google/wiki40b huggingface dataset:
Tarhaloiskimalainen

Koko ja ulkonäkö

Tarhaloiskimalainen muistuttaa ulkonäöltään suuresti yleistä mantuloiskimalaista. Naaras on väritykseltään musta, mutta keskiruumiin etu- ja takaosa ovat keltaiset ja takaruumiin kärki osittain valkoinen. Koiraalla keltaista väriä on lisäksi takaruumiin tyviosassa. Siivet ovat tummat. Mantuloiskimalaiseen verrattuna tarhaloiskimalaisnaaraan keskiruumiin takaosan karvoitus on tiheämpää, viimeisessä selkäkilvessä on tiheämmin pisteitä eikä se ole yhtä kiiltävä. Kooltaan tarhaloiskimalainen on 14–17 mm.

Levinneisyys

Tarhaloiskimalaista tavataan Espanjasta ja Irlannista Venäjän kaukoitään saakkaja pohjoisessa Ruotsin keskiosiin. Suomessa sitä on aikaisemmin tavattu sieltä täältä Uudenmaan ja Etelä-Karjalan alueilla, mutta viimeisin havainto on Vantaalta 1980-luvun alusta.

Elinympäristö ja elintavat

Tarhaloiskimalainen on tarhakimalaisen pesäloinen. Naaras tunkeutuu tarhakimalaisen pesään. Piiloteltuaan pesässä jonkin aikaa, se tappaa kuningattaren ja alkaa munia omia muniaan, joista syntyviä toukkia tarhakimalaistyöläiset hoivaavat.
Lajin typillistä elinympäristöä ovat kedot ja puistot. Koiraat ruokailevat ainakin kaunokilla ja ohdakkeilla.
Suomen kansallisessa uhanalaisarvioinnissa 2010 tarhaloiskimalainen on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi, mutta koska viimeisimmästä havainnosta on yli 30 vuotta se saattaa tosiasiassa olla jo hävinnyt. Myös Ruotsissa laji on taantunut ja sen odotetaan harvinaistuvan edelleen, mutta on toistaisesksi luokiteltu elinvoimaiseksi.
Janus (kuu)

Löytäminen

Janus kiertää käytännössä samaa rataa kuin Epimetheus. Tähtitieteilijät olettivat aluksi että kappaleita olisi vain yksi tällä kiertoradalla ja heillä oli vaikeuksia sovittaa yhteen kahden eri kappaleen havaintoja. Audouin Dollfus'ta pidetään Januksen löytäjänä 15. joulukuuta 1966. Kohteelle annettiin väliaikainen tunnus S/1966 S 2. Tätä ennen Jean Texereau oli valokuvannut Januksen 29. lokakuuta 1966 tunnistamatta sitä. 18. joulukuuta 1966 Richard L. Walker teki havainnon jota nyt pidetään Epimetheuksen löytämisenä.
Lokakuussa 1978 Stephen M. Larson ja John W. Fountain oivalsivat että vuoden 1966 havainnot selitettäisiin parhaiten kahdella eri kappaleella jotka jakavat saman kiertoradan. Voyager 1-luotain vahvisti Januksen olemassaolon 1. maaliskuuta 1980.
IAU nimesi kuut virallisesti Janukseksi ja Epimetheukseksi 1983.

Kiertorata

Janus ja Epimetheus kiertävät käytännössä samaa rataa Saturnuksen F- ja G-renkaiden välissä. Kiertoratojen keskietäisyyden ero on vain 50 km. Koska lähemmällä kiertoradalla olevan kappaleen nopeus on suurempi se saavuttaa ulommalla kiertoradalla olevaa kappaletta. Januksen halkaisijan ollessa 178 km ja Epimetheuksen 115 km näyttäisi siltä että kappaleet törmäävät toisiinsa. Kuitenkin sisemmän kuun saavuttaessa ulompaa kuuta niiden keskinäinen vetovoima lisää sisemmän kuun liike-energiaa ja nostaa sen kiertorataa aiheuttaen samalla nopeuden hidastumisen. Samalla ulompi kuu menettää saman määrän liike-energiaa ja putoaa alemmalle kiertoradalle nopeuden samalla lisääntyessä. Kuut vaihtavat näin kiertoratoja ja alkavat etääntyä toisistaan, eivätkä ne lähesty koskaan toisiaan lähemmäksi kuin 10 000 km. Kiertoratojen vaihtaminen tapahtuu noin neljän vuoden välein, edellisen kerran 2010. Ilmiö on ainutlaatuinen Aurinkokunnassa tämänhetkisen tiedon mukaan.

Fyysiset ominaisuudet

Janus on laajalti kraattereiden peittämä ja siellä on useita yli 30 km halkaisijaltaan olevia kraattereita mutta vähän suoraviivaisempia yksityiskohtia. Januksen alhainen tiheys ja korkea heijastuskyky osoittavat sen olevan todennäköisesti erittäin huokoinen jäinen kappale.  Näissä arvoissa on kuitenkin paljon epävarmuutta ja tämä vaatii vahvistusta.
Mustaseppä

Koko ja ulkonäkö

Mustaseppä on suhteellisen pieni, vain 6–8 mm:n pituinen ja pituuteensa nähden leveän oloinen kovakuoriainen. Pää, etuselkä, peitinsiivet, raajat ja tuntosarvet ovat kaikki kiiltävän pikimustia eikä niissä ole havaittavissa lainkaan metallista hohdetta. Vain nilkoissa voi olla vaaleamman ruskea sävy. Muiden Ampedus-suvun seppien tapaan raajojen leveät reisilevyt kapenevat voimakkaasti raajan kärkeä kohti ja niiden takareunassa on terävä kulma. Tuntosarvet ulottuvat selvästi etuselän takanurkkia pitemmälle.

Levinneisyys

Mustasepän levinneisyys on holarktinen ulottuen Euroopasta Aasian pohjoisosien kautta Pohjois-Amerikkaan. Suomessa sitä tavataan koko maassa ja on heimonsa yleisimpiä lajeja.

Elinympäristö ja elintavat

Mustaseppä on elinympäristövaatimuksiltaan vaatimaton metsälaji, joka kelpuuttaa asuinpaikakseen niin nuoret taimikot kuin varttuneet mäntykankaatkin. Lajiin voi törmätä myös rämeillä. Se on myös harvoja vanhoissa ja hämärissä kuusikoissa yleisenä esiintyviä seppälajeja. Toisaalta mustasepän yksilömäärät voivat jopa kymmenkertaistua metsähakkuun seurauksena. Tämä johtuu avoimeen maastoon jäävän kuolleen puuaineksen suuresta määrästä, joka puolestaan mahdollistaa toukille hyvät kasvuolot. Mustaseppä onkin yhdessä lähisukulaistensa korusepän (Ampedus tristis) ja mustaperäsepän (Ampedus balteatus) kanssa hakkuaukeiden tyypillisimpiä lajeja.
Aikuiset kuoriaiset ovat liikkeellä toukokuulta heinäkuulle huipun ollessa kesäkuussa. Toukat elävät lahoavassa puuaineksessa eikä puulajilla tai rungon paksuudella ole niille suurtakaan merkitystä. Ravinnokseen ne saalistanevat muita hyönteistoukkia. Koteloituminen tapahtuu loppukesällä. Kuoriainen aikuistuu jo syksyllä, mutta talvehtii ennen kuin lähtee liikkeelle.
Lammijärvi (Kiukainen)

Historia

Vuoden 1741 Daniel Ekmanin kartassa järven nimi oli "Lambi träsk". Lammen ympärillä oli niittyjä ja nittyjen ladot oli kaikki merkitty karttaan. Järvi oli tuolloin asumaton. Järven pohjoisreunaan oli kirjoitettu vielä "Kaukomäki", mikä saatoi tarkoittaa niittyjen omistusta. Järvellä tuli olla ainakin kaksi omistajaa, sillä sen halki kulki Euran ja Eurajoen välinen raja.
Vuoden 1849 Lindströmin kartassa "Eura socken 1849" on Lammijärvi piiretty järvenä, mutta nimen alle oli kirjoitettu ruots. uttorkadt eli laskettu tai kuivatettu. Lindströmin tiedon mukaan järvenlasku olisi alkanut tai saatu päätökseen. Tähän hankkeeseen saattaa viitata Huhdan kylässä (Mikala) asuneen talollisen Matts Michelssonin vuoden 1833 hakemus kuivattaa "Panelianlammi". Tällä on saatettu tarkoittaa Lamminjärveä.
Vuonna 1836 on joka tapauksessa toimitettu Lammijärven väliaikainen jako osakkaiden kesken. Heitä olivat Eurajoen Kaukomäen ja Sydänmaan osakkaita, joita oli 20 talon verran. Jakotapahtumassa tehtiin ensin kyläjako, jonka sisällä kylän talot saivat yhtä suuret osuudet.

Maantieto

Vuonna 1741 Ekman piirsi kartan Eurajoesta ja siihen hän sijoitti Lammijärven Irjanteen itäpuolelle. Järven ympärille hän piirsi niittyjä, joiden ladotkin hän oli merkinnyt karttaan. Järvi oli tuolloin asumaton. Ekman lisäsi karttaan myös mittakaavan, mutta järven hän oli piirtänyt lähes ympyräksi, mikä vähentää kartan tarkkuutta. Järven halkaisija oli noin 1000 "pituusyksikköä", mutta pituusyksikön suuruus tulisi ensin tietää.
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa Kyläjärvi on piirretty suurena järvenä. Vanhemmassa vuoden 1849 Lindströmin kartassa on jo maininta järvenlaskusta, joten Kalmbergin kartassa on oltava siinä asiassa  virhe. Mutta jos järvi on piirretty karttaan muotonsa ja mittojensa puolesta oikein, voidaan sen mitat kuitenkin päätellä kartaston mittakaavan avulla. Tällöin järven pituus kunnanrajan suunnassa olisi ollut noin 2,2 kilometriä ja leveys olisi ollut noin 1,6 kilometriä. Järveen laski Eurajoki, jonka suu sijaitsi kaakkoisosassa olevassa niemessä. Myös järven laskuoja oli Eurajoki, ja sen luusua sijaitsi järven luoteiskulmassa. Pohjoispäässä olleeseen kapeaan lahteen laski metsäoja, jonka nykyinen nimi on Kauruunoja. Lounaan suunnasta järveen laski kahden lammen laskuojat. Lammet olivat Korpijärvi, joka on nykyään kuivattu pelloksi, ja Kaukjärvi, joka on kuivattu metsäksi.
Erikoista Kalmbergin kartassa on se, ettei järveä enää ollut silloin vaan sitä oli jo laskettu. Silti järvi on piirretty varsin suurena. Kalmbergin kartasto ei aina ole luotettava lähde, sillä se piirrettiin käyttäen pohjatietoina alueen pitäjänkarttoja, joita ei aina päivitetty. Kartasta saa kuitenkin hyvän käsityksen järven ulkonäöstä ja summittaisesta koosta. Esimerkiksi järvi oli itäistä suuntaa lukuun ottamatta soiden ympäröimä. Soista on edelleen jäljellä läntinen ja eteläinen suo, joita kutsutaan nykyään Lamminsuoksi ja Kahalansuoksi. Ne muodostavat suuren turvetuotantoalueen. Pohjoisemmasta Kaakkerinsuosta on kuivatettu vain sen sisältämät Kotojärvi ja Peräjärvi. Järvien nimet olivat 1800-luvulla Isokakkurijärvi ja Wähäkakkurijärvi.
Eklogiitti

Eklogiitti on harvinainen metamorfinen kivilaji, joka sisältää rakeista punaista granaattia ja vaaleanvihreätä augiittia. Eklogiitti muodostuu suuremmissa paineissa kuin mikä on ominaista maankuorelle.
Geologisen tutkimuslaitoksen (GTK) julkaisema Retkeilijän kiviopas suosittelee timanteista kiinnostuneille luonnonharrastajille kimberliittisten kivilajien (ja siis eklogiitin) tunnistamisen harjoittelua. Näissä saattaa olla Suomessakin timantteja pieninä oktaedreinä ja näistä syöpyneinä pyöreämpinä rakeina. Kaavin ja Kuopion alueen kimberliiteissä on enimmillään noin 0,01 g timantteja tonnissa kiveä. Timanttien tunnistaminen löydöksestä on kuitenkin hyvin hankalaa ja vaatii käytännössä laboratoriomäärityksen.
Leninin palkinto

Leninin palkinto (ven. Ленинская премия) oli Neuvostoliiton korkeimpia tunnustuspalkintoja. Palkinto jaettiin V. I. Leninin syntymäpäivänä 22. huhtikuuta, ja se myönnettiin tieteen, tekniikan, kirjallisuuden, arkkitehtuurin ja taiteen alalla suoritetusta työstä. Palkinto myönnettiin enintään 50 henkilölle vuodessa. Palkinto perustettiin 23. kesäkuuta 1925. Vuosina 1935–1956 palkintoa ei myönnetty, vaan sen korvasi Stalinin palkinto. 15. elokuuta 1956 palkinto palautettiin, ja sitä myönnettiin vuoteen 1990 saakka.
Raija Kauttu

Raija Helena Hämetär Kauttu (12. huhtikuuta 1918 Oulu – 30. heinäkuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Yūji Sakakura

Jalkapallomaajoukkue

Yūji Sakakura edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1990-1991. Hän on osallistunut mm. Asian mestaruuskilpailuissa 1988 ja 1992.
Helsingin Käsityö- ja Teollisuusyhdistys

Historia

1800-luvun alussa Helsinki oli vielä vaatimaton asutuskeskus. Vasta pääkaupungiksi nimittäminen houkutteli taitavinta käsityöläisainesta kaupunkiin, minkä vuoksi käsityöammattilaisuus nousi vähitellen korkealle tasolle. Uusia mestareita hyväksyttiin joukoittain, mikä synnytti lukuisia jäsentensä etuja ja laatua valvovia ammattikuntia. Ammattikunta muodostui tietyn alan yrittäjistä, käsityöläismestareista ja heidän palveluksessaan olevista kisälleistä.
1868 tuli voimaan keisarillinen asetus kaupasta ja elinkeinoista. Se sisälsi säädökset mm. ammattikuntalaitoksen lakkauttamisesta ja ”kauppiasten, vapriikinpitäjäin ja hantvärkkärien” yhdistysten perustamisesta. Tähän asetukseen nojaten päätettiin Helsingin maistraatissa perustaa kaksi yhdistystä, joista toiseen kuuluisivat kauppiaat ja toiseen käsityöläiset ja tehtailijat. Ammattikuntien lakkauttaminen oli ensimmäinen askel kohti elinkeinovapautta. Elinkeinoasetus siirsi mestarin- ja kisällinarvon myöntämisen ammattikunnilta käsityö- ja tehdasyhdistyksille, ja tästä tulikin alkuvaiheessa myös HKTY:n tärkeimpiä tehtäviä.
Konetyön yleistyessä 1800-luvun loppua kohti monet käsityöammatit katosivat ja niiden taitajat siirtyivät suurempien yritysten palvelukseen. Elinkeinolainsäädäntö suosi tehtailijoita käsityöläisten kustannuksella 1880-luvulta eteenpäin: Teollisuudenharjoittajat rikastuivat ja käsityöläiset köyhtyivät, mutta yhteinen yhdistys auttoi epäkohtien tasoittamisessa.
Helsingin Käsityö- ja Teollisuusyhdistys oli jo 1800-luvulla vaikuttamassa kaupungin yhteiskunnalliseen kehitykseen. Se oli aktiivisena aloitteentekijänä mm. elinkeinolain muutoksissa sekä ammattikoulujen perustamisessa Helsinkiin 1900-luvun taitteessa. Ammattitaidon kohottaminen ja ylläpitäminen on alusta asti ollut keskeinen teema yhdistyksen toiminnassa, ja perinteikkään mestarin arvon hankkimista pidetään edelleen suotavana. Käsityöläisten näkyvyyttä kaupungin elämässä on myös jo 1890-luvulta lähtien pyritty parantamaan näyttelytapahtumilla, joiden henkinen jälkeläinen myös Yksilöllisen käsityön päivät on.

Tuttuja nimiä

Helsingin Käsityö- ja Teollisuusyhdistyksen valtuutetuista monet ovat olleet myös valtakunnallisia vaikuttajia. Yhdistyksen voimahahmo ja pitkäaikainen puheenjohtaja Viktor von Wright tunnetaan myös Helsingin työväenyhdistyksen perustajana ja lehtimiehenä. Suomen ensimmäinen presidentti K. J. Ståhlberg toimi pitkään yhdistyksen sihteerinä ennen ylempään virkaan astumistaan. Myös leipurimestari Ekbergin leipomo, vuorimestari Hartwallin kivennäisvesitehdas sekä Weilin & Göösin Tehdas- ja Kirjakustannusyhtiö lienevät tuttuja vielä tämänkin päivän helsinkiläiselle.
Deltawerken

Deltawerken on hollanninkielinen nimitys suuresta suistotyömaasta, joka käynnistettiin tammi-helmikuun 1953 Pohjanmeren tulvien jälkeen vastaavan luonnonkatastrofin ehkäisemiseksi. Suunnitelmavaiheessa käytettiin nimitystä Deltaplan.
Alankomaiden Zeelandin maakunta sijaitsee Rein-, Schelde-, Waal- ja Maasjokien suistossa ja on erityisen alavaa. Vuoden 1953 tulva peitti suuren osan maakunnasta alleen, ja yli 1 835 ihmistä hukkui. Myös Englanti, Belgia ja Ranska kärsivät tulvasta.
Vesi on aina ollut keskeisessä asemassa Hollannin historiassa. Viimeisimmän, vuoden 1953 suuren tulvan jälkeen ihmiset päättivät rakentaa Deltawerkenin, yhden suurimmista tulvasuoja- ja vedenhallintaprojekteista maailmassa. Delta-komissio perustettiin kaksikymmentä päivää Pohjanmeren tulvan jälkeen 21. helmikuuta 1953.
Tämä komissio antoi neuvoja turvallisuuden lisäämiseksi. Tämä oli haastava tehtävä, sillä Nieuwe Waterweg ja Westerschelde täytyi pitää avoinna Rotterdamin ja Antwerpenin satamien taloudellisten intressien vuoksi. Lopulta 18. lokakuuta 1955 Delta-komissio antoi viisi ohjetta, jotka johtivat Delta-suunnitelman syntymiseen. Kaiken kaikkiaan Deltawerkenin kustannukset nousivat lähes viiteen miljardiin euroon.

Padot

Oosterscheldekeringistä tuli suurin sulku maailmassa. Kokonaispituudeltaan kolmen kilometrin mittainen sulku koostuisi 65 betonielementtipilarista, joiden varaan 62 teräsluukkua asennettaisiin. Maailman suurimmat patorakennelmaan kuuluvat liikkuvat osat löytyvät Maeslantkeringistä; kumpikin sulun ovista on 240 metriä pitkiä. Tämä sulku asennettaisiin Nieuwe Waterwegiin.
Deltawerken on globaali malli teknologisesta kehityksestä, jossa ihmisten turvallisuus ja luonto ovat keskeisessä asemassa. Näin ollen Alankomaat on laajentanut näkemystään turvallisuudesta ja vedestä. Deltawerken muodostaa ainutlaatuisen kompromissin turvallisuuden, talouden, virkistystoiminnan ja luonnon välillä.
Chris Wagner

Amatööriura

Massachusettsilaisena Wagner pelasi juniorikiekkoa EJHL-joukkue South Shore Kingsissä. Toisella kaudellaan 2009–2010 18-vuotiaana Wagner teki EJHL:n yhden kauden piste-ennätyksen iskettyään 83 vain 44 pelissä. Hän toimi joukkueen kapteenina sen voittaessa itäisen divisioonan mestaruuden ennen kuin siirtyi Colgaten yliopiston joukkueeseen. Wagner varattiin Anaheim Ducksiin vuoden 2010 varaustilaisuudessa.
Tulokaskaudellaan yliopistojoukkue Raidersissa 2010–2011, Wagner voitti joukkueen sisäisen tulokkaiden pistepörssin yhdeksällä maalilla ja yhteensä 28 tehopisteellä pelaamissaan 41 ottelussa. Wagner jatkoi kehittymistä ja sijoittui seuraavalla kaudella koko liigan toiseksi pistepörssissä. Hän teki 51 pistettä 38 pelissä ja hänet valittiin toiseen tähdistökentälliseen. Hänen kahden suunnan pelaamisensa huomioitiin ja hänet valittiin finalistiksi kilpailussa parhaalle puolustavalle hyökkääjälle annettavasta palkinnosta. 3. huhtikuuta 2012 Wagner lopetti yliopistouransa tehdessään kolmivuotisen tulokassopimuksen Anaheim Ducksin kanssa.

Ammattilaisura

Wagner teki ammattilaisdebyyttinsä Ducksin AHL-farmiseura Norfolk Admiralsissa kaudella 2012–2013 ottelussa Worcester Sharksia vastaan 12. lokakuuta 2012. Hän pelasi Admiralsissa loppukauden tehden 70 ottelussa kahdeksan maalia ja 21 tehopistettä. Toisella kaudellaan Wagner oli Admiralsin ainoa pelaaja, joka pelasi joukkueen kauden jokaisessa ottelussa.
Tulokassopimuksensa viimeisenä kautensa Wagner tippui viimeisten pelaajien joukossa Ducksin kauden 2014–2015 avauskokoonpanosta. Wagner valittiin Norfolkissa heti ensimmäisellä viikolla AHL:n viikon pelaajaksi. Hänet nostettiin pian NHL-kokoonpanoon, jossa hän teki debyyttinsä Anaheimin paidassa 2–1 -voittoon päättyneessä ottelussa Minnesota Wildia vastaan 17. lokakuuta 2014. Wagner sai kauden aikana muutaman kerran noston NHL:ään, jossa hän pelasi alemmissa hyökkäyskentällisissä fyysisessä roolissa. Hän pelasi yhdeksän ottelua ilman pisteitä. Hän lisäsi pistemääräänsä AHL:ssä ansaiten paikan AHL:n tähdistöottelussa. Admiralsin kauden päätyttyä Wagner nostettiin NHL:ään, jossa hän debytoi myös pudotuspeleissä avauskierroksen voitossa Winnipeg Jetsiä vastaan.
Rajoitetusti vapaana agenttina Wagner teki yksivuotisen jatkosopimuksen Ducksin kanssa 17. heinäkuuta 2015. Hän pelasi hyvin harjoitusleirillä ja tuli valituksi kauden 2015–2016 avanneeseen NHL-kokoonpanoon. Hän pelasi yhden pelin ja toimi Ducksin ylimääräisenä hyökkääjänä, kunnes hänet laitettiin siirtolistan kautta farmijoukkue San Diego Gullsiin 21. lokakuuta 2015. Kolmen AHL-ottelun jälkeen hänet nostettiin takaisin Anaheimin riveihin, jossa hän pelasi kymmenen ottelua ilman pisteitä neljännen kentällisen hyökkääjänä. Tämän jälkeen hänet asetettiin jälleen siirtolistalle. 15. marraskuuta 2015 Colorado Avalanche poimi hänet itselleen. Avalanchessa hän pelasi ensimmäisen ottelunsa 17. marraskuuta, jolloin pelasi ilman pisteitä 5–1 -tappiossa Toronto Maple Leafsia vastaan.
Siirtotakarajalla helmikuussa 2018 Wagner siirtyi New York Islandersiin vaihdossa Jason Chimeraan.
Kaskela (Kerava)

Kaskela on Keravan kahdeksas kaupunginosa. Vuoden 2014 lopussa kaupunginosassa oli asukkaita 364; koko Keravan asukasluku oli tuolloin 35 317.
Gabriel Viitaharju

Gabriel Viitaharju (11. helmikuuta 1892 Isokyrö – 12. helmikuuta 1944) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilasoppinsa Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Misse-joella Saksan itärintamalla. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä muun muassa Manisen pataljoonassa.

Perhetausta ja opinnot

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Viitaharju ja Sanna Kaisa Palmi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1917 Lempi Perämäen kanssa. Hän oli oppilaana Aseseppäkoulussa vuonna 1932.

Jääkärikausi

Viitaharju työskenteli työmiehenä Ylihärmässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 15. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet siirrettiin 17. elokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin erikoistehtäviin Suomeen. Suomessa hän joutui Härmässä 10. lokakuuta 1916 santarmien vangiksi ja kuulustelujen jälkeen hänet siirrettiin Pietariin Spalernajan vankilaan. Spalernajasta hän pääsi vapaaksi Venäjän vallankumouksen alkaessa 12. maaliskuuta 1917 ja palasi Suomeen, missä hän ryhtyi kouluttamaan suojeluskuntalaisia Etelä-Pohjanmaalla.

Suomen sisällissota

Sisällissodan aikana hän toimi Vilppulan-Ruoveden rintamalla Hämeen ryhmän Mannisen pataljoonan 1. eteläpohjalaisen komppanian päällikkönä sekä Tampereen valloituksen jälkeen Vaasan rykmentin 1. pataljoonan 2. komppanian päällikkönä. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin muun muassa Vilppulassa, Väärinmajalla, Mannisella (Pyhkiö), Vaskivedellä ja Kalevankankaalla sekä Tampereella ja Viipurissa.

Sisällissodan jälkeinen aika

Viitaharju palveli edelleen päällikkönä sisällissodan jälkeen Vaasan rykmentin I pataljoonan 2. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Suomen valkoiseen kaartiin ja 17. elokuuta 1918 Karjalan kaartin rykmentin 1. komppaniaan. Lapin ryhmän 1 pataljoonan Suomussalmen komppaniaan hänet siirrettiin 25. lokakuuta 1918, kunnes 7. huhtikuuta 1919 hänet nimitettiin Viipurin rykmentin 9. komppanian päälliköksi.
Armeijasta hän erosi 5. toukokuuta 1920 ja toimi sen jälkeen 1. kesäkuuta – 2. lokakuuta 1920 välisen ajan Loimaan suojeluskunnan paikallispäällikkönä ja 15. toukokuuta – 31. lokakuuta 1921 välisen ajan vanhempana rajavartijana Luoteisrajan rajavartiostossa. Myöhemmin hän siirtyi pitämän kahvilaliikettä Kemissä. Vuonna 1927 hän astui Suojeluskuntain ase- ja konepajan (SAKO) palvelukseen, josta hän siirtyi 1. syyskuuta 1932 – 18. helmikuuta 1933 väliseksi ajaksi Kenttätykistörykmentti n:o 1:een nuoremmaksi upseeriksi. Vuonna 1934 hän palasi Suojeluskuntain ase- ja konepajan palvelukseen Riihimäelle ja palveli yrityksessä talvisotaan saakka.
FS Indomptable (1883)

Palvelus

Alus romutettiin vuonna 1927.
Dynamo & Son

Dynamo & Son (tyyliteltynä dynamo&son) on helsinkiläinen vuonna 1989 perustettu mainostoimisto, joka toimi aluksi nimellä Etelä-Helsingin Dynamo. Vuonna 1995 se yhdistyi Tarvonen & Taajaranta Oy:n kanssa Kaisaniemen Dynamo Oy:ksi, vuodesta 2003 vuoteen 2014 yritys toimi nimellä Dynamo Advertising Oyja vuonna 2014 yritys yhdistyi SON Helsinki Oy:n kanssa Dynamo & Son Oy:ksi. Dynamo työllistää 2018 noin 25 henkeä.
Etelä-Helsingin Dynamon perustivat 1989 copywriter Vesa Kujala ja graafinen suunnittelija Ilkka Kärkkäinen. Vuonna 1994 osakkaiksi tulivat myös graafinen suunnittelija Mikko Tarvosen ja copywriter Reijo Taajaranta. Yhtiön nimeksi tuli Kaisaniemen Dynamo, joka viittasi uuteen sijaintiin Helsingin Vuorikadulla. Nykyään yhtiö toimii Kaikukadulla Sörnäisissä.
Dynamo / Dynamo & Son kuuluu Vuoden huiput, Effie ja AdProfit -kilpailuissa useimmin palkittuihin mainostoimistoihin. Yhtiön tunnetuimpiin ja palkituimpiin töihin lukeutuvat VR-Yhtymän Kivimiehet -mainossarja sekä kampanjat Kekkilälle, Raha-automaattiyhdistykselle, Tallinkille, Arabialle, Neloselle, Terveystalolle ja Syöpäsäätiön Roosa nauhalle.
Dynamo & Sonin toimitusjohtajana on marraskuusta 2018 lähtien toiminut Anna Holtari.
Tomtabacken

Tomtabacken on vuori Ruotsissa, joka on 377 metriä korkea ja sijaitsee Etelä-Ruotsin ylängöllä. Vuori sijaitsee Nässjön kunnassa noin 22 kilometriä lounaaseen kunnan päätaajamasta. Tomtabacken on sekä Smålandin että Götanmaan korkein kohta.
Vuori sijaitsee ylänköalueella, jossa ilmasto on viileämpi kuin muualla Etelä-Ruotsissa. Tammikuussa keskilämpötila vuorella on -4 °C, yhtä kylmä kuin esimerkiksi Taalainmaalla tai Uplannissa, ja heinäkuun keskilämpötila on 14 °C, joka on sama kuin Jokimukassa Pohjois-Ruotsissa.
Donelaitis-seura

Donelaitis-seura – Liettuan Ystävät on vuonna 1990 perustettu yhdistys, jonka tarkoitus on lisätä Liettuan kulttuurin tuntemusta Suomessa sekä suomalais-liettualaista kulttuuriyhteistyötä. Sitä edelsi 1930-luvulta vuoteen 1945 toiminut Suomalais-Liettualainen Yhdistys. Donelaitis-seuraan kuuluu noin 300 henkilöä sekä yhteisöinä Joensuun Seudun Donelaitis-seura, Tampereen Liettua-seura, Donelaitis – Turun seudun Liettuan ystävät ry ja Itä-Hämeen opisto. Liettuassa toimii myös Suomen ja Liettuan välinen ystävyysseura Lietuvos ir Suomijos Draugija.
Seuran lehti on kolmesti vuodessa ilmestyvä Donelaitis. Seura muun muassa järjestää liettuan kielen opetusta ja erilaisia tilaisuuksia sekä ylläpitää kirjastoa, joka kuuluu osana Baltia-kirjastoon.
Kustom

Kustom on yhdysvaltalainen vahvistimien valmistaja, joka aloitti toimintansa vuonna 1966. Yhtiö valmistaa myös oheistarvikkeita.