Clarice Lispector

Varhaislapsuus ja muutto Ukrainasta

Haja Lispektor syntyi venäjänjuutalaiseen perheeseen Podoliassa nykyisessä Ukrainassa. Hän sai juutalaisen etunimen Haja, joka Brasiliassa muuttui Clariceksi, kun koko perhe omaksui brasilialaisilta kuulostavat nimet. Hän oli nuorin Pinhas Lispektorin ja Manja Krimgold Lispektorin kolmesta tyttärestä. Vanhemmat olivat paenneet vainoja Neuvosto-Venäjältä Ukrainaan, ja Ukrainassa perhe joutui kärsimään suuresti pogromien aikana, joita seurasi Venäjän hajoamisen ja vallankumouksen jälkeen. Perhe muutti jo hänen varhaislapsuudessaan pois ensimmäisen maailmansodan jälkeen puhjenneesta sekasorrosta. Hänen vanhempi sisarensa Elisa Lispector on myöhemmin kuvannut silloisia oloja omaelämäkerrallisessa romaanissaan No exílio (1948). Heidän onnistui lopulta paeta Romaniaan. Bukarestissa he saivat passin Brasiliaan, jossa perheen äidillä Manjalla oli sukulaisia. He lähtivät laivalla matkaan Hampurista ja saapuivat Brasiliaan alkuvuodesta 1922, jolloin Haja oli runsaan vuoden ikäinen.
Brasiliaan saavuttuaan Lispectorit muuttivat etunimensä. Pinhasista tuli Pedro, Manjasta tuli Marieta, Lejasta tuli Elisa, ja Hajasta tuli Clarice. Vain keskimmäinen tytär Tanja (1915–2007) säilytti nimensä. He asettuivat alkuun pieneen koillisbrasilialaiseen Maceión kaupunkiin Alagoasiin, ja siellä hän vietti lapsuutensa. Kolmen vuoden kuluttua äiti Marietan terveys äkisti heikkeni. Perhe muutti suurempaan Recifen kaupunkiin Pernambucoon ja asettui Boa Vistan juutalaiselle asuinalueelle, jossa on hänen muistomerkkinsä.
Perheen isän taloudelliset vaikeudet jatkuivat Recifessä. Äiti kuoli syyskuussa 1930 42-vuotiaana syfiliksen seurauksiin, jonka hän oli saanut Ukrainassa sotilaiden raiskattua hänet. Kansanuskomuksen mukaan syfilis paranisi raskaudella. Clarice sai alkunsa, mutta syfilis ei parantunut. Clarice oli äitinsä kuollessa yhdeksänvuotias. Clarice kävi koulua nimeltä Colégio Hebreo-Idisch-Brasileiro, jossa opetettiin tavanomaisten aineiden lisäksi hepreaa ja jiddišiä. Vuonna 1932 hän pääsi osavaltion silloin arvostetuimpaan lukioon Ginásio Pernambucanoon. Vuoden kuluttua hän teki päätöksen ryhtyä kirjailijaksi luettuaan Hermann Hessen Arosuden.  
Kun Clarice oli teini-iässä, Pedro Lispector päätti 1934 muuttaa tyttärineen silloiseen pääkaupunkiin Rio de Janeiroon. Perhe asui São Cristóvãon kaupunginosassa Rion keskustasta pohjoiseen ennen kuin muutti Tijucaan.

Opiskeluaika ja uran alku

Lispector aloitti 1937 oikeustieteen opinnot Brasilian yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa, joka siihen aikaan oli maan arvostetuin korkeampi oppilaitos. Hänen ensimmäinen tiedossa oleva novellinsa "Triunfo" ilmestyi Pan-lehdessä 25. toukokuuta 1940. Pian sen jälkeen, 26. elokuuta 1940, hänen isänsä kuoli epäonnistuneen leikkauksen seurauksiin. Opiskeluaikana Riossa Lispector alkoi työskennellä toimittajana, alkuun valtion virallisessa lehdistöpalvelussa Agência Nacionalissa ja sitten merkittävässä sanomalehdessä A Noitessa.

Avioliitto ja esikoisteos

Lispector tutustui Brasilian nuoreen kirjailijapolveen. Heidän joukossaan oli Lúcio Cardosoon, johon hän rakastui. Cardoso oli kuitenkin homoseksuaali, ja pian Lispector alkoi seurustella opiskelutoverinsa Maury Gurgel Valenten kanssa, joka oli astunut Brasilian ulkomaanedustuston Itamaratyn palvelukseen. Voidakseen avioitua diplomaatin kanssa hän tarvitsi kansalaisuuden, ja hän hankki sen heti tultuaan täysi-ikäiseksi. Hänelle myönnettiin Brasilian kansalaisuus 12. tammikuuta 1943, ja 23. tammikuuta hän avioitui Valenten kanssa.
Lispector ponnahti julkisuuteen 23-vuotiaana, kun hänen ensimmäinen romaaninsa Perto do Coração Selvagem (suom. Lähellä villiä sydäntä) ilmestyi. Teos oli muodoltaan sisäistä monologia, ja tyyliltään ja kieleltään se oli Brasiliassa mullistava ja nosti hänet kirjalliseen maineeseen.

Uran suvantovaihe

Vähän myöhemmin Lispector ja Valente matkustivat Riosta pohjoiseen Amazon-joen suulla olevaan Belém do Parán kaupunkiin, jossa he viipyivät puoli vuotta. Alue oli strategisesti merkittävä toisen maailmansodan aikaisten liittolaisten tukikohta, ja Valente toimi siellä ulkoministeriön yhteyshenkilönä.

Euroopassa

Lispector lähti miehensä kanssa Brasiliasta 13. heinäkuuta 1944 Napoliin, jonne Valente oli määrätty Brasilian konsulaattiin. Napoli oli niiden Brasilian siirtoarmeijan joukkojen tukikohta, jotka taistelivat liittoutuneiden puolella Saksaa vastaan. Lispector työskenteli sairaalassa Napolissa huolehtimassa haavoittuneista brasilialaisista sotilaista. Hän tapasi Roomassa italialaisen runoilijan Giuseppe Ungarettiin, joka käänsi italiaksi hänen teostaan Lähellä villiä sydäntä ja maalautti hänen muotokuvansa Giorgio de Chiricolla. 
Lispector sai Napolissa valmiiksi toisen romaaninsa O Lustre (1946), joka keskittyi ensimmäisen tavoin tytön, tällä kertaa nimeltään Virgínian, sisäiseen elämään. Lúcio Costa arvostelee kirjan nimeä, joka hänestä on kovin köyhänoloinen niin niin rikkaalle kirjailijalle.
Käytyään pikaisesti Brasiliassa 1946 Lispector ja Valente palasivat huhtikuussa 1946 Eurooppaan, ja Valente sai määräyksen Sveitsiin Brasilian Bernin-suurlähetystöön. Se oli Lispectorin kannalta ikävystymisen ja turhautumisen aikaa, ja hän oli usein masentunut. "Tämä Sveitsi", hän kirjoitti sisarelleen Tanialle, "on tunteiden hautausmaa." Heille syntyi Bernissä poika Pedro Gurgel Valente 10. syyskuuta 1948, ja siinä kaupungissa Lispector kirjoitti kolmannen romaaninsa A cidade sitiada (1946). 
» Sveitsin Bernissä asuin Gerechtigkeitsgassella eli Oikeuskadulla. Talon edessä kadulla oli värillinen patsas, joka piteli vaakaa. Sen ympärillä tunkeili kuninkaita, jotka ehkä pyysivät anteeksiantoa. Talvella se pieni lampi, jonka keskellä patsas oli, talvella jääkylmä vesi, jota peitti joskus ohut jääriite. Keväällä punaisia pelargoneja … Ja yhä keskiaikainen katu: asuin kaupungin vanhassa osassa. Minut pelasti Bernin yksitoikkoisuudelta se, että asuin keskiajassa, se odotti lumen lähtöä ja sitä että pelargoniat heijastuisivat jälleen veteen, sille syntyisi siellä poika, se kirjoittaisi yhden vähiten pidetyistä kirjoistani, A cidade sitiada, josta ihmiset kuitenkin pitävät luettuaan sen toisen kerran. Kiitollisuuteni sille kirjalle on valtava. Kirjoittaminen piti minun työn touhussa, pelasti minut Bernin kauhistuttavalta hiljaisuudelta, ja kun vihdoin sain viimeisen luvun valmiiksi, menin sairaalaan synnyttämään poikaa.» 
Lispector ja Valente lähtivät Sveitsistä 1949 ja asuivat lähes vuoden Riossa, minkä jälkeen he matkustivat Torquayn kaupunkiin Devoniin Britanniaan, jossa Valente oli Gattin delegaattina. Englannissa he olivat puoli vuotta, syyskuusta 1950 maaliskuuhun 1951. Lispector piti Englannista, vaikka hän sai Lontoon-matkalla keskenmenon.

Yhdysvalloissa

Perhe palasi Rioon 1952, ja syyskuussa 1952 he muuttivat Washingtoniin, jossa he asuivat kesäkuuhun 1959 saakka. He ostivat talon osoitteesta 4421 Ridge Street Chevy Chasen esikaupungista Marylandista. 10. helmikuuta 1953 syntyi heidän toinen poikansa Paulo. Lispector tutustui brasilialaiseen kirjailijaan Érico Veríssimon, joka silloin työskenteli OAS:n palveluksessa, ja tämän vaimoon Mafaldaan. Samoin hän ystävystyi suurlähettilään vaimon Alzira Vargas do Amaral Peixoton kanssa, joka oli Brasilian entisen diktaattorin Getúlio Vargasin tytär. Hänen novellejaan julkaistiin Riossa ilmestyneessä uudessa Senhor-lehdessä samaan aikaan kun siinä ilmestyi W. H. Audenin, Ernest Hemingwayn ja Ray Bradburyn tekstejä. Hän oli kuitenkin yhä tyytymättömämpi diplomaattiympäristöön. "Vihasin sitä, mutta tein, mitä minun piti tehdä [...] järjestin päivälliskutsuja, tein kaiken, mitä piti tehdä, mutta vastenmielisyyttä tuntien..." Hän kaipasi yhä enemmän sisariaan ja Brasiliaa, ja kesäkuussa 1959 hän jätti miehensä ja palasi poikien kanssa Rio de Janeiroon, jossa hän asui loppuelämänsä, tosin taloudellisesti tiukoilla.

Paluu kotimaahan ja viimeiset vuodet

Lispector aloitti 1962 suhteen vanhan ystävänsä runoilija Paulo Mendes Camposin kanssa. Mendes Campos oli naimisissa, eikä suhde kestänyt. 
14. syyskuuta 1966 Lispectorille sattui kotona vakava tapaturma. Otettuaan unilääkkeen hän nukahti vuoteeseen palava savuke kädessä. Hän sai pahoja vammoja, ja hänen oikea kätensä oli vähällä joutua amputoiduksi. 
»Jokin aika sitten sattuneessa tulipalossa oikea käteni vaurioitui osittain. Jalkoihini jäi pysyvät jäljet. Tapahtuma oli ikävä, enkä mielelläni edes ajattele sitä. Sanon vain sen, että koin kolmen päivän helvetin, jonne pahojen ihmisten sanotaan joutuvan kuoleman jälkeen. En pidä itseäni pahana, ja sen kokiessani olin vielä elossa.» 
Lispector erotettiin yllättäen loppuvuodesta 1973 Jornal do Brasilista, ja seurauksena oli taloudellisia paineita. Hän alkoi maalata ja paneutui tarmokkaammin työhönsä kääntäjänä. Hän käänsi Agatha Christien, Oscar Wilden ja Edgar Allan Poen teoksia. Hän käänsi (tai Susan Canty Quinlanin sanoin "mukautti") portugaliksi Wilden Dorian Grayn muotokuvan, josta hän oli hyvin kiinnostunut ja johon hän viittasi usein.
Vuonna 1975 hän sai kutsun Bogotássa pidettyyn ensimmäiseen noituuden maailmankongressiin, ja sen ansiosta hän sai  huomiota lehdissä, mikä tietysti kasvatti hänen mainettaan. Kokouksessa luettiin englanniksi hänen novellinsa "El Huevo Y La Gallina", joka oli alun perin ilmestynyt teoksessa A Legião estrangeira. 
»"El Huevo Y La Gallina" on salaperäinen, ja siinä on tosiaan jonkin verran mukana okkultismia. Se on vaikea ja syvällinen kertomus. Siksi luulen, että sekalainen yleisö olisi ollut tyytyväisempi, jos olisin vetänyt hatusta jäniksen tai vaipunut transsiin. En kyllä ole koskaan tehnyt mitään sellaista. Innoitukseni ei tule yliluonnollisesta vaan alitajunnan työskentelystä, ja se nousee pintaan jonkinlaisena ilmestyksenä. Lisäksi en kirjoita tyydyttääkseni muita.» 
Lispector joutui sairaalaan pian sen jälkeen kun Tähden hetki oli ilmestynyt 1977. Hänellä todettiin munasarjasyöpä, jota ei voitu leikata, mutta diagnoosia ei kerrottu hänelle. Hän kuoli 57-vuotissyntymäpäivänsä aattona. Hänet haudattiin 11. joulukuuta 1977 Rio de Janeiroon Cajun kaupunginosan juutalaiselle hautausmaalle.

Teoksista

Lispector julkaisi yhdeksän romaania, useita novellikokoelmia ja lastenkirjoja. Hän kirjoitti ahkerasti lehtiin, ja hänen kirjoituksiaan on koottu kirjoiksi, samoin hänen kirjeenvaihtoaan. Suomeksi Lispectorin teoksia on ilmestynyt viisi, kaikki Tarja Härkösen suomentamina. Härkönen on päätoiminen espanjan- ja portugalinkielisen kirjallisuuden ja elokuvien suomentaja. Kirjojen lisäksi kaksi Lispectorin novellia on julkaistu suomeksi lehdissä, toinen Parnassossa ja toinen Nuori Voima -lehdessä.

A cidade sitiada

Teoksensa A cidade sitiada (nimen epävirallinen suomennos "Piiritetty kaupunki")  Lispector kirjoitti Bernissä. Sen päähenkilö on Lucrécia Neves. Tarina kertoo, kuinka tämän kotikaupunki São Geraldo kasvoi pienestä asujaimistosta suureksi kaupungiksi. Kirja on täynnä näkyjen ja näkemisen vertauskuvia, ja se sai laimean vastaanoton; se on Lispectorin läheisen ystävän mukaan "Clarice Lispectorin romaaneista ehkä vähiten pidetty". Sérgio Milliet totesi, että "kirjailija taipuu oman runsautensa painon alle". Portugalilainen kriitikko João Gaspar Simões kirjoitti: "Sen sulkeutuneisuudessa on unien sulkeutuneisuuden tuntu. Ehkä joku löytää avaimen."

Alguns contos

Kun perhe oli 1952 palannut Rioon, jossa oli tarkoitus viipyä vuosi, Lispector julkaisi pienenä painoksena kuuden novellin kokoelman Alguns contos ('Joitakin tarinoita'), jonka kustansi Brasilian opetus- ja terveysministeriö. Nämä novellit muodostivat vuonna 1961 ilmestyneen kokoelman Laços da família ytimen. Salanimellä Teresa Quadros hän kirjoitti kolumnia "Entre Mulheres" ('Naisten kesken') lyhytikäiseen sanomalehteen Comícioon ('Kokoontuminen').

Laços de família

Palattuaan eron jälkeen Brasiliaan Lispector kamppaili taloudellisissa vaikeuksissa ja yritti löytää kustantajaa romaanille, jonka hän oli kirjoittanut Washingtonissa muutama vuosi aiemmin, sekä novellikokoelmalleen Laços de família (epävirallinen suomennos 'Perhesiteitä').  Novellikokoelmassa on kuusi tarinaa kokoelmasta Alguns contos ja seitsemän muuta novellia, joista osa oli jo julkaistu Senhorissa. Teos ilmestyi 1960. Novellien tapahtumat ovat vähäisiä, niiden maaperää on sisäinen monologi. Lispectorin ystävä Fernando Sabino kirjoitti hänelle, että kirja oli "täsmälleen, vilpittömästi, kiistattomasti ja jopa nöyrästi paras Brasiliassa koskaan ilmestynyt novellikokoelma". Érico Veríssimo kirjoittaa Lispectorille: "En ole kirjoittanut teoksestasi, koska en halua saattaa sinua hämmennyksiin kertomalla. mitä ajattelen siitä. Tässä se nyt kuitenkin tulee: tärkein novellikokoelma, joka tässä maassa on ilmestynyt Machado de Assisin jälkeen". Machado de Assis on brasilialaisen kirjallisuuden klassikko. Myöhemmin on arvioitu, että tässä teoksessa Lispectorin sielun sokkeloiden syvyydet näkyvät paljaimmillaan.

A Maçã no escuro

Lispector oli aloittanut A Maçã no escuron (epävirallinen suomennos 'Omena pimeässä') Torquayssa, ja se oli ollut valmiina vuodesta 1956, mutta hänen pettymyksekseen kustantajat hylkäsivät sen yksi toisensa perään. Tämän hänen pisimmän ja ehkä myös monimutkaisimman romaaninsa julkaisi vihdoin 1961 sama kustantaja, sãopaulolainen Livraria Francisco Alves, joka oli kustantanut teoksen Lacos de Familia. Tarinaa kuljettaa ennemminkin sisäinen dialogi kuin juoni. Vähäinen juoni kertoo miehestä nimeltä Martim, joka uskoo surmanneensa vaimonsa ja pakenee töihin maatilalle kauas Brasilian sisämaahan. Hyvin vertauskuvallisessa romaanissa tärkeintä on kieli ja luovuus. Kuten kaikissa teoksissaan, Lispector kyselee tässäkin; hän esittää kysymyksiä elämästä, kuolemasta, rakkaudesta. Kysymykset ovat metafyysisiä: "Miksi on olemassa maailma tyhjyyden sijasta? Mitä on olla elossa?" Teos sai vuonna 1962 Carmen Dolores Barbosa -palkinnon edellisen vuoden parhaana romaanina.

A mulher que matou os peixes ja Uma Aprendizagem ou O Livro dos Prazeres

Lispector osallistui 1968 poliittisiin mielenosoituksiin Brasilian tiukentuvaa sotilasdiktatuuria vastaan. Samana vuonna hän julkaisi kaksi kirjaa, lastenkirjan A Mulher que matou os peixes ('Nainen joka surmasi kalan') ja romaanin Uma Aprendizagem ou O Livro dos Prazeres. Teos A Mulher que matou os peixes oli hänen toinen lapsille suunnattu kirjansa, ja siinä kertoja Clarice tunnustaa unohtaneensa ruokkia poikansa kalan. Uma Aprendizagem ou O Livro dos Prazeres ('Oppiminen eli Nautintojen kirja') puolestaan oli hänen ensimmäinen romaaninsa G. H:n jälkeen. Siinä hän kertoo ala-asteen opettajan Lórin ja filosofian opettajan Ulissesin välisen rakkaustarinan. Kirja perustui hänen lehtikolumneihinsa. Hän kirjoitti myös ahkerammin lehtiartikkeleita, kuten haastatteluja ylelliseen Manchete-lehteen.

Felicidade clandestina

Vuonna 1971 ilmestyi jälleen Lispectorin novellikokoelma. Eräissä Felicidade clandestinan tarinoissa hän palasi lapsuusmuistojensa Recifeen.

Onde estivestes de noite ja A Via Crucis do corpo

Vuonna 1974 Lispectorilta ilmestyi kaksi novellikokoelmaa, Onde estivestes de noite ('Missä olit yöllä') – jonka aiheena on muun muassa vanhenevien naisten elämä – ja A Via Crucis do corpo ('Ruumiin Via Crucis') . Vaikka aiempien kirjojen valmistumiseen oli usein mennyt runsas vuosi, jälkimmäisen hän kirjoitti kolmessa päivässä kustantajan Álvaro Pachecon pyydettyä häntä kirjoittamaan kolme kertomusta seksiin liittyvistä aiheista. Tekstit ennakoivat hänen myöhempää kaunokirjallista kehitystään. Osittain runsas kirjoittaminen on saattanut johtua siitä, että hänet yllättäen loppuvuodesta 1973 erotettiin Jornal do Brasilista, mikä aiheutti yhä kasvavia taloudellisia paineita. Hän keskittyi kääntämiseen ja käänsi Agatha Christien, Oscar Wilden, ja Edgar Allan Poen teoksia.

Um sopro de vida

Lispector kirjoitti 1970-luvun puolivälissä teosta Um sopro de vida: pulsações (epävirallinen suomennos 'Elämän syke'), joka oli yksi kolmesta vasta hänen kuolemansa jälkeen ilmestyneestä teoksesta. Kirja koostuu Kirjailijan ja hänen luomuksensa Angela Pralinin keskusteluista. Pralinin nimen hän on lainannut hahmolta kertomuksessa "Onde estivestes de noite". Tässä teoksessa käyttämäänsä katkelmallista muotoa hän käytti myös viimeisessä ja kenties kuuluisimmassa romaanissaan A Hora da estrela (1977, Tähden hetki).

Merkitys

Vaikka Lispectorin kirjoja hänen eläessään pidettiin usein vaikeina ja hämärinä, hänen maineensa ja kuuluisuutensa ovat hänen kuolemansa jälkeen vain kasvaneet. Häntä on sanottu merkittävimmäksi lyhyen proosan kirjoittajaksi viimeisten 50 vuoden aikana. Lispector toi brasilialaiseen kirjallisuuteen aivan uuden ulottuvuuden, sanan, minkä vuoksi jo hänen esikoisteoksensa nimettiin mestarilliseksi. Myöhemmin muun muassa naiskirjoituksen filosofi Helene Cixous on ominut hänet – joidenkin mielestä kirjailijan vahingoksi – pelkästään naiskirjallisuudeksi ja tulkinnut häntä siitä näkökulmasta, vaikka hänen teemansa ovat samalla yleisiä ja sukupuolesta riippumattomia. Häntä on luonnehdittu Virginia Woolfin ja Marguerite Durasin sukulaiseksi pikemmin kuin Kafkan ja Joycen,jotka on hänen yhteydessään niin ikään useasti tuotu esiin. Kriitikko kuvaa hänen kirjoittajanlaatuaan: "Clarice Lispectorin romaaneja lukiessa tuntuu kuin kuuntelisi ajatuksiaan auki kerivää tuntematonta, joka sitten poistuu jättäen jälkeen voimakkaan kuvan persoonasta mutta tuskin mitään tietoa omasta arjestaan. Sellaisen ihmisen tavattuaan miettii, oliko hän todellinen vai pelkkää kuvitelmaa, mutta toteaa, ettei sillä ole väliä."
Teosten tajunnanvirran tapaan kulkevan kerronnan juoni on kerrostuvaa ja limittyvää, siinä kulkee feminismin juonne, mutta katteena on metaforia, arvoituksellisia viittauksia, mytologiaa, kätkettyjä merkityksiä Lispector kirjoittaa pienistä, köyhistä, heikoista, ihmiselämän paradoksista, mutta teosten juoni on mitätön, suorastaan olematon; Lispector kuvaa tunnetilaa. Lispectorin merkitys on huomattava myös sikäli, että hän oli Latinalaisessa Amerikassa ensimmäinen, joka teoksissaan etsi naisen ääntä.
Kuvaa Lispectorista itsestään on vaikea luoda, sillä "hän kertoi eri ihmisille eri tavalla siitä, missä hän on asunut ja missä syntynyt", kuten tutkija Earl Fritz on sanonut. "Hänellä oli paljon naamioita, ja kun hän riisui naamion, saattoi luulla hänen paljastavan jotakin, mutta hän paljastikin vain uuden naamion." Kuvaa ei synny myöskään hänen teostensa kautta, sillä niissä hän pohtii paljon kirjoittamista ja kaivautuu tajunnanvirran keinoin ihmisen sisäiseen maailmaan. Hän loi naamioita, jotka sekä peittivät että paljastivat, ja niistä syntynyt kuva on epämääräisen salaperäinen.
Lispector oli juutalainen, mutta ei uskonnollinen. Hän ei juuri puhunut jiddišiä eikä hepreaa. Hän ei tuo juutalaisuutta esille teoksissaan, lukuun ottamatta Tähden hetkeä. Hän on sanonut "Eu, em fim, sou brasileira" ("Lyhyesti sanottuna olen brasilialainen"), vaikka hän toisaalta paljastaa kaiken takana piilevän toiseuden tunteen.