google/wiki40b huggingface dataset:
Manksin kieli

Kielen piirteet

Manksi on kehittynyt kantaiiristä, josta myös gaeli ja nykyiiri ovat kehittyneet. Siksi nämä kielet muistuttavat suuresti toisiaan. Manksi eroaa näistä molemmista kirjalliselta muodoltaan, koska se on menettänyt kokonaan yhteytensä iirin oikeinkirjoitusperinteeseen ja näyttää englantilaisen korvakuulolta kirjoittamalta: iirin sanoja Éireannach "irlantilainen", Albanach "skotlantilainen", pósadh "avioliitto", deireadh an tsamhraidh "kesän loppu" vastaavat manksissa Yernagh, Albinagh, poosey, jerrey yn touree. Manksin kielellä oli vielä sen alkuperäisten puhujien ollessa hengissä murre-eroja. Manksi voitiin jakaa pohjois- ja etelämurteisiin, mutta niiden erot olivat melko pieniä ja lähinnä ääntämyksellisiä. Nykyisin murre-eroja ei enää ole.

Kielinäyte

Isä meidän -rukous manksin kielellä
Ayr ain
Ayr ain t'ayns niau,
Casherick dy row dty ennym.
Dy jig dty reeriaght.
Dty aigney dy row jeant er y thalloo,
myr te ayns niau.
Cur dooin nyn arran jiu as gagh laa.
As leih dooin nyn loghtyn,
myr ta shin leih dauesyn ta jannoo loghtyn nyn 'oi.
As ny leeid shin ayns miolagh,
agh livrey shin veih olk:
Son lhiat's y reeriaght,
as y phooar, as y ghloyr, son dy bragh, as dy bragh
Timon ja Pumba

Timon ja Pumba ovat Leijonakuningas-elokuvissa esiintyviä kuvitteellisia hahmoja. Timon on nelisormimangusti ja Pumba pahkasika.
Timon ja Pumba viettävät viidakossa joutilasta elämää käyttäen mottonaan sanontaa ”hakuna matata” (suom. ei huolia). Kaverukset elelevät kylpien vesiputouksissa ja geysir-lähteissä, roikkuen liaaneissa ja syöden ravinnokseen ötököitä. Ensimmäisessä Leijonakuningas-elokuvassa Timon ja Pumba pelastavat Simban ja vievät tämän toipumaan keitaalle. 
Timonin ääntä on esittänyt Nathan Lane, suomenkielisenä äänenä Pirkka-Pekka Petelius ja myöhemmin Antti Pääkkönen. Pumban äänenä on toiminut Ernie Sabella ja suomenkielisenä äänenä Pekka Laiho sekä myöhemmin Pasi Ruohonen.
Moviefone listasi Timon ja Pumban sijalle 19 kaikkien aikojen 25 parasta animaatioelokuvien hahmoa.
Dominique Valera

Karateura

Valera syntyi Ranskassa espanjalaisille vanhemmille. Hän alkoi harjoitella judoa 7-vuotiaana ja siirtyi 13-vuotiaana karaten pariin. Kuusi vuotta myöhemmin Valera voitti Ranskan mestaruuden karatessa ja oli mukana voittamassa Ranskan karatemaajoukkueessa Euroopan mestaruutta. Kaksi vuotta myöhemmin Valera oli voittamassa toistamiseen Euroopan mestaruutta joukkuekisoissa. Vuonna 1969 Valera uusi Ranskan mestaruutensa ja kilpaili ensimmäistä kertaa Euroopan ulkopuolella. Hän voitti Yhdysvalloissa järjestetyn Grand Tournamentin, joka toimi pudotuspelin tavoin. Myöhemmin samana vuonna Valera otti ensimmäisen henkilökohtaisen Euroopan mestaruuden ja kolmannen kerran Euroopan mestaruuden joukkuekisoissa.
1970-luvulle tultaessa Valera jatkoi menestystään voittamalla kolmannen kerran Ranskan mestaruuden. Lisäksi Euroopan mestaruuskisoissa Valera otti toisen Euroopan mestaruutensa ja joukkuekisoissa neljännen Euroopan mestaruuden. Hän saavutti myös ensimmäistä kertaa mitalin vuoden 1970 maailmanmestaruuskisoissa Japanissa. Ippon-tyylinen turnaus järjestettiin Tokiossa, jossa Valera saavutti pronssia. Kaksi vuotta myöhemmin Valera osallistui Ranskan maajoukkueen mukana vuoden 1972 karaten MM-kisoihin Pariisissa, jossa tuloksena oli kultamitali. Hän saavutti vielä muun muassa kaksi Ranskan mestaruutta lisää vuosina 1973 ja 1975, kunnes siirtyi ottelemaan karatea täyskontaktiin, kun hän aiheutti ongelmia vuoden 1975 karaten MM-kisoissa. Hän ei koskaan saavuttanut henkilökohtaista Karaten maailmanmestaruutta. Valera hylättiin vuoden 1975 MM-kisoissa lyötyään tuomaria.
Täyskontaktissa Valera saavutti kaksi Euroopan mestaruutta peräkkäin vuosina 1976 ja 1977. Hän otteli yhteensä 18 kertaa, joista hän voitti 14 kertaa ja hävisi neljästi. Valera otteli aina 1980-luvulle saakka, kunnes siirtyi enemmän opettamaan karatea ja potkunyrkkeilyä. Hän muun muassa opetti Jean-Claude Van Dammelle täyskontakti karatea ja potkunyrkkeilyä.

Näyttelijänä

Valera siirtyi näyttelemisen pariin päätettyään ottelijauransa. Hän esiintyi elokuvissa vuosina 1985–1988. Näistä ensimmäisen oli Parole de flic.
Toukkabrotulat

Lajit ja anatomia

Toukkabrotulalajeja on 22 ja ne jaetaan 6 sukuun. Lajeja ovat muun muassa hyytelöbrotula (Aphyonus gelatinosus) ja pikkutoukkabrotula (Aphyonus rassi). Lajit ovat melko pienikokoisia noin 5–25 cm:n mittaisia ja pitkulaisia kaloja. Ne ovat monilta piirteiltään neoteenisia eli muistuttavat hyvin nuoria kalojen poikasia. Tällaisia piirteitä ovat suomujen puuttuminen, heikosti kehittyneet lihakset ja kidukset sekä ainoastaan osittain luutuneet luut. Toukkabrotulat ovat ruumiiltaan hyytelömäisiä. Kalojen selkä-, pyrstö- ja peräevät ovat yhtyneet. Niiltä puuttuu myös uimarakko ja silmät ovat alkeelliset ja pienikokoiset. Tuokkabrotulalajit synnyttävät eläviä poikasia, jotka ovat melko kookkaaita ja elävät lähellä pohjaa.

Levinneisyys ja elinympäristö

Toukkabrotulat elävät Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilla. Ne ovat syvän veden lajeja, joita tavataan 250–5 600 metrin syvyydessä, tyypimmillisimmin yli 700 metrin syvyydessä.
Pekka Kana 2

Pelaaminen

Peli on kaksiulotteinen tasohyppely, jossa pelaajahahmon tulee vihollisten kukistamisen ohella ratkoa pulmia, kuten etsiä avaimia saadakseen ovia auki. Lähes kaikki hahmot ovat pelaajaa vastaan, mutta toisinaan tätä tulee vastaan tipuja, kanoja tai kukkoja jotka auttavat tätä taisteluissa. 
Pelaajalla on kaksi eri tapaa hyökätä; käyttämällä kiekaisua tai munimalla. Kiekaisuja ja munia on eri värisiä, jotka määrittelevät niiden vahvuuden. Hyökkäykset ovat myös toisiaan nopeampia.
Vihollisia on useita erilaisia, kuten nyrkkeileviä jäniksiä, rullalautailevia siilejä ja ilmassa munivia lintuja. Usein kenttien lopussa pelaaja kohtaa normaalia suuremman ja kestävämmän vihollisen, kuten pääkenttien lopussa tennismailalla varustetun jättiläishiiren. Vihollisien väri vaihtelee, joka vaikuttaa myös niiden käyttäytymiseen. Osa ovat myös kestävämpiä, ja arvaamattomampia. Pelin mukana tulleissa kentissä ei nähdä kaikkia mahdollisia vihollis - tai asetyyppejä, mutta ne löytää pelin kentänmuokkausohjelmasta.
Pelaaja voi parantaa itseään kentistä löytyvillä höyhenillä, ja tällä on kolme terveyspistettä.

Juoni

Pelissä ei varsinaisesti ole juonta, sillä pelin valmiiksi tulleet kentät eivät eroa pelaajien tekemistä. Pelille on kuitenkin keksitty juoni jälkikäteen.
Varis nimeltä Evil One (suom. Ilkeä Yksilö) kaappaa Pekan luota kaikki tämän ystävät. Pekka lähtee pelastamaan kanoja variksen kynsistä, mutta tehtävä ei ole helppo sillä Pekan perään on lähetetty aivopestyjä eläimiä ja robotteja pysäyttämään häntä.
K. J. G. Sirelius

Tausta

Klemens Sireliuksen isä oli Nilsiän kappalainen Arvid Johan Sirelius (1782–1838). Hän kävi koulunsa Kuopiossa ja Porvoossa, ja hänestä tuli ylioppilas Helsingissä vuonna 1838.
Sirelius vihittiin papiksi Porvoon hiippakunnassa 19. toukokuuta 1847, ja pian tämän jälkeen hän suoritti filosofian maisterin tutkinnon. Seuraavaksi hän toimi pappina Sortavalassa, Kronstadtissa ja Pietarissa. Helsingin virolais-lättiläisen sotilasseurakunnan saarnaajana hän oli vuosina 1856–1865 ja palasi virkaan vuonna 1871.

Toiminta Suomen Lähetysseurassa

Sirelius valittiin Suomen Lähetysseuran sihteeriksi seuran perustamisvaiheessa vuonna 1859. Helsingin lähetyskoulun opettajana hän toimi vuodesta 1862 alkaen, ja vuosina 1864–1872 hän toimi Lähetysseuran ensimmäisenä lähetysjohtajana. Sireliuksen aikana Suomen Lähetysseura organisoitiin: lähetyskoulu perustettiin ja ensimmäiset lähetyssaarnaajat lähetettiin Ambomaalle. Nämä saapuivat 9. heinäkuuta 1870 Omandongo-nimiseen paikkaan, josta tuli Lähetysseuran ensimmäinen lähetysasema.
1870-luvun puolivälissä Sirelius oli saanut Lähetysseuran toiminnan vakiinnutettua. Hän ei ollut enää kuitenkaan yhtä vireä ja työkykyinen kuin nuorempana, ja hänen kasvanut perheensä tarvitsi parempia tuloja kuin lähetysjohtajan tehtävässä oli mahdollista saada. Niinpä Sirelius katsoi voivansa jäädä syrjään lähetysjohtajan toimesta. Hänen seuraajakseen tuli C. G. Tötterman, joka toimi lähetysjohtajan tehtävässä vuosina 1877–1895.

Suomen Lähetysseuran jälkeen

Sirelius nimitettiin Mikkelin kirkkoherraksi 20. elokuuta 1875, mutta hän astui virkaan vasta 1. toukokuuta 1877. Sotarovastin arvon Sirelius sai 1865, ja lääninrovastina hän palveli vuodesta 1879 alkaen. Sirelius kuoli Mikkelissä heinäkuussa 1888.

Yksityiselämä

Sirelius oli naimisissa kahdesti. Ensimmäisen avioliittonsa hän solmi Ines Sofia Waenerbergin kanssa vuonna 1863. Puoliso kuitenkin kuoli jo vuonna 1866. Toisen kerran hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1870 Hilda Johanna Bergholmin (k. 1906) kanssa. Sireliuksella oli kummastakin avioliitosta yksi poika. Vanhempi poika oli myöhemmin ylikamreerina toiminut Karl Johannes Sirelius (1864–1937), ja nuorempi poika Arne Gabriel Sirelius (1876–1925) toimi myöhemmin kaupungininsinöörinä Kotkassa, Kuopiossa ja Hangossa.
Standard Ten

Standard Ten on monien eri Standard-autojen mallinimi vuosina 1906–1960. Nimi Ten viittaa verohevosvoimiin. Kaikkien mallien valmistaja oli brittiläinen autonvalmistaja Standard Motor Company.

1954–60 Ten

Suomessa tunnetuin on viimeisin Ten-malli, jota tuotiin myös Suomeen. Tätä Standard Ten -mallia valmistettiin vuosina 1954–1960 kaikkiaan 172 500 kappaletta. Pienestä koosta huolimatta ovia on neljä.
Tenin loistomalli on Standard Pennant. Moottori on sama, mutta varustelu on Pennantissa parempi. Kummankin mallin erikoisuus on alaslaskettava takaistuimen selkänoja - 1950-luvulla tämä oli uutuus.
Moottori on nestejäähdytteinen 4-tahtinen 4-sylinterinen 948 cm³ rivimoottori, teholtaan 24 kW /4500 r/min (DIN, 33 hv, epätarkka SAE-bruttoteho 27 kW), vääntömomentti 62,8 Nm /2400 r/min.
Ten on takavetoinen. Vaihteita on neljä. Lisävarusteena oli saatavissa ylivaihde, joka toimii kolmen vaihteen kanssa eli tällöin vaihteita on jopa seitsemän.
Autolehden koeajossa Standard Ten kiihtyi 0-50 km/t 8,6 sekunnissa, 0-80 km/t 21,6 sekunnissa ja 0-100 km/t 46,3 sekunnissa. Suorituskyky on heikko.
Jarrut ovat tehokkaat.
Standard-autoja toi Suomeen Korpivaara Oy. Standard Ten maksoi 700 000 markkaa vuonna 1959. Ylimääräisestä tilapäisestä autontuontiverosta johtuen Standard Ten maksoi edellisenä vuonna 1958 enemmän eli 787 000 markkaa.
Tenistä on myös farmariversio Standard Ten Companion.
Elvijs Biezais

Seuraura

Biezais pelasi ensimmäiset miesten pelinsä 16-vuotiaana SK Riiassa kaudella 2007–2008 Latvian toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Kaudella 2008–2009 hän pelasi Latvian pääsarjaa SK Riika/LSPA:n riveissä. Kauden 2009–2010 Biezais edusti pääosin Dinamo-Juniors Riikaa Valko-Venäjän Ekstraligassa. Hän pelasi myös kaksi ottelua maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Vyšeišaja ligassa latvialaisessa Ozolniekissa.
Kaudeksi 2010–2011 Biezais siirtyi HK Riian joukkueeseen, Venäjän nuorten sarjaan, MHL:ään. Hän oli kaudella 2011–2012 joukkueen toiseksi paras pistemies Roberts Lipsbergsin kanssa tehoilla 13+15=28. Kaudella 2012–2013 Biezais debytoi Dinamo Riian KHL-joukkueessa, jossa hän teki kauden aikana 39 runkosarja- ja 13 Nadežda Cupin ottelussa yhden syöttöpisteen. Biezais voitti Dinamon mukana KHL:n pudotuspelien ulkopuolelle jääneiden joukkueiden välisen Nadežda Cupin.
Elokuussa 2013 Biezais lainattiin koko kauden 2013–2014 kattavalla sopimuksella Mestis-joukkue Jokipoikiin seuran ja Dinamo Riian välisen yhteistyön myötä. Marraskuussa 2014 hän siirtyi Kazakstanin mestaruussarjassa pelaavan Arlan Kokshetaun paitaan oltuaan alkukauden 2014–2015 ilman sopimusta. Biezais eteni joukkueen kanssa aina finaaleihin, mutta mestaruuden vei kuitenkin Irtyš Pavlodar otteluvoitoin 4–1.

Maajoukkueura

Biezais pelasi alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2011, jolloin hän voitti A-lohkon kultaa ja oli nostamassa Latviaa seuraavaksi vuodeksi pääsarjaan. Biezais pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2009 voittaen B-lohkon kultaa. Hänet palkittiin turnauksessa Latvian parhaana pelaajana.
Latvian A-maajoukkueessa Biezais on pelannut 11 ottelua tehden yhden maalin.
Napakoordinaatisto

Napakoordinaatisto on kaksiulotteinen koordinaatisto, jossa jokainen piste on määritetty kiertokulman  ja säteen  funktiona. Napakoordinaatisto on käyttökelpoinen tilanteissa, joissa kahden pisteen välinen suhde on helpoiten määritettävissä kulman ja etäisyyden avulla - tavallisemmassa karteesisessa koordinaatistossa vastaava suhde voidaan määrittää trigonometrian keinoilla.
Säde mittaa pisteen etäisyyttä keskipisteestä, eli karteesisen koordinaatiston origoa vastaavasta navasta. Kiertokulma mittaa kulmaa pisteen ja napa-akselin välillä. Napa-akselia vastaava akseli karteesisessa koordinaatistossa on positiivinen -akseli.

Pisteiden piirtäminen napakoordinaatistossa

Jokainen napakoordinaatiston piste voidaan esittää kahdella napakoordinaatilla, jotka ovat  (etäisyys navasta) ja  (kiertokulma vastapäivään positiivisesta -akselista).
Esimerkiksi napakoordinaatiston piste (3, 60°) voidaan piirtää kolmen yksikön päähän navasta 60° säteen kohdalle. Piste (−3, 240°) piirretään samaan pisteeseen, sillä negatiivinen säde vastaa 180 asteen kiertoa.
Napakoordinaatistossa voidaan yhdelle pisteelle antaa ääretön määrä eri koordinaatteja, koska navan ympäri voidaan tehdä kokonaisia kierroksia ilman, että pisteen sijainti muuttuu. Yleisesti piste  voidaan esittää muodossa  tai , jossa  on mielivaltainen kokonaisluku.
Mielivaltaisia koordinaatteja  käytetään yleensä esittämään napaa, sillä -koordinaatin arvosta huolimatta piste, jolle , sijaitsee aina navassa. Kulmat voidaan napakulmakoordinaatistossa esittää vapaasti joko asteina tai radiaaneina, käyttäen muunnoskaavaa . Valinta riippuu usein lähinnä asiayhteydestä, sillä esimerkiksi navigoinnissa käytetään usein asteita, kun taas monet fysiikan sovellukset ja lähes kaikki matemaattinen kirjallisuus käyttävät radiaaneja.

Yhtälöitä napakulmakoordinaatistossa

Napayhtälöksi kutsutaan algebrallisen käyrän napakulmakoordinaatistossa määrittävää yhtälöä. Monissa tapauksissa yhtälö voidaan määrittää yksinkertaisesti määrittämällä  muuttujan  funktiona.
Monet käyrät voidaan ilmaista suhteellisen yksinkertaisina napayhtälöinä, vaikka niiden karteesinen muoto olisikin huomattavasti monimutkaisempi.
Gia Carangi

Gia Marie Carangi (29. tammikuuta 1960 – 18. marraskuuta 1986) oli yhdysvaltalainen malli. Hänellä oli italialaisia, walesilaisia ja irlantilaisia sukujuuria. Lyhyen uransa aikana hän teki mallintöitä muun muassa Versacelle, Armanille, Christian Diorille ja Yves Saint Laurentille. Carangia kuvattiin useamman kerran myös Vogue-lehden kanteen.
Carangia on pidetty maailman ensimmäisenä supermallina, vaikka samaa luonnehdintaa on käytetty myös mm. Dorian Leigh'stä ja Janice Dickinsonista.
Carangi muutti 18-vuotiaana kotikaupungistaan Philadelphiasta New Yorkiin, jossa hän loi mallinuransa. Samoihin aikoihin Carangille alkoi kehittyä heroiiniriippuvuus, mistä johtuen hänen uransa päättyi jo 1980-luvun alussa. Viimeinen kuva Carangista oli Cosmopolitanin kannessa vuonna 1982. Hän sairasti AIDSia ja kuoli siihen vuonna 1986. Carangilla todettiin AIDS hänen sairastuttuaan keuhkokuumeeseen. Tuohon aikaan sairautta ei juurikaan tunnettu, ja Carangin tapauksessa se havaittiin liian myöhään.
Carangin elämästä on tehty elokuva Gia, jossa häntä esitti Angelina Jolie. Dokumenttielokuva nimeltä The Self-Destruction of Gia julkaistiin muutama vuosi myöhemmin, vuonna 2003. Dokumentti käsittelee Carangin elämää ja henkilökohtaisia ongelmia.
Veikko Makkonen

Urho Veikko Henrik Makkonen (1. huhtikuuta 1919 – 5. joulukuuta 1985) filosofian maisteri, oli Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja 1974–1983. Hän työskenteli ulkoasiainministeriön palveluksessa 1945–1957 ja sen jälkeen Kansallispankin palveluksessa.
Siikala (Inkeri)

Siikala (ven. Сиголово, Sigolovo) on entinen inkeriläinen kylä, joka kuului Järvisaaren luterilaiseen seurakuntaan, nykyään Leningradin alueen Tusinan piirissä Venäjällä.
Siikala sijaitsi Pitkäjärvestä etelään pienen Siikalanjärven rannalla. Kylä esiintyy jo 1600-luvulla suomalaiskylänä. Vainosen ja Tukian suvut muuttivat sinne 1700-luvulla. Siikala oli seurakunnan köyhimpiä kyliä, jossa maat olivat pienet ja kaivojen puuttumisen takia vettä otettiin pienestä lammesta. Vuonna 1838 Siikalassa asui 43 ihmistä (21 miestä, 22 naista), vuonna 1856 siellä oli yhdeksän taloa ja 18 sielua, vuonna 1860 taloja oli kahdeksan ja talonpoikia 22, vuonna 1862 taloja oli 14 ja asukkaita 56 (miehiä 23, naisia 33). Vuonna 1867 kylässä merkitty 30 asukasta (miehiä 14 ja naisia 16), kaikki inkeriläiset (savakot). Vuonna 1926 kylässä oli 37 taloa ja 156 asukasta, niistä 153 inkeriläisiä. Vuonna 1939 Siikalassa oli 48 taloa.
Siikalassa sijaitsi vuosina 1720–1774 Järvisaaren seurakunnan luterilainen kirkko. 1910-luvulla kylässä toimi venäjänkielinen ja 1920- ja 1930-luvulla suomenkielinen koulu.
Isäntien sukunimet 1900-luvun alussa: Finberg, Kvist (kotoisin Artjärvestä), Tukia, Tolla (Jääski), Vainonen, Siippalainen, Ollilainen (Nurmes). Siikalalaissyntyisen, Pietarissa asuneen kultasepänkisälli Juhana Paavonpoika Vainosen poika Vasili Vainonen (1901–1964) tuli kuuluisaksi balettimestarina ja koreografina muun muassa Mariinski- ja Bolšoi-teattereissa.
Vympel NPO

Vympel NPO (koko nimeltään ven. Открытое акционерное общество «Государственное машиностроительное конструкторское бюро «Вымпел» им. И.И.Торопова», OAO Gosydarstvennoje mašinostroitelnoje konstruktoskoje bjuro Vympel im. I. I. Toropova) on venäläinen ohjustehdas, jonka kotipaikka on Moskova. Vuodesta 2004 lähtien se on ollut osa taktisiin ohjuksiin keskittynyttä Korporatsija Taktitšeskoje raketnoje vooruženije -osakeyhtiötä.

Historiaa

Se perustettiin Neuvostoliittoon 18. marraskuuta 1949 nimellä Tehdas numero 134 ja toimi pitään nimellä KB Molnija.
Vympeliä johti sen alussa Ivan Toropov. Ensimmäinen tuote oli Vympel K-7-ohjus. Ensimmäinen sarjatuotantoon päätynyt ohjus oli Vympel K-13 (R-13) vuonna 1958. Toropov siirtyi "Tushino Aviation Facility"yn vuonna 1961 ja OKB:n johdon otti Andrei Ljapin. 1960-luvun puolivälin jälkeen yhtiö sai perustajansa nimen. Vuonna 1977 Matus Bisnovat, joka johti OKB-4 (Molnija) kuoli, ja kaksi suunnittelutoimistoa yhdistettiin. G. Khokhlov johti yhtiötä vuoteen 1981 asti, jolloin Gennadi Sokolovski tuli hänen seuraajakseen.
Vuonna 1992 GosMKB Vympel perustettiin suunnittelutoimiston pohjalta.
Osana Venäjän puolustustarviketeollisuuden uudelleenorganisointia, Vympel fuusioitiin vuonna 2004 osaksi taktisten ohjusten valmistamiseen keskittyvään Korporatsija Taktitšeskoje raketnoje vooruženije -osakeyhtiöön.
Juan Carlos (jalkapalloilija)

Seurajoukkueura

Juan Carlos aloitti jalkapallouransa EFMO Boadillan junioriakatemiasta, jossa hän vietti seuraavat 11 vuotta. Vuonna 2007 hän siirtyi espanjalaisjätti Real Madridin junioriakatemiaan.
Kahden vuoden päästä vuonna 2009 Juan Carlos nousi madridilaisseuran reservijoukkueeseen, joka pelasi maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä. Ensimmäisen maalinsa joukkueessa hän teki 8. marraskuuta 2009 ottelussa Gimnástica Torrelavegaa vastaan. 28. syyskuuta 2010 hän nousi ensimmäistä kertaa Real Madridin edustusmiehistöön Mestarien liigan lohkovaiheen ottelussa ranskalaista Auxerrea vastaan. Peliaikaa hän ei ottelussa kuitenkaan saanut.
3. lokakuuta 2010 Juan Carlos teki vihdoin ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa kotiottelussa Deportivo La Coruñaa vastaan. Reservijoukkueessa hän pelasi kauden aikana yhteensä 32 ottelua, joissa syntyi kolme maalia.
7. heinäkuuta 2011 Juan Carlos teki sopimuksen Zaragozan kanssa ja hänestä maksettiin 2,5 miljoonan euron siirtokorvaus. Siirto sisältää 3,5 miljoonan euron takaisinosto-option kahden seuraavan kauden aikana. 22. syyskuuta 2011 hän teki kaksi maalia vierasottelussa sevillalaista Betisiä vastaan. Zaragoza kuitenkin hävisi ottelun numeroin 3–4.
Kaudeksi 2012–2013 hän siirtyi lainasopimuksella Betisiin.
Fountainin oireyhtymä

Fountainin oireyhtymä on äärimmäisen harvinainen sairaus. Se aiheuttaa kuuroutta, keskitasoisen tai vaikean kehitysvammaisuuden, tukirakenteen poikkeavuuden, karkeat kasvonpiirteet sekä huulten ja poskien etenevän turpoamisen. Turvonneisuus johtuu ihonalaisten kudosten ödeemasta ja kuurous sisäkorvan simpukan vauriosta. Tyypillisesti vammautuneiden kädet ovat lyhyet ja paksut. Fountain kuvasi ensimmäiset neljä tapausta vuonna 1974.

Perinnöllisyys

Fountainin oireyhtymä ilmeisesti periytyy autosomissa resessiivisesti.
Särkijärvi (Ylöjärvi, Lavajärvi)

Maantieto

Järvi on 800 metriä pitkä, 200 metriä leveä ja sen pinta-ala on 12 hehtaaria. Järveen laskee vain kaksi ojaa ja sen laskuoja lähtee järven luoteispäästä. Noin 400 metriä pitkä laskuoja laskee Sammatinjärveen. Vesi viipyy järvessä laskennallisesti 269 vuorokautta. Järvellä on kaksi maatilaa ja sen 1,7 kilometriä pitkälle rantaviivalle on rakennettu runsaasti vapaa-ajan asuntoja. Niille johtaa tiet yhdystieltä 2773. Järven itäpuolella kulkee kantatie 65 ja länsipuolella Tampere-Seinäjoki-junarata. Särkivuoren etelärinteella järven rannan tuntumassa on luonnonsuojelualue.

Vedenlaatu

Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1964, 1985, 1990, 1994, 1995, 2000 ja 2003. Vesi on ruskeaa, mutta siinä on vähän humusta. Veden happamuustaso on kesät ja talvet normaalitasolla. Järven puskurikyky happamuutta vastaan on hyvä. Vedessä on kohonneita ravinnepitoisuuksia. Tämän vuoksi järvi on lievästi rehevöitynyt, mutta levää esiintyy kuitenkin ennustettua enemmän. Vesi kerrostuu lämpötilan mukaan ja on aiheuttamassa pohjakerrkoksissa happivajetta. Happivaje on talvisin voimakkainta, jolloin pohjan tasolla vesi on hapetonta ja pintavesien hapipitoisuus alentunutta. Happikato on aiheuttanut kalakuolemia vuonna 1994 ja 2003. Happikato aiheutti sisäistä kuormitusta. Särkijärvi soveltuu virkistyskäyttöö tyydyttävästi.
Nathalie (kappale)

”Nathalie” on ranskalaisen Gilbert Bécaud’n säveltämä ja Pierre Delanoën sanoittama slaavilaistyylinen laulu vuodelta 1964. Bécaud’n esittämänä kappaleesta tuli varsin suuri hitti Keski-Euroopan maissa. Moskovassa tavatusta kauniista matkaoppaasta kertovan laulun levytti suomeksi Tampereen Teatterin 29-vuotias näyttelijä Tapani Perttu vuonna 1969. Suomennoksen on tehnyt Saukki. Laulu alkaa sanoin ”Punaisen torin jo näin, se peittyi mattoon valkeaan...” Laulusta tuli Tapani Pertun tunnetuin levytys ja läpimurto laulajan uralle.
Laulun melodiassa ja sovituksessa on vaikutteita venäläisestä kansanmusiikista balalaikoineen ja hitaasti kiihtyvine tempoineen.
”Nathalieta” ei pidä sekoittaa Kaj Chydeniuksen Elvi Sinervon runoon säveltämään poliittiseen lauluun ”Natalia”, jonka on levyttänyt Agit-Prop 1972.

Café Pushkin

Sekä ranskan- että suomenkielisessä laulutekstissä kerrotaan istumisesta ”Puškinin kahvilassa”, jota ei todellisuudessa ollut 1960-luvun Moskovassa. Sen niminen ravintola avattiin Moskovaan kuitenkin vuonna 1999 laulun innoittamana.

”Nathalien tytär”

Vuonna 1983 Bécaud ja Delanoë tekivät ”Nathalien” tarinalle jatkoa kappaleellaan ”La Fille de Nathalie”, jonka Tapani Perttu levytti vuonna 1985 Saukin sanoin nimellä ”Nathalien tytär”. Siinä 20-vuotias nuori nainen kirjoittaa laulun kertojamiehelle kirjeen Leningradista, jossa hän nyt äitinsä kanssa asuu. Kirjeen lopussa kertojamies paljastuu tyttären isäksi, ja tytär on pantu alulle kahta vuosikymmentä aiemmin alkuperäisen laulun tapahtuma-aikaan.
Säästöpuu

Säästöpuu tai jättöpuu on sellainen puu, joka jätetään hakkuussa pystyyn turvaaman metsän biodiversiteettiä. Säästöpuut ovat tavallisesti eri ikäisiä ja eri lajeihin kuuluvia, ja näin ne antavat ravintoa useille uhanalaisille hyönteisille ja sienille.