google/wiki40b huggingface dataset:
Syndaktylia

Syndaktylia ("yhdyssormisuus" tai "yhdysvarpaisuus") tarkoittaa anatomista poikkeavuutta, jossa sormien tai varpaiden väliin on jäänyt kudosta, minkä vuoksi ne ovat kasvaneet yhteen. Sikiön normaalissa kehityksessä sormien ja varpaiden välien rusto surkastuu pois. Syndaktyliassa sen surkastuminen on jäänyt syystä tai toisesta vajaaksi. Yleensä kudos muodostuu kolmen keskimmäisen varpaan tai sormen väliin. Monilla eläinlajeilla varpaiden/sormien yhteenkasvu on normaalia, mutta ihmisillä se on harvinaista ja kudos voidaan poistaa kirurgisesti. Syndaktyliaa esiintyy noin 1:ssä tapauksessa 2 000:sta.
Rita Varonen

Rita Varonen on unkarilaissyntyinen kuoronjohtaja. Hän toimii nykyään kuoronjohtajana Jyväskylässä. Hän on valmistunut diplomikuoronjohtajaksi Budapestin Liszt-Akatemiasta vuonna 1987, ja nykyisin toimii Jyväskylän Ammattikorkeakoulussa (JAMK) kuoronjohdon lehtorina ja opettaa myös orkesterinjohtoa sekä säveltapailua.  Hänen johtamiaan kuoroja ovat Kamarikuoro Cantinovum, Jyväskylän Naislaulajat, Harjun Laulu  ja Suomen Ortodoksinen Kanttorikuoro.  Varonen on johtanut Jyväskylän Puhallinorkesteria vuosina 2012-2016. Tällä hetkellä hän johtaa perustamansa Puhallinorkesteri Aaltoa.   
Varoselle on myönnetty Suomen Kulttuurirahaston Harald Andersén -palkinto suomalaisen kuorokulttuurin ansiokkaasta kehittämisestä vuonna 1996. Hän on saavuttanut toisen palkinnon kansainvälisessä Mariele Ventre -kuoronjohtajakilpailussa Italiassav. 2001. Suomen Kuoronjohtajayhdistys ry. on valinnut hänet Vuoden kuoronjohtajaksi 2004. Keväällä 2009 Varonen sai parhaan kuoronjohtajan palkinnon sekä Slovakia Cantat -festivaaleilla että akateemisten kuorojen festivaaleilla Banská Bystricassa Slovakiassa. Vuonna 2012 Sulasol myönsi Varoselle Klemetti-palkinnon hänen kuorojen ja kuorolaulun parissa tekemänsä tuloksekkaan työn johdosta. 
Hän toimi  Suomen Naiskuoroliiton taiteellisena  johtajana v. 2007-2015. Hän johti silloin Naiskuoro Louhea.
Ellen Datlow

Ellen Datlow (s. joulukuu 1949) on yhdysvaltalainen antologisti ja kriitikko. Hän toimi pitkään Omni-lehden toimittajana. Hän oli myös pitkään Scifi.com-sivuston novellijulkaisun Scifictionin päätoimittaja. Suomeksi ovat ilmestyneet Datlowin toimittamat antologiat Ei vain verestä: Vampyyriantologia (1989), Ensimmäinen kerta: Eroottisia scifi-novelleja (1990) ja Aavistus verta (1991).
Evoluutio NYT!

Vastaanotto

Helsingin sanomien mukaan teos on kattava ja monipuolinen. Arvostelija Pekka Wahlstedt kuitenkin totesi, että tekstin kansantajuistamisessa olisi pitänyt mennä pidemmälle. Kirjassa sanotaan, että uskonnollisten väitteiden suosio elämän syntyä ja kehitystä koskien etenkin Yhdysvalloissa johtuu siitä, etteivät ihmiset tunne tieteellistä ajattelua. Wahlstedtin mukaan ”tilanne ei ole häävi” Suomessakaan.
Pleuron

Maantiede

Vanha Pleuron sijaitsi Kurios- (tai Kurion) vuoren juurella Akheloos- (nyk. Achelóos) ja Euenos-jokien (nyk. Évinos) välissä, länteen Kalydonista (38°23′40″N, 21°25′08″E ). Uusi Pleuron sijaitsi Arakynthos-vuoren (nyk. Zygós) juurella (38°24′51″N, 21°24′36″E ). Kaupunkivaltion alue tunnettiin nimellä Pleuronia.

Historia

Vanhan Pleuronin perusti alueella alun perin asunut kureettien heimo, jotka saivat nimensäkin Kurios-vuoresta. Kaupunki oli varhaisina aikoina Aitolian merkittävin Kalydonin ohella. Kureetit sotivat usein aitolialaisten ja Kalydonin kanssa, ja tämä esiintyy myös Homeroksen Iliaassa.
Myöhemmin aiolialaiset ajoivat kureetit pois, ja kaupungista tuli aitolialainen. Iliaan laivaluettelossa se esiintyy jo yhtenä aitolialaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Sodassa pleuronlaisia johti aitolialainen Thoas, Oineuksen poika. Kaupungin nimen esitettiin myöhemmässä kreikkalaisessa mytologiassa tulleen heeros Pleuronista, joka oli Aitoloksen poika, ikään kuin kaupunki olisi aina ollut aitolialainen. Myyteissä kaupungin hallitsijana esiintyy myös Thestios, joka esitettiin joko Oineuksen veljenä tai Pleuronin jälkeläisenä. Joskus kaupungin kuninkaana esiintyy Oineus itse.
Kaupungin vaiheista historiallisella ajalla tiedetään vain vähän. Makedonian Demetrios II tuhosi kaupungin noin 239–229 eaa. Tämän jälkeen sen asukkaat perustivat Uuden Pleuronin. 100-luvulla eaa. kaupunki oli osa Akhaian liittoa, ja se anoi Roomalta suojelua jonkin verran ennen Korintin tuhoamista vuonna 146 eaa.
Pleuronista oli kotoisin runoilija Aleksanteri Aitolialainen.

Rakennukset ja löydökset

Vanhasta Pleuronista on tehty vain vähän siihen mahdollisesti liittyviä löytöjä. Uusi Pleuron oli ympäröity kaupunginmuureilla, jotka ovat säilyneet suhteellisen hyvin. Ne rakennettiin noin 230 eaa. Muureissa oli seitsemän porttia ja 31 tornia. Kaupungin akropolis eli yläkaupunki sijaitsi huipulla kaupungin pohjoislaidalla, ja alakaupunki rinteessä olevalla tasanteella sen eteläpuolella, noin 243 metrin korkeudella merenpinnasta.
Kaupungin agoran paikka on tunnistettu. Sen laidalla oli pohjois-eteläsuunnassa rakennettu stoa eli pylväshalli, jonka pituus oli noin 62 metriä. Kaupungissa oli Athenelle omistettu temppeli, jonka paikalla rakennettiin bysanttilaisella kaudella pieni kirkko. Teatteri sijaitsi kaupungin lounaisosassa niin, että sen proskenion oli kiinni kaupunginmuurin länsisivussa. Se oli rakennettu samaan aikaan muurien kanssa. Muihin löytöihin lukeutuvat muun muassa gymnasion, joukko muita julkisia ja yksityisiä rakennuksia sekä noin 30 x 20 metriä kooltaan oleva vesisäiliö, jossa on viisi allasta. Kaupungin hautausmaat on löydetty sen eteläpuolelta.
Anders Viktor Hellman

Anders Viktor Hellman (24. huhtikuuta 1851 Pietarsaari – 24. helmikuuta 1902 Helsinki) oli suomalainen opettaja.
Hellmanin vanhemmat olivat värjäri Johan Hellman ja Katarina Kristina Kjellberg. Opettajat Hilda Hellman ja Alba Hellman olivat sisariaan. Hellman toimi jo ylioppilasaikanaan seitsemän vuoden ajan opettajana sisartensa perustamassa lastenkoulussa Vaasassa, tuli opettajakandidaatiksi 1878 ja kutsuttiin seuraavana vuonna Hämeenlinnan suomalaiseen normaalilyseoon opettajaksi. Vuodesta 1887 hän oli latinan ja ruotsin kielten kollega Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa. Opettajana Hellman oli lahjakas ja innostava. Hän julkaisi laajasti käytetyt ja uudenaikaisina pidetyt oppikirjat Ruotsalainen lukemisto I-II (1885-1887) ja Latinan lukukirja aloitteleville (1891, Carl Synnerbergin kanssa). Hän oli myös huomattava hevosjalostuksen harrastaja. 1890-luvulla Hellman toimi köyhäinhoidon tarkastajan apulaisena.
Hellmanin puoliso vuodesta 1882 oli Annie Ida Charlotta af Enehjelm (k. 1933). Asianajaja, pankinjohtaja Karl Holma (1883-1949), joka toimi kokoomuksen kansanedustajana ja eduskunnan oikeusasiamiehenä, oli heidän poikansa.
Otanes

Otanes (Utâna, kuoli noin 513 eaa.) oli persialainen aatelinen joka eli 500-luvulla eaa. Hän oli yksi seitsemästä salaliittolaisesta jotka murhasivat kuningas Smerdiin ja julistivat Dareios I:n kuninkaaksi.
Kreikkalainen historioitsija Herodotos kertoo Otaneen olken Kyyros Suuren vaimon veli. Kyyroksen jälkeen hänen pojastaan Kambyses II:a tuli kuningas ja tö kuoltua hänen veljensä Smerdiin nousi valtaistuimelle. Otaneen tytär Faidymia oli naimisissa Smerdiin kanssa ja kertoi isälleen ettei Smerdis ollutkaa oikeasti Kyyros Suuren poika, vaan itse asiassa eräs meedialainen, joka muistutti hyvin paljon oikeaa Smerdistä. Kambyses oli antanut murhata veljensä ennen kuolemaansa, mutta oli pitänyt tapahtuneen salassa. Kun Otanes kutsui luokseen ystävänsä Aspathineen ja Gobryaan joille hän kertoi tapahtuneesta. Yhdessä he päättivät ottaa mukaan salaliittoon kolme muuta miestä, Hydarneen, Intafreneen ja Megabyzoon. Pian myös Dareios liittyi salaliittoon ja ylipuhui heidät kapinoimaan heti Smerdistä vastaan.
Otanes olisi luultavasti voinut vaatia kuninkuutta itselleen koska hänellä oli yhteyksiä Kyyros Suureen siskonsa kautta. Dareioksen yhteys Kyyroksen sukuun oli kaukainen.
Otanes ja kumppanit menivät Smerdiin asuinpaikkaan 29. syyskuuta 522 eaa. ja heidät päästettiin sisälle, koska olihan kyseessä eräät Persian valtakunnan arvostetuimmista henkilöistä. Yhdessä salaliittolaiset murhasivat nukkuvan Smerdiin.
Herodotos kertoo että murhattuaan kuninkaan salaliittolaiset väittelivät siitä miten Persiaa tuli siitäedes hallita. Otanes olisi Herodotoksen mukaan halunnut maahan demokratian, Megabyzos taas kannatti oligarkiaa ja Dareios puolestaan suosi kuningasvaltaa. Lopulta Dareioksen näkökanta voitti ja hänet valittiin kuninkaaksi. Koska Otanes oli vastustanut kuninkuutta, päättivät salaliittolaiset ettei Otaneen ja hänen perheensä tulevaisuudessa tarvinnut totella kuninkaan määräyksiä.
Päästyään kuninkaaksi Dareios kunnioitti Otanesta ottamalla tämän tyttären Faidyian vaimokseen. Otanes meni myös naimisiin Dareioksen siskon kanssa. Dareios nimitti Otaneen myös Lyydian satraapiksi. Otanes kuoli luultavasti noin vuonna 513 eaa., koska tuolloin Artafernes nimitettiin Lyydian satraapiksi.
MGR-1 Honest John

MGR-1 Honest John on Yhdysvalloissa kehitetty maasta-maahan-ohjus, joka soveltuu taktisten ydinaseiden laukaisualustaksi. Ohjus on tyypiltään vapaastilentävä tykistöohjus, ja sen kehitti Redstone Arsenal Alabamassa, ja Douglas Aircraft Company, josta tuli myöhemmin osa Boeing-konsernia.
Honest Johnissa oli yksikärkinen ja fissiotyyppinen ydinräjähde. Sen suurin kantomatka oli noin 19 kilometriä. Ase laukaistiin 6×6 kuorma-auton lavetilta. Ydinräjähteellä varustettuna. Ohjuksen hyvin lyhyen kantaman seurauksena sen käyttö ydinräjähteellä varustettuna saattoi olla joissakin tapauksissa vaarallista omille joukoille.
Asetyypin koelaukaisut alkoivat vuonna 1951 ja käyttöönotto tapahtui kaksi vuotta myöhemmin. Ohjus voitiin varustaa kolmella eritehoisella W31-ydinkärjellä (2, 20 tai 40 kt TNT:tä), tai kemiallisella sariini-rypälepommilla, joka hajaantui tytärammuksiksi laukaisun jälkeen. Perinteisillä räjähteillä varustetun taistelukärjen omamassa oli 680 kilogrammaa, kun kemiallisen sariiniaseen toimintakärki oli jonkin verran kevyempi, painaen 564 kg.
Parannettu versio, MGR-1B esiteltiin vuonna 1960. Siinä oli edeltäjäänsä jonkin verran pidempi kantomatka. Myöhemmin tämä asetyyppi korvattiin modernimmalla ja liikkuvammalla eli maastoutuskelpoisella Lance-ohjuksella.
Teponlinna

Linnavuori

Linnavuori sijaitsee Hauhon kirkolta 9,5 kilometriä pohjoisluoteeseen, Ilmoilanselästä noin kilometrin itään ja Vähäjärven itärannalla olevassa niemessä. Mäki kohoaa yli 20 metriä Vähäjärven pintaa korkeammalle ja sen rinteet ovat hyvin jyrkät koillisessa ja kaakossa. Koillissivulla sijaitsee myös jyrkänne. Muut rinteet ovat loivempia. Linnan suojavarustusten jääteet muodostavat kivivallin, joka kiertää mäen lakea. Vallissa on aukko, joka on tulkittu linnan portiksi. Aukon molemmilla puolilla valli on viisi metriä leveä, mutta valli muuttuu kapeammaksi vallin loppupäitä lähestyttäessä. Kivivalli ja jyrkänne sulkevat sisällensä noin 200 m² suuruisen alueen.

Tutkimuksia

Linnavuorta ei ole tutkittu arkeologisilla kaivauksilla. Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1935 (Jouko Voionmaa), 1945 (Oiva Keskitalo) ja 1983 (Jyri Saukkonen).

Hoitaminen ja opastus

Linnavuoren hoitoalue sisältää linna-alueen ja sen länsipuolisen metsän. Alueelta on poistettu näkyvyyttä estävää vesakkoa. Linnavuoren ohi johtavalle tiellä on tilaa parille pysäköitävälle autolle. Mäen huipulle johtava polku on helppo kiivetä terveelle ihmiselle. Osa rinteistä ovat pystysuoria ja renalla on putoamisvaara.
Samatan

Tunnettuja kuntalaisia

François de Belleforest, (1530-1583) historioitsija, runoilija ja kääntäjä.
Jätkänkynttilä

Suunnittelukilpailu

Rovaniemen kaupunki ja TVL järjestivät suunnittelukilpailun vuonna 1982, tarkoitus oli rakentaa korkeatasoinen silta Ounaskosken niskalle Ounasvaaran hallitsemaan kaupunkimaisemaan. Kilpailu oli kutsukilpailu, johon osallistui neljä suunnittelutoimistoa, jotka jättivät kymmenen ehdotusta. Useimmissa ehdotuksissa oli sillan kannen yläpuolisia rakenteita.

Voittanut ehdotus

Palkintolautakunta valitsi voittajaksi epäsymmetrisen vinoköysisillan, jossa oli kahdesta teräsbetonipilarista muodostuva pyloni. Pilareiden yläpäät muistuttavat vinoon sahattuja jätkänkynttilöitä sähköisine "tulineen". Voittaneen ehdotuksen nimimerkki olikin Jätkänkynttilä, josta sittemmin tuli myös sillan virallinen nimi. Nimimerkin takaa paljastui oululainen suunnittelutoimisto SuunnitteluKortes, joka myös suunnitteli sillan, suunnittelussa oli tukena saksalainen insinööritoimisto Leonhart, Andrä und Partner GmbH.

Suunnittelijat

Ehdotuksen tehneeseen työryhmään kuuluivat insinööri Algot Kettunen, diplomi-insinööri Esko Järvenpää, insinööri Pentti Pohjola ja piirtäjä Hilkka Kitinprami. Arkkitehdit Veli Ojanperä ja Paavo Karjalainen avustivat esteettistä suunnittelua. Vinoköysisilta maksoi perinteistä siltatyyppiä enemmän. Siitä huolimatta Jätkänkynttilä toteutettiin kilpailuehdotuksen pohjalta. Sillan urakoi ruotsalainen PBA Bygg Norra Ab.

Suomen ensimmäinen vinoköysisilta tieliikenteelle

Suomessa ei oltu ennen Jätkänkynttilää rakennettu tieliikenteen vinoköysisiltoja muun muassa taloudellisista ja maisemallisista syistä, vaikka niitä oli siltakilpailuissa jo ehdotettu. Kevyen liikenteen siltoja oli rakennettu jokunen.

Mitat ja tekniset tiedot

5-aukkoisen Jätkänkynttilän kokonaispituus on 320 metriä. Sillan pääjänne 126 metriä. Muut jänteet ovat 42 metriä. Silta on leveä, 25,5 metriä, käsittäen neljä ajokaistaa, kevyen liikenteen väylät molemmin puolin sekä keskialueen, jossa ovat pyloni ja tukiköydet. Leveydestä johtuen sillan kansi on kotelomuotoisen teräsrakenteen ja teräsbetonisen kansilaatan muodostama liittorakenne. Pylonissa on kaksi teräsbetonipilaria, jotka ovat halkaisijaltaan noin 2,3 metriä ja keskenään erikorkuiset. Korkeimman pilarin huippu on 47 metrin korkeudella sillan kannesta.
Pääjännettä kannattelevat kahdeksan köysiparia on sijoitettu viuhkamaisesti. Ounasvaaran puolella olevat takaköydet on ankkuroitu sillan maatukeen, köysipareja on kahdeksan ja ne ovat yhdensuuntaiset.

Lähisillat

Jätkänkynttilän lähellä olevat sillat ovat Ounaskosken silta ja Ounasjoki–Kemijoki-silta.
Frederick Abel

Sir Frederick Augustus Abel (17. heinäkuuta 1827 – 6. syyskuuta 1902) oli brittiläinen kemisti. 
Frederick Abel syntyi Lontoossa. Hän opiskeli kuuden vuoden ajan Royal College of Chemistry -oppilaitoksessa August Wilhelm von Hofmannin alaisuudessa. Myöhemmin Abelista tuli professori ja vielä myöhemmin myös Britannian sisäministeriön pääkemisti. 
Frederick Abelin onnistui saada patentti keksimälleen puuvillaruudille, jolle oli kysyntää räjähdeainemarkkinoilla. Ruotsalaisen Alfred Nobelin keksimä ja patentoima dynamiitti oli kuitenkin kilpailija Abelin omalle puuvillaruudille. Tämän vuoksi Abel myötävaikutti Britannian parlamentissa lakia, joka määräsi varustamaan kaikki nitroglyseriiniä sisältävät räjähdeainelähetykset merkinnällä "Erittäin vaarallista". Alfred Nobel kuitenkin kirjoitti parlamentille kirjeen, jossa hän puolusti dynamiittia turvallisena räjähteenä. Kirje vakuutti parlamentin ja dynamiitille myönnettiin erityisvapautus kyseisestä laista. 
Abel joutui kuitenkin myös myöhemmässä elämässään Alfred Nobelin kanssa riitoihin. 1889 Abelille myönnettiin patentti aineesta, jota Nobel piti täysin identtisenä oman ballistiittinsa kanssa. Ainoa ero ballistiitin ja Abelin nitroglyseriiniruudiksi kutsutun aineen välillä oli se, että Nobel oli patenttia hakiessaan käyttänyt ilmaisua "nitroselluloosa hyvin tunnetussa liukoisessa muodossa", kun taas Abel oli kirjoittanut hakemukseensa nitroselluloosan olevan liukenematonta. Nobel yritti aluksi neuvotella Abelin kanssa, mutta saatuaan tietää, että kyseiselle aineelle oli myönnetty patentti myös muissa maissa, hänen suhtautumistapansa muuttui kovemmaksi ja välit Abeliin viilenivät.
Abel myi patenttinsa Britannian kruunulle, jota ei valtion lain mukaan voinut haastaa oikeuteen. Siksi Nobelin oli odotettava, että ensimmäinen ainetta valmistava tehdas rakennettiin. Tehtaan johtaja haastettiin 1890 oikeuteen. Nobel hävisi oikeusjuttunsa, mutta vei asian ylempään oikeusasteeseen. Pitkän oikeudenkäynnin jälkeen hän hävisi 1895 tämänkin oikeusjuttunsa ja joutui maksamaan oikeudenkäyntikuluja 22 000 puntaa.
Niilo Söyrinki

Niilo Söyrinki (5. joulukuuta 1907 Vesilahti – 23. huhtikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen kasvitieteilijä.
Söyrinki kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lukiosta 1926. Seuraavana vuonna hän kirjoittautui Helsingin yliopistoon, jossa opiskeli ensin biologiaa myöhemmin kasvitiedettä. Filosofian kandidaatiksi Söyrinki valmistui 1934 ja tohtoriksi 1938.
Söyrinki toimi Helsingin yliopiston kasvitieteen apulaisprofessorina 1945–1960. Hän siirtyi vasta perustetun Oulun yliopiston kasvitieteen professoriksi 1960 ja toimi virassa aina eläkkeelle siirtymiseensä vuoteen 1971 saakka. Vuosina 1963–1965 Söyrinki toimi myös Oulun yliopiston rehtorina.
Söyrinki oli luonnonsuojelun edelläkävijöitä Suomessa. Hän oli perustamassa Suomen luonnonsuojeluliiton edeltäjää Suomen luonnonsuojeluyhdistystä 1938.
Niilo Söyringin veli oli pastori, kansanopiston johtaja Sulo Iivari Söyrinki.
Vesterålen

Maantiede

Vesterålen koostuu Langøyan, Andøyan ja Hadseløyan saarista, sekä Hinnøyan länsi- ja Austvågøyan pohjoisosista. Saariryhmään kuuluu myös joitakin pienempiä saaria. Vesterålenin suurin saari on Langøya, jonka pinta-ala on 850,2 km².
Vesterålen on maisemaltaan vuoristoista ja saariryhmällä sijaitsevat vuoret ovat melko rosoisia. Alueella on myös muutamia järviä ja vuonoja.
Saariryhmän talvet ovat leutoja ja siellä vallitseekin meri-ilmasto. Stokmarknesin tammikuun keskilämpötila on –1,8 °C ja siellä vuosittainen sademäärä on noin 1 220 mm.
Tukiranka

Tukiranka on eliön ruumista sisä- tai ulkopuolisesti tukeva elimistön osa. Selkäjänteisillä on sisäinen tukiranka, ja esimerkiksi niveljalkaisilla on sen sijaan ulkoinen tukiranka. Luiden lisäksi tukirankaan lasketaan rustot ja tietyssä mielessä myös lihakset, jänteet ja nivelsiteet.
Acton Townin metroasema

Historia

Asema avattiin 1. heinäkuuta 1879 Metropolitan District Railwayn (nykyisen District Linen) reitille Turnham Greenistä Ealing Broadwaylle. Aseman alkuperäinen nimi oli Mill Hill Park. 1. toukokuuta 1883 asemalta avattiin linja Hounslow Townin metroasemalle, joka suljettiin vuonna 1909.
Asemalta lähtevät rataosuudet sähköistettiin 13. kesäkuuta ja 1. heinäkuuta 1905. 13. kesäkuuta avattiin myös uusi rataosuus South Actoniin. Linja jatkui aluksi Hounslow Westin kautta Uxbridgeen, mutta myöhemmin junat kulkivat vain South Actoniin asti.
Asemarakennus rakennettiin uudestaan vuonna 1910, ja asema sai nykyisen nimensä 1. maaliskuuta 1910.
Asema rakennettiin jälleen uudestaan vuosina 1931 ja 1932 osana valmistautumista Uxbridgen linjan liittämistä Piccadilly Lineen. Uuden asemarakennuksen suunnitteli Charles Holden.
4. heinäkuuta 1932 Piccadilly Linea laajennettiin länteen Hammersmithista. Se kulki District Linen kanssa samaa reittiä Ealing Commoniin asti. Osuudella Ealing Commonista South Harrowiin Piccadilly Line korvasi District Linen. 
South Actonin haara suljettiin 28. helmikuuta 1959 vähäisen käytön vuoksi. Asemalle linjaa varten rakennettu lyhyt viides laituri purettiin, eikä radasta ole paljoa jäljellä lukuun ottamatta sillan jäänteitä Bollo Lanen eteläpuolella.
District Linen vuorot Hounslowin linjalla lakkautettiin 10. lokakuuta 1964 ja jäljelle jäivät vain Piccadilly Linen vuorot.
Asemalta pohjoiseen sijaitsee Ealing Commonin varikko, jossa on myös London Transport Museumin museojunia.
Rjazanin kuvernementti

Rjazanin kuvernementti (myös lääni, ven. Рязанская губерния, Rjazanskaja gubernija) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1796–1929. 1800-luvun lopussa sen pinta-ala oli 42 101 neliökilometriä. Asukkaita oli 1 802 200 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Rjazanin kaupunki.
Moskovan kuvernementtiin kuuluneesta Perejaslavl-Rjazanin provinssista muodostettiin vuonna 1778 Rjazanin käskynhaltijakunta. Vuonna 1796 se muutettiin kuvernementiksi.
Vuosina 1802–1919 kuvernementtiin kuului 12 kihlakuntaa, joiden keskuksina toimivat Dankov, Jegorjevsk, Kasimov, Mihailov, Pronsk, Ranenburg, Rjazan, Rjažsk, Sapožok, Skopin, Spassk ja Zaraisk. Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 99,4 % asukkaista oli venäläisiä. Kasimovissa ja sen ympäristössä asui kasimovin tataareja. Tärkeimpiä elinkeinoja olivat maanviljely, käsityöammatit ja teollisuus.
Rjazanin kuvernementti lakkautettiin vuonna 1929 ja sen alue liitettiin Moskovan alueeseen.
Skiron (mytologia)

Skiron (m.kreik. Σκίρων, Skirōn) oli kreikkalaisessa mytologiassa joko Pelopsin tai Poseidonin poika.
Skiron ahdisteli pahaa-aavistamattomia ohikulkijoita Peloponnesoksen ja Attikan välisellä tiellä Megaran lähistöllä 
pakottaen heidän pesemään jalkojaan. Näiden kumartuessa suorittamaan tehtävää Skiron potkaisi heidät kalliolta mereen, jossa suurikokoinen kilpikonna söi heidät hengiltä. Paikka tunnettiin tästä Skironin kallioina.
Theseus lopulta surmasi Skironin heittämällä hänet jalasta mereen kallioilta samoin kuten tämä oli tehnyt omille uhreilleen, mutta kun sekä maa että meri kieltäytyivät tarjoamasta Skironin luille viimeistä leposijaa, niistä muodostui hänen nimeään kantava rantakallio.
Megaralaisten mukaan Skiron ei kuitenkaan olisi ollut maantierosvo, vaan hyvä ja oikeudenmukainen mies ja hallitsija, jonka Theseus surmasi valloittaessaan Eleusista.
Skironilla oli tytär, Endeis.
Saksalaiset Formula 1 -kuljettajat

Saksasta on tullut yhteensä 53 Formula 1 -kuljettajaa, joista kolme on maailmanmestareita. Heistä Sebastian Vettel on nykyisin vielä mukana.  Michael Schumacherilla on lukuisia F1-ennätyksiä, muun muassa eniten maailmanmestaruuksia. Vuonna 2008 Sebastian Vettelistä tuli nuorin kilpailun voittanut kuljettaja (ei enää voimassa), ja vuonna 2010 hänestä tuli nuorin Formula 1 maailmanmestari.  Vuonna 2016 Nico Rosbergista tuli kolmas saksalainen maailmanmestari.  Formula 1 -kaudella 2019 on mukana kaksi saksalaista.

Maailmanmestarit ja kilpailun voittaneet

Ensimmäinen saksalaismestaruus tuli vasta vuonna 1994 Michael Schumacherin voitettua ensimmäisen seitsemästä maailmanmestaruudesta.  Sebastian Vettelistä tuli vuonna 2010 toinen saksalainen maailmanmestari. Hän voitti mestaruudet myös 2011, 2012 ja 2013.   Nico Rosberg on kolmas saksalainen kuljettaja, joka on voittanut maailmanmestaruuden. Se tapahtui kaudella 2016. Wolfgang von Trips oli lähellä voittaa mestaruuden vuonna 1961, mutta hän kuoli onnettomuudessa toiseksi viimeisessä osakilpailussa ja sijoittui lopulta toiseksi mestaruuskamppailussa, vain yhden pisteen erolla Phil Hilliin.  
Yhteensä seitsemän saksalaista on onnistunut voittamaan osakilpailun.  Michael Schumacher on saavuttanut eniten voittoja, yhteensä 91.  Vettelillä on tähän mennessä 52 voittoa.   Ralf Schumacher voitti kuusi ja Heinz-Harald Frentzen voitti kolme.    Wolfgang von Trips, joka oli ensimmäinen saksalainen osakilpailuvoittaja, voitti kaksi kilpailua, joista molemmat olivat vuonna 1961.   Nico Rosberg voitti uransa aikana 23 kilpailua ja Jochen Mass yhden.

Nykyiset kuskit

Sebastian Vettel ajoi ensimmäisen kilpailunsa 2007 Yhdysvaltain GP:ssä, sijoittuen kahdeksanneksi saavuttaen uransa ensimmäisen MM-pisteen. Hänestä tuli myös kaikkien aikojen nuorin pisteille ajanut kuljettaja.  Kaudella 2010 Vettel aloitti neljä kautta kestäneen mestaruusputkensa, tullen kaikkien aikojen nuorimmaksi Formula 1-maailmanmestariksi. 
Nico Hülkenberg aloitti Formula 1-uransa 2010 korvaten Rosbergin Williams-tallissa.  Hyvistä näytöistä huolimatta hän ei saanut jäädä talliin toiseksi kaudeksi, vaan hän siirtyi Force Indian testikuljettajaksi. Kaudelle 2012 hän sai kisakuskin paikan   ja saavutti uransa parhaan tuloksen Belgian GP:ssä 2012 .