Republic XF-84H

Kehittäminen

Nimellä Project 3347 tunnettu potkuriturbiinikoneen kehittäminen oli ollut jonkin aikaa käynnissä Yhdysvaltain ilmavoimien Wright Air Development Centerin tuella, kun Yhdysvaltain laivasto osoitti kiinnotuksensa konetta kohtaan, sillä se voisi täyttää katapulttia lentoonlähdössä tarvitsemattoman tukialushävittäjän tarpeen. Alkuun konetyyppi sai mallitunnuksen XF-106, mikä vaihdettiin myöhemmin XF-84H:ksi, jolla haluttiin tehdä selväksi, ettei kyseessä ole uusi konetyyppi vaan F-84F-suihkuhävittäjän versio. Laivasto peruutti myöhemmin kolmen prototyypin tilauksensa, ja kaksi valmista XF-84H-prototyyppiä siirtyivät Wright-Pattersonin tukikohdassa sijaitsevan potkurilaboratorion tutkimuskäyttöön.
XH-84H modifioitiin F-84F-hävittäjästä asentamalla sen keskiosaan pitkän akselin päähän 4 360 kW:n Allison XT40-A-1 -potkuriturbiini. Turbiinimoottori tuotti myös työntövoimaa suihkuputkestaan pakokaasuillaan, minkä lisäksi konetyyppi oli vartustettu jälkipolttimella, joka pystyi nostamaan moottorin tehon jopa 5 391 kilowattiin. Jälkipoltin oli asennettuna prototyypeissä, mutta sitä ei koskaan käytetty. 3,7-metrisen kolmilapaisen potkurin tuottamaa vetoa säädettiin lapakulmia muuttamalla, ja potkurin kärjet kulkivat parhaimmillaan Mach 1,18:n nopeuksilla. Koneessa käytettiin T-peräsintä, jolla pyrittiin siirtämään korkeusperäsin pois turbulenttisesta potkurivirrasta.

Koelento-ohjelma

Valmistumisensa jälkeen kaksi prototyyppiä siirrettiin purettuina Republicin tehtailta Farmingdalesta Long Islandilta Edwardsin lentotukikohtaan koelentoja varten. Prototyypit lensivät vain kuusi tuntia ja 40 minuuttia 12 Edwardsissa tehdyn koelennon aikana. Lin Hendrix, yksi Republicin koelento-ohjelmaan lähettämistä piloteista kieltäytyi lentämästä konetta uudelleen ainoan lentonsa jälkeen, sillä hänen mielestään kone muuttui pituussuunnassa epävakaaksi yli 800 kilometrin tuntinopeuksilla lennettäessä.  Konetta vaivasivat myös moottori-, laskuteline- ja värinäongelmat. Koelentäjä Hank Beaird lensi XF-84H:ta 11 kertaa, joista kymmenen päättyi pakkolaskuun.

Melu

XF-84H oli erittäin todennäköisesti meluisin ikinä rakennettu lentokone (venäläistä Tupolev Tu-95 -pommikonetta on pidetään joskus meluisampana), mistä kone sai lempinimensä ”Thunderscreech” ja ”Mighty Ear Banger”. Maakäytössä olleet prototyypit pystyi todistetusti kuulemaan 40 kilometrin päästä. Toisin kuin perinteiset potkurit, XF-84H:n potkurin uloimmaiset 60–75 senttimetriä pyörivät yliääninopeuksilla jopa tyhjäkäynnillä, tuottaen jatkuvan yliäänipamauksen. Potkurin tuottama šokkiaalto oli lopulta jopa tarpeeksi voimakas kaataakseen koneen lähellä työskennelleen henkilön maahan. Yliäänialueella toimivan potkurinosan lisäksi potkurin aliääninopeuksilla toimivien alueiden ja kaksoisturbiinin tuottama melu aiheuttivat jopa pahoinvointia ja päänsärkyä lentokentän maahenkilökunnassa.
Koneen melu aiheutti ongelmia myös Edwardsin lennonjohdolle, ja kommunikaatio koneen kanssa jouduttiin lopulta hoitamaan valosignaaleilla normaalin radioliikenteen sijasta. Useiden valitusten jälkeen Republic siirsi koneen keskelle Rogersin kuivunutta järveä aina ennen moottorin käynnistystä Koelento-ohjelma ei edennyt valmistajan ensimmäistä vaihetta (Phase I) pidemmälle, eikä yksikään Yhdysvaltain ilmavoimien lentäjä päässyt lentämään konetta. XF-84H:n aktiivipalvelukseen pääsykin muuttui erittäin epätodennäköiseksi koneen teknisten ongelmien ja saavuttamattomien tavoitenopeuksien takia. Yhdysvaltain ilmavoimat peruutti hankkeen syyskuussa 1956.