google/wiki40b huggingface dataset:
Laterna Magica (galleria)

Laterna Magica on Helsingissä toimiva antikvaarinen kirjakauppa ja valokuvagalleria. Kirjakaupan ja gallerian perustivat Aapo ja Mikko Pekari vuonna 1989. Galleria järjestää valokuvanäyttelyitä. Gallerian näyttelytoiminnasta vastasi vuodesta 2006 aina kesään 2018 asti Risto Korhonen. Kirjagalleria vaihtoi omistajaa kesällä 2018, jolloin Eira Sillapää ja Tapio Wilska ryhtyivät jatkajiksi. 
Pekareilla on yhä Lemillä kesäisin toimiva antikvariaatti Taikalyhty. Aapo Pekari sai Lemin kotiseutuyhdistyksen vuoden 2014 Kotiseututeko-palkinnon. Perusteluissa mainitaan, että Pekari on toiminnallaan ilahduttanut niin kotimaisia kuin ulkomaisiakin Lemillä kävijöitä.
Ruyigin provinssi

Ruyigin provinssi on yksi Burundin 17 provinssista, ja se sijaitsee maan kaakkoisosassa. Provinssi rajoittuu idässä Tansaniaan, etelässä Rutanan provinssiin, lännessä Gitegan provinssiin, luoteessa Karuzin provinssiin ja koillisessa Cankuzon provinssiin. Myös sen pääkaupungin nimi on Ruyigi.
Vuonna 2007 Ruyigin provinssin väkiluvuksi arvioitiin 387 000 henkeä. Sen pinta-ala on 2 338,88 km².
Adamastor (1896)

Valmistus

Alus tilattiin Italiasta Livornosta Cantiere navale fratelli Orlandolta. Alus laskettiin vesille 12. heinäkuuta 1896.
Broch (rakennus)

Broch on pohjakaavaltaan pyöreä, kivestä rakennettu tornimainen asumus, jollaisia rautakautiset Skotlannin pohjoisosien ja läheisten saarten asukkaat rakensivat. Shetlandinsaarilla on säilynyt broch-torneja, jotka ovat jopa 15 metriä korkeita. Brochien kivimuurien suojissa asui perheitä tai sukuja, ja niiden rakentajat ovat luultavasti olleet sodassa etelämpänä asuneen linnoituksia rakentaneen kansan kanssa. Nämä kaksi kansaa saattavat olla piktien esi-isiä.
Eva Falck

Eva Falck (1764 – 1810) oli suomalainen majatalon emäntä.
Eva Falck tuli Suomeen Tukholmasta, jossa hän oli jo ollut aktiivinen majatalotoiminnassa. Hän oli naimaton ja hänen perheensä on tuntematon, mutta hänen sisaruksensa mainitaan hänen perunkirjoituksessaan kuuluvan Göteborgin porvaristoon. Hän toimi Turussa, jossa hän johti kannattavaa ja hänen aikanaan tunnettua majatalo- ja krouvitoimintaa vuodesta 1794 alkaen. Hänen toimintansa oli mahdollista, koska majatalotoimintaa ei laskettu kuuluvaksi kiltalaitokseen. Hän vuokrasi huoneita yöpymistä ja tapahtumia varten ja tarjosi muonitusta Brinkkalan talossa ja muissa osoitteissa Turussa. Hän tarjosi tilausravintolan palveluita, johon sisältyivät niin astiat, ruuat ja tarjoilu kuin ohjelmakin. Hänen toimintansa keskittyi varakkaaseen asiakaskuntaan, ja vuonna 1802 juuri hän sai vieraakseen kuningas Kustaa IV Aadolfin ja kuningatar Fredrikan heidän matkustaessaan Turussa. Häntä on pidetty ensimmäisenä yrittäjänä Suomessa, joka käytti sanomalehtimainoksia liiketoimintansa tunnetuksi tekemiseen. Hän oli niin menestyksekäs, että viimeisinä vuosinaan hän saattoi käyttää pääomaansa pankkitoiminnan harjoittamiseen ja rahan lainaamiseen korkoa vastaan.
Alabasteri

Alabasteri on kiveä ja myös hienorakeista kipsiä, lasimaisen kiven tapaista ainetta. Muinaisaikana alabasteriksi sanottiin samannäköistä kalsiittia, jota saadaan muun muassa Egyptistä, Kuninkaiden laakson takaa. Alabasterista tehdään erilaisia kulhoja, koriste-esineitä ja pieniä veistoksia. Alabasteria on kolmea väriä: valkoista, ruskeaa ja vihreää.
King Abdullah Economic City

King Abdullah Economic City on Saudi-Arabiassa vuonna 2005 käynnistynyt miljardiluokan taloudellinen projekti, jonka tarkoituksena on luoda uusi kaupunki Punaisen meren rannalle tukemaan Saudi-Arabian talouden monipuolistumista ja kasvua. Kaupunki tulee sijaitsemaan noin sata kilometriä Jeddasta pohjoiseen. Kaupunki tullaan jakamaan kuuteen eri osaan ja asukasluku tullee olemaan noin kaksi miljoonaa.
Projektin hinta-arvio on 100 miljardia Saudi-Arabian rialia, eli yli 25 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Kaupungin rakennustyöt aloitettiin 21. joulukuuta 2005. Vuoteen 2015 mennessä kaupungista oli valmiina noin 15 prosenttia.

Rakennuskohteita kaupungissa

Kaupunkiin rakennetaan satama, joka pystyy käsittelemään Panamax-luokan rahtilaivoja. Teollisuusalueen pinta-ala tulee muodostamaan lähes kolmanneksen kaupungin pinta-alasta, ts. 63 miljoonaa neliömetriä.
Liikekeskusta pyrkii houkuttelemaan alueelleen kansainvälisiä yrityksiä. Alueelle pyritään luomaan myös korkeatasoinen yliopisto.
Alueelle rakennetaan yli 150 000 asuntoa. Matkailijoita kaupunkiin pyritään houkuttelemaan neljä kilometriä pitkällä rannalla.
Yläraaja

Yläraaja (yleiskielessä myös ”käsi”; lat. membrum superius) on ihmisen ylempi, rintakehään kiinnittyvä raaja (lat. membrum thoracicum), johon kuuluvat olkavarsi, kyynärvarsi sekä varsinainen käsi. Neljällä jalalla kulkevilla eläimillä vastaavaa raajaa sanotaan eturaajaksi.

Lihakset

Yläraajan lihaksia ovat muun muassa kolmipäinen olkalihas, hauislihas, olkalihas, olka-värttinäluulihas, ranteen koukistajalihakset ja ranteen ojentajalihakset.
Iserlohn

Iserlohn on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Sen pinta-ala on 125,50 km² ja väkiluku 93 799 asukasta (2012). Kaupunki on osa Rein-Ruhrin kaupunkikeskittymää.
Agnese Allegrini

Agnese Allegrini (s. 3. heinäkuuta 1982 Rooma) on italialainen sulkapalloilija. Hän edustaa seuratasolla BC Milanoa.
Allegrini on osallistunut olympialaisiin kerran, Pekingissä 2008. Hän putosi tuolloin kaksinpelissä ensimmäisellä kierroksella hävittyään Ukrainan Larysa Hryhalle. Allegrini hävisi ensimmäisen kierroksen ottelunsa myös saman vuoden EM-kilpailuissa, joissa islantilainen Ragna Ingolfsdottir päihitti hänet erin 2–1.
Allegrinin paras sijoitus BWF:n ranking-listalla on kaksinpelin 49. sija vuodelta 2011.
Viidensadan neuvosto

Viidensadan neuvosto (Conseil des Cinq-Cents) oli Ranskan kaksikamarisen parlamentin alahuone vuosina 1795–1799, vuoden III perustuslain ja direktorion aikana. Ylähuoneen nimitys oli vanhojen neuvosto (Conseil des Anciens).
Viidensadan neuvostoon kuului 500 edustajaa, joiden oli oltava vähintään 25-vuotiaita (raja nostettiin 30 vuoteen vuonna 1799). Lait vaativat parlamentin molempien kamarien hyväksynnän, mutta vain viidensadan neuvostolla oli aloiteoikeus. Lainsäädännön lisäksi viidensadan neuvoston tuli laatia kymmenen nimen ehdokaslista, jolta vanhojen neuvosto valitsi direktoriohallituksen viisi jäsentä. Molempien kamarien edustajista valittiin vaaleissa aina kolmasosa kerrallaan vuoden välein. Ensimmäiset vaalit olivat 12. lokakuuta 1795. Kaksi kolmasosaa ensimmäisistä edustajista tuli toimintansa lopettaneesta kansalliskonventista. Viidensadan neuvosto kokoontui Pariisin Tuileries'n palatsissa.
Viidensadan neuvoston toiminta päättyi koko direktoriohallinnon lakkauttaneeseen brumairekuun 18. päivän vallankaappaukseen 9. marraskuuta 1799. Pian sen jälkeen Napoleon Bonaparte asettui maan johtoon ensimmäisenä konsulina.
Anish Kapoor

Työt

Kapoorin teokset määritellään tavallisesti postminimalismiksi. Ne ovat usein yksinkertaisia, kaarevia muotoja, tavallisesti monokromaattisia ja kirkasvärisiä. Ne kiinnittävät usein katsojan huomion teosten onkaloiden mysteerisyyteen, kunnioitusta herättävään kokoon tai yksinkertaiseen kauneuteen. Niiden houkuttelevat pinnat vetoavat katsojan kosketusaistiin ja kiehtovat heijastavilla ulkopinnoilla.
Kapoorin varhaiset teokset perustuvat pigmenttijauheseen, joka peittää teokset ja niiden ympärillä olevan tilan. Tähän Kapoor sai idean kirkasvärisistä pigmentikummuista, joita on Intian toreilla ja temppeleissä. Myöhemmin hän teki teoksia kiinteistä, louhituista kivistä, joissa on usein kaiverrettuja tai hiottuja aukkoja ja onkaloita. Ne viittaavat ja leikittelevät usein kahtalaisuuksilla (kuten maa-taivas, aine-henki, näkyvä-ei-näkyvä, tietoinen-ei-tietoinen, mies-nainen, ruumis-mieli). Kapoorin uusimmat teokset ovat peilin tavoin katsojaa tai ympäristöä heijastavia tai vääristeleviä.

Tuotanto

Kapoor on tehnyt useita suuria teoksia 1990-luvulta alkaen. Niistä maailmanlaajuisesti tunnetuin on Cloud Gate (2004), ruostumattomasta teräksestä tehty 110 tonnia painava veistos Chicagon Millennium-puistoon. 
Vuonna 2004 Kapoor voitti veistoskilpailun syyskuun 11. päivän terrori-iskujen brittiläisten uhrien muistomerkiksi New Yorkissa. Syksyllä 2008 Kapoor valittiin Lontoon Trafalgar Squaren niin sanotun neljännen jalustan veistoskilpailun ehdokkaaksi.
Kapoor suunnitteli Lontoon vuoden 2012 olympialaisten olympiapuistoon 115 metriä korkean näköalatornin, jonka nimi on ArcelorMittal Orbit. Tornin kustannukset olivat yli 20 miljoonaa euroa.

Suomessa

Kapoorin taidetta on ollut useita kertoja esillä myös Suomessa. Vuonna 1983 hänen töitään oli esillä Pariisin biennaalia esittelevässä näyttelyssä Sara Hildénin taidemuseossa Tampereella ja vuonna 1987 brittiläistä kuvanveistoa esittelevässä yhteisnäyttelyssä. Ars-näyttelyissä Kapoor oli edustettuna 1995 ja 2001.
Vuonna 1996 Ars Nova -museossa Turussa oli esillä Kapoorin yksityisnäyttely, jossa oli 16 veistosta, sarjat Angel (Enkeli) ja Void Field (Tyhjä kenttä). Myös Helsingin Taidehallissa on järjestetty hänen yksityisnäyttelynsä vuonna 2001.
Vuonna 2004 Kapoor osallistui Future Systems -ryhmän kanssa Rovaniemellä pidettyyn lumi- ja jääveistostapahtumaan The Snow Show.
Biafran sota

Sodan tausta

Nigerian itsenäistyttyä vuonna 1960 maa oli liitto­valtio, jonka osavaltioiden rajat kulkivat pitkälti etnisten ryhmien mukaan, joista tärkeimmät olivat lännen jorubat, pohjoisen hausat ja fulanit sekä kaakon ibot (igbot).
Hausa- ja jorubapuolueiden liittouduttua ja pohjoisnigerialaisten upseerien kaadettua lyhytikäisen, paljolti ibojen muodostaman sotilashallituksen, muslimit kohdistivat kristittyihin iboihin verilöylyjä. Ibot julistivat 30. toukokuuta 1967 Itä-Nigerian sotilaskuvernöörin, everstiluutnantti Chukwuemeka Odumegwu Ojukwun, johdolla Kaakkois-Nigerian itsenäiseksi Biafran tasavallaksi. Nigerian hallitus reagoi aluksi saarrolla ja 6. heinäkuuta lähetti armeijan kukistamaan kapinaa.

Sodan kulku

Sodan alkuvaiheessa Biafran joukot etenivät kohti Lagosia heinä-elokuussa 1967, mutta joutuivat sen jälkeen puolustuskannalle. Biafran pääkaupunki Enugu joutui liittohallituksen haltuun jo lokakuussa 1967, mutta hallituksen joukkojen eteneminen pysähtyi ibojen puolustaessa tiukasti ydinalueitaan. Saarretussa Biafrassa puhkesi pian nälänhätä, josta kapinalliset syyttivät hallituksen joukkojen toimintaa. Lopulta Biafraa johtanut Ojukwu pakeni Norsunluurannikolle ja sitten Lontooseen, ja Biafran armeija antautui 12. tammikuuta 1970.

Sodan seuraukset

Sodan seurauksena kuoli noin miljoona nigerialaista, pääasiassa nälkään ja tauteihin. Sodan jälkeen kansanryhmien välisiä suhteita on yritetty sovitella ja muun muassa Nigerian osavaltiojakoa on muutettu niin, ettei se samaistuisi etnisten ryhmien jakaumaan.
M/S Auer

M/S Auer oli Oy Vuoksenniska Ab:n omistama rahtilaiva, joka upposi 6. syyskuuta 1945 Rauman edustalla saatuaan vuodon kovassa merenkäynnissä. Laivan lastina oli 60-75 tonnia Viljakkalan Haverin kaivoksen kuparikiisumalmia. Laivan nelihenkinen miehistö saatiin pelastettua.
Auer lähti 1. syyskuuta Turun satamasta kohti Ruotsin Skellefteåta. Kova pohjoistuuli hidasti matkantekoa, ja 5. syyskuuta aamuyöllä laiva oli Säpin majakan kohdalla. Kolmen aikaan aamuyöllä selvisi, että laivan ruumaan vuoti vettä, ja veden nousua yritettiin estää käsipumpulla. Pumppu meni kuitenkin pian epäkuntoon, kun malmijauhe tukki sen. Veden nousua yritettiin pysäyttää vielä ämpäriketjun avulla, mutta pian nouseva vesi sammutti laivan moottorin, ja laiva jäi ajelehtimaan tuulen mukana ohjuskyvyttömänä kohti koillista. Aallot veivät mukanaan myös laivan pelastusveneen.
Miehistö yritti vielä keventää laivaa heittämällä malmilastia yli laidan, mutta avoimista lastiluukuista sisään tulviva vesi esti pian tämän jatkamisen. Tuulen suunnan käännyttyä laiva alkoi ajelehtia kohti etelää, ja 6. syyskuuta aamupäivällä se oli Santakarin pookin tuntumassa Rauman edustalla. Laivan miehistö yritti kiinnittää pelastajien huomiota ampumalla hätäraketteja ja vetämällä naftaan kastellun ja tuleen sytytetyn patjan laivan mastoon. 
Iltapäivällä laiva uhkasi ajautua päin Laitakarin kallioita, ja laivan päällikkö Åke Andersson määräsi ankkurin laskettavaksi. Tässä vaiheessa veden tulo laivaan lisääntyi, kun aallot pääsivät vyörymään laivan yli. Noin kello 15 aikaan laivan luokse saapui Rauman luotsiasemalta tullut kutteri, joka sai pelastettua uppoamassa olleen laivan nelihenkisen miehistön yksi kerrallaan noin 45 minuutin sisällä. Miehistö vietiin sitten Raumalle, mutta M/S Aueria ei enää seuraavana päivänä ollut näkyvissä.
Sukeltaja Pasi Rytkösen johtama ryhmä löysi Auerin hylyn kesällä 2001 viistokaikuluotaimen avulla. Hylky sijaitsee Rauman lounaispuolella Laitakarin kupeessa 28 metrin syvyydessä. Laivan hyttirakenteet ovat romahtaneet, mutta keulapakka on vielä ehjä. Laivan malmilastin nostamista harkittiin, mutta sen kannattavuus riippui kuparikiisumalmin kultapitoisuudesta. Malmi on pakattu 80 kilon painoisiin puulaatikoihin, joita on merenpohjassa 700 – 1 000 kappaletta.
Auer oli rakennettu vuonna 1936 Uuraassa. Aluksen pituus oli 22 metriä.
Kirjastot ovat palaessaankin kauniita

Sisältö

Ekholmin mukaan nykykulttuurissa on päädytty kuvakeskeisen sähköisen informaation hajeeseen, jossa tuotetaan lisääntyvää hälyä ja kiirettä, joka on ajattelun ja harkinnan syöpä. Internet on virtsalta haiseva yleisen vessan seinä. Verkon tieto on hajanaista ja epäluotettavaa. Sen sijaan kirjasto on esimerkki asioista, joita ilman nykymuotoista yhteiskuntaa ei olisi.
Kirjoja, kirjastoja, yhteistä muistia uhkaa rapautuminen. Useimpia kirjoja tuhoaa happamoituminen. Nykyaikainen painotekniikka on tuottanut historian surkeimpia ja lyhytikäisimpiä kirjoja. Muutamassa vuosikymmenessä kirja muuttuu jätepaperiksi. Kansalliskirjasto on poistanut 100 000 teosta julkisesta käytöstä, koska ne eivät kestä avaamisia. Lampaannahalle kirjoitettua Domesday bookia ei uhkaa mikään. Sen sijaan kahdelle laserlevylle 1980-luvulla tallennettu Domesday Project olisi menetetty, ellei sitä olisi pelastettu ainoalla jäljelle jääneellä videolevyasemalla. Vielä nykyäänkin kustantajat käyttävät surkeaa paperia.
Internet on saanut ihmiset karttamaan vaivannäköä tiedon hakemisessa. Verkkosivuista ja hakukoneista puhutaan tiedon kokoajina. Todellisuudessa kirjastot ovat olleet tiedon kokoajia 2000 vuotta ennen Googlea. Internetin pinnallisuus on tarttunut myös lehtiin, ja tuloksena on lyhyitä silppukirjoituksia, joihin ei ole syytä palata toisen kerran. Ekholmin mukaan parin vuosikymmenen ajan on eletty teknisessä pöyhkeydessä ja itseriittoisuudessa. Harkitsevan ajattelun ja arvopohjan sijasta vallalla on kiire, itsekkyys ja välinpitämättömyys toisista ihmisistä. Verkkosivut, blogit, videopalvelut, sosiaalinen media ja televisio ovat korkeintaan kirjan itiöitä. Ne eivät edusta lukemista vaan selailua. Lääkärikirjaa ei voi koota internetin käyttäjien omakohtaisista arveluista. 
Kirjallisuuden todellinen uhka on kuitenkin Ekholmin mukaan huono kirjallisuus. ”Huonoa ei kannattaisi edes painaa”. Kustantajat haluavat myydä kirjoja, mutta lukijan ongelma on, että hän ei voi ostaa. Klassikkokirjailijoiden teokset ovat usein loppuunmyytyjä. Kirjojen myyntiaika lyhentynyt. Kuluttajat sijoittavat kirjojen sijasta videopeleihin, taulutelevisioihin, kannettaviin musiikkisoittimiin ja muuhun ”hörhötykseen”. ”Useimmille lapsille ostetaan oma pc ja televisio, mutta ei kirjahyllyä. Minusta se on lastensuojelun asia.”
HMS St. Albans (I15)

Palvelus

USS Thomas teki Yhdysvaltain itärannikolla koulutuspurjehduksia sekä osallistui erilaisiin harjoituksiin, kunnes se poistettiin palveluksesta 30. kesäkuuta 1922 Philadelphiassa. Alus sai runkonumeron DD-182 17. heinäkuuta 1920, jolloin laivasto otti käyttöön alfa-numeerisen runkonumerojärjestelmän. Alus makasi ankkurissa Philadelphian laivastontelakalla, kunnes se palautettiin palvelukseen 17. kesäkuuta 1940.
Alus liitettiin Atlantin laivaston 79. hävittäjäviirikköön, jonka mukana se osallistui koulutukseen ja harjoituksiin itärannikolla ennen siirtymistään Halifaxiin, jonne se saapui 18. syyskuuta. Alus luovutettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle 23. syyskuuta ja se poistettiin alusluettelosta 8. tammikuuta 1941.

HMS St. Albans

HMS St. Albans otettiin palvelukseen 23. syyskuuta 1940 Halifaxissa Nova Scotiassa. Alus lähti Britteinsaarille 29. syyskuuta ja vierailtuaan St. John'ssa Newfoundlandissa se saapui Belfastiin Pohjois-Irlantiin 9. lokakuuta. Se jatkoi edelleen Plymouthiin, josta se siirrettiin 11. lokakuuta Devonportin telakalle huollettavaksi ja muutostöitä varten. Se palasi palvelukseen marraskuun alussa 1. miinalaivueeseen Kyle of Lochalshiin, jonne se oli sijoitettu kolmen sisaraluksensa HMS St. Marys'n, HMS Bathin ja HMS Charlestownin kanssa.
Alus irrotettiin 18. marraskuuta laivueestaan ja se määrättiin sisaralustensa HMS Bathin ja HMS St. Marysin kanssa suojaamaan saattuetta WS4B, josta ne erkanivat seuraavana päivänä palaten laivueisiinsa. Alus suojasi 26. marraskuuta HMS Bathin, HMS Charlestownin ja HMS St. Marysin kanssa laivueen pohjoisensulun miinanlaskua operaatiossa SN11.
Alus suojasi 8. joulukuuta viirikkönsä mukana 1. miinalaivuetta, joka vahvisti pohjoista miinasulkua operaatiossa SN10A. Alus suojasi 18. joulukuuta HMS Bathin kanssa saattuetta WS5A luoteisen reitin läpi. Alukset erkanivat saattueesta 20. joulukuuta, kun HMS Harvester, HMS Highlander ja HMS Vesper vastaanottivat saattueen suojaamistehtävän.
Tammikuun 1941 alus suojasi viirikkönsä mukana miinalaivuetta, joka täydensi ja laajensi miinoituksia. Alus siirrettiin 11. helmikuuta Chathamin laivastontelakalle huollettavaksi, ja se vastaanotti maaliskuussa edelleen telakalla ollessaan tiedon siirrosta Norjan laivastolle.

Dostoiny

Alus luovutettiin 16. heinäkuuta 1944 virallisesti Neuvostoliiton pohjoiselle laivastolle nimettynä Dostoinyksi. Elokuussa alus lähti kohti Murmanskia. Se palveli Pohjoisessa laivastossa ain vuoteen 1948 saakka, jolloin se palautettiin Britannialle 28. helmikuuta. Sen nimi palautettiin HMS St. Albansiksi, jonka jälkeen sen varastot tyhjennettiin ja alus laitettiin poistolistalle. Alus myytiin 4. huhtikuuta BISCOlle romutettavaksi. Alus saapui hinattuna Metal Industriesin romuttamolle Charlestowniin lähelle Rosythiä 18. toukokuuta 1949.
Juho Eslin

Toiminta sisällissodassa

Eslin oli Suomen suuriruhtinaskunnan armeijassa palvellut aliupseeri, joka Hyvinkään punakaartin perustamisen yhteydessä tammikuussa 1918 valittiin sen pataljoonanpäälliköksi. Eslinin komentamassa pataljoonassa oli neljä komppaniaa, jotka helmikuussa osallistuivat Itä- ja Länsi-Uusimaan taisteluihin ja myöhemmin maaliskuussa Hämeen rintamalla käytyihin Vaskiveden ja Kurun taisteluihin. Hän johti myös alueella toiminutta punaisten rintamaesikuntaa ja toimi sodan aikana myös Hausjärven ja Toijalan rintamaesikunnissa. Kurussa Eslinin pataljoona onnistui 16. maaliskuuta pysäyttämään ruotsalaisen eversti Harald Hjalmarsonin johtaman valkoisten osaston, mutta pari päivää myöhemmin hyvinkääläiset vetäytyivät Tampereelle.
Tampereen taistelun jälkeen Eslin onnistui aluksi pakenemaan mutta jäi lopulta kiinni ja joutui ensin Lahden vankileirille. Sieltä hänet siirrettiin Lappeenrannan vankileirille, jossa Esliniä kuulusteli sotatuomari Toivo Tapanainen. Hänet teloitettiin elokuussa 1918. Tapanaisen muistiinpanoissa sanotaan Eslinistä: "Ehdottomasti ammuttava kun on ammuttanut niin monta rauhallista miestä". Häntä epäiltiin osallisuudesta Hyvinkäällä ja Sääksmäen Metsäkansassa tehtyihin valkoisten teloituksiin.
Juho Eslin esiintyy myös henkilöhahmona Antti Tuurin romaanissa Suuri asejuna Pietarista.
Joseph Caillaux

Päätoimittajan ampuminen

Italian Pariisin-suurlähettiläs järjesti 16. maaliskuuta 1914 Ranskan presidentille Raymond Poincarélle juhlat. Sinne oli kutsuttu puolisonsa Henrietten kanssa myös Caillaux, joka toimi tuolloin valtionvarainministerinä. Kun Caillauxit olivat vaunuissa kulkemassa oikeistolaisen Le Figaro -sanomalehden päätoimituksen ohi, rouva Caillaux nousi vaunuista ja pyysi päästä lehden päätoimittajan Gaston Calmetten puheille.
Kesken keskustelun rouva Caillaux ampui toimittajan. Ampumisen syy oli selvä. Caillaux oli radikaali sosialisti ja ajoi Ranskaan progressiivista verotusta. Myös tämän maltillinen ja pasifistinen politiikka pääministerivuosinaan 1911–1912 Marokon kriisin aikana, jolloin Saksan sotalaivat piirittivät Ranskan linnoitusta Agadirissa, oli suututtanut Ranskan porvaristoa, joka vastusti tätä sekä progressiivisen verotuksen tuloa maahan.
Le Figaro ryhtyi mustamaalaamaan Caillaux'n mainetta mutta ei pystynyt todistamaan syytöksiä ja joutui perumaan ne. Calmette oli kuitenkin saanut käsiinsä kirjeitä, joita herra Caillaux oli kirjoittanut vaimolleen. Le Figaro oli päättänyt julkaista kirjeet samana päivänä, ja rouva Caillaux vaati kirjeitä takaisin. Kun Calmette ei suostunut, rouva Caillaux ampui hänet. Rouva Caillaux tuomittiin vankeuteen murhasta, mutta hänet armahdettiin.
Kirsti Henttonen

Kirsti Aino Henttonen (s. 13. joulukuuta 1916 Viipuri) on suomalainen kirjailija.
Kees Rijvers

Cornelius Kees Rijvers (s. 27. toukokuuta 1926 Breda) on alankomaalainen entinen jalkapallovalmentaja ja pelaaja.
Vuonna 2004 Rijvers sai ensimmäisen Rinus Michels Oeuvre -palkinnon elämäntyöstään jalkapallossa.
Odd Lirhus

Odd Lirhus (s. 18. syyskuuta 1956, Voss) on entinen norjalainen ampumahiihtäjä ja maailmanmestari.
Odd Lirhus aloitti ampumahiihdon arvokisamitalien keräämisen jo nuorten sarjassa vuosina 1976–77. Jälkimmäisenä vuonna järjestettiin Kurikassa nuorille erilliset pienoiskivääriampumahiihdon MM-kisat, joissa Lirhus sai kultaa 15 kilometrillä ja viestissä sekä pronssia 10 kilometrillä.
Aikuisten maailmanmestaruuden Lirhus voitti Hochfilzenissä 1978, kun hän jätti Itä-Saksan Frank Ullrichin hopealle runsaan yhdeksän sekunnin erolla. Olympiahopeaa Lirhus sai Sarajevon 1984 kisojen viestissä.
Lirhus edusti samaa Voss Skytterlag -seuraa kuin olympiavoittaja Eirik Kvalfoss.
Jorma Toiviainen

Jorma Anselmi Toiviainen (9. syyskuuta 1949 Eura – 5. lokakuuta 2011 Kerava) oli suomalainen sanoittaja.
Toiviainen aloitti sanoittajana 1970-luvulla. Veikko Samulin säveltämä tunnettu "Atsipoppaa"-lastenlaulu syntyi 1983. Muita suosittuja ovat ”Sanat leikkivät huulillas”, ”Yön kuningatar” ja ”Mun aika mennä on”, ja lähes kaikki merkittävimmät suomalaiset artistit ovat levyttäneet hänen tekstejään. Itse valtiaat -animaatioiden laulutekstit ovat hänen.
Vuonna 2004 Toiviainen sai Juha Vainio -palkinnon, ja vuodesta 1993 alkaen hän voitti useita kertoja Seinäjoen Tangomarkkinoiden sävellys- ja sanoituskilpailun. Tunnetuimpia Toiviaisen säveltämiä voittotangoja ovat Yön kuningatar (1993), Mun aika mennä on (1994), Soittakaa lujempaa (2002) ja En kasvojas muista (2008).
Toiviainen on valmistunut diplomi-insinööriksi ja työskenteli VR:llä rataverkon tarkastajana, kunnes sanoitukset alkoivat 1990-luvun lopulla työllistää häntä runsaammin. Hän teki parhaimmillaan vuodessa yli sata levytettyä sanoitusta. Hän toimi myös luottamustehtävissä, Elvis ry:n johtokunnassa 1991–1992 ja Teoston johtokunnassa. 1999–2003. Toiviainen kuoli syksyllä 2011 syöpään, johon hän oli sairastunut jo 1990-luvulla.