilla uskottiin usein olevan yliluonnollisia kykyjä. Myös voittoisien kreikkalaisten, kuten ryöstön ideoineen Odysseuksen, osaksi langennut myöhempi kärsimys kuvaa patsaiden pyhää luonnetta.

Roomalaisten sotasaaliit

Roomalaisen myytin mukaan Rooman perustanut Romulus antoi ensimmäisenä voittajana vihollisen hallitsijalta otettuja saaliita Jupiter Feretriuksen temppeliin. Monissa Rooman myöhemmissä sodissa kerättiin veren värjäämiä haarniskoja ja aseita, jotka sijoitettiin temppeleihin kunnioituksen symboleina vihollisten jumalia kohtaan ja keinona saada heiltä suojelua.  Rooman vallan levitessä kaikkialle aikaisemmin kreikkaisten hallistemille alueille Italiassa, kreikkalaista taidetta ryöstettiin ja näytettiin Roomassa roomalaisvallan alla olevien alueiden voiton symboleina. Pyhiä esineitä kuitenkin uskotaan kohdellun kunnioituksella Syrakusan kaatumisen jälkeen vuonna 211 järjestetyssä Marcus Claudius Marcelluksen voittokulkueessa, koska vaarana olivat kriitikkojen paheksunta ja negatiiviset sosiaaliset reaktiot.
Plinius vanhemman mukaan keisari Augustus oli siinä määrin häpeissään roomalaisten harjoittamasta kreikkalaisen taiteen ryöstämisestä, että palautti joitakin esineitä alkuperäisiin koteihinsa.

Napoleonin ryöstely

Napoleonin Ranskan imperiumin aikana tapahtuneen ryöstön mittakaava oli modernissa historiassa ennennäkemätön, ja ainoat vertailukelpoiset ryöstelyretket olivat tapahtuneet antiikin Rooman historiassa. Ranskan vallankumoukselliset oikeuttivat Italian laajamittaisen ja järjestelmällisen ryöstämisen vuonna 1796 pitämällä itseään Rooman poliittisina seuraajina vastaavasti kuin muinaiset roomalaiset olivat nähneet itsensä kreikkalaisen sivilisaation perillisinä. He perustelivat toimiaan myös sillä, että hienostuneen taiteellisen makunsa ansiosta he olivat kykeneviä arvostamaan ryöstettyä taidetta. 
Napoleonin sotilaat hajottivat taide-esineitä karkeasti repimällä maalauksia niiden kehyksistä kirkoissa tai niille aiheutui vahinkoa kuljetuksen aikana.  He ottivat haltuunsa niin yksityisiä kokoelmia kuin paavillisen kokoelman.  Tunnetuimpia varastettuja teoksia ovat muun muassa Venetsian Pyhän Markuksen pronssihevoset ja Laokoon-ryhmä Roomassa, jotka molemmat on sittemmin palautettu. Jälkimmäistä pidettiin aikanaan vaikuttavimpana antiikin veistoksena. 
Laokoonilla oli erityinen merkitys ranskalaisille, koska se liittyi Rooman perustamisen myyttiin. Teokset tuotiin Pariisin voittokulkuessa antiikin roomalaisten käytäntöä vastaavalla tavalla. 
Napoleonin laajaa ryöstelyä kritisoivat ranskalaiset taiteilijat, kuten Antoine-Chrysostôme Quatremère de Quincy (1755–1849), jonka vetoomuksen allekirjoitti 50 muuta taiteilijaa. Louvre-museota perustettaessa Pariisissa vuonna 1793 Napoleonin tavoitteena oli luoda ensyklopedinen taidehistoriallinen näyttely, jota myöhemmin sekä Josif Stalin että Adolf Hitler yrittävät jäljitellä omissa maissaan.
Napoleon jatkoi taidevalloituksiaan vuonna 1798 hyökätessään Egyptiin tavoittenaan turvata Ranskan kaupallisia etuja ja heikentää Britannian pääsyä Intiaan Egyptin kautta. Hänen Egyptin-retkensä tunnetaan hänen mukaansa ottamistaan 167 "tietäjästä", joihin kuului tieteilijöitä ja muita asiantuntijoita, jotka olivat varustautuneet tallentamaan, mittaamaan ja dokumentoimaan muinaista ja nykyistä Egyptiä ja sen luonnonhistoriaa. Retkikunnan löytöihin kuuluivat muun muassa Rosettan kivi ja Kuninkaiden laakso Thebesin lähellä. Ranskan sotilaallinen kampanja oli lyhytikäinen ja epäonnistunut, ja brittijoukot takavarikoivat valtaosan kerätyistä esineistä (mukaan lukien Rosettan kiven) ja ne päätyivät British Museumiin. Ranskalaisen retkikunnan keräämät tiedot  julkaistiin kuitenkin pian useissa Description de l'Égypte -julkaisuissa, joihin sisältyi 837 kuparikaiverrusta ja yli 3000 piirustusta. Siinä missä italialaisen taiteen ryöstely oli johtanut julkiseen paheksuntaan, yleisö suhtautui egyptiläisen taiteen omimiseen valtavan haltioituneesti käynnistäen egyptomaniaksi kutsutun ilmiön.

Natsien ryöstely

Natsien harjoittama yksityisen ja julkisen taiteen omiminen Euroopassa ja Venäjällä on pahamaineisimpia sodanaikaisen taiteen ryöstämisen tapauksia. Ryöstäminen alkoi jo ennen toista maailmansotaa laittomilla takavarikoilla osana juutalaisten järjestelmällistä vainoa ja ne sisällytettiin natsirikoksiksi Nürnbergin oikeudenkäynneissä.  Toisen maailmansodan aikana Saksa ryösti Neuvostoliitossa 427 museota ja tuhosi 1 670 venäläistä ortodoksista kirkkoa, 237 katolista kirkkoa ja 532 synagogaa.

Irakin kansallisaarteiden ryöstäminen

Muinaisten artefaktien ryöstäminen Irakin kansallismuseosta Bagdadissa sodan puhkeamisen aikana vuonna 2003 oli hyvin tunnettu sota-ajan ryöstötapaus. Epävakaus ja kaoottinen sotatila loivat ryöstelylle otolliset olosuhteet. 
Arkeologit ja tutkijat arvostelivat Yhdysvaltain armeijaa siitä, että he eivät turvanneet museota, jossa varastoidaan arvokkaita muinaisen Mesopotamian sivilisaation artefakteja. Sotaan johtaneiden kuukausien aikana tutkijat, taidevaikuttajat ja keräilijät tapasivat Pentagonin kanssa varmistaakseen, että Yhdysvaltain hallitus suojelee Irakin tärkeää arkeologista perintöä ja erityisesti Bagdadin kansallismuseota. Huhtikuun 8. päivästä, jolloin museo jäi tyhjilleen huhtikuun 12. päivään, kun osa henkilöstöstä palasi, varastettiin arviolta 15 000 museoesinettä ja 5 000 sylinterin sinettiä. Lisäksi kansalliskirjastosta ryöstettiin tuhansia nuolenpäätauluja ja rakennus sytytettiin palamaan sisällään puoli miljoonaa kirjaa. Onneksi monet käsikirjoitukset ja kirjat säilyivät. Yhdysvaltain työryhmä pystyi palauttamaan noin puolet varastetuista esineistä inventoimalla puuttuvat esineet ja levittämällä niiden luetteloa, sekä ilmoittamalla, että ketään esineitä palauttavaa henkilöä ei rangaistaisi. Myös Irakin rikkaat arkeologiset kohteet ja kaivausten alueet ovat joutuneet laajalle levinneen ryöstön kohteeksi Irakin sodan aikana. Ryöstöjoukot kaivoivat valtavia kraatereita Irakin arkeologisten kohteiden ympärille, toisinaan jopa kaivinkoneilla. On arvioitu, että Irakissa 10 000–15 000 arkeologista kohdetta ryöstettiin. Irakissa oletetaan olevan myös paljon paljastamattomia aarteita.

Kolonialismi ja identiteetti

Arkeologia on varhain ollut tiiviisti mukana poliittisissa pyrkimyksissä ja kansallisten identiteettien rakentamisessa. Tämä varhainen suhde näkyi renessanssin aikana ja esi-italialaisten vastustaessa täysgoottilaista liikettä. 1800-luvun Euroopassa arkeologian ja siirtomaavallan suhde vahvistui sen muuttuessa institutionalisoituneeksi brittien ja ranskalaisten johtamaksi tutkimusalueeksi. Kolonialismi ja arkeologia tukivat toisiaan, koska tarve hankkia tietoa muinaisista esineistä tuki siirtomaavallan perustamisen ajatusta. 
Arkeologiset löydöt muokkasivat asennetta, jolla eurooppalaiset kolonialistit samastuivat esineisiin ja muinaisiin ihmisiin, joiden tekemiä ne olivat. Egyptin tapauksessa siirtomaa-Euroopan tehtävä on tuoda muinaisen Egyptin kunnia ja loisto lähemmäksi Eurooppaa ja sisällyttää se maailmanhistoriaan, tai mieluummin vielä nähdä Egypti uudessa valossa Euroopan historian kautta. Arkeologisten löytöjen myötä muinainen Egypti hyväksyttiin länsimaiseen historialliseen kertomukseen antiikin Kreikan ja Rooman sivilisaatioiden rinnalle.  
Siirtomaiden ryöstelyn seurauksena sisustetut museot ovat suurelta osin muokanneet kuvaa, jossa joku kansa näkee valtansa, vallassaan olevien ihmisten luonteen, maan maantieteen ja saavuttaa esi-isiltään periytyvän valtuutuksen niiden hallintaan. Eliot Colla kuvaa British Museumin egyptiläisen veistossalin rakennetta kokoonpanona, joka "muodostaa abstraktin kuvan maapallosta, jonka keskellä on Lontoo" ja rinnastaa sen ajatukseen sivilisaation kehittymisestä sen klassisesta alkuperästä, joka on peräisin Kreikasta ja Roomasta, päätyen Italian renessanssin kautta nykypäivän Lontooseen.

Kansallisuus ja identiteetti

Arkeologiaa on käytetty myös laillistamaan kansallisvaltio vastareaktiona ja vastarintana siirtomaiden sortamiselle. Esimerkiksi Egyptin nationalistit hyödynsivät muinaista historiaansa kehittämällä poliittisen ja ilmeikkään faraonismin kulttuurisena vastauksena Euroopan egyptomanialle.
On väitetty, että kolonisoiduissa valtioissa kansallismielistä arkeologiaa on hyödynnetty kolonialismin ja rasismin vastustamiseen kehityksen kustannuksella. Joissakin maanomistukseen liittyvissä konflikteissa arkeologiaa on käytetty vastakkainasettelun vahvistamiseksi rakentamalla kansallista myyttiä, kuten israelilaisen Masadan muinaisen linnoituksen yhteydessä. Arkeologian avulla on voitu perustella naapurikansojen alistamista, esimerkiksi Saddam Husseinin käyttäessä Mesopotamian upeaa menneisyyttä perustellakseen hyökkäystään Kuwaitiin vuonna 1990. 
Joidenkin tutkijoiden mukaan nykyisillä postkolonialistisilla kansallisvaltioilla ei voi olla oikeutta muinaisista kulttuureista ryöstettyyn kulttuuriomaisuuteen sillä perusteella, että kulttuuri-identiteetit ovat konstruoituja ja jatkuvassa muutoksen tilassa. Tämän väitteen mukaan artefakteja olisi pidettävä yleisenä kulttuuriomaisuutena, eikä niitä tulisi jakaa keinotekoisesti luotujen kansallisvaltioiden kesken. Sitävastoin ensyklopedisten museoiden toimintamalli tukee monimuotoisuutta, suvaitsevaisuutta ja monien kulttuurien arvostusta. Toisten tutkijoiden mukaan tämä päättely on jatkoa kolonialistiselle keskustelulle, jolla yritetään soveltaa siirtomaavaltioiden muinaista taidetta ja sisällyttää se länsimaisen historian kertomukseen.

Palauttamisen lakiperusta

Vuonna 1863 Yhdysvaltain presidentti Abraham Lincoln kutsui saksalais-amerikkalaisen juristin ja poliittisen filosofin Francis Lieberin laatimaan lakia, jolla säännellään unionin sotilaiden toimintaa liittovaltion vankien, aseistamattomien joukkojen, vakoojien ja omaisuuden suhteen. Laaditut Yleiset määräykset nro 100 tai Lieber-koodi määrittelivät kulttuuriesineet lain nojalla suojatuksi kategoriaksi sodassa. Lieber-koodilla oli kauaskantoisia seurauksia, sillä Haagin yleissopimukset vuosina 1907 ja 1954 laadittiin sen pohjalta. Se on myös johtanut Yhdysvaltain joukkojen nykyisiin ja pysyviin sitoutumista koskeviin sääntöihin (ROE), joiden mukaan Yhdysvaltain joukkoja kehotetaan olemaan hyökkäämättä "kouluihin, museoihin, kansallisiin muistomerkkeihin ja muihin historiallisiin tai kulttuurikohteisiin, ellei niitä käytetä sotilaallisiin tarkoituksiin ja aiheuta uhkaa".

Kansainväliset yleissopimukset

Vuonna 1907 laaditun Haagin yleissopimuksen tavoitteena oli kieltää ryöstely ja saattaa se tuomittavaksi, vaikka käytännössä voitetut maat eivät saaneet siitä minkäänlaista pontta palauttamisvaatimuksilleen. Vuoden 1954 Haagin yleissopimus kulttuuriomaisuuden suojelemiseksi aseellisissa konflikteissa syntyi toisen maailmansodan jälkeen, kun merkittävä osa eurooppalaista kulttuuriperintöä oli tuhoutunut suorien ja epäsuorien hyökkäysten sekä ryöstelyn seurauksena. Se on myös ensimmäinen maailmanlaajuinen sopimus, joka keskittyy yksinomaan kulttuuriperinnön suojelemiseen aseellisessa konfliktissa. 
Varastettuja tai laittomasti vietyjä kulttuuriesineitä koskevassa UNIDROIT-yleissopimuksessa (International Institute for the Unification of Private Law, 1995) kehotetaan palauttamaan laittomasti viedyt kulttuuriesineet.

Unesco

Käsitettä kulttuurinen palauttaminen käyettiin ensimmäisen kerran, kun vuonna 1970 säädettiin Unescon Yleissopimus kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi. Sopimuksen perusteella voidaan suojella kulttuuriomaisuutta eli "omaisuutta, jonka kukin valtio on uskonnollisista tai ei-uskonnollisista syistä erityisesti määritellyt tärkeäksi arkeologian, esihistorian, historian, kirjallisuuden, taiteen tai tieteen kannalta". Jokainen sopimusvaltio velvoitettiin suojelemaan alueellaan olevaa kulttuuriomaisuutta varkauksilta, luvattomilta kaivauksilta ja luvattomalta vienniltä. 
Vuoden 1978 Unescon yleissopimus vahvisti voimassa olevia määräyksiä. Perustettiin hallitustenvälinen komitea, joka edistää kulttuuriomaisuuden palauttamista alkuperämaihinsa tai sen palauttamista laittomien varojen käytön yhteydessä. Se koostuu 22 Unescon yleiskokouksen valitsemasta jäsenestä helpottamaan kahdenvälisiä neuvotteluja "minkä tahansa kulttuuriomaisuuden palauttamisesta, jolla on perustavanlaatuinen merkitys jonkin jäsenvaltion tai assosioituneen ihmisen henkisten arvojen ja kulttuuriperinnön kannalta Unescon jäsen ja joka on kadonnut siirtomaa- tai ulkomaalaisen miehityksen tai laittoman varainhoidon seurauksena". Se perustettiin myös "kannustamaan tarvittavia tutkimuksia ja tutkimuksia edustavien kokoelmien perustamista koskevien johdonmukaisten ohjelmien perustamiseksi maissa, joiden kulttuuriperintö on hajallaan".  
Unescon pääjohtaja Kōichirō Matsuura kutsui koolle kokouksen, joka pidettiin Pariisissa 17. huhtikuuta 2003 vastauksena Irakin kansallismuseon ryöstöön arvioidakseen tilannetta ja koordinoidakseen kansainvälisiä verkostoja Irakin kulttuuriperinnön palauttamiseksi. Interpol ja Unesco allekirjoittivat 8. heinäkuuta 2003 muutoksen vuoden 1999 yhteistyösopimukseensa pyrkiessään palauttamaan ryöstetyt Irakin esineet.

Kiistat palauttamisesta

Kulttuuriperinnön palauttamista koskeva keskustelu eroaa tapauskohtaisesti kunkin tapauksen oikeudellisten ja historiallisten kysymysten erityisluonteen vuoksi. Alla on lueteltu usein käytettyjä argumentteja.

Saamelaisen kulttuuriperinnön palauttaminen

Suomessa Kansallismuseo on palauttanut Suomen saamelaisille 2 600 esineen kokoelman. Esineet vastaanottaa Inarissa toimiva Saamelaismuseo Siida. Yli puolet esineistä on kansatieteilijöiden, kuten T. I. Itkosen ja Samuli Paulaharjun Inarin ja Petsamon alueilta 1900-luvun alun vuosikymmeninä keräämiä kohteita. Niiden joukossa on paljon kolttasaamelaisia esineistöä. Aikaisemmin esineistöä on palautettu myös Hämeenlinnan kaupunginmuseosta ja Vapriikista.

Ikonien palauttaminen Suomesta

Suomalaiset kokosivat ja toivat Suomeen jatkosodan aikana valloitetusta Itä-Karjalasta noin 900 uskonnollista esinettä. Esineet sijoitettiin turvaan pommituksilta eri puolille Suomea. Jatkosodan jälkeen ne kaikki piti välirauhansopimuksen mukaisesti palauttaa Neuvostoliittoon. Osa Turun linnaan talletetuista ikoneista ja muista esineistä jäi linnan kätköihin. Ne ilmestyivät julkisuuteen vasta 1970-luvulla, jolloin ne liitettiin Kansallismuseon kokoelmiin. Palauttamatta jääneestä aineistosta koottiin näyttely Hämeen linnaan vuonna 2014, jossa oli ikoneja, matka- ja pienoisikonostaaseja ja ristejä.

Afrikan kulttuuriperinnön palauttaminen

Vuonna 1612 Marokon sulttaani Zidan Al-Nasirin henkilökohtainen kirjasto uskottiin ranskalaiselle konsulille Jean Phillipe de Castellanelle kuljetusta varten. Kun Castellane odotti kuusi päivää saamatta palkkaansa, hän purjehti pois. Espanjalaisen yksityishenkilön Luis Fajardo de Córdoban komentama laivue kaappasi laivan ja vei sen Lissaboniin, joka oli tuolloin osa Espanjan siirtomaita. Vuonna 1614 Zidanin kirjasto siirrettiin El Escorialille. Marokon diplomaatit ovat sittemmin pyytäneet käsikirjoitusten palauttamista. Espanja on palauttanut joitakin muita arabialaisia käsikirjoituksia, mutta ei Zidanin kokoelmaa. Vuonna 2013 Espanjan kulttuuriperintölaitos esitti mikrofilmikopioita käsikirjoituksista Marokon viranomaisille.

Sarr-Savoy -raportti

Vuonna 2018 Ranskan presidentti Emmanuel Macron tilasi selvityksen ekonomisti Felwine Sarrilta ja taidehistorioitsija Benedicte Savoylta siitä, kuinka väliaikainen tai täydellinen afrikkalaisen taiteen palauttaminen Afrikkaan voitaisiin toteuttaa. Sarr-Savoy -raportti The Restitution of African Cultural Heritage. Toward a New Relational Ethics julkaistiin marraskuussa 2018.
Tekijöiden mukaan kolonisaatio on rikos ihmisyyttä vastaan ja siten haalittu esineistö on laittomasti museoiden hallussa. He korostavat, että taiteen restituution avulla voidaan rakentaa tulevaisuuden tasa-arvoisia kulttuurisia suhteita. He näkevät palauttamisen osana tulevaisuuden "universalismia", jossa Afrikka on mukana. Raportti suosittelee afrikkalaisen kulttuuriperinnön täydellistä digitointia ja digitaalisen aineiston avaamista uudelleenkäytölle Open Access -periaatteella.
Vastineessaan Sarr-Savoy -raportille kansainvälisen tekijänoikeuslainsäädännön asiantuntijat Mathilde Pavis ja Andrea Wallace sekä vastineen allekirjoittaneet kehottavat kiinnittämään huomiota suosituksen ehtoihin. Palauttamisen ehtona ei saisi olla yksiselitteinen avoin pääsy aineistoon, varsinkin kun vastaavaa käytäntöä ei samaan aikaan sovelleta Ranskan omiin kulttuuriperintöaineistoihin. Afrikkalaisten yhteisöjen tulisi voida valita sopivimmat keinot palautettujen sekä digitaalisena syntyneiden aineistojen digitoimiseen, tallentamiseen ja esittämiseen.

Yhdysvaltojen ja Kanadan alkuperäiskansat

Alkuperäisten amerikkalaisten hautojen suojelu- ja kotiuttamislailla (Native American Graves Protection and Repatriation Act, NAGPRA), joka hyväksyttiin vuonna 1990, säädetään prosessista tiettyjen kulttuuriesineiden, kuten ihmisen jäänteiden, hautauskohteiden, pyhien esineiden palauttamiseksi niiden omistajien perillisille ja kulttuuriin sidoksissa oleville intiaaniheimoille ja Havaijin alkuperäiskansojen järjestöille.  Lainsäädännöllä on kuitenkin rajoituksensa, ja se on onnistuttu riitauttamaan sekä Yhdysvalloissa että muualla.
Yksi tunnetuimmista NAGPRA-lakiin liittyneistä kiistoista koski niin sanotun Kennewickin miehen luurangon kohtaloa. Kennewickin mies oli noin 9 000 vuotta sitten kuollut mies, jonka jäänteet löydettiin vuonna 1996. Intiaaniheimot olisivat halunneet luurangon haudattavakseen, kun taas eri tutkijat halusivat säilyttää sen tutkimuksiaan varten. Luuranko luovutettiin pitkän oikeustaistelun jälkeen heimojen haudattavaksi vuonna 2017.
Brittiläisen Kolumbian Kitimatissa asuvalle haisla-heimolle palautettiin heidän 134 vuotta aikaisemmin pystyttämänsä toteemipaalu vuonna 2006. Päällikkö G’psgolox oli alunperin teettänyt toteemipaalun metsänhenki T’soodan kunniaksi vuonna 1872. Se pystytettiin Kitlopejoen suulle kiitokseksi siitä, että haislat selvisivät isorokkoepidemiasta. Toteemipaalun lahjoitti Tukholman kansatieteelliselle museolle vuonna 1929 Ruotsin konsuli Olof Hanson. Hän kertoi ostaneensa sen haisla-heimolta asuessaan Prince Rupertissa Kanadan länsirannikolla 1920-luvulla. Haislojen vaadittua palautusta Ruotsin hallitukselta se päätettiin lopulta palauttaa vuonna 1994, sillä toteemipaalun katoamiseen alkuperäispaikalta liittyi ratkaisemattomia kysymyksiä. Paalu palautettiin Kitimatiin vuonna 2006, kun sen suojaksi oli ensin tehty ilmastoitu rakennus. Haislat lahjoittivat museolle replikan, joka on esillä museon sisäänkäynnin luona.

Aasia

Marraskuussa 2010 Japani sopi palauttavansa Etelä-Koreaan noin 1 000 kulttuuriesinettä, jotka ryöstettiin sen siirtomaa-miehityksen aikana vuosina 1910–45. Kokoelma sisältää kokoelman kuninkaallisia kirjoja, nimeltään Uigwe, Joseon-dynastiasta (1392–1910).
Yhdistynyt kuningaskunta on hylännyt Intian uuden vaatimuksen palauttaa arvokkaat esineensä, kuten Koh-i-noor-timantin ja Sultanganj-buddhan, jotka varastetiin, ryöstettiin tai salakuljetettiin Ison-Britannian siirtomaahallinnon aikana. Britannia vetoaa lakiin British Museum Act 1963, joka estää Britanniaa palauttamasta kulttuuriperintökohteita. Intian arkeologinen tutkimuskeskus (ASI) aikoo kampanjoida Unescon ja muiden maiden tuella esineiden palauttamiseksi.
      

Australian ja Oseanian alkuperäiskansat

Australian alkuperäiskansojen esineistö ja ihmiset ovat olleet tutkimuksen kohteena museoissa. Sekä ihmisjäännöksiä että esineistöä on haalittu vuosikymmeninä 1900-luvun vaihteen molemmin puolin. Ihmisjäännösten palauttaminen on edennyt viime vuosina nopeammin kuin kulttuuriesineiden palauttaminen, koska kysymys esineiden palauttamisesta kotiin on vähemmän yksiselitteinen kuin esi-isien tuominen kotiin. Australiassa ei ole suoraan palauttamista koskevaa lakia, mutta Australia osallistuu alkuperäiskansojan jäännösten ja esineiden palauttamiseen liittyvään kansainvälisen palauttamisohjelmaan (International Repatriation Program, IRP), jota hallinnoi Department of Communications and the Arts. Ohjelma "tukee esi-isien jäännösten ja salaisten pyhien esineiden palauttamista alkuperäisyhteisöihinsä parantumisen ja sovinnon edistämiseksi" ja auttaa yhteisöjen edustajia pyrkimään palauttamaan jäänteitä monin tavoin.   
Gweagal-heimoon kuuluva Rodney Kelly ja muut ovat pyrkineet palauttamaan Gweagal-kilven British Museumista ja heimon keihäitä Cambridgen yliopiston Museum of Archaeology and Anthropologysta.