google/wiki40b huggingface dataset:
HMAS Barwon

Palvelus

Miehistön koulutuksen päätyttyä alus lähti Sydneystä 14. helmikuuta 1946 palvelukseen Australian pohjoispuoliselle merialueelle. Vierailtuaan Darwinissa alus jatkoi matkaansa Filippiineille, mistä se palasi Darwiniin. Aluksella oli erilaisia tehtäviä kuten käytöstä poistettujen ammusten hävittäminen ja rannikkoalueen loistojen tarkistaminen. Alus myös kuljetti sotarikostuomioistuimen jäseniä Koepangiin Timorille sekä takaisin Darwiniin.
Alus siirrettiin 1. heinäkuuta Sydneyssä telakalle, mistä se vapautui 29. elokuuta. Palvelukseen palattuaan alus siirtyi Uuteen-Guineaan, missä se tarkasti ja kunnosti merenkulun loistoja sekä tarkasti alueen pommi, miina ja ammusvarastoja. Alus palasi 20. tammikuuta 1947 Melbourneen, mikä samalla päätti sen avomeripalveluksen.
Alus siirrettiin 31. maaliskuuta reserviin ja se myytiin romutettavaksi H. C. Sleighille Mitsubishi Australia Pty Limitedille. Alus myytiin edelleen japanilaiselle Amakasu Sangyo Kisen Company Limitedille.
The Curse of Monkey Island

Juoni

Pelin juoni keskittyy päähenkilö Guybrush Threepwoodiin ja tämän yritykseen murtaa kirous rakkaansa Elaine Marleyn yltä. Edellisien osien tapaan vastaan asettuu myös tuttu päävihollinen, epäkuollut merirosvokapteeni LeChuck. The Curse of Monkey Island esitteli pelaajille myös suosituksi nousseen Murray -hahmon, joka on puhuva pääkallo ja yrittää aina levittää pahuuden sanomaa ja kauhua kaikkialla missä onkaan. Murray on sittemmin esiintynyt kaikissa The Curse of Monkey Islandin jälkeen julkaistuissa Monkey Island -sarjan peleissä.

Taustaa

The Curse of Monkey Island on viimeinen SCUMM-pelimoottoria käyttävä peli ja pelisarjan neljännessä osassa, Escape from Monkey Island, se korvattiin GrimE-pelimoottorilla. Pelissä on äänitetyt keskustelut ja grafiikkaa on parannettu huomattavasti ja muutettu sarjakuvamaisempaan suuntaan sarjan aikaisempiin osiin nähden. 
Pelin suunnittelivat Jonathan Ackley ja Larry Ahern, jotka olivat aiemmin olleet tekemässä Tim Schaferin Full Throttle -peliä. Michael Land vastasi sarjan edellisten osien tapaan pelin musiikista, joka oli nyt valmiiksi nauhoitettu ja oikean orkesterin esittämää. Peli on omistettu ohjelmoija Brett Barretille joka kuoli moottoripyöräonnettomuudessa vuotta ennen pelin julkaisua.
Koivulan koulu

Koivulan koulu oli peruskoulu Kotkassa Koivulan kaupunginosassa. Koulussa toimivat vuosiluokat 1–5 ja sen oppilasmäärä oli noin 100 (2013).
Kotkan kaupunginjohtaja Henry Lindelöf esitti Koivulan koulun lakkauttamista vuonna 2011, mutta Kotkan kaupunginhallitus torjui esityksen. Koulu kuitenkin lakkautettiin lukuvuoden 2012-2013 jälkeen, jolloin syksyllä 2013 luokilla 2-5 aloittavat oppilaat siirtyivät Kyminkartanon kouluun. 6. luokalla aloittavat oppilaat siirtyivät taas Langinkosken kouluun.
Sulatto (nuorisotapahtuma Raahessa)

Organisaatio

Sulatto-tapahtumaa organisoi Raahen nuorisovaltuuston joka vuosi nimeämä noin 25-henkinen Sulatto-staabi. Staabin johdossa toimivat päätoimitsija, apulaispäätoimitsija sekä pääsihteeri.
Sulaton ympärillä toimii joka vuosi yhteensä noin 50-100 nuorta, jotka jakaantuvat yhteensä noin 10 tiimiin ja niiden alaisiin työryhmiin.
Sulatto on nimenomaan nuorten järjestämä tapahtuma. Järjestävän Sulatto-staabin jäsenten ikä on pääosin viime vuosina ollut neljästätoista kahteenkymmeneen ikävuoteen.
Kesäolympialaiset 2004

Hakijat

Vuoden 2004 kesäolympialaisia hakivat Kreikan Ateena, Italian Rooma, Etelä-Afrikan Kapkaupunki, Ruotsin Tukholma ja Argentiinan Buenos Aires. Äänestykset valinnasta tehtiin 5. syyskuuta 1997. Viimeisellä äänestyskierroksella Ateena voitti Rooman.

Olympiatuli

Olympiatuli sytytettiin Antiikin Olympiassa 25. maaliskuuta 2004. Sytytyksen jälkeen ensimmäinen soihdunkantaja oli Kreikan Konstantínos Gkatsioúdis ja ensimmäinen soihdunkantaja Kreikan osuudella, joka päättyi Panathinaikon stadionille 31. maaliskuuta 2004. Ensimmäistä kertaa olympiatuli kiersi matkallaan maailman ennen paluutaan Kreikkaan. Maailmankiertue käynnistyi 4. kesäkuuta. Tuli kävi kaikissa olympiakaupungeissa ja ensimmäistä kertaa jokaisessa asutussa maanosassa, joista Etelä-Amerikka ja Afrikka olivat mukana reitillä ensimmäistä kertaa. Kaikkiaan matkaa tulelle kertyi 78 000 kilometriä, ja soihtua kuljetti noin 11 000 kantajaa. 
Helsinkiin olympiatuli saapui Tukholmasta 2. heinäkuuta 2004 iltapäivällä. Rautatientorilta alkoi 120 viestinviejän 51,5 kilometrin taival, jonka osuudet olivat noin 400 metriä. Suurin osa kantajista oli tavallisia kansalaisia. Mukana oli myös joukko tunnettuja suomalaisia. Soihtuviestin aloitti nelinkertainen olympiavoittaja Lasse Viren. Pitkänsillan yli soihdun kantoi viestin vanhin kantaja Teuvo Paakkari, joka oli kantanut soihtua samalla osuudella jo vuonna 1952. Maratonmestari Veikko Karvonen toi olympiatulen Idols-tähti Antti Tuiskulle, joka kantoi soihtua Sibelius-monumentin luona. Senaatintorilla soihtua kantoi melonnan kaksinkertainen olympiavoittaja Yrjö Hietanen. Mannerheimintien eteläosalla soihtua veivät muiden muassa entinen ministeri Elisabeth Rehn, koomikko Krisse Salminen ja keihäänheiton maailmanmestari Kimmo Kinnunen. Linnanmäelle soihdun kantoi kolminkertainen hiihdon olympiavoittaja Marja-Liisa Kirvesniemi. Muita tunnettuja viestinviejiä olivat näyttelijä Risto Kaskilahti, jääkiekkoilija Jari Kurri, nyrkkeilyn olympiamitalisti Arto Nilsson. 
Helsingistä olympiatuli jatkoi matkaansa Moskovaan. Takaisin Kreikkaan olympiatuli palasi 9. heinäkuuta. Kisojen avajaisissa 13. heinäkuuta stadionin olympiatulen sytytti purjelautailun olympiakultamitalisti vuoden 1996 kisoista Nikólaos Kaklamanákis.

Avajaiset

Kisojen avajaisten TV-lähetys oli ensimmäinen kansainvälinen suora teräväpiirtolähetys ja se lähetettiin teräväpiirtona Yhdysvalloissa ja Japanissa.
Ukonsieni

Koko ja ulkonäkö

Ukonsienen lakki on aluksi munan muotoinen, mutta vanhemmiten se leviää 10–30 cm leveäksi ja laakeaksi. Lakki on pohjaväriltään valkoinen ja kookkaiden tumman ruskeiden suomujen peittämä. Lakin keskustassa on tumma kohouma. Sienen malto on pehmeää ja valkeaa, samoin heltat. Ukonsienen ohut ja säikeinen jalka puolestaan on vyöhykkeittäin poikkisuomuinen ja pituudeltaan jopa 40 senttiä. Suomujen vyöhykkeisyydestä johtuen jalka voi näyttää poikkiraitaiselta varsinkin alaosastaan. Jalan tyvi on paksuuntunut ja sen puolivälin yläpuolella on selvä, irtonainen rengas. Sienen itiöpöly on valkoista.

Samankaltaiset lajit

Ukonsientä suuresti muistuttaa sen lähilaji, akansieni (Chlorophyllum rhacodes). Ukonsieni on kuitenkin tätä suurempi. Akansienen jalka, heltat ja malto myös punertuvat kosketettaessa, toisin kuin ukonsienellä. Kokematon sienestäjä voi sekoittaa ukonsienen myös myrkylliseen ruskokärpässieneen (Amanita regalis).

Kasvuaika ja -paikka

Hyvinä sienivuosina ukonsieni on runsas, vaikkakin elo-syyskuussa kasvavien itiöemien esiintyvyys vaihtelee paljon. Sientä kasvaa lehtomaisissa metsänreunoissa, metsäniityillä, pihoilla, puutarhoissa ja muissa saman tyyppisissä paikoissa. Suomessa sitä tavataan etelässä yleisenä ja pohjoisempana harvinaisempana.

Käyttö ravinnoksi

Ukonsientä voidaan käyttää sieniruuissa monin tavoin, jopa raakana. Sieni voidaan säilöä kuivaamalla, mutta liottaminen tai keittäminen hävittää sienen maun.
Vuorirälssi

Vuorirälssi (ruots. frälse, vapaus) oli kaivosteollisuuden edistämiseksi muodostettu ihmisryhmä, jolle valtio antoi rälssivapauden, jotta vuorimiehen elinkeino menestyisi paremmin. Rälssivapauteen sisältyi paitsi tavallinen verovapaus, myös vapautus ratsu- ja sotilaspalveluksesta, sotaväenotosta ja kruununkymmenyksistä. Ruotsissa vuorirälssi perustettiin keskiajalla. Joissakin 1600-luvulla myönnetyissä vuoriprivilegeissä (erioikeus) valtio takasi vapautukset myös Suomeen muuttavalle vuorimiehelle hänen tehdastilallaan.
Peggy Guggenheim

Peggy Guggenheim (26. elokuuta 1898 – 23. joulukuuta 1979) oli yhdysvaltalainen taiteenkerääjä, joka perusti Venetsian Guggenheim-museon. Guggenheim kirjoitti vuonna 1960 muistelmansa, jotka ovat ilmestyneet suomeksi nimellä Taiteenrakastajan tunnustuksia vuonna 2011.
Guggenheimin isä Benjamin Guggenheim kuoli Titanicin upotessa 1912. Hänen setänsä on Solomon R. Guggenheim.
Retignano

Retignano on kylä Italiassa Stazzeman kunnassa Luccan maakunnassa Toscanassa. Sitä asuttivat alun perin apuaaniliguurit jotka olivat pieni, Pohjois-Euroopasta tuleva yhteisö. Retignano päätyi Rooman keisarikunnan hallintaan vuonna 177 eaa., jolloin siitä tuli yksi menestyneimmistä ja kehittyneimmistä roomalaisista yhteisöistä Apuaanialpeilla. Sitä käytettiin lähinnä piilopaikkana mereltä tulevan hyökkäyksen varalta, sillä se oli tunnetusti hyvä paikka tarkkailla mereltä tulevia vihollisia, ja sieltä sai runsaasti puuta, uuttomateriaaleja ja marmoria. Retignano oli vuosisatojen ajan itsenäinen nimityksellä ”pikkukunta”, mutta vuonna 1776 suurherttua Pietro Leopoldo riisti siltä kyseisen nimityksen alistaen sen osaksi Luccaa, jonka maakunta Retignano nykyäänkin on. Retignano palasi menestyksen polulle 1800-luvun puolessavälissä, kiitos marmorilouhosten, joissa louhitaan arvostettua bardiglio fioritoa, jota erityisesti projektin englantilaiset rahoittajat arvostivat.
Maailmansotien välissä kylä koki nopeaa väestönlaskua, jota aiheuttivat muuttaminen suuriin kaupunkeihin ja ulkomaille, erityisesti Pohjois-Amerikkaan ja Argentiinaan. Kadehdittavasta sijainnistaan johtuen saksalaiset hyödynsivät sitä, kunnes amerikkalaisjoukot uudelleenvalloittivat sen ja sijoittivat sinne yhden päätukikohdistaan Gootti-linjan etenemisvaiheen aikana.
Sorilanlammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 4 hehtaaria. Se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Lammen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Sorilanjoen valuma-alueeseen (35.319) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 95,6 metriä mpy.
Viiruhuppuorneero

Levinneisyys

Viiruhuppuorneeroa tavataan Ecuadorissa, Kolumbiassa ja Venezuelassa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lappohjan kirkko

Rukoushuone

Evankeliumiyhdistys halusi Lappohjaan rukoushuoneen ja varojen keruu sitä varten alkoi vuonna 1909. Rukoushuoneen suunnitteli rakennusmestari Karl Fredrik Bergman. Sen perustukset tehtiin 1909–1910 talvella. Rakentamisessa tarvittavia hirsiä saatiin lahjoituksena metsänomistajilta, osa jouduttiin ostamaan. Yhdistyksen talous oli niukka ja rakennustyö eteni hitaasti, iso sali tuli kuntoon vasta 1913, jolloin rukoushuone voitiin vihkiä käyttöön. Viimeisiä rakennustöitä tehtiin vielä 1930-luvulla. Rukoushuone joutui jo valmistumista seuraavana vuonna (1914) – maailmansodan sytyttyä – keskelle sotanäyttämöä ja Hangossa olleiden venäläisten joukkojen haltuun. Vuonna 1918 sen ottivat puolestaan haltuunsa Hangossa maihin nousseet saksalaisjoukot.
Rukoushuoneen alakerrassa oli iso kirkkosali ja pienempi sali. Yläkerrassa oli muun muassa vahtimestarin asunto. Rukoushuoneen katto oli jyrkkä harjakatto, sisäänkäynnin kohdalla katolla on päätykolmio. Ruutuikkunat ovat isot ja rakennuksen pitkillä sivuilla on seinää tukemassa tukipiirut. Muutoin rakennus on varsin yksinkertaisen muotoinen, pohjakaavaltaan suorakaide.  
Hangon vuokra-aikana rukoushuone toimitti tyypilliseen tapaan elokuvateatterin virkaa. Rakennus vaurioitui pommituksissa ja korjattiin sotien jälkeen.

Kirkoksi

Lappohjan kylä oli kuulunut Tenholan kuntaan vuoteen 1977 asti. Tuolloin Bromarvin kunta liitettiin Tenholaan, mutta samalla Lappohja ja muutama muu Tenholan kylä liitettiin Hankoon. Hangon seurakunnat vuokrasivat rukoushuoneen Suomen Luterilaiselta Evankeliumiyhdistykseltä vuonna 1980 ja ostivat sen 1982. Rakennus kunnostettiin ostovuonna sisäpuolelta, myös ikkunat korjattiin ja hankittiin sähkölämmitys. Seuraavana vuonna oli vuorossa ulkomaalaus ja vesikaton korjaus. Sisätilojen muutokset olivat lopulta vähäisiä. Alakerran pienemmästä salista tuli kokoushuone ja iso kirkkosali jaettiin kahtia paljeovella. Toinen osa jäi kirkkosaliksi kiinteine alttareineen ja toinen osa on seurakuntasalina. Tilat ovat yhdistettävissä. Kokoushuone on tarkoitettu pienryhmien käyttöön. Yläkerrassa on toimisto- ja sosiaalitiloja. Kirkossa on noin 130 istumapaikkaa. Se vihittiin uudelleen käyttöön vuonna 1984.
Kreetan valtio

Historia

Kreikka itsenäistyi Osmanien valtakunnasta vuonna 1821, mutta Kreeta jäi edelleen osaksi valtakuntaa. Kreetalaiset järjestivät usein kapinoita osmanivaltaa vastaan ja painostivat Ateenaa tulemaan apuun. Vuoden 1866 kapinan johtomiehet alkoivat vaatia énosista eli liittoa Kreikan kanssa. Kreikkalaiset ympäri maailmaa alkoivat kerätä rahaa aseita varten, ja saarelle alkoi saapua vapaaehtoisjoukkoja. Kreetalaiset jäivät kuitenkin yksin, sillä suurvallat painostivat Kreikan luopumaan kreetalaiskapinallisten tukemisesta.
Vuonna 1898 suurvallat kuitenkin taipuivat ja vaativat osmaneja myöntämään Kreetalle itsehallinnon. Kreeta oli yhä nimellisesti osa Osmanien valtakuntaa, mutta se jaettiin neljään miehitysalueeseen Ranskan, Italian, Venäjän ja Britannian kesken. Suurvallat pakottivat osmanit hyväksymään valtion ylikomissaariksi Kreikan kuninkaan Yrjö I:n pojan Kreikan prinssin Yrjön.
Ylikomissaari prinssi Yrjö muodosti Kreetaa hallinneen kreetalaisista ja osmaneista koostuneen neuvoston. Muutaman vuoden kuluttua kreetalaiset alkoivat vaatia énosista Kreikan kanssa, ja saarta uhkasi kapina. Kreetaa hallinneeseen neuvostoon kuului kreetalaispoliitikko Elefthérios Venizélos, joka nousi énosikseen tähtäävän liikkeen johtoon. Venizélos kutsui koolle vallankumousneuvoston vuonna 1905. Se oli laiton ja se hajotettiin. Venizéloksella oli kuitenkin niin suuri kannatus, että tilanne johti prinssi Yrjön eronpyyntöön vuonna 1906. Prinssi Yrjön jälkeen Kreetan valtion ylikomissaariksi nousi Aléxandros Zaḯmis.
Kreetaa hallinnut neuvosto julisti vuonna 1908 saaren olevan Kreikan kanssa liitossa. Venizéloksesta tuli Kreikan pääministeri vuonna 1910, ja énosis Kreikan kanssa saavutettiin lopulta hänen johdollaan vuonna 1913.
La Visiten kansallispuisto

La Visiten kansallispuisto on luonnonsuojelualue Haitin kaakkoisosassa. Sen pinta-ala on 20 neliökilometriä. Puisto sijaitsee 1 600–2 282 metrin korkeudessa Massif de Sellen rinteillä. Pääosa puistosta on pilvimetsän ja havumetsän muodostamaa mosaiikkia.
Puiston alueelta on kartoitettu 337 putkilokasvilajia, joista noin kolmannes on endeemisiä Hispaniolan saarella. Lisäksi siellä on tavattu 95 sammallajia. Alueella on myös runsaasti harvinaisia lintuja kuten karibianviistäjä, jonka maailman kannasta arviolta viidennes pesii Haitilla. Haitinrastas oli alueella aiemmin yleinen. Muita uhanalaisia lintuja ovat mainenrastas ja lymykerttuli.
Puistoa uhkaavat maanviljelyksen ja laidunnuksen leviäminen alueelle sekä polttopuiden keruu ja puuhiilen poltto. Vuonna 2005 arvioitiin, että rotkolaaksoissa kasvaneet lehtimetsät olivat lopullisen tuhon partaalla.
Alakylä (Seinäjoki)

Alakylä-seura

Alakylän alueen asukayhdistyksenä toimii Alakylä-seura, joka vastaa Alakylän, Katajalaakson ja (Jouppiin kuuluvan) Kultavuoren alueista.  Vakiintuneita asukayhdistyksen toimintamuotoja ovat muun muassa pääsiäiskokko, ympäristön siivoustalkoot, sieniretket ja adventtihartaus yhdessä seurakunnan kanssa. Kyläseura on myös aktiivinen vaikuttaja aluettaan koskevissa ajankohtaisissa kysymyksissä.
Sarvinki

Sarvinki on kylä Joensuussa, entisen Enon kunnan alueella Pohjois-Karjalassa. Alueelta löydetty Suomen vanhimmat ihmisasumukset 1800-luvulla kuivatun Sarvinginjärven rannalta. Kylän läpi kulkee seututie 512 Enosta Koveroon.

Järvenlasku

Vuonna 1743 laskettiin  Alimmaisen Sarvinkijärven pintaa niin, että koko järvi kuivui. Lasku oli ensimmäinen tunnettu järvenlasku Suomessa. Laskun aiheuttaneen hiekkaharjun kaivajiksi on nimetty Lauri Nuutinen ja koverolainen siltavouti Erik Suutari.
Titanic Engineers’ Memorial

Historia

Joseph Bell oli RMS Titanicin pääinsinööri. Hänen henkilökuntansa koostui 24 konemiehestä, kuudesta sähköinsinööristä, kahdesta hiili, putkimiehestä ja toimihenkilöstä. Kaikki hukkuivat.
Muistomerkki pystytettiin maailmanlaajuisesti kerätyillä rahalahjoituksilla. Sen suunnitteli ja rakensi lontoolainen Whitehead and Son. Kuvanveistäjä oli Ferdinand Victor Blundstone. Muistomerkissä on myös voiton jumalatar Nike, jonka teki Romeo Rathmann.
Hotelli InterContinental Helsinki

Hotelli InterContinental (nimi vuodesta 2000 Scandic Continental ja nykyisin Scandic Park Helsinki) on Helsingissä Mannerheimintien varrella vastapäätä Hesperian puistoa sijaitseva vuonna 1972 avattu hotelli. Hotellin rakennutti Finnairin omistama Nordic Hotell ja yhdeksänkerroksisen rakennuksen suunnitteli arkkitehti Jouko Ylihannu. Samana vuonna 1972 hotellin viereen valmistui myös Hotelli Hesperia. Molemmat hotellit olivat Helsingissä 1973 ja 1975 pidettyjen ETYK-kokousten vieraiden majapaikkoina.
Hotellihankkeen taustalla olivat suomalainen lentoyhtiö Finnair, yhdysvaltalaisen Pan Am -lentoyhtiön omistama InterContinental-hotelliketju ja yhteistyökumppaniksi ryhtynyt suomalainen osuusliike OTK. Helsinkiin haluttiin saada kansainvälinen loistohotelli amerikkalaisia turisteja varten sen jälkeen kun Finnar oli 1960-luvulla avannut uusia reittilentoyhteyksiä Pohjois-Amerikkaan. Hanketta pidettiin niin kiireellisenä, että hotellin perustustyöt aloitettiin keväällä 1969 jo puoli vuotta ennen rakennusluvan myöntämistä. Hotelli InterContinental avattiin 15. tammikuuta 1972. Hotellissa oli alkujaan 293 huonetta, lisäsiiven valmistuttua elokuussa 1984 niitä oli 555. Vuodepaikkoja oli noin 1100. Intercontinental oli pitkään Suomen ja Pohjoismaiden suurin hotelli. Hotellin sisustuksen suunnittelijoihin kuului muun muassa Ilmari Tapiovaara. Hotellissa sijaitsi myös Finnairin terminaali ja toimipiste. 
Hotellissa on nykyisin 523 huonetta, baari, ravintola, kokoustiloja, uima-allas ja kuntohuone.

Alueen varhaisempi historia

Nykyisten Scandic Parkin ja viereisen Crowne Plazan paikkeille, kaupunkiin johtaneen tien varrelle mutta silloin vielä selvästi kaupungin ulkopuolelle, rakennettiin 1700-luvun lopulla sotilassairaala ja varasto. Myöhemmin, Venäjän vallan aikana alueelle rakennettiin kasarmeja tykistöä varten, ja alue tuli tunnetuksi nimellä Tykistöpiha (ruots. Artillerigården), mihin yhä viittaa läheisen Tykistökadun nimi.  Suomen itsenäistyttyä Helsingin kaupunki osti alueen rakennuksineen, jotka samoihin aikoihin olivat jo jäämässä keskelle Töölön uutta kerros­talo­kaupungin­osaa. Tämän jälkeen suurin osa Tykistöpihan vanhoista rakennuksista oli pitkään kaupungin puhtaana­pito­laitoksen käytössä. Korttelin pohjoislaidalla, nykyisen Crowne Plazan tontilla Kivelänkadun varressa sijainnut kivirakennus toimi kuitenkin aluksi lastentarhana, myöhemmin vuodesta 1937 lähtien Töölön kirjastona, kunnes alueen koko vanha rakennuskanta vuonna 1968 purettiin paikalle rakennettavien hotellien tieltä.
Aiemmin kulttuurirakennusten sijoituspaikaksi kaavaillun Tykistöpihan korttelin kaavoitus suurhotelleille herätti aikanaan arvostelua. Hankkeella oli kuitenkin Helsingin kaupunginjohdon vahva tuki ja kaupunginvaltuustossa sitä vastustivat pelkästään SKDL ja TPSL. Väitettiin, että edistysmielisen osuustoimintaliikkeen järjestö OTK oli otettu mukaan hankkeeseen, jotta sille saataisiin sosiaalidemokraattien tuki.
Haisuriipi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,5 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Lankojärven alueella (67.94), jonka Saariojan valuma-alueeseen (67.945) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 140,1 metriä mpy.
Damn Yankees

Historia

Kiraristi Ted Nugent perusti Styx kitaristilaulajan Tommy Shawn, Night Rangerin basisti Jack Bladesin ja rumpali Michael Cartellonen kanssa  Damn Yankeesin vuonna 1989.   
Yhtye teki levytyssopimuksen Warner Brosin kanssa vuonna 1990. Yhtyeen nimeä kantanut esikoisalbumi ilmestyi samana vuonna. Ensimmäinen levy myi platinaa ja kappaleet Coming Of Age ja High Enough saivat paljon radiosoittoaikaa. Vuonna 1992 ilmestynyt Don’t Tread myi depyyttiä selvästi heikommin ja yhtye hajosi seuraavana vuonna. 
Yhtye kokoontui uudelleen tekemään levyä vuonna 1998 mutta hanke kaatui jäsenten muihin projekteihin. Tommy Shaw, Jack Blades, Michael Cartellone ja Ted Nugent esittivät akustisen keikan vuonna 2010.
Ritarihuone

Ritarihuone instituutiona

Ritarihuoneen toimintaa säätelee ritarihuonejärjestys. Ruotsin vuonna 1626 säädetty ritarihuonejärjestys oli voimassa myös Suomen suuriruhtinaskunnassa, kunnes se korvattiin vuonna 1869 omalla ritarihuonejärjestyksellä. Vaikka ritarihuone lakkasi olemasta osa Suomen lainsäädäntökoneistoa vuonna 1906, ritarihuonejärjestys jäi edelleen Suomen lainsäädäntöön, sillä se sääteli ritarihuoneen toimintaa myös muuten kuin valtiopäivien osalta. Säädyt hyväksyivät viimeisillä valtiopäivillä 1906 uuden ritarihuonejärjestyksen, jonka mukaan aatelisto kokoontuisi edelleen joka kolmas vuosi aateliskokoukseen, mutta keisari Nikolai II ei koskaan vahvistanut uutta ritarihuonejärjestystä eikä kutsunut Suomen aatelia koolle. Lopulta valtionhoitaja P. E. Svinhufvud vahvisti 12 vuotta aiemmin valtiopäivillä hyväksytyn ritarihuonejärjestyksen marraskuussa 1918. Vuoden 1918 ritarihuonejärjestys on edelleen voimassa, ja aateliskokoukset ovat kokoontuneet sen mukaisesti vuodesta 1919.
F. W. Mieritz

Johann Wilhelm Friedrich Mieritz (22. huhtikuuta 1835 Alt-Strelitz, Mecklenburg-Strelitz – 16. huhtikuuta 1883 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta) oli Suomeen asettunut saksalaissyntyinen arkkitehti.
Mieritz opiskeli vuosina 1857–1860 Saksassa ja työskenteli Tanskassa, Saksassa sekä Venäjällä kunnes saapui vuonna 1863 Vaasaan Suomeen. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi Helsinkiin, jossa hän saavutti nimeä varsinkin romanttisten puuhuviloiden suunnittelijana. Mieritzin tunnetuimmat suunnittelutyöt ovat neljä Helsingin Kaivopuistossa sijaitsevaa huvilaa, joista vanhin, Villa Väderbacka (1869) on nykyään taidemuseo Cygnaeuksen galleria. Mieritz suunnitteli myös Tuusulan Krapin tilan päärakennuksen (1883).
Mieritzin poika oli arkkitehti Frithiof Mieritz.
Tristan Scherwey

Seuraura

Scherwey on Fribourg-Gottéronin kasvatti. Hän siirtyi 16-vuotiaana SC Bernin junioreihin kaudeksi 2007–2008. Kauden 2008–2009 Scherwey voitti Elite Jr. A:n mestaruuden. Hän debytoi smalla kaudella myös miesten peleissä, kun Scherwey pelasi 11 ottelua lainalla Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla National League B:n Young-Sprinters HC:ssä. Kaudella 2009–2010 hän debytoi Bernin National League A -joukkueessa, jossa Scherweyn tulokaskausi toi 36 runkosarjaottelussa tehot 3+3=6 ja 14 playoff-ottelussa tehot 2+1=3. Hän voitti kauden päätteeksi Sveitsin-mestaruuden.
Kaudella 2011–2012 Scherwey eteni NLA:n finaaleihin saakka, mutta Sveitsin-mestaruuden vei kuitenkin ZSC Lions otteluvoitoin 4–3. Kauden 2012–2013 päätteeksi hän voitti mestaruuden. Kaudella 2013–2014 Scherwey oli Bernin paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 15+10=25. Kaudella 2014–2015 hän toimi joukkueen kapteenina ja voitti Bernin sisäisen tehotilaston lukemlla +17. Scherwey voitti kauden aikana myös Sveitsin Cupin. Kaksi seuraavaa kautta päättyivät Sveitsin mestaruuteen.

Muuta

Scherweyn isoveli Cyrille pelaa Sveitsin 1. Ligaa Argovia Starsissa. Hän on pelannut urallaan myös yhden NLA-ottelun HC Luganossa kaudella 2007–2008.
Dilin alue

Dilin alue on yksi Itä-Timorin kolmestatoista hallinnollisesta alueesta. Sen pääkaupunki on Dili. Alueen pinta-ala on 368 km² ja vuoden 2010 väkiluku oli 234 026, suurin kaikista Itä-Timorin alueista.
Pauli Lehtinen

Pauli Eino Olavi Lehtinen (s. 1923 Lappeenranta) on suomalainen arkkitehti. 
Lehtinen opiskeli arkkitehdiksi Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla 1944–1950. Hän aloitti uransa SOK:n palveluksessa jo 1947 ja toimi valmistuttuaan suunnittelevana arkkitehtinä ja pääsuunnittelijana SOK:n rakennusosastolla. Hän oli rakennusosaston johtajana 1970-luvun alusta lähtien. Lehtinen jäi eläkkeelle 1982. Lehtinen profiloitui erityisesti suurten tavaratalojen suunnittelijaksi ja oli suunnittelemassa ainakin 17 eri tavarataloa eri puolille Suomea. Hän suunnitteli myös hotelleja ja liike- sekä teollisuusrakennuksia.