google/wiki40b huggingface dataset:
1904 Pictorial 4d Lake Taupo invert

1904 Pictorial 4d Lake Taupo invert on uusiseelantilaisen postimerkin virhepainama, jota pidetään maan harvinaisimpana postimerkkinä. Merkin keskikuva on kehykseen nähden väärin päin. Postimerkki löydettiin keräilykirjasta vuonna 1930 ja se on ainoa tunnettu kappale tästä virhepainamasta.
Neljän pennyn merkki kuvaa Uuden-Seelannin pohjoissaarella olevaa Taupojärveä. Se oli osa alun perin vuonna 1898 julkaistua kuvamerkkien sarjaa, joka julkaistiin uudelleen vuosina 1899 ja 1900 erivärisinä ja -kokoisina. Sama kuva-aihe oli 1898 julkaistussa yhden pennyn merkissä. Virhepainamamerkki on leimattu Pictonissa vuonna 1904 (siinä on leima "Picton 21 MR : 04").

Omistajat

Englantilainen maanviljelijä Jack Dennett tutki kouluaikaista postimerkkikirjaansa etsien postimerkkejä, joita hän voisi myydä saadakseen käteistä rahaa. Hän löysi virhepainamamerkin ja lähetti sen välittäjille arvioitavaksi. Merkki huutokaupattiin 27. maaliskuuta 1931 Lontoossa ja sen osti tunnettu ranskalainen välittäjä Theodore Champion 161 punnalla. Merkin seuraava omistaja oli Marquis De Rosny ja se hävisi julkisuudesta lähes puoleksi vuosisadaksi.
Seuraavan kerran merkki tuli myyntiin lokakuussa 1980, jolloin sen osti ranskalaisen välittäjän J. Robinson et Cien yksityismyynnistä 110 500 frangilla yhdysvaltalainen Robert W. Lyman. Uskotaan, että Lyman toimi sijoittajasyndikaatin edustajana. Samana vuonna sille hankittiin Friedelin asiantuntijalausunto. Toukokuussa 1982 postimerkki oli esillä Palmpex-näyttelyssä Uudessa-Seelannissa.
Tämän jälkeen virhepainaman omistus oli hämärän peitossa. Vuonna 1990 sille hankittiin toinen asiantuntijalausunto, tällä kertaa antajana oli British Philatelic Association. 1990-luvulla merkkiä myivät useat merkkivälittäjät.
Vuonna 1998 Uuden Seelannin postilaitos osti merkin 125 000 dollarilla. Vuonna 2010 se annettiin pitkäaikaiseen lainaan näytteille Wellingtonin Te Papa Tongarewa -museoon.
ICO Global Communications

ICO Global Communications (Holdings) Limited (NASDAQ: ICOG) on mobiilin satelliittitietoliikenteen yhdysvaltalainen operaattori. Yhtiön pääkonttori on Restonissa, Virginiassa.

Velkaa, vakuutuksia ja oikeuden tuomioita

Yhtiö perustettiin tammikuussa 1995 nimellä ICO Global Communications. Sen kaavailtiin rakentavan konstellaation mobiilin tietoliikenteen satelliitteja keskikorkeilla radoilla, mutta tämä toteutui yhden F2-satelliitin muodossa. Näitä satelliitteja tilattiin Hughesilta 12 kappaletta, joka tehdas sittemmin fuusioitiin Boeing Satellite Systems-yhtiöön. ICO meni velkasaneeraukseen elokuussa 1999.
Yhtiö aloitti uudestaan uusien sijoittajien panoksilla toukokuussa 200 "New ICO":na, jolloin tavoite oli geosynkrooniset satelliitit Pohjois-Amerikan päällä ja hybroditietoliikenne. FCC hyväksyi ICO G1-satelliitin ja matkapuhelinverkon yhteiskäytön tälle operaattorille.
Syyskuussa 2000 ICO tilasi Hughesilta 3 satelliittia ja aiemmin kaavaillun konstelaation suursarjan suunnitellusta tai keskeneräisistä 11 satelliiteista aiottiin tehdä GEO-radan satelliitteja. Hughes vaihtoi tässä vaiheessa omistajaa. 19.6.2001 Atlas II laukaisi yhden satelliitin. Kaksi satelliitti on sen jälkeen ollut valmiina toimitettavaksi, jahka ICO maksaa niistä Boeingille. Yhtiö kävivät oikeutta, joka määräsi Boeingin maksamaan ICOlle noin 600 miljoonaa dollaria korvauksia.
Yhdysvalloissa toimiva tytäryritys ICO North America sai uuden nimen DBSD North America toukokuussa 2009, kun ICO siirtyi velkasaneeraussuojauksen (Chapter 11) kautta suoritustilaan. Yhtiön omaisuus - G1-satelliitti - siirtyi uudelle yhtiölle, joka sai 750 miljoonaa dollaria rahoitusta. Toukokuussa 2009 yhtiö ilmoitti, ettei Pohjois-Amerikan toiminnot vielä tuota tulosta. Toukokuussa 2009 Euroopan komissio ei antanut ICOn EUssa toimivalle tytäryritykselle ICO Satellite toimilupaa S-kaistan tietoliikenteeseen.

F2-satelliitti

Yhtiön ensimmäinen satelliitti Hughes HS 601- tyyppinen ICO F-1 tuhoutui laukaisun epäonnistumisessa 13. maaliskuuta 2000.  19.6.2001 Atlas II laukaisi F2-satelliitin MEO-radalle.

G1-satelliitti

2000-luvulla yhtiön on kaavaillut ns. hybridijärjestelmän rakentamista, joka käyttäisi matkapuhelinverkkoa ja satelliittietoliikennettä. Huhtikuussa 2008 ICOn omistama ICO G1-satelliitti laukaistiin geosynkrooniselle radalle.  Satelliitin oli rakentanut Space Systems/Loral.
Androsentrismi

Androsentrismi (Kreikan, andro-, "mies, uros") on käytäntö, tietoisuus tai muu tapa, joka asettaa miehen tai maskuliiniset tekijät maailmankuvan, kulttuurin ja historian keskipisteeseen. Läheinen adjektiivi on androsentrinen, ja androsentrismin vastakohta on puolestaan gynosentrismi.

Termin alkuperä

Termin androsentrismi esitteli Charlotte Perkins Gilman. Perkins Gilman kuvaili androsentrismiä vuoden 1911 teoksessaan The Man-Made World; or, Our Androcentric Culture.
Breuil-Cervinia

Breuil-Cervinia, lyhyemmin Cervinia, on kylä Valtournenchen laaksossa Italian pohjoisosassa. Kylä sijaitsee kuuluisan Matterhornin juurella, sen lounaispuolella. Cervinian kylä on 2 000 – 2 050 metrin korkeudessa. Se kuuluu Valtournenchen kuntaan.

Talviurheilukeskus

Cervinia on Alppien korkeimmalla sijaitsevia hiihtokeskuksia. Yhdessä sveitsiläisen Zermattin kanssa se muodostaa ison hiihtoalueen, jonka korkein alue on Klein Matterhornin ympärillä. Cervinian puolen laskettelurinteiden korkeusero on parhaimmillaan lähes 2 400 metriä, Gobba Di Rollinilta (3 899 metriä) Valtornencheen (1 524 metriä). Rinteen pituudeksi voidaan määritellä jopa 22 kilometriä.
Hiihdon jälkeiseen aikaan Cerviniassa on tarjolla muun muassa keilausta, luistelua sekä elokuvateatteri. Koska kylä sijaitsee Alppien eteläisellä puolella, aurinko paistaa ja lämpötila nousee suhteellisen korkealle talvellakin.
Afrikan kehityspankki

Afrikan kehityspankki (AfDB, engl. African Development Bank) on vuonna 1964 perustettu Yhdistyneiden kansakuntien alainen kehityspankki, jonka tarkoitus on edistää Afrikan taloudellista ja sosiaalista kehitystä. Pankin pääjohtajana on 1. syyskuuta 2015 alkaen toiminut nigerialainen ekonomi, entinen Nigerian maatalousministeri Akinwumi Adesina.
AfDB:n lisäksi kehityspankkiryhmään kuuluvat myös Afrikan Development Fund (ADF) ja Nigeria Trust Fund (NTF). Kehityspankilla on 77 jäsentä, joista 53 on Afrikan maita ja loput sijaitsevat Amerikoissa, Euroopassa ja Aasiassa. Myös Suomi on jäsen.
ADB-ryhmä on rahoittanut 2 885 operaatiota, kokonaisuudessaan 47,5 miljardin dollarin arvosta. Se on myös tukenut naisten roolia yhteiskunnassa, opetus- ja rakennereformeja ja tarjonnut apua esimerkiksi velkahelpotusten yhteydessä. Sen päämaja sijaitsee Abidjanin kaupungissa Norsunluurannikolla, mutta maan sisäisten levottomuuksien vuoksi väliaikainen päämaja on perustettu Tunisian pääkaupunkiin Tunisiin.
Youssef el-Mokhtari

Ura

El-Mokhtari on pelannut suurimman osan urastaan Saksassa juniori vuosista lähtien. Hän kävi pelaamassa hetkellisesti vuosina 2007-2008 Qatarissa Al-Rayyanissa.
Hän saavutti urallaan Marokon maajoukkueessa Afrikan mestaruus hopeaa vuoden 2004 Afrikan kisoissa, jossa el-Mokhtari myös voitti maalikuninkuuden neljällä osumalla.
Ana Free

Ana Free, oikealta nimeltään Ana Gomes Ferreira (s. 29. kesäkuuta 1987), on portugalilainen laulaja. Hän nousi kuuluisuuteen videopalvelu YouTuben kautta. Free aloitti omien cover-kappaleidensa lataamisen YouTubeen tammikuussa 2007, samalla kun hän opiskeli Englannissa. Ensimmäisen EP:nsä, Radian, hän julkaisi vuonna 2010. Sen jälkeen hän esiintyi useiden suosittujen artistien kanssa samoilla keikoilla. Hän keräsi rahaa ensimmäistä albumiaan varten PledgeMusic-palvelun kautta.
Freen ensimmäinen single on nimeltään ”Electrical Storm”. Hänen ensimmäinen albuminsa on nimeltään TO.GET.HER.
Totò

Perhe

Totò syntyi 1898 Napolin köyhien asuinalueella. Hän oli avioton lapsi ja sai sukunimekseen äitinsä tyttönimen Clementen. Markiisi Giuseppe de Curtis nai Totòn äidin vuonna 1921 ja tunnusti myöhemmin olevansa pojan isä. Isyys on kuitenkin epävarma, ja köyhissä oloissa aviottomana lapsena syntynyt Totò oli kiinnostunut aatelistitteleistä. Markiisi Francesco Maria Focas adoptoi Totòn vuonna 1933, ja markiisin kuoltua vuonna 1945 Totòlla oli hallussaan pitkä ja moniosainen aatelisnimi.

Ura

Totò ilmoittautui vuonna 1915 vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan, mutta tuli katumapäälle ja ilmoittautui sairaaksi ja onnistui siten välttämään rintamalle joutumisen. Sodan jälkeen hän alkoi esiintyä pienissä napolilaisissa teattereissa. Hän muutti vuonna 1922 vanhempiensa mukana Roomaan, jossa hän jatkoi uraansa monissa teattereissa. Totò liittyi vuonna 1927 Achille Marescan teatteriseurueeseen, jonka primadonnana esiintyi kuuluisa Isa Bluette. Totòsta tuli teatterinjohtaja 1930-luvun alussa, ja hänen seurueensa esiintyi ympäri Italiaa. Ryhmä oli erittäin suosittu, ja se esitti erilaisia vaudeville- ja revyyesityksiä. Elokuvatuottaja Gustavo Lombardo houkutteli Totòn elokuva-alalle 1930-luvun puolivälin tienoilla, jolloin Totòsta oli jo tullut Italian suosituimpia teatterikoomikkoja.
Vaikka Totò olikin ollut teatterissa suosittu, hänen ensimmäiset elokuvansa, Fermo con le mani (1937) ja Animali pazzi (1939) eivät keränneet yleisöä. Ensimmäisten elokuvien vaisun vastaanoton takia hän pelasi teatteriin, jossa hän esiintyi lukuisissa suosituissa näytelmissä. Totòn elokuvaura käynnistyi kunnolla vasta toisen maailmansodan jälkeen, kun Mario Mattolin ohjaama I due orfanelli (1947) keräsi teattereissa yllättävän hyvät lipputulot. Totòn työtahti I due orfanellin jälkeen oli 1950-luvulla hurja, ja parhaimmillaan hän saattoi esiintyä vuoden aikana seitsemässä elokuvassa. Vuonna 1963 ilmestynyt Il comandante oli jo Totòn sadas elokuva.
Monet Totòn elokuvista olivat kehnoja farsseja tai nopeasti tehtyjä elokuvaparodioita. Osassa niistä on myös laajempaa yhteiskuntakommentaaria, mutta erityisen tunnettu Totò on fyysisestä komediastaan. Totò osasi käyttää vartaloaan marionettimaisesti. Hän oli myös verbaalisesti lahjakas, ja monet hänen käyttämänsä sanonnat jäivät elämään. Vaikka Totò olikin elokuvayleisön mieleen, hän ei saanut suurempaa arvostusta kriitikoilta. Merkittävimmät tunnustukset olivat Nastro d'argento -palkinnot elokuvista Ikuisen kaupungin varas ja Haukat ja varpuset. Totòn suosio ei myöskään levinnyt Italian ulkopuolelle, ja hän on melko tuntematon muualla maailmassa.
Langinkoski

Langinkoski on Kotkassa sijaitseva Kymijoen koski, jonka kautta Langinkoskenhaara laskee Suomenlahteen. Langinkoski ympäristöineen on valtion omistama luonnonsuojelualue, joka kuuluu osana Kymijoen Natura 2000 -alueeseen (FI0401001). Alueeseen sisältyy luonnonsuojelualue, luonnonhoitometsä ja arboretum.
Langinkosken itärannalla sijaitsee Venäjän keisari Aleksanteri III:n rakennuttama kalastusmaja, joka vihittiin käyttöön vuonna 1889. Rakennus on toiminut 1930-luvulta saakka museona. Kosken itäranta kuuluu Metsolan kaupunginosaan ja länsiranta Lankilan kaupunginosaan. Langinkosken mukaan on nimetty Langinkosken koulu ja Langinkosken kirkko, joka on yksi Kotkan alueella toimivan evankelis-luterilaisen Kotka–Kymin seurakunnan kirkoista.
Langinkoski oli jo keskiajalla tunnettu lohistaan. Kalastusoikeudet kuuluivat kahteen otteeseen kaukaisille luostareille, ensin 1380-luvulta lähtien jonkin aikaa Vadstenan luostarille ja myöhemmin 1790-luvulta 1840-luvulle Valamon luostarille. Paikallisen tarinan mukaan vuonna 1896 Langinkoskesta saatiin nuotalla yli 35 kilon painoinen ja 130 senttimetriä pitkä ennätyslohi. Vielä 1920-luvulla kosken lohipadot tuottivat vuosittain yli 800 lohta yhteispainoltaan noin 7 000 kg.  Tuon vuosikymmenen lopulla Kymijokea alettiin kuitenkin teollisuuden tarpeiden vuoksi syventää ja perata, minkä vuoksi lohi lopetti miltei kokonaan nousunsa jokeen.  Myös patojen rakentaminen ja teollisuuden saasteet vaikuttivat kalojen elinolosuhteisiin, ja alkuperäinen Kymijoen lohikanta kuolikin sukupuuttoon 1900-luvun aikana.   Yksi Langinkosken vanhoista lohipadoista entisöitiin 1960-luvulla.

Luonnonsuojelualue

Kalastusmajan 28 hehtaarin tontti julistettiin puistometsäksi vuonna 1938 ja suojeltiin asetuksella vuonna 1960. Luonnonsuojelualueen eteläosassa sijaitsee 1,6 hehtaarin kokoinen puulajipuisto, joka perustettiin vuonna 1959. Alueen kallioperä on tummaa viborgiittia, joka on rapakivigraniitin muunnos. Varsinainen luonnonsuojelualue on metsäkuvioiltaan vaihteleva, sisältäen paljon iäkästä puustoa. Luhtaisia ja lehtomaisia rantojaan lukuun ottamatta alue on melko karu ja kivinen. Luonnonhoitometsä on alueen rehevin osa.
John Anderson (eläintieteilijä)

John Anderson (4. lokakuuta 1833 Edinburgh – 15. elokuuta 1900 Buxton) oli skottilainen eläintieteilijä.
Anderson opiskeli lääketiedettä vuonna 1861 ja matkusti samana vuonna Intiaan. Hänestä tuli Kalkuttan museon ensimmäinen intendentti 1865 ja pysyi tässä virassa vuoteen 1887 saakka, jolloin hänen seuraajakseen valittiin James Wood-Mason.
Jätettyään virkansa Anderson osallistui luonnontieteilijänä eversti Sladenin johtamalle tutkimusmatkalle Ylä-Burmaan ja Yunnaniin.
Anderson keräsi huomattavan eläintieteellisen kokoelman Egyptissä ja kirjoitti aiheesta teoksen Zoology of Egypt.
Anderson nimesi linnuista bambupyyn (Bambusicola fytchii). Hänen kunniakseen on nimetty eräs pussiäyriäinen (Sacculina andersoni, Giard 1887).
Raija Vahasalo

Tausta

Vahasalo opiskeli kasvatustieteitä Turun yliopistossa ja kouluhallintoa Helsingin yliopistossa. Hän valmistui kasvatustieteen maisteriksi vuonna 1984.
Ennen valintaansa eduskuntaan Vahasalo työskenteli luokanopettajana (1984–1997) ja rehtorina (1997–1999).
Vuodesta 2000 Vahasalo on ollut Koululiikuntaliiton puheenjohtaja ja vuosina 2002–2009 Pelastakaa Lapset ry:n hallituksen jäsen.

Poliittinen ura

Vahasalo on ollut Kirkkonummen kunnanvaltuuston jäsen vuodesta 1993. Vuosina 1993–1996 hän oli Kirkkonummen sosiaalilautakunnan puheenjohtaja. Vuodesta 1997 hän on ollut kunnanhallituksen jäsen, vuosina 2005–2008 ensimmäinen varapuheenjohtaja ja vuodesta 2013 puheenjohtaja. Vuosina 2001–2008 hän oli myös Uudenmaan liiton hallituksen jäsen. Vahasalo johti Kirkkonummen Kokoomusta vuosina 1996–1999. Alueellisesti kansanedustaja Vahasalo on vaikuttanut kantatie 51:n jatkamiseen moottoritienä Espoonlahdesta Kirkkonummelle. Sivistyspuolella kansanedustaja Vahasalo on muun muassa ollut käynnistämässä varhaiskasvatuslain uudistusta. 
Eduskuntaan Vahasalo valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1999 vaaleissa Uudenmaan vaalipiiristä. Vuosina 2007–2015 Vahasalo oli eduskunnan sivistysvaliokunnan puheenjohtaja. Hän on kritisoinut muun muassa opintotukijärjestelmän sekavuutta ja ajanut sen kokonaisuudistusta. Sanna Lauslahden siirryttyä Lääketeollisuus ry:n palvelukseen, Vahasalo palasi varasijalta eduskuntaan 10.4.2018. Vahasalo oli ehdolla vuoden 2019 eduskuntavaaleissa ja jäi varasijalle.

Yksityiselämä

Vahasalo on naimisissa ja hänellä on yksi lapsi.
Vieillevie

Nähtävyyksiä

Kunnan nähtävyys on 1000-luvulta peräisin oleva linna Château de Vieillevie. Sitä on linnoitettu lisää 1200- ja 1400-luvuilla. Linna on hyvin säilynyt ja se kuuluu Ranskan historiallisiin monumentteihin. Linna on yksityisessä omistuksessa, mutta se on auki myös yleisölle.
Syntymäpäiväjuhla (näytelmä)

Syntymäpäiväjuhla (tai Syntymäpäiväjuhlat, The Birthday Party) on englantilaisen Harold Pinterin draamanäytelmä vuodelta 1957. Se oli Pinterin ensimmäinen kaupallisen teatterin näyttämölle tuottama täyspitkä näytelmä.
Pinter aloitti Syntymäpäiväjuhlan kirjoittamisen oltuaan näyttelijänä mukana teatterikiertueella ja majoituttuaan Eastbournessa epämääräisessä majatalossa, jossa tapasi mielenkiintoisia ihmistyyppejä. Näistä kokemuksista hän kehitteli näytelmän tapahtumapaikan sekä päähahmot, majatalonpitäjä Meg Bolesin ja tämän asiakkaan Stanley Webberin. Näytelmässä on samoja teemoja kuin Pinterin yksinäytöksisessä esikoisnäytelmässä, samana vuonna valmistuneessa Huoneessa: kielen riittämättömyys viestinnän välineenä, paikan pyhyys jota vieraat tunkeilijat uhkaavat sekä surrealistiset väärinkäsitykset.
Syntymäpäiväjuhla sai kantaesityksensä Cambridgen Arts Theatressa Pinterin itsensä ohjaamana 28. huhtikuuta 1958. Se menestyi hyvin siellä sekä vierailulla Oxfordissa, mutta Peter Woodin ohjaama Lontoon-tuotanto Hammersmithin Lyric Opera Housessa sai murska-arviot ja lopetettiin jo ensimmäisen viikon jälkeen. Pinterin näytelmää verrattiin epäedullisesti muihin avantgarde-teoksiin, kuten Samuel Beckettin Huomenna hän tulee ja Eugene Ionescon Kalju laulajatar. Ainoa myönteinen kritiikki ilmestyi vasta kun näytännöt oli jo lopetettu.
Syntymäpäiväjuhlan myöhemmät tuotannot otettiin vastaan paljon paremmin. Se menestyi hyvin Lontoon Aldwych-teatterin uusintatuotannossa 1964 ja vuoden 1968 Broadway-tuotannossa Booth-teatterissa.

Tiivistelmä

Syntymäpäiväjuhla käsittelee mustan huumorin keinoin alistamista, julmuutta ja identiteetin häilyvyyttä. Se kertoo Stanley Webberistä, 30–40-vuotiaasta pianistista, joka asuu nuhjuisessa täyshoitolassa Etelä-Englannin rannikkokaupungissa. Majataloon saapuu kaksi uhkaavan tuntuista muukalaista, Goldberg ja McCann, joilla tuntuu olevan yhteys Stanleyn menneisyyteen ja jotka tekevät illasta painajaisen. Vastahakoiselle Stanleylle järjestetään syntymäpäiväjuhlat, joiden kuluessa miehet kuulustelevat ja piinaavat häntä. Seuraavana aamuna kaikki on rauhallista, mutta mikään ei ole ennallaan.

Näytelmä Suomessa

Syntymäpäiväjuhla sai Suomen-kantaesityksensä Tampereen Työväen Teatterissa 1971. Sitä on esitetty suomeksi myös ainakin 1983 Porin Teatterissa, 1986 Jyväskylän kaupunginteatterissa ja 1995 Rauman kaupunginteatterissa.
Yleisradion Televisioteatteri tuotti näytelmästä vuonna 1966 Matti Tapion ohjaaman tv-version nimellä Syntymäpäivät.

Elokuvaversio

Vuonna 1968 sai ensi-iltansa William Friedkinin ohjaama, Harold Pinterin itsensä kirjoittama elokuvasovitus näytelmästä. Se nähtiin Suomessa vain televisioesityksenä syyskuussa 1990.
Kunnallisneuvos

Kunnallisneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 7. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 8 700 euroa tai 2 200 euroa.
Suomen suuriruhtinaskunnassa kunnallisneuvos oli vuoden 1880 virka-arvojärjestyksen kahdeksanteen luokkaan kuulunut arvonimi. Itsenäisessä Suomessa arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1919. Vuosien 1918–2013 aikana kunnallisneuvoksen arvonimi on myönnetty 1134 henkilölle. 
Kunnallisneuvoksen arvonimi on kolmanneksi yleisin arvonimi Suomessa. Joka vuosi nimitetään 10–20 uutta kunnallisneuvosta.
Erwin Geschonneck

Erwin Geschonneck (27. joulukuuta 1906 Bartenstein, Itä-Preussi – 12. maaliskuuta 2008 Berliini, Saksa) oli saksalainen näyttelijä.
Geschonneck syntyi Itä-Preussin Bartensteinissa, joka nykyään on Puolan alueella ja nimeltään Bartoszyce. Sieltä hänen perheensä muutti vuonna 1909 Berliiniin. Geschonneckilla oli rooleja muiden muassa elokuvissa Valesankari (1956), Sotaurhot (1960) ja Levinin mylly (1980).
Geschonneck liittyi Saksan kommunistipuolueeseen vuonna 1929. Natsien noustua valtaan hän pakeni Puolaan, Latviaan ja Tšekkoslovakiaan. Hän joutui pidätetyksi Prahassa vuonna 1938 ja päätyi keskitysleirille. Tuleva näyttelijä evakuoitiin, mutta Neuengammen keskitysleiriläisiä hakemaan tullut Cap Arcona upposi huhtikuussa 1945, ja Geschonneck oli yksi harvoista onnettomuusalukselta selvinneistä.
Geschonneckille myönnettiin Itä-Saksan kansallispalkinto neljästi (1954, 1960, 1961 ja 1968). Hänet äänestettiin vuonna 1992 Film und Fernsehen -lehdessä kaikkien aikojen parhaaksi itäsaksalaiseksi näyttelijäksi. Hänestä tehtiin vuonna 1976 Vaterländischer Verdienstordenin ja vuonna 1981 Karl-Marx-Ordenin jäsen.
Geschonneck oli viidesti naimisissa. Hänellä oli kaksi poikaa ja tytär. Hän saavutti joulukuussa 2006 sadan vuoden iän.
Armenian oopperateatteri

Armenian oopperateatteri tai Armenian valtionooppera ja -baletti joka on nimetty Alexander Spendiaryanin mukaan (armeniaksi Ալեքսանդր Սպենդիարյանի անվան օպերայի և բալետի ազգային ակադեմիական թատրոն) on Alexander Tamanianin suunnittelema oopperateatteri, joka sijaitsee Jerevanin kaupungissa Armeniassa. Rakennus valmistui vuonna 1933. Oopperan edessä on Alexander Spendiaryanin patsas.
Heikki Peltola (tietokirjailija)

Heikki Kalevi Peltola (s. 10. joulukuuta 1952 Kiuruvesi) on suomalainen luennoitsija ja tietokirjailija.

Elämä ja ura

Peltola valmistui kauppatieteiden maisteriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1976 pääaineinaan laskentatoimi ja johtaminen. Armeijan jälkeen hän toimi Keskon rautaryhmässä konsulttina 1977-1982, Keskon elintarvikeryhmän neuvontapäällikkönä ja johtoryhmän jäsenenä 1982-1987.
Hän siirtyi Kehittyvä kauppa -lehden päätoimittajaksi helmikuussa 1987 ja toimi siinä tehtävässä joulukuuhun 1997 asti. Elokuussa 1993 hänet nimitettiin K-kauppiasliiton (silloinen SVL) pääsihteeriksi, vastuunaan ammattilehdet, Mestarimyyjäkoulutus, järjestötoiminnan kehittäminen ja konferenssit. Hän oli K-kauppiasliiton johtoryhmän jäsen ja läheisesti mukana K-ryhmän ketjuuntumisen ensimmäisessä vaiheessa.
Lokakuussa 1997 Peltola perusti valmennusyritys Nostetuotanto Oy:n yhdessä filosofi Esa Saarisen kanssa. Yhtiön tarkoituksena on toisaalta "saada tavalliset työtiistait tuntumaan vähemmän työltä ja enemmän elämältä" ja "saada asiakas sanomaan: MAHtavaa!"
Peltola on pitänyt yli 3000 julkista luentoa ja työskennellyt yli 1000 työyhteisön kanssa. Hän on kirjoittanut yhdeksän kirjaa, jotka käsittelevät työtä, henkistä johtajuutta, itsensä johtamista, asiakaspalvelua ja palvelun johtamista. Lisäksi hän on toiminut asiantuntijana ja luennoitsijana monissa työelämää ja palvelua kehittävissä hankkeissa työryhmissä (mm. VETO, Kesto, Palvelut 2020).
Peltola määrittelee nosteen "voimaksi, jolla ihmiset nostavat toisiaan". Kirjassaan "Yhtenä" hän lanseerasi käsitteen alimielisyys tarkoittaen ihmisten tapaa aliarvioida itseään ja vähätellä osaamistaan ja saavutuksiaan. Sen vastakohta on ylimielisyys. Kun ihmisellä on sopiva määrä egoa, hän on tervemielinen. Muita Peltolan luomia käsitteitä ovat me-mieli (ajatella ja toimia yhdessä niin, että ihmiset kokevat toimivansa yhtenä), pomokratia (yhteisö, jossa pomot päättävät kaikesta eikä päätöksiä perustella), mentologi (mentoroinnin ja dialogin yhdistelmä) ja ihmeily (ihmeiden näkeminen ja tekeminen).
Peltolan mukaan hyvä yhteistyö edellyttää kaikilta yhteistyön osapuolilta kykyä säätää omaa egoa tarkoituksen edellyttämään tasoon. Hän käyttää yhteistyön kehittämisessä kiteytystekniikkaa yhdistettynä dialogiin, jossa tavoitteena ei ole olla samaa mieltä eikä alistaa ketään vaan oppia yhdessä syvemmin ymmärtämään systeemi, jossa toimitaan. Hänen mukaansa on kahdenlaisia ryhmiä: vahvoja ja tyhmiä. Vahvoissa ryhmissä ihmiset saavat olla oma itsensä ja pääsevät käyttämään kykyjään, tyhmässä riidellään vallasta ja vältellään vastuuta.
Peltola on naimisissa ja hänellä on kolme poikaa.