google/wiki40b huggingface dataset:
Putto

Putto (ital. pieni poika) on kuvataiteessa siivekäs tai siivetön, pulska alaston poikalapsi. Muita nimityksiä ovat amoriini ja erootti. Putto symboloi joko jumalallista tai maallista rakkautta. Putot ovat tyypillisiä renessanssin, manierismin, barokin ja rokokoon taiteelle. 
Puttojen esikuvana olivat antiikin Kreikan ja Rooman taiteessa esiintyneet rakkauden henkilöitymät, Eros-hahmot. Italian 1400-luvun taiteessa Neitsyt Mariaa ja kristuslasta esittävissä maalauksissa putot kuvasivat kerubeja. Kun antiikin mytologian aiheet tulivat renessanssin myötä suosituiksi, saivat putot myös Cupidon roolin.
Lastikultti

Lastikultit (myös cargokultit tai rahtikultit) ovat lounaisen Tyynenmeren saarten alkuperäiskansojen keskuudessa esiintyviä uskonnollisia liikkeitä. Lastikultissa odotetaan eurooppalaistyyppisten tuotteiden yliluonnollista ilmestymistä, yleensä laivalla tai lentokoneella.

Historia

Lastikultit saivat alkunsa 1800-luvun lopulla Tyynenmeren saarten kulttuurien kohdatessa teknologisesti edistyneen länsimaisen kulttuurin. Kultteihin liittyi suuria odotuksia ja protestia, ja niiden tavoitteena oli muutos, joka poistaisi muukalaisten aiheuttamat ongelmat tai tekisi ne vaarattomiksi. Jotkin lastikultit ennustivat radikaalia muutosta, joka tuhoaisi vallitsevan järjestelmän. Lastin saapumiseen liitettiin kuolleiden esi-isien kollektiivinen paluu tai Jeesuksen toinen tuleminen.
1900-luvun alkupuolella lastikultteja alkoi esiintyä etenkin Melanesiassa sekä vähemmässä määrin Polynesiassa ja Mikronesiassa. Melanesian yhteiskunta tarjosi tasa-arvoisena lastikulttien syntymiselle hyvät edellytykset. Perinteiset uskonnot korostivat siellä rikkautta enemmän kuin muualla Oseaniassa, ja profeetat menestyivät jos he ennustivat rikkautta. Melanesiassa eurooppalaisten lähetystyö myös alkoi myöhemmin kuin muissa saaristoissa, joissa länsimaisen tekniikan saavutukset olivat tulleet tutuksi jo aiemmin.
Kuuluisinta varhaista lastikulttia kutsuttiin nimellä ”Vailala-hulluus” ja se alkoi Papuanlahden elema-heimon keskuudessa vuonna 1917 – myös muita tuon ajan lastikultteja kutsuttiin hulluuksiksi ennen nykyisen nimen käyttöönottoa. Paikallisen lähetysseuran kanssa solmittu vuorovaikutus ei tuonut heimolle parempaa elämää, joten Evara-niminen mies perusti muukalaisiin kielteisesti suhtautuneen uskonnollisen liikkeen ja alkoi ennustaa esi-isien rahtilaivan tuloa.
Toinen maailmansota synnytti useita lastikultteja, kun yhdysvaltalaissotilaat käyttivät Tyynenmeren saaria lentotukikohtinaan. Tunnetuin toisen maailmansodan aikaan syntynyt lastikultti ja yksi harvoista yhä toimivista on Etelä-Vanuatun Tannasaaren John Frum -liike. Sen seuraajat pukeutuvat edelleen Yhdysvaltain armeijan univormuihin, marssivat kantaen puisia kiväärejä ja nostavat Yhdysvaltain lipun salkoon. Koska vanuatulaiset eivät aikoinaan tienneet, miksi amerikkalaissotilaiden monenlaiset tarvikkeet saapuivat ilmasta, he olettivat sotilaiden rituaalien aiheuttaneen sen yliluonnollisesti ja alkoivat siksi jäljitellä niitä: he rakensivat jopa samanlaisia lentokenttiä ja satamia kuin mitä amerikkalaisilla oli.
Muita tunnettuja lastikultteja olivat Uuden-Guinean Taro, Espiritu Santon ”alastonkultti” ja Fidžin Tuka. Monesta lastikultista tuli ajan myötä itsenäisiä kirkkoja, jotka jäljittelivät uskollisesti länsimaisia esikuviaan. Lastikulttien kaltaisia liikkeitä on aikoinaan esiintynyt myös Oseanian ulkopuolella, kuten Japanissa, Burmassa ja Afrikassa.
Uudenkaupungin uusi kirkko

Historia

1620-luvulla valmistunut Uudenkaupungin vanha kirkko oli jo huonossa kunnossa, jolloin vanha kirkko haluttiin remontoida. Korjaussunnitelma annettiin lääninarkkitehti Georg Theodor von Chiewitzille, joka tuli tarkastamaan kirkon kunnon vuonna 1853. Hänen ehdotuksensa perusteella kaupunkiin päätettiin rakentaa kokonaan uusi kirkko. Kaupungissa sattuneen vuoden 1855 tulipalon jälkeen Chiewitz ehdotti kirkon rakennuttamista torin pohjoispuolelle. Hän myös suunnitteli kirkon. Kirkon rakennustyöt aloitettiin vuonna 1858 ja se valmistui vuonna 1863. Kirkon avajaisia vietettiin seuraavana vuonna.
Pour l'Afrique et pour toi, Mali

Pour l'Afrique et pour toi, Mali (”Afrikan ja sinun puolestasi, Mali”) on Malin kansallislaulu. Laulu hyväksyttiin käyttöön 9. elokuuta 1962. Sen sanat on laatinut maan tuolloinen maatalousministeri Seydou Badian Kouyaté. Laulun on säveltänyt Banzoumana Sissoko. Ranskankielisen version lisäksi laulusta on olemassa myös bambarankielinen versio.
Verkkomaha

Verkkomaha eli kuninkaankypäri (lat. reticulum) on märehtijöiden etumahojen kraniaalisin eli etummaisin osa. Nimensä se on saanut siitä, että sen sisäpuolinen limakalvo on verkkomaisten poimujen peitossa. Poimujen välit ovat n. 1 cm² kokoisia. Poimuissa on lihassäikeitä ja kun verkkomaha supistuu, poimuihin jää lyhyitä rehusäikeitä. Naudan verkkomaha on jalkapallon kokoinen ja supistuu lähes greipin kokoiseksi. Se ikään kuin pumppaa ja valikoi rehumassaa. Hienommat osaset työntyvät satakertaan eli lehtimahaan, karkeammat palaavat pötsiin.
Verkkomaha sijaitsee pötsin etupuolella heti pallean takana vatsaontelon vasemmalla puolella. Verkkomahan vieressä on maksa ja pallean toisella puolella sydän. Nauta syö nopeasti hotkimalla ja asettuu sitten märehtimään. Jos rehun seassa on teräviä esineitä kuten nauloja tai rautalanganpätkiä, ne päätyvät vähitellen verkkomahaan ja sen supistusten seurauksena pistävät limakalvosta läpi. Vierasesine saattaa pistää maksaan tai sydämeen. Lammas ja vuohi syövät rehunsa tarkemmin, ja vastaavat tapahtumat ovat harvinaisia.
Verkkomahan etuseinässä on nuorilla eläimillä limakalvopoimujen muodostama kouru, jota pitkin maito menee suoraan satakertaan ja siitä juoksutusmahaan. Tätä kourua kutsutaan usein märekouruksi, mutta sillä ei ole mitään tekemistä märehtimisen kanssa. Poimut sulkeutuvat kouruksi juomisrefleksin seurauksena. Tämä ei toimi enää aikuisella märehtijällä.
Theodor Johannes Tolpo

Theodor Johannes Tolpo (k. 1868) oli suomalainen kirkonrakentaja. Hänen isänsä oli kirkonrakentaja Axel Magnus Tolpo, ja tämän isä Martti Tolpo oli kuuluisa kirkonrakentaja.
Ernst Lohrmannin suunnitteleman Rääkkylän kirkon rakentamista Tolpo johti 1849-1851. Uukuniemen kirkon hän uusi ja rakensi kirkon tapulin 1853. Seuraavana vuonna valmistui hänen johdollaan rakennettu Lohrmannin suunnittelema Ruokolahden kirkko.
Olof Bäckström

Olof Bäckström (4. marraskuuta 1922 Kirkkonummi – 6. maaliskuuta 1998 Tammisaari) oli suomalainen teollinen muotoilija, keksijä ja koulutukseltaan sähköinsinööri.

Elämä

Valmistuttuaan koulusta Bäckström työskenteli ensimmäiset yksitoista vuotta sähköinsinöörinä. Tämän jälkeen hän siirtyi teolliseksi muotoilijaksi puualalle. Hän on voittanut kahdesti hopeamitalin Milanon triennaalissa. Vuonna 1957 hän sai mitalin suunnittelemistaan astioista ja vuonna 1960 puisista ruoanlaittovälineistään sekä leirintäaluepalveluista. Vuodesta 1958 hän toimi teollisena muotoilijana Fiskarsin palveluksessa Helsingissä. Täällä hän ensin tuotti aluksi melamiinisia astioita. Vuosina 1961 ja 1967 hän suunnitteli vallankumouksellinen sakset, O-sarjan ensimmäinen prototyyppi oli valmistettu puusta. Myyntiin sakset tulivat vuonna 1967 (vasenkätisille tarkoitetut sakset 1971). Bäckströmin suunnittelemat sakset ovat ergonomiset ja niiden kahva on valmistettu kirkkaan oranssista ABS-muovista. Muovin väri tuli sattumalta, sillä protosarjaa valmistettaessa oli koneenkäyttäjällä valmiiksi linjallaan oranssinväristä materiaalia edellisestä tuotteesta. Fiskars valmistaa edelleen näitä saksia.
Albertanvehnä

Ulkonäkö

Albertanvehnä muodostaa mätästäviä kasvustoja. Se kasvaa 40–100 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat 2–5 millimetriä leveät, litteät tai sisään kiertyneet ja päältä kaljut. Väriltään ne ovat vaalean sinivihreät. Albertanvehnän kukinto on 4–10 cm pitkä hieman kaareva tähkä. Tähkylät ovat 1–1,5 cm pitkiä ja hyvin karvaisia. Vihneet ovat 1–4 mm pitkiä.

Levinneisyys

Albertanvehnä on Pohjoismaissa hyvin harvinainen tulokaskasvi, joka kasvaa soraisilla tienvarsilla.  Suomessa se on löydetty ainoastaan yhdeltä paikalta Kuusamosta, mistä laji on hävitetty.
Musée Royal de l’Armée

Musée Royal de l'Armée et de l'Histoire Militaire (holl. Koninklijk Museum van het Leger en de Krijgsgeschiedenis) on Brysselissa sijaitseva Belgian sotamuseo, joka säilyi vuonna 1881 rakennetussa juhlapalatsin siivessä läpi maailmansotien ilman suuria vaurioita. Museossa on aseita esillä useiden vuosisatojen ajalta, museon pihalla on myös panssarivaunuja ja muutama pieni laiva. Ensimmäistä maailmansotaa esittelevässä Venäjä-osastossa on Mannerheim-vitriini. Suurin osasto on ilmailumuseo.
Pietari Ticklén

Pehr (Petter, Pietari) Ticklén (6. kesäkuuta 1792, Pyhäjärvi – 11. kesäkuuta 1838, Teuva) oli suomalainen opettaja, toimittaja, runoilija ja Teuvan kirkkoherra.
Ticklénin vanhemmat olivat Pyhäjärven kappalainen Pehr Ticklén vanhempi (1751–1815) ja Hedvig Elisabeth Bergh. Ticklénin veli Erik Ticklén oli runoilija, muista veljistä Gustaf Ticklén (1807–1882) oli Vesilahden kirkkoherrana 1858–1882 ja Johan Fredrik Ticklén (1802–1844) toimi Raahen piirilääkärinä 1834–1844.  
Ticklén kävi Oulun triviaalikoulua, pääsi ylioppilaaksi 1811 ja vihittiin papiksi 1815. Hän oli tästä vuodesta alkaen ylimääräisenä pappina Pyhäjärvellä, välisaarnaajana Oulussa 1817–1818 sekä Oulun triviaalikoulun apologistiluokan opettajana vuodesta 1820. Suoritettuaan filosofian maisterin tutkinnon 1823 hän oli vuoden ajan opettajana Haminan kadettikoulussa ja sitten Oulun triviaalikoulun konrehtorina vuosina 1825–1831. Viimeksi Ticklén oli Teuvan kirkkoherrana vuodesta 1829 kuolemaansa saakka. Hänet valittiin Vesilahden kirkkoherraksi vuonna 1838 mutta hän kuoli Teuvalla ennen virkaan astumistaan. Ticklén sai rovastin arvonimen 1836.
Ticklén perusti Oulun Wiikko-Sanomia -lehden ja toimi sen ensimmäisenä päätoimittajana 1829–1831. Hän julkaisi lehdessä omia runojaan ja teki virsiä ja käännöstöitä suomeksi.  Ticklén toimi myös Elias Lönnrotin Mehiläinen -aikakauslehden avustajana. Vuonna 1836 hän mukaeli lehden liitteeksi K.F. Beckerin teoksen Muistelmia ihmisten elosta kaikkina aikoina. Vuonna 1837 hän julkaisi 101-sivuisen katkismuksen nimeltä Lyhyt ja yksinkertainen Kristillisen Opin tieto, Suomalaisille lapsille; muutamain entisten ja nykyisten mainio-opettajain mukaan.
Tunnetuimpia Ticklénin alkuperäisistä, suomentamista tai mukaelemista runoista ovat kansanrunomitalliset Laulajat ja Lapsellinen lapsen laulu sekä loppusoinnillinen Leiposelle. 
Ticklénin puoliso vuodesta 1825 oli Ulrika Katarina Ringbom (k. 1845).
Karl Koller (silmälääkäri)

Karl (Carl) Koller (3. joulukuuta 1857 Schüttenhofen, Böömi, Itävallan keisarikunta (nyk. Sušice, Tšekki) – 22. maaliskuuta 1944 New York, Yhdysvallat) oli juutalaissyntyinen itävaltalainen silmälääkäri, joka keksi paikallispuudutuksen.

Elämäkerta

Karl Koller opiskeli lääketiedettä Wienin yliopistossa ja työskenteli sen jälkeen Wienin yliopistollisessa keskussairaalassa silmäsairauksien osastossa apulaislääkärinä. Tuohon aikaan silmäleikkaukset olivat kivuliaita ja vaikeita suorittaa, ja monien muiden lääkäreiden lailla Koller etsi ainetta, jolla kipua voitaisiin lievittää. Hänen ystävänsä ja kollegansa hermotautilääkäri Sigmund Freud oli julkaissut kesällä 1884 kirjasen Kokaiinista (saks. Über Coca) ja maininnut siinä, että kokaiinimuriaatti vaikutti kudoksiin puuduttavasti, ja ennakoinut ”muitakin käyttötapoja, jotka perustuvat kokaiinin puudutusvaikutukseen.” Koller tuli ajatelleeksi, että kokaiiniliuosta voitaisiin käyttää silmän puuduttamiseen. Hän kokeili ainetta aluksi eläimiin ja lopulta omaan silmäänsä, ja tulokset olivat myönteiset. Koller julkisti tuloksensa silmälääkärien kongressissa syyskuussa 1884, ja uutinen levisi kulovalkean lailla ympäri maailman. Kokaiinia alettiin pian käyttää muussakin pikkukirurgiassa ja hammaslääketieteessä. Kokaiini säilyi ainoana puudutusaineena siihen saakka kunnes prokaiini keksittiin vuonna 1904.
Koller joutui vuonna 1885 sapelikaksintaisteluun erään kollegansa kanssa, joka oli solvannut häntä juutalaisuuden tähden; kollega sai kaksi syvää haavaa. Koska kaksintaistelut oli laissa kielletty, tapauksen johdosta aloitettiin esitutkinta. Vaikka rikossyytteistä luovuttiin, tapaus vahingoitti Kollerin mainetta eikä hänen uransa edennyt Itävallassa huolimatta maailmanlaajuisesta kuuluisuudesta. Hän muutti Wienistä ensin Utrechtiin (1885–1888), sitten Lontooseen ja lopulta toukokuussa 1888 Yhdysvaltoihin. Siellä hän menestyi silmälääkärinä ja sai useita huomionosoituksia. Hän oli myös toistuvasti ehdolla Nobelin lääketieteen palkinnon saajaksi.
Zona reticularis

Zona reticularis eli verkkovyöhyke on lisämunuaisen kuorikerroksen alin osa, jonka solut syntetoivat ja erittävät androgeenisia steroideja eli androgeeneja, lähinnä dehydroepiandrosteronia (DHEA), sekä jonkin verran glukokortikoideja, pääasiallisesti kortisolia.
Vladimir Štšuko

Vladimir Aleksejevitš Štšuko (ven. Влади́мир Алексе́евич Щуко́, 17. heinäkuuta 1878 Tambov – 18. tammikuuta 1939 Moskova) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen arkkitehti. Hänen töilleen on ominaista yksinkertaistettu klassistinen muotokieli.
Vladimir Štšuko opiskeli Pietarin taideakatemiassa Léon Benois’n johdolla vuosina 1896–1904. Vuonna 1911 hän sai arkkitehtuurin akateemikon arvonimen. Štšukon varhaisia töitä ovat vuosina 1908–1911 rakennetut uusklassistiset Markovin vuokratalot Pietarissa (Kamennoostrovski prospekt 63 ja 65). Niillä oli myöhemmin huomattava vaikutus Stalinin ajan neuvostoarkkitehtuurin kehitykseen.
1920–1930-luvuilla arkkitehti työskenteli yhdessä Vladimir Hellfreichin kanssa. Heidän merkittävimpiä toitään Pietarissa ovat Smolnan propylaiat (1923–1924) ja puisto (1923–1934), Smolnan (1927) ja Suomen aseman (1926) Lenin-patsaiden arkkitehtuuri, konstruktivismia edustava Leninin kulttuuritalo Aleksandrovskojessa (1927–1929) sekä Olhavanjoen vesivoimalaitoksen muuntamorakennukset (1924–1926).
Vuonna 1934 Štšuko muutti Moskovaan, jonne hän on suunnitellut mm. Lenin-kirjaston päärakennuksen (Hellfreichin kanssa, 1928–1940), Suuren Kivisillan (Mihail Minkusin kanssa, 1936–1938) ja yleisliittolaisen maatalousnäyttelyn pääpaviljongin (1939). Arkkitehdin muita töitä ovat Gorkille nimetty teatteri Donin Rostovissa (1930–1935) ja Abhasian hallituksen talo Suhumissa (1932–1939). Štšuko osallistui myös Neuvostojen palatsin suunnitteluun.
Arkkitehdintyönsä ohella Štšuko toimi teatterin lavastajana ja pukusuunnittelijana. Hänet tunnetaan myös taitavana piirtäjänä ja akvarellimaalaajana.
Nerses V

Nerses V (k. 13. helmikuuta 1857) toimi Armenian katolikoksena vuosina 1843–1857. Ennen valintaansa hän oli toiminut Bessarabian primaattina ja oli kunnostautunut monipuolisesti, kehittäen muun muassa koulutusta ja taloutta ja rakennuttaen, Olipa hän kunnostautunut jopa sodankäynnissä, ollen johtamassa yhdessä Venäjän armeijan kanssa Jerevanin vapauttanutta armenialaisosastoa. Nerses oli ensimmäinen katolikos, jonka valinnalle haettiin vahvistus Venäjän tsaarilta. Hänen virkaanvihkimyksensä järjestettiin 8. toukokuuta 1845 ja sen toimittamiseen osallistui neljätoista piispaa ja 111 pappia ja sitä seuranneelle juhla-aterialle osallistui 1950 henkeä.
Katolikoksena Nerses oli suosittu ja kehitti Armenian oloja niin kirkollisesti kuin myös poliittisesti, sotilaallisesti ja koulutuksellisesti. Hänen työnsä kuitenkin keskeytyi yllättäen, kun hänet löydettiin kuolleena 13. helmikuuta 1857 kädessään sulkakynä ja edessään Venäjän sisäministeriölle osoitettu keskeneräinen kirje. Häntä seurasi katolikoksena Matteos I.
Belmontin piirikunta

Maantiede

Belmontin naapuripiirikuntia ovat Monroe etelässä, Noble lounaassa, Guernsey lännessä, Harrison pohjoisessa, Jefferson koillisessa ja Länsi-Virginian puolella Ohion sekä Marshallin piirikunnat.

Väestö

Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 70 400 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 94,0%, mustiin (4,1%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,1%) ja aasialaisiin (0,4%).
Kotitalouden mediaanitulo on 39 712 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 14,2% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Kapverdenvarpunen

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 13 cm ja siipien kärkiväli 17,5-20 cm. Varpusta selvästi pienempi. Naaras ja nuori lintu muistuttavat väreiltään naarasvarpusta. Koiraalla on kirkkaan punaruskeat kuviot poskessa ja selässä ja sen päälaki on tummanharmaa.
Laji luetaan joskus afrikanvarpusen (Passer motitensis) alalajiksi.

Esiintyminen

Kotoperäinen laji Kap Verden saarilla. Se on yleinen ja runsas useimmilla saarilla, ja puuttuu vain Fogolta sekä on harvalukuinen Brancolla ja Santa Luzialla. Lajin kanta on elinvoimainen.

Elinympäristö

Kuivat avomaat, pensaikot ja kallioalueet. Pesii myös metsissä, viljelyalueilla ja kaupungeissa.

Lisääntyminen

Pesintä alkaa sadekauden alkaessa elo-syyskuussa. Pesä on yleensä kolossa, joko maassa, kalliossa tai rakennuksessa. Rakentaa joskus puun oksistoon varpusmaisen katetun pesän, jossa on lentoaukko pesän sivussa. Naaras munii 3-5 munaa. Molemmat puolisot osallistuvat haudontaan.

Ravinto

Aikuiset linnut syövät enimmäkseen siemeniä ja nuoria lehtiä. Poikasia ruokitaan hyönteisillä.
Ж

Ääntäminen

Ж ääntyy tavallisesti joko soinnillisena postalveolaarisena frikatiivina /ʒ/ tai soinnillisena liudentuneena postalveolaarisena frikatiivina /ʓ/. Sen äännearvo on bulgariassa /ʒ/, makedoniassa /ʒ/, serbiassa /ʒ/, ukrainassa /ʒ/, valkovenäjässä /ʒ/ ja venäjässä /ʒ/ tai /ʓ/. Marissa ж esiintyy vain vierasperäisissä sanoissa.
Aave (DC Comics)

Koston Henki [The Spirit of Vengeance]

Noin. 776 eaa. kaikkivoipa "Edeltäjä" (Presence) määräsi hänet maahan ylläpitämään "jumalan vihaa". 
Kun fiktiivinen langennut enkeli Raphael (jossain versiossa kutsuttu myös Aztariksi) oli Luciferin tavoin niskuroinut Taivasta vastaan ja tämän vuoksi halusi sovittaa tekemänsä syntinsä Taivaalle, Edeltäjä määräsi hänet tehtävään; langenneen enkelin oli syntinsä anteeksisaamiseksi kostettava vakavia rikoksia tehneille syntisille sieluille "jumalan vihalla". Kristuksen synnyttyä, Edeltäjä katsoi että koston ja anteeksiannon ei tulisi vallita maassa samaan aikaan ja tämän vuoksi hän määräsi Aaveen Limboon (tyhjälle rajavyöhykkeelle) odottamaan Kristuksen kuolemaan asti. 
Kristuksen kuoltua, Edeltäjä vapautti Koston Hengen jälleen maan päälle mutta rajoituksena hän määräsi, että vastedes Aave tarvitsee itselleen ihmisisännän toimiakseen tehtävässään. Siitä lähtien, Aaveen henki on säännöllisin ajoin valinnut itselleen isännäkseen ihmissielun, joka on kuolemassaan kärsinyt suunnattoman epäoikeudenmukaisuuden (ts. rikoksen uhri).

Batman – pelottomat

Aave esiintyi ensimmäisen kerran 9. huhtikuuta 2010 Batman – pelottomat -sarjassa sen toisen tuotantokauden jaksossa "Chill of the Night!", jossa hahmon äänenä toimii Mark Hamill.
Jaksossa Aave ja Muukalaisaave seurasivat Batmania lyödessään vetoa siitä mitä tapahtuu kun he paljastavat sankarille murhaajan henkilöllisyyden. Muukalaisaave yrittää pitää Batmanin oikealla tiellä kun taas Aave yrittää houkutella Batmanin koston tielle. Aave ei kuitenkaan onnistu vakuuttamaan Batmania tappamaan Joe Chilliä, joka murhasi hänen vanhempansa. Chill kuitenkin kuoli, kun katto putosi hänen päälleen, josta Muukalaisaave vihjaili Aaveelle mahdollista aiheuttamista.
Aave teki toisen lyhyemmän esiintymisen jaksossa "Gorillas in Our Midst", jossa se työskenteli Batmanin kanssa kukistaakseen professori Milon.

DC Showcase: The Spectre

Aave esiintyi vuoden 2010 Justice League: Crisis on Two Earths animaatioelokuvan DVD:n erikoispainoksen bonusmateriaalissa DC Showcase: The Spectre lyhytanimaatiossa. Animaation tarinan on käsikirjoittanut Steve Niles ja hahmon äänenä toimii Gary Cole. Elokuvassa Jim Corrigan oli etsivä joka tutki Foster Brennerin kuolemaa ja tutkimuksen aikana muuttui Aaveeksi, tappaen murhaan osallistuneet syylliset.
Anomia

Anomia (m.kreik. ἀ- kieltävä etuliite, νόμος nomos 'laki') on "tila missä yhteisö antaa hyvin vähän moraalista johdatusta yksilöille". Se on yhteisön ja yksilön välisten siteiden rappeutuminen, esim. kontrolloimaton syöksykierre missä sosiaalinen identiteetti pirstaloituu ja vallitsevat arvot hylätään.
Nimityksen yleistajuistaja oli ranskalainen sosiologi Émile Durkheim. Hän käytti sitä kirjassaan Le suicide (1897). Durkheim ei milloinkaan käyttänyt termiä viitaten yksinkertaisesti normien puuttumiseen, vaan kuvasi anomiaa "hämmentymisenä" ja "kyltymättömänä tahtona", yhteensopimattomuutena. Hän käytti termiä "loputtoman tavoittelun sairaus" koska intohimoa ilman rajaa ei pysty koskaan täyttämään; siitä tulee vain entistä voimakkaampi.
Durkheimin mukaan anomia ilmenee yksilön tai ryhmän ja niitä laajempien sosiaalisten standardien yhteensopimattomuudesta tai sosiaalisen etiikan puuttumisesta, mikä luo moraalisen sääntelyn purkautumisen ja todellisten tavoitteiden puuttumisen.
Kaisu Liuhala

Kaisu Kerttu Sofia Liuhala on suomalainen musiikkituottaja ja sanoittaja. Oman nimensä lisäksi hän on käyttänyt sanoittajanimimerkkiä Bugaluu.
Liuhalan iskelmäkäännöksiä ovat muun muassa Maaritin ”Istun tässä pöydässä taas” (Sittin’ on The Dock of the Bay) ja ”Siivet saan” (Reasons) sekä Paula Koivuniemen ”Kulku ihmisen” (Uomini soli) ja ”Aikuinen nainen” (Maledetta primavera). Liuhala on sanoittanut myös muun muassa Kari Kuusamon säveltämän vuoden 1983 euroviisuedustuskappaleen ”Fantasiaa”.
Kaisu Liuhala toimi nuoruudessaan lentoemäntänä ja sitten kymmenisen vuotta musiikin tekijänoikeusasioiden parissa. Hän tuli tuottajaksi Tampere-taloon sen avajaisvuonna 1990 ja jäi tehtävästä eläkkeelle vuonna 2014.
Vuosina 1981–1986 Kaisu Liuhala toimi Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry:n hallituksessa, kaksi viimeistä vuotta varapuheenjohtajana. Teoston hallituksessa hän istui vuosina 1992–1999.
Vuoden 2014 Iskelmä Gaalassa Liuhala sai erikoispalkinnon.
Kaisu Liuhala on naimisissa tuottaja ja toimittaja Tommi Liuhalan kanssa.
Toyota Century

Toyota Century III (2018–)

Kolmannen sukupolven Century esiteltiin Tokyo Motor Show’ssa, lokakuussa 2017. Uudessa mallissa on 5,0-litrainen V8-moottori ja sen lisänä hybridijärjestelmä.
Buchholz in der Nordheide

Kaupunki

Buchholz on rakennuskannaltaan uudehko ja nuorekas kaupunki. Kaupungin keskusta on rakennettu junaradan läheisyyteen. Asemalta kävelykadulle ja kaupungin sydämeen Galerie-nimiseen kauppakeskukseen on kävellen matkaa vain muutama minuutti. Kaupungista löytyy kaikki kansalliset kaupat ja suurin osa eri alojen erikoisliikkeistä. Suuret kaupat on sijoitettu pois keskustasta moottoritien varteen.

Galerie-kauppakeskus

Galerie on vuoden 2012 syksyllä avattu 3-kerroksinen ostoskeskus. Alakerrassa on useita ruokapaikkoja ja kaksi muuta tasoa on varattu erikoisliikkeille ja vaatekaupoille. Valikoima on erittäin kattava ja rakennuksesta löydätkin lähes kaiken tarvitsemasi. Ainoastaan ruokakauppaa ei ole rakennukseen sijoitettu. Uusi Famila palvelee asiakkaita 50m päässä.

Bussit

Kaupungissa liikennöi kaupungin oma bussiyhtiö "Buchholz bus". Bussit ovat uusia ja liikennöinti säännöllistä. Sunnuntaisin bussit eivät kulje. Kaikki bussit lähtevät "Treffpunkt"-nimiseltä päätepysäkiltä. Pysäkki sijaitsee kauppakeskus Galerien vieressä, kävelykadun kirkon puoleisessa päässä.

Rautatieasema

Juna-asemalla pysähtyy Metronom-niminen juna, joka liikennöi Hampurin ja Bremenin välillä. Metronom on yleensä 5 vaunua pitkä kaksikerroksinen juna. Junat kulkevat Hampurin suuntaan ykkösraiteelta 00:59 ja 00:19. Viimeinen juna Hampurista Buchholziin saapuu aamu yhden aikaan. Aamun ensimmäinen juna Hampurista pysähtyy aamu viideltä. Lippu Hampuriin maksaa 6,10€ ja päivälippu suur-Hampurin alueelle 11,90€. Lippuja voi ostaa automaateista tai juna-asemalta. Automaatit hyväksyvät useimmiten vain pieniä seteleitä.