google/wiki40b huggingface dataset:
Murray Gell-Mann

Elämäkerta

Gell-Mann syntyi New Yorkin kaupungissa vuonna 1929. Gell-Mannin vanhemmat ovat taustoiltaan itävalta-unkarilaisia, hänen äitinsä on Pauline Reichstein ja isä on Arthur Gell-Mann School of Languages -koulun perustaja Arthur Gell-Mann. Koulun tarkoitus on opettaa englantia Yhdysvaltoihin muuttaville maahanmuuttajille. Perheeseen kuuluu lisäksi Benedict Gell-Mann, joka toimii nykyään valokuvaajana ja toimittajana.
Gell-Mann osoitti jo nuorena olevansa lapsinero. Hän rakasti erityisen paljon luonnon tutkimista. 15-vuotiaana hän aloitti opinnot Yalen yliopistossa, joskin oli tätä aiemmin suorittanut opintoja Columbia Grammar & Preparatory Schoolissa, ollen luokkansa priimus.
Gell-Mann väitteli tohtoriksi 20-vuotiaana Massachusetts Institute of Technologyssa. Vuonna 1955 hän siirtyi professoriksi California Institute of Technology -yliopistoon.
Rhadamanthys

Rhadamanthys (muinaiskreikaksi Ῥαδαμάνθυς) oli kreikkalaisessa mytologiassa esiintyvä viisas kuningas. Hän oli Zeuksen ja Europan poika, Minoksen ja Sarpedonin veli.
Kreetan kuningas Asterion kasvatti Rhadamanthyksen. Hänestä tuli myöhemmin oikeamielisyytensä vuoksi yksi Manalan tuomareista. Myös Minos oli yksi Manalan tuomareista. Rhadamanthyksella oli kaksi poikaa Gortys ja Erythros.
Tuohivirsu

Tuohivirsu on tuohesta valmistettu kenkä. Tuohivirsu on kudottu eli ”tehty” koivusta poikittaissuuntaan kiertäen kiskotuista noin tuuman levyisistä tuohisuikaleista, joiden reunat on yleensä viiltämällä tasattu. Virsuja valmistetaan myös monien lehtipuiden kuorenalaisesta niinikerroksesta sekä katajan kuoresta. Tuohi- kuten muutkin virsut jaetaan suorakuteisiin eli löttöihin ja vinokuteisiin eli virsuihin. Suorakuteiset virsut ovat perinteinen työjalkine ja jopa juhlajalkine ja vinokuteiset, tohvelimalliset virsut taas ovat historiallisella ajalla Keski-Venäjältä levinnyt, sikäläisen niinivirsun muunnos. Vinokuteisia virsuja on käytetty enimmäkseen kotipiirissä lähinnä tohvelien asemesta, sillä tuohesta tehtyinä niiden valmistus on aikaaviepää. Nimitys virsu pohjautuu balttilaiseen ja länsivenäläiseen sanaan verzen (верзень). Muita erilaisten virsujen paikallisia nimityksiä ovat esimerkiksi löttö, tanokas, tuohikas, tohveli, luapotti ja kopponen.
Lehtipuhallin

Lehtipuhallin on erityisesti kaupunkimaisiin puutarhoihin suunniteltu haravan korvaava väline. Useimmat lehtipuhaltimet toimivat polttomoottorilla ja voivat nojata työntekijän hartioihin. Ammattilaiskäyttöön on olemassa selkään laitettavia puhaltimia. Ammattikäytössä puhallin säästää työaikaa paljon, koska yksi ihminen voi tehdä puhaltimella vastaavan määrän töitä kuin jopa seitsemän ihmistä haravalla.
Lehtipuhaltimille on ominaista erittäin korkea melutaso. Kovimmillaan puhaltimista lähtee yleensä noin 110 desibelin verran ääntä. Sähkökäyttöisistä lähtee usein enemmän ääntä ja polttomoottorilla käyvistä vähemmän, koska niissä on mahdollisuus säätää käytön voimakkuutta.
Melun vuoksi laitteen käyttö kiellettiin Yhdysvalloissa eräissä kaupungeissa jo 1970-luvulla, ja tällä hetkellä noin sadan yhdysvaltalaisen kaupungin järjestyssäännöissä on jonkinasteinen käyttökielto tai -rajoitus lehtipuhaltimille. Kaksi osavaltiota on lisäksi harkinnut lakimääräisiä rajoituksia.
Suomessakin lehtipuhallinten käytön on koettu vähentävän asumisviihtyisyyttä. Lehtipuhallin valittiinkin Suomen Luonto -lehden kisassa vuoden 2000 turhakkeeksi.
Salmi (Karjalan tasavalta)

Maantiede ja asutus

Salmin kunnan pinta-ala on 1 256 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Pitkärannan, pohjoisessa Loimolan, koillisessa Vieljärven ja kaakossa Viteleen kuntiin sekä etelässä Laatokkaan. Pinta-alasta suurin osa on metsää ja vesialuetta.
Kunta sijaitsee Laatokkaan rajoittuvan Aunuksen tasangon luoteisosassa. Sen alueella virtaavia jokia ovat Uuksunjoki, Tulemajoki ja Miinalanjoki eli Änäjoki. Järviä ovat Laatokan lisäksi Karkunlampi, Muljana, Vepsäislampi, Sudimusjärvi, Pitkäjärvi eli Kaijanpää, Palojärvi, Saarijärvi, Ponkolanjärvi, kaksi Likolampea ja Mustalampi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat Karkun uraani, mineraalivärit, rautamalmi, hiekka, sora, turve ja sapropeeli.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu 11 kylää: Karkku, Kaukajärvi (ven. Kavgozero), Kavaino (ven. Kovaino), Kirkkojoki, Lunkulansaari, Manssila, Mantsinsaari, Miinala, Orusjärvi, Rajakontu ja Räimälä. Suurimmat asutuskeskukset ovat Salmin ohella 700 asukkaan Räimälä ja 500 asukkaan Miinala. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 66 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 10 % valkovenäläisiä, 10 % karjalaisia, 4 % suomalaisia, 3 % ukrainalaisia ja 2 % tataareja.

Liikenne, talous ja palvelut

Salmin kautta kulkee Aunuksen ja Värtsilän välinen A130-maantie. Taajamasta on linja-autoyhteydet Pitkärantaan, Aunukseen ja Petroskoihin. Kunnan läpi menee myös Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie, jolla on Salmin asema, Karkunkylän, Rajakonnun sekä 97 ja 109 kilometrin pysähdyspaikat. Salmin asemalla pysähtyy päivittäin kaksi kaukojunaa.
Kunnassa toimii pienimuotoista puunjalostus-, rakennus-, elintarvike- metalli- ja ompelimoteollisuutta. Maatalous on keskittynyt lihakarjan kasvatukseen ja kalanviljelyyn. Tulemajoella on kaksi vesivoimalaa. Kaivannaisista hyödynnetään uraania, mineraalivärejä, turvetta, hiekkaa ja soraa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, peruskoulu, sisäoppilaitos, kansantaiteen talo kirjastoineen ja paikallissairaala. Siellä on myös joukko kauppoja, kahvila, posti, pankki ja huoltoasema.

Matkailu ja nähtävyydet

Kunnan alueella sijaitsevia kulttuuriperintökohteita ovat Mantsinsaaren arkeologiset löydöt, Stolbovan rauhan rajakivi Rajakonnussa, Salmin raunioitunut Pyhän Nikolauksen kirkko (1824), Orusjärven talvikirkko (1910), Rajakonnun ja Orusjärven vanhat asuintalot sekä toisen maailmansodan sotilashaudat. Majoituspalveluja tarjoavat Salmin länsipuolella sijaitseva lomakylä sekä Räimälän ja Lunkulansaaren vierasmajat. Karkussa on lasten kesäleiri ja Hiilikankaan länsipuolella metsästys- ja kalastusmaja.
Toinen linja

Toinen linja on katu Helsingissä Kallion kaupunginosassa. Sen reitti kulkee Hämeentieltä Alppikadulle.
Kadunnimen kirjoitusasu on vaihdellut vuosien aikana. Vuoden 1887 kartassa kadun nimenä oli 2dra Linien ja sen suomalaisena vastineena 1890-luvulla Toinen Linja. Vuonna 1909 vahvistettiin kirjoitusasu II Linjen – II Linja. Helsingin kadunnimien tarkistamista pohtinut komitea esitti vuonna 1927 kadun nimen muuttamista Juhani Ahon kaduksi, mutta kaupunginvaltuusto ei hyväksynyt esitystä. Nykyiset nimiasut otettiin käyttöön vuonna 1928. Juhani Ahon kadun asemesta nimettiin Eiran kaupunginosaan Juhani Ahon tie.

Profiili ja historia

Toisen linjan pituus on noin 750 metriä ja se on enimmäkseen loivaa ylämäkeä luoteeseen. Kadun vanhinta rakennuskantaa edustaa muun muassa Arenan talo (Lars Sonck, 1924 ja 1929). Kadun uusin rakennuskanta koostuu 1980-luvulla rakennetuista virastotaloista, joista suurin on Kuntatalo. Kallion virastotalo (Heikki Siren, 1965) sijaitsee Toisen linjan väljästi rakennetulla, etelään avautuvalla parillisella puolella kadusta erilleen sommiteltuna. Virastotalo rakennettiin niin kutsutuille Humppukallioille, jotka tarjosivat aikoinaan erinomaisia leikkipaikkoja lapsille ja suojapaikkoja yhteiskunnasta syrjäytetyille ihmisille. Myös Ympyrätalo vaikuttaa voimakkaasti Toisen linjan arkkitehtoniseen ilmeeseen.
Toisen linjan asuinkerrostalot on rakennettu pääosin 1950- ja 1960-luvuilla ja useat niistä sijaitsevat kadun linjaan nähden viistosti. Castréninkadun ja Toisen linjan risteyksessä sijaitsee päätytornillinen puutalo (Ernst Lodenius, 1893), joka lienee aikoinaan ollut venäläisen upseerin huvila. Hakaniemen metroaseman pohjoinen sisäänkäynti avautuu Toiselle linjalle. Toisen linjan raitiovaunukiskoilla ei ole nykyään säännöllistä liikennettä. Aiemmin Toista linjaa ovat kulkeneet raitiolinjat 2 (vuosina 1985–2003) ja 10 (vuosina 1955–1985). Porthanin­katua kulkevat raitiolinjat risteävät Toisen linjan kanssa.
Toinen linja mainitaan vanhassa opiskelijapiireistä lähtöisin olevassa, tuntemattoman tekijän sepittämässä laulussa Ellin boksissa, joka tuli laajemmin tunnetuksi Teijo Joutselan ja Kullervo Linnan Humppa-Veikkojen levytettyä sen vuonna 1960. Laulun sävelmän arvellaan olevan unkarilaista alkuperää. Myöhemmin sen ovat levyttäneet muiden muassa Tapio Rautavaara ja Pauli Räsänen sekä hieman muunneltuna Reino Helismaa ja Matti Louhivuori.
Ilolanpuisto rajoittuu Toisen linjan parilliseen puoleen.
William Kerppola

William Kerppola (5. tammikuuta 1891 Helsinki – 25. kesäkuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Kerppolan vanhemmat olivat rehtori Kaarlo Fredrik Kerppola ja Hilma Matilda Rinne (Jutikkala). Hänen puolisonsa vuodesta 1925 oli Irja Johanna Herlin. Lääkäri, kirjailija Irma Kerppola-Sirola (s. 1930) on heidän tyttärensä. Kerppola tuli ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta 1909 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1918. Tohtoriksi hän väitteli seuraavana vuonna. Sisätautiopin dosenttina Kerppola toimi 1922–1940. Hän oli Helsingin yliopiston sisätautiopin professori 1940–1961, lääketieteellisen tiedekunnan dekaani 1945–1949 ja Kivelän sairaalan sisätautiosaston ylilääkäri 1925–1938. Keskinäisen Henkivakuutusyhtiö Suomen ylilääkärinä Kerppola toimi 1937–1947 ja Suomen Lääkäriliiton puheenjohtaja 1943–1947. Hän tutki muun muassa neurologiaa, sappiväriaineiden biokemiaa ja endokrinologian entsyymikemiaa. Kerppola sai professorin arvonimen 1935. Muotokuvia hänestä ovat maalanneet Eero Snellman (1941), Verner Thomé (1951) ja Ernst Mether-Borgström (1961). Korkokuvamitalin Kerppolasta suunnitteli Eila Hiltunen (1961). Sotilasarvoltaan Kerppola oli lääkintämajuri (1943).
Taccaceae

Tuntomerkit

Viiksikit ovat ruohoja, joiden varsi on mukulamainen tai jotka ovat juurakollisia. Yksisirkkaisten valtaosasta poiketen niillä ei ole juurissakaan putkiloita. Karvat ovat monisoluisia. Lehdet sijaitsevat tyviruusukkeena, ovat ruodillisia, ja niiden lavat ovat yksinkertaisia tai pari- tai sormiosaisia. Kanta on hieman tuppimainen. Kukinto on vanallinen, sarjamainen tai koostuu viuhkomaisista ryhmistä. Kukinnon suojuslehdet ovat terälehtimäisiä, kukkien suojuslehdet taas pitkiä ja rihamamaisia, ikään kuin viiksiä kukkien joukossa. Itse kukat ovat keskikokoisia, ja niiden kehä on lyhyttorvinen, usein tumman purppurainen. Heteet kiinnittyvät kehätorven tyveen, ja ponsissa on leveät ja huppumaiset lokerositeet eli konnektiivit. Sikiäin on kehänalainen ja luotti on usein terälehtimäinen. Siemenaiheet kiinnittyvät laitaistukoihin. Hedelmä on marja, harvoin kota. Uurrepintaisessa siemenessä on lyhyt tai vähäpätöinen alkio.

Levinneisyys

Viiksikit ovat levinneet tropiikin metsäalueille, erityisesti Malaijien saaristoon ja Tyynenmeren saarille.
FS Monge (1859)

Valmistus

Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta. Sen köli laskettiin 10. heinäkuuta 1857 ja alus laskettiin vesille 19. maaliskuuta 1859. Alus otettiin palvelukseen kuukautta myöhemmin 16. huhtikuuta.

Palvelus

Monge lähti lokakuun lopulla 1868 Junonin kanssa Saigonista Japaniin. Alus haaksirikkoutui 4. marraskuuta Japaninmerellä joutuessaan pyörremyrskyyn.
Ruben Jaari

Ruben Jaari (vuoteen 1936 Robert Jankeloff; 22. tammikuuta 1906 Helsinki – 15. elokuuta 1991 Helsinki) oli suomenjuutalainen kauppaneuvos, Pukeva-tavaratalon perustaja.
Ruben Jaarin vanhemmat olivat Samuel ja Lena Jankeloff. Jankeloffin suku muutti Helsinkiin Venäjältä 1860-luvulla. Ruben Jaarin isoäiti piti vaatekojua Narinkka-torilla Helsingin Kampissa nykyisen Simonkadun varrella ja isä Samuel Jankeloff vaatekauppaa Annankadulla. Jankeloffeilla oli neljä poikaa, Sender, David, Ruben ja Fajo (Fabian). Sender muutti myöhemmin Yhdysvaltoihin. Ruben kouluttautui sähköinsinööriksi Saksassa ja Ranskassa. Ensimmäisen maailmansodan ajaksi perhe muutti Kööpenhaminaan, mutta palasi 1920-luvulla Suomeen. Hän muutti nimensä Jankeloffista 1930-luvulla Jaariksi.
Jaari perusti Kappa-Keskus-nimisen vaatekaupan vuonna 1933. Hän myi Helsingin Vuorikadulle perustetussa kaupassa veljensä Fajo Jaarin kanssa perustamansa tehtaan Mallion valmistamia naisten takkeja. Fajo osti Mallion myöhemmin kokonaan itselleen, Ruben jatkoi Kappa-Keskuksen kehittämistä.
Jaarin puoliso oli vuodesta 1939 latvianjuutalainen Irene o.s. Friedländer. Muu Friedländerin suku tuhottiin juutalaisvainoissa toisen maailmansodan aikana. Jaarit saivat kolme lasta, joista Rea (s. 1940), asuu psykologina Englannissa, Ray (1943–1991) kuoli auto-onnettomuudessa, ja Ralph (s. 1949) toimii Tallinnassa rakennusalalla. Pukeva meni konkurssiin vuonna 1993 laman ja Kaisaniemen metroaseman rakennustöiden seurauksena.
Ruben Jaari on haudattu Helsingin juutalaiselle hautausmaalle.
Kalapuikko

Kalapuikko on jauhetusta kalamassasta valmistettu ruokalaji, johon käytetään useimmiten seitiä, kummeliturskaa tai alaskanseitiä, joskus myös turskaa tai lohta. Kalamassa on muotoiltu puikkomaiseksi ja sen päälle on lisätty vehnä- tai korppujauhoista valmistettu leivitys.

Historia

Kalapuikon edeltäjä kalatikku kehitettiin 1920-luvulla Massachusettsissa. Mahdollisesti tarkoituksena oli lisätä turskan markkinaosuutta, jotta kasvaneet saaliit saataisiin kaupaksi.
Pohjois-Norjan pakastekalateollisuus sai alkunsa toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana, kun joukoille haluttiin toimittaa proteiinipitoista, säilyvää ruokaa ja metalli haluttiin käyttää säilyketölkkien sijasta aseteollisuuden tarpeisiin.
Nykyisenkaltaiset kalapuikot tuotiin markkinoille Britanniassa vuonna 1955. Kalan nopean jäädyttämisen menetelmä oli patentoitu jo vuonna 1927. Ennen tuotteen julkistamista kuluttajilla testattiin kahta vaihtoehtoa: sillipaloja ja turskapuikkoja. 1950-luvulla harvassa kotitaloudessa oli pakastin, joten kalapuikot valmistettiin ruoaksi pian ostamisen jälkeen.

Valmistus ja käyttö

Kalapuikkojen aineksena käytetään paloja, jotka jäävät jäljelle kalan keskiosasta ja pyrstöstä, kun kalan etu- ja takapäästä on ensin poistettu kokonaisena pakastettavat filepalat. Kalanpalat jauhetaan koneellisesti ruodottomaksi massaksi. Kuorrutukseen käytetään korppujauhoja, jauhoja, tärkkelystä, suolaa ja mausteita.
Elintarviketeollisuuden globalisaation myötä kalapuikkoja valmistetaan ympäri maailmaa: Norjan edustalta pyydetty seiti kuljetetaan Kiinaan, missä valmiit kalapuikot pakataan tilaajan toivomalla tavalla, ja sitten ne jaetaan vähittäismyyntiin Euroopassa, Pohjois-Amerikassa tai Aasiassa.
Kalapuikot myydään valmispakasteina, mikä tekee aterian valmistamisesta helppoa. Pakastekalapuikot kypsennetään uunissa, paistetaan pannulla tai uppopaistetaan. Ennen pakastamista kalapuikot on uppopaistettu puolikypsiksi, jolloin niiden keskiosa on jäänyt raa’aksi. Ruoanvalmistusvaiheessa puikon pinta paistetaan rapeaksi ja sisäosa kypsyy kokonaan.

Myyntimäärät

Euroopan suurin pakasteruokayhtiö Iglo Group tuottaa vuosittain lähes kaksi miljardia tonnia kalapuikkoja. Sen oma tuotemerkki on Birds Eye. Iglo osti italialaisen Finduksen vuonna 2010. Pelkästään Britanniassa syödään vuosittain 185 miljoonaa turskasta tai koljasta tehtyä kalapuikkoa. Kalakantojen suojelemiseksi Birds Eye on alkanut käyttää yhä enemmän alaskanseitiä ja MSC-sertifioitua kalaa.
Vuosina 2011–2012 kalapuikkojen myynti oli huipussaan, mutta putosi yli neljällä prosentilla vuonna 2013. Arvellaan, että markkinaosuudesta kilpailevat kylmätiskien kalavalmisteet sekä muut kalapakasteet kuten erilaiset leikkeet. Lama-aikana muiden elintarvikkeiden myynti pienenee, mutta pakasteruokien myynti kasvaa.
Kalapuikot ovat etenkin lasten ja lapsiperheiden suosiossa. Britanniassa on arvioitu, että 75 prosenttia lapsista maistaa kalaa ensimmäisen kerran kalapuikon muodossa. Siellä puolet kotitalouksista ostaa kalapuikkoja ainakin kerran vuodessa.
Vuonna 2015 tehdyn tutkimuksen mukaan kolmasosa suomalaisista lapsiperheistä syö kalapuikkoja vähintään muutaman kerran kuussa.
Sauvarullaluistelu

Sauvarullaluistelu on urheilulaji, jossa sauvoja käytetään rullaluistimien kanssa. Sauvarullaluistelua voi pitää rullaluistelun ja rullahiihdon välimuotona. Suomessa lajin koulutus-ja kilpailutoiminnasta vastaa Suomen Luisteluliitto, mutta myös monet hiihtäjät käyttävät sauvarullaluistelua kesälajinaan.
Sauvarullaluistelun etuna tavalliseen rullaluisteluun pidetään sauvojen antamaa lisänopeutta sekä kahta ylimääräistä tukipistettä. Voidaan kuitenkin sanoa, että sauvojen käytöstä ei ole hyötyä nopeuden lisäämisessä tietyn nopeuden ja/tai teknisen osaamisen saavuttamisen jälkeen. Sauvoista on hyötyä erityisesti ylämäessä. Sauvarullaluistelu on erittäin tehokas liikuntamuoto, koska se aktivoi sekä ylä- että alavartalon suuria lihasryhmiä.

Kilpailutoiminta

Suomessa joissakin rullaluistelukilpailuissa on erillinen sauvarullaluistelusarja. Näistä tunnetuin lienee vuosittain järjestettävä kuntoilutapahtuma Helsinki Roller Marathon, johon voivat osallistua kaikki rullaluistelun ja sauvarullaluistelun harrastajat. Vuosittain järjestetään myös sauvarullaluistelun SM-kisat. Vuoden 2007 sauvarullaluistelun miesten Suomen mestari on Samuli Laulumaa, joka luisteli Turussa järjestetyissä kisoissa 38 km aikaan 1.13.07 keskinopeutenaan yli 31 km/h. Naisten Suomen mestarin Kati Kootan aika samalla matkalla oli 1.21.53, keskinopeus n. 28 km/h
Seija Happonen

Aino Seija Kaarina Happonen (o.s. Knuutila, 4. syyskuuta 1935 Helsinki – 23. syyskuuta 2016 Helsinki)) oli suomalainen pesäpalloilija, myöhemmin liikunnanopettaja.
Seija Happonen pesäpalloili menestyksekkäästi Pallo-Tovereiden joukkueessa.
Cova da Beira

Cova da Beira on Portugalin Região Centroon kuuluva ala-alue. Sen pinta-ala on 1 373 km² ja väkiluku 87 869 (2011).
Koirakivi

Koirakivi on kylä Mäntyharjun kunnassa Etelä-Savon maakunnassa. Osa Koirakivestä on Pertunmaan puolella. Koirakivessä toimii yli 90-vuotias nuorisoseura ja kesäteatteri. Valtatie 5 sivuaa Koirakiveä ja siltä on viitoitus kylään.
Koirakivi on annettu nimeksi myös muutamalle pienehkölle saarelle ja vesikivelle eri puolella Suomea.
Säämiskäkolibri

Koko ja ulkonäkö

Säämiskäkolibri kasvaa noin 9 cm pitkäksi. Päästään säämiskäkolibri on väriltään ruskea, ja selkä, siivet ja pyrstö ovat ruskehtavan vihreät. Pyrstön kärjet ovat valkoiset. Silmää ympäröi ohut valkoinen rengas. Säämiskäkolibrin kurkku ja rinta ovat punertavat, ja väritys vaalenee vatsaa kohden valkoiseksi. Nokka on pitkä ja musta.

Levinneisyys ja elinympäristö

Säämiskäkolibri elää Kolumbian, Venezuelan ja Ranskan Guayanan pohjoisosissa. Sen elinympäristöä ovat sateisina kuukausina kuivat pensaikkomaat ja tiheät kuivat metsät. Kuivina kausina sitä tavataan mangrovemetsistä. Säämiskäkolibrit elävät yleensä yksittäin. Linnun ravintoa ovat kukkien mesi ja lisäksi Armatocereus-kaktusten hedelmät ja lentävät hyönteiset. Lajin pesimäkausi kestää toukokuulta marraskuulle.
Giola Gandini

Giola Gandini (1906 Parma – 1941 Venetsia) oli italialainen taidemaalari. Hän sairasti lapsena polion joka teki hänen liikkumisestaan vaikeaa. 
Taidemaalarin koulutuksensa Gandini sai Venetsian taideakatemiassa. Hänen uransa kesti vuodesta 1929 aina hänen poismenoonsa asti ja hän ehti osallistua moniin näyttelyihin, kuten Rooman Quadriennaleen vuonna 1935 ja Venetsian Biennaleen vuonna 1940, Teoksissaan Gandini kuvasi intiimejä kotinäkymiä ja teki tutkielmia naisista. Hän työskenteli myös pianistina. Elämäntyyliltään hän oli erakkomainen. 
Vuonna 2014 hänelle pidettiin postuumi näyttely, jossa oli myös kolmen muun naistaiteiljan teoksia.
ISO 3166-2:VC

ISO 3166-2:VC on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Saint Vincent ja Grenadiineille. ISO 3166-2:VC on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää kuuden kunnan koodit.
Likolampi (Multia, Kierrosperä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Tarhianjoen alueella (35.63), jonka Kukonjoen alueeseen (35.634) se kuuluu.
Marcelino Iglesias Ricou

Marcelino Iglesias Ricou (s. 16. huhtikuuta 1951 Bonansa, Espanja) on espanjalainen poliitikko. Hän on toiminut Aragonian aluehallituksen puheenjohtajana vuodesta 1999 lähtien vuoteen 2011 asti, ja edustaa sosialistista työväenpuoluetta. Aikaisemmin Iglesias on ollut Bonansan pormestari vuosina 1985–1997.
James Stewart

Ura

Stewart aloitti elokuvauransa 1930-luvulla. Hän esiintyi useissa Frank Capran elokuvissa, muun muassa Herra Smith lähtee Washingtoniin (1938) ja Ihmeellinen on elämä (1946), josta on tullut osa anglosaksista jouluperinnettä. Elokuvasta Skandaalihäät (1940) Stewart sai Oscar-palkinnon.
Stewartin uran katkaisi toinen maailmansota. Hän haki Yhdysvaltain maavoimien lentojoukkoihin, joiden palvelukseen pääsi maaliskuussa 1941. Yhdysvaltain liityttyä mukaan toiseen maailmansotaan hän lensi B-17 Flying Fortress- ja B-24 Liberator -pommikoneita osana 8. ilmavoimia 20 taistelulennolla. Myöhemmin hän näytteli useissa ilmailuaiheisissa elokuvissa. Hän yleni lopulta prikaatikenraalin arvoon ilmavoimien reservissä ennen kuin jäi eläkkeelle siitä vuonna 1968.
Hän oli Alfred Hitchcockin luottonäyttelijä ja esiintyi neljässä ohjaajan elokuvassa: Köysi (1948), Takaikkuna (1954), Mies joka tiesi liikaa (1956) ja Vertigo (1958). Hän teki muitakin jännityselokuvia ja lännenfilmejä kuten Mies joka ampui Liberty Valancen (1962).
Stewart esiintyi aktiivisesti radiossa koko uransa ajan. Vuosina 1953–1954 hänellä oli myös oma lännensarjansa The Six Shooter.
Stewartille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1980 ja hänet palkittiin Kunnia-Oscarilla 1985. Vuonna 1999 American Film Institute valitsi Stewartin vuosisadan kolmanneksi merkittävimmäksi miesnäyttelijäksi. Hän on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle ja hänen käden- ja jalanjälkensä on ikuistettu Grauman's Chinese Theatren edustalla olevaan betonilaattaan vuonna 1948 tapahtuneessa seremoniassa.
James Stewart oli näyttelijänä ja ihmisenä erittäin pidetty; Markku Tuuli totesi eräässä arvostelussaan, että Stewartia katseli elokuvassa mielellään, vaikka tämä olisi vain istuskellut ongella ilman ensimmäistäkään repliikkiä.

Yksityiselämä

Politiikassa Stewart kuului republikaanisen puolueen tukijoihin ja kampanjoi aktiivisesti Richard Nixonin ja Ronald Reaganin puolesta. Hän tuki myös vahvasti kommunismin vastaista liikettä ja huhujen mukaan hän toimi vakoojana J. Edgar Hooverille kommunismin vastaisessa toiminnassa. Hänellä ei kuitenkaan koskaan ollut kiinnostusta luoda omaa poliittista uraansa, vaikka häntä kannustettiin useasti pyrkimään senaattoriksi Kalifornian osavaltiosta.
Vuonna 1949 Stewart meni naimisiin Gloria Hatrick McLeanin kanssa. Avioliitto kesti vaimon syövästä johtuneeseen kuolemaan asti 1994. Vuonna 1951 he saivat kaksostyttäret Judyn ja Kellyn. Stewart myös adoptoi vaimonsa aiemmassa avioliitossaan saamat kaksi poikaa. James Stewart kuoli sydänvaivoihin 89-vuotiaana.
Google Chrome

Tekijänoikeudet

Googlen tuotteiden käyttöehtojen (käytössä myös muun muassa Gmail- ja Google Docs -palveluissa) kohta 11 antaa Googlelle kaikki oikeudet käyttää sillä kirjoitettuja tekstejä, esimerkiksi blogi- tai sähköpostimerkintöjä. Tätä seikkaa kritisoitiin erityisesti Chromen julkaisun yhteydessä, ja niinpä Google päätyikin muuttamaan käyttöehtojaan selaimen kohdalla.

Chrome Web Store

Chrome Web Store on Googlen omistama verkkokauppa. Se julkistettiin Google I/O -konferenssissa 19. toukokuuta ja julkaistiin 6. joulukuuta 2010. Ohjelmiston avulla käyttäjät voivat käyttää ja asentaa web-sovelluksia Google Chromelle.

Markkinaosuus

Vuoden 2011 aikana Chrome syrjäytti Mozilla Firefoxin toiseksi suosituimpana selaimena. Vuonna 2012 Chromen markkinaosuus oli 34 %, IE:n 33 % ja Firefoxin 22 % StatCounter tilastojen mukaan.
NetMarketSharen mukaan 2015 kesäkuussa IE:n markkinaosuus työpöytäkoneissa oli 53,89 %, Chromen 26,36 % ja Firefoxin 10,85 %. Elokuussa 2016 NetMarketShare kertoi Chromen osuuden työpöytälaitteissa kasvaneen 53,97 prosenttiin IE:n tippuessa kyydistä 27,38 % osuudella.
Toukokuussa 2017 Chrome (54,15 %) ja Safari (33,28) hallitsevat tabletti- ja mobiililaitteiden selainmarkkinoita.