google/wiki40b huggingface dataset:
Tomoe Gozen

Tomoe Gozen (1157?–1247) (jap. 巴 御前, Tomoe Gozen), kuului Taira-klaaniin ja oli Minamoto-perheen vasalli 1100-luvun lopun japanissa.
Tomoe syntyään samuraisukua ja toimi naisille poiketen sotilastehtävissä (onna bugeisha). Tomoe mainitaan Heiken klaanin tarinassa (jap. 平家物語) tunnetun urheudestaan ja voimataan sekä erinomaisena jousiampujana ja ratsastajana. Yoshinaka käytti häntä erityistehtävissä. Hänen uskotaan selvinneen hengissä Genpei-sodasta (1180–1185) ja eläneen loppuikänsä buddhalaisena nunnana.
AHL-kausi 2012–2013

Runkosarja

Joukkue voitti divisioonansa ja pääsi pudotuspeleihin
  Joukkue pääsi pudotuspeleihin
 Joukkue ei päässyt pudotuspeleihin
Carlos Bianchi

Pelaajaura

Bianchi aloitti ammattilaisuransa buenosairelisaisessa Vélez Sarsfieldin joukkueessa vuonna 1967 ja pelasi seurassa vuoteen 1973 saakka siirryttyään Ranskaan Stade Reimsiin. Vélez Sarsfieldissa Bianchi voitti Argentiinan Nacional-sarjan mestaruuden vuonna 1968 ja maalikuninkuuden Nacional-sarjassa 1970 ja Metropolitano-sarjassa 1971.
Stade Reimsissä Bianchi pelasi kaudet 1973/74–1976/77 ja voitti Ranskan liigan maalikuninkuuden vuosina 1974, 1976 ja 1977. Vuonna 1977 Bianchi siirtyi toiseen ranskalaisseuraan Paris Saint-Germainiin, missä hän voitti maalikuninkuuden vuosina 1978 ja 1979. Bianchi pelasi vielä kauden 1979/80 Ranskassa Strasbourgissa ennen paluutaan kotiseuraansa Vélez Sarsfieldin. Vélez Sarsfieldissa hän voitti vuonna 1981 Nacional- sarjan maalikuninkuuden 15 maalillaan. Bianchi pelasi seurassa aina vuoteen 1984, minkä jälkeen hän siirtyi takasin Reimsiin pelaaja-valmentajan ominaisuudessa. Hän pelasi seurassa vain yhden kauden, kunnes siirtyi täysipainotteisesti valmennustehtäviin. 
Argentiinan maajoukkueessa Bianchi pelasi vuosina 1970–1972 14 ottelua, joissa hän teki seitsemän maalia.

Valmentajaura

Bianchi oli Reimsissä aina vuoteen 1988 saakka, minkä jälkeen hän valmensi hetken aikaa toisia ranskalaisjoukkueita OGC Nizzaa ja PSG:tä ennen paluutaan Vélez Sarsfieldiin vuonna 1993. Bianchin kolme vuotta kestäneen valmennuskauden aikana seura ylsi historiansa suurimpiin saavutuksiin. Se voitti Argentiinan kevätkauden mestaruuden vuosina 1993 ja 1996, ja syyskauden mestaruuden 1995. Lisäksi menestystä tuli myös kansainvälisellä tasolla, kun seura voitti vuonna 1994 Etelä-Amerikassa mestareitten liigaa vastaavan Copa Libertadoresin, sekä Etelä-Amerikan ja Euroopan mestareitte välisen Intercontinental Cupin. Vuonna 1996 seura voitti Etelä- ja Pohjois-Amerikan mestarien välisen Copa Interamericanan. Vuonna 1994 hänet valittiin Etelä-Amerikan vuoden valmentajaksi.
Vélez Sarsfieldista Bianchi siirtyi vuonna 1996 Italian Serie A -seura AS Roman peräsimeen, mutta pesti jäi lyhyekssi. 1998 hän palasi takaisin Argentiinaan ja Boca Juniorsiin. Bianchi johdatti seuran kolmesti Argentiinan syyskauden mestaruuteen (1998, 2000, 2003) ja kertaalleen kevätkauden mestaruuteen (1999). Copa Libertadoresin joukkue voitti hänen valmennuksessaan kolmesti vuosina 2000, 2001 ja 2003, ja Intercontinental Cupin vuosina 2000 ja 2003. Bianchi valittiin neljästi Etelä-Amerikan vuoden valmentajaksi (1998, 2000, 2001, 2003).
Vuonna 2005 Bianchi aloitti espanjalaisen Atlético Madridin valmentajana, mutta tulokset jäivät laihoiksi ja hän sai potkut kesken kauden.
HMS Ready (J223)

Palvelus

Alus luovutettiin 1951 Belgialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä J. E. van Haverbreke. Alus romutettiin vuonna 1961 Belgiassa.
Kalliorakkeli

Levinneisyys

Kalliorakkelia tavataan laajalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Lajin on kuvattu olevan yleinen tai runsaslukuinen lähes koko levinneisyysalueellaan, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Leikkausmikroskooppi

Leikkausmikroskooppi on muun muassa neurokirurgin perustyöväline, jota ilman leikkaushoitoja ei voitaisi toteuttaa.
Leikkausmikroskooppi on painava laite, jonka tasapainotettu jalustakin painaa jo satoja kiloja. Optiikkaosa on monilla säädöillä varustettu ja vapaasti 360 astetta kaikissa tasoissa liikkuva usein suuohjattava mikroskooppi, jolloin leikkaajan kaksi kättä jäävät vapaiksi mikrokirurgiseen työskentelyyn.
Tunnettuja laitevalmistajia ovat Zeiss, Möller-Wedel ja Leica.
AGM-28 Hound Dog

North American AGM-28 Hound Dog (aluksi WS-131B eli Weapon System 131-B, sittemmin myös B-77 ja GAM-77, suom. Rakkikoira tai suom. Häntä-Heikki) on yhdysvaltalainen B-52-pommikoneesta laukaistava risteilyohjus, joita kyseinen konetyyppi saattoi kuljettaa kaksi kappaletta ulkopuolisissa siipiripustimissaan. Asetyyppi kuului Yhdysvaltain strategisten ilmavoimien (SAC) ydinasearsenaaliin. Kehittelytyöt aloitettiin 1956-1957. Sen valmistus alkoi 1959 ja ensilaukaisu tapahtui samana vuonna 23. huhtikuuta. AGM-28 Hound Dog hyväksyttiin käyttöön vuoden 1960 lopulla. Ohjus oli käytössä vuoteen 1976 ja poistettiin palveluksesta vuonna 1978.
Pratt & Whitney J-52-P-3 suihkumoottoria käyttävä ohjustyyppi kuljetti lämpöydinkärkeä (W28: voimakkuus 1,1 megatonnia) ja se oli niin kutsuttu Stand Off-tyyppinen ydinase. Ohjuksen omamassa oli yli 4 500 kg. Sen kantama oli noin 965 - 1 260 km. Ohjustyyppi oli ylisooninen, saavuttaen 2.1 Machin lentonopeuden. Lentokorkeus saattoi vaihdella välillä 200 - 17 100 metriä. Koska ohjuksen moottori käytti samaa polttoainetyyppiä, kuin sen kuljettava lentokone, niin ohjus voitiin tankata lennon aikana. Ohjausmetodi oli astro-inertiaan perustuva suunnistusohjaus. Inertiasuunnistuksen ohella B-versio oli vuonna 1971 päivitetty eli varustettu TERCOM-pintatutkalla tai maastosuunnistusjärjestelmällä (engl. Terrain Following Radar, TFR).
Nimensä tämä ohjusase sai Big Mama Thorntonin sekä Elvis Presleyn esittämästä Hound Dog-kappaleesta. Tyypillinen hyökkäysmenetelmä oli sellainen, että Boeing B-52 laukaisi AGM-28:n sopivan (arviolta n. 200 - 1 200 km) välimatkan päästä. Sitten ohjus kohosi yli 13-17 km:n korkeuteen. Lähellä maaliaan ohjus kiihdytti yli kahden Machin nopeuteen ja teki lähestymissyöksyn. Tämän tyypin ohjuksia valmistettiin yli 700 kappaletta, näistä arviolta 100 kappaletta laukaistiin.
AGM-28 Hound Dog korvasi suurelta osin, pahoin epäonnistuneen Douglas AGM-48/GAM-87 Skyboltin, jota oli tarkoitus tuottaa myös brittien ydinarsenaaliin. Lopullisesti Hound Dog-ohjuksen korvasi ilmasta laukaistava keskipitkän matkan alisooninen risteilyohjus Boeing AGM-86 ALCM.
Laraine Day

Laraine Day (s. Laraine Johnson; 13. lokakuuta 1920 Roosevelt, Utah – 10. marraskuuta 2007, Utah) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Day oli kolmesti naimisissa, toisen kerran vuosina 1947–1960 baseballmanageri Leo Durocherin kanssa. Hänellä oli rooleja muun muassa elokuvissa Ulkomaankirjeenvaihtaja (1940), Rosvo-Lopez (1941) ja Olin kommunistin vaimo (1950). 
Laraine Day sai jo eläessään oman tähden Hollywood Walk of Famella.
Płaszówin keskitysleiri

Płaszówin keskitysleiri (saks. Konzentrationslager Plaszow, lyh. KZ Plaszow) oli natsi-Saksan Krakovan eteläiseen Podgórzen esikaupunkiin perustama keskitysleiri, joka tunnetaan elokuvasta Schindlerin lista.
Leirin valmistelut alkoivat pian Puolan valtaamisen ja Puolan kenraalikuvernementin perustamisen jälkeen. Płaszówin leirin alkuperäinen tarkoitus oli toimia pakkotyöleirinä. Sen rakentaminen aloitettiin kesällä 1940. Ensimmäiset vangit olivat puolalaisia.

KZ Plaszow

Helmikuussa 1943 tuore komendantti Amon Göth teki työleiristä keskitysleirin, kun sinne alettiin siirtämään juutalaisia läheisestä Krakovan ghetosta. 14. maaliskuuta 1943 Göth tuhosi Krakovan gheton. Työkykyisiksi katsotut juutalaiset siirrettiin leirille kun työkyvyttömiksi luokitellut murhattiin.

Schindlerin lista

Teollisuusmies Oskar Schindler oli perustanut tehtaan Krakovaan jo syksyllä 1939. Schindler tunsi Göthin hyvin ja houkutteli tämän antamaan vankeja töihin hänen tehtaaseensa. Schindler rakennutti omat vankitilat tehtaansa viereen ja sai työntekijänsä Plaszowista turvaan. Puna-armeijan edetessä hän sai luvan siirtää tuotantonsa ja vankityöläisensä länteen Brunnlitziin (tš. Brněnec) lokakuussa 1944. Schindler pelasti noin 1100 vankia kuolemalta.
Leiri tarjosi työvoimaa myös useille muille alueen tehtaille ja kivilouhoksille. KZ Plaszow kasvoi koko ajan ja enimmillään siellä oli samanaikaisesti 25 000 vankia.
Äärimmäisen raakana sadistina tunnettu Göth valvoi leiriään kovalla otteella. Hän järjesti tunteja kestäneitä vankien pieksämisiä sekä yksittäis- ja joukkoteloituksia. Hän löi ja ampui hengiltä vankeja mielellään myös henkilökohtaisesti. Yksi hänen uskotuista alaisistaan oli julmuudestaan kuuluisa SS-naisvartija Alice Orlowski. Väkivallan lisäksi leirin vankeja kuoli myös tauteihin ja nälkään.

Viimeinen vuosi

Alkuvuonna 1944 leirille tuotiin rakennustarvikkeita ja materiaaleja kaasukammioita ja polttouuneja varten. Leiristä ei kuitenkaan tehty varsinaista tuhoamisleiriä, sillä murhattavaksi tarkoitettujen vankien toimittamisen Auschwitziin katsottiin olevan taloudellisempaa. Loppukeväällä leirille tuotiin tuhansia unkarinjuutalaisia, jotka jaettiin työtätekeviin ja teloitettaviin. Paikallisten teloitusten lisäksi vankeja vietiin surmattavaksi myös Auschwitzin tuhoamisleirin kaasukammioihin. KZ Plaszow toimi myös joukkoteloituspaikkana lähialueilta tuoduille puolalaisille, joiden katsottiin syyllistyneen rikoksiin miehittäjävaltaa vastaan.
Loppukesällä 1944 leiri lakkautettiin ja sen vangit lähetettiin Auschwitziin, Stutthofiin, Flossenbürgiin, Mauthauseniin ja muihin natsien keskitysleireihin. Syyskuussa SS:n ja poliisin piiri IV:n Krakovan osasto pidätti Amon Göthin epäiltynä juutalaisilta anastetuiden arvoesineiden haalimisesta.
Vuoden vaihteessa puna-armeija lähestyi uhkaavasti. 14. tammikuuta 1945 leirillä olleet viimeiset vangit, 178 naista ja 2 lasta vietiin Auschwitziin, vain päivää ennen kuin Neuvostoliiton joukot saivat vallattua alueen. Amon Göth joutui myöhemmin puna-armeijan vangiksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin entisen leirinsä lähellä syyskuussa 1946.
Nils Johan Berlin

Nils Johan Berlin (18. helmikuuta 1812 – 27. joulukuuta 1891) oli ruotsalainen kemisti ja farmakologi. Hänelle tarjottiin vuonna 1842 Helsingin yliopiston kemian professorin virkaan, jota hän ei ottanut vastaan. Sittemmin hän oli professori Lundin yliopistossa ja sen jälkeen terveyskollegion johtaja. Hänen teoksistaan on suomennettu Lukukirja luonnontieteestä ja Oppikirja luonnontietehesen.
Mineraali berliniitti (AlPO₄) on nimetty hänen mukaansa.
Derinkuyun maanalainen kaupunki

Derinkuyun maanalainen kaupunki on Turkissa Derinkuyun kaupungissa sijaitseva muinainen maanalainen kaupunki, joka on osa Kappadokian alueella Anatoliassa sijaitsevien maanalaisten kaupunkien verkostoa. Kaupungissa on 11 kerrosta, jotka ulottuvat noin 85 metrin syvyyteen maan alle. Kaupunkiin mahtui 20 000–50 000 asukasta, ja se on Turkin suurin esiin kaivettu maanalainen kaupunki.
Kaupunki on kaivettu pehmeään vulkaniittiin. Turkin kulttuuriministeriön mukaan kaupungin kaivoivat fryygialaiset 700- ja 600-luvuilla eaa., ja sitä laajennettiin myöhemmin Bysantin aikaan. Kaupunki oli yhteydessä muihin maanalaisiin kaupunkeihin kilometrien pituisilla tunneleilla. Sen pystyi sulkemaan sisältä käsin suurilla kiviovilla.
Ajanlaskun alussa kristityt käyttivät sitä piilopaikkana paetessaan vainoja, ja myöhemminkin alueella käytyjen sotien aikana se on toiminut turvapaikkana, jossa on kaikki tarpeellinen, kuten esimerkiksi ruokavarastoja, keittiöitä, talleja, kirkkoja, viinitehtaita, tuuletuskanavia, tarvikehissejä ja lähetyskoulu.
Brittney Wilson

Ura

Wilson aloitti näyttelijänuransa 6-vuotiaana ja on esiintynyt yli 30 televisio- ja radiomainoksissa. Roolisuorituksista Wilson onkin saanut jo yhteensä kuusi ehdokkuutta ja kenties tunnetuin rooli on Myra tv-sarjassa Romeo!. Ennen Romeo!-sarjaa hän esiintyi usein televisiosarjoissa vierailevissa rooleissa. Kuitenkin Romeo!-sarjan aikana Wilson esiintyi elokuvissa kuten Zolar, Best Friends ja Chasing Christmas.
Näyttelyn ohella Wilson on tehnyt muutamia dubbausrooleja animesarjoihin kuten Hamtaro ja Inuyasha. Varsinaisia äänirooleja hän on tehnyt muun muassa Polly and the Pockets -sarjaan, josta Wilson sai Young Artist -ehdokkuuden, sekä Johnny Test, jossa hän ääninäytteli sarjan päähahmon siskoa Mary Testiä.
Wilson on myös toiminut laulajana ja on pyrkimässä levytysuralle.
Norman Brookes

Sir Norman Everard Brookes (s. 14. marraskuuta 1877 Melbourne – 28. syyskuuta 1968) oli australialainen tennispelaaja, joka voitti Wimbledonin tennisturnauksen vuosina 1907 ja 1914. Australian avoimet hän voitti vuonna 1911.
Nelinpelimestaruuden hän voitti Australiassa vuonna 1924, Wimbledonissa 1907 ja 1914 sekä Yhdysvaltain avoimissa 1919.
Hänet valittiin International Tennis Hall of Fameen vuonna 1977.
Samuel Wilberforce

Samuel Wilberforce (7. syyskuuta 1805 – 19. kesäkuuta 1873) oli anglikaanisen kirkon piispa. Häntä pidetään eräänä oman aikansa parhaimpana puhujana. Nykyaikana hän on ehkä tunnetumpi vastustuksestaan Charles Darwinin evoluutioteoriaa kohtaan. Hänet muistetaan myös kommentistaan Thomas Henry Huxleylle: "Oletteko apinoiden sukua isänne vai äitinne puolelta?" Hän oli myös Royal Societyn sekä Ison-Britannian parlamentin ylähuoneen jäsen.
Johan Erik Keto

Johan Erik Keto (1. tammikuuta 1826 Mustasaari – 7. lokakuuta 1882 Mustasaari) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Kedon vanhemmat olivat herastuomari Mickel Keto ja Maria Herrgård. Keto, jonka äidinkieli oli ruotsi, oli paitsi taitava maanviljelijä, myös innokas valistusmies. Hän oli Tammikuun valiokunnan jäsen 1862 ja edusti talonpoikaissäätyä valtiopäivillä 1863, 1867, 1877 ja 1882. Keto toimi useissa valiokunnissa ja paneutui erityisesti maataloutta koskeviin kysymyksiin. 1867 talonpoikaissääty merkitsi hänen lausuntonsa perusteella  pöytäkirjaan kiitollisuutensa keisarille uutta valtiopäiväjärjestystä koskevasta esityksestä.
Kedon puoliso oli Maria Kristina Martola (k. 1897).
Tesvisio

Historia

Televisiokerho teki Suomen ensimmäisen langattoman tv-lähetyksen 20. huhtikuuta 1955. Ensimmäinen julkinen lähetys taas tapahtui 24. toukokuuta. Sen ohjasi ja juonsi Lasse Pöysti. Englantilainen Mr. Watson hypnotisoi ja Erkki Harjama esitti sääkatsauksen. Lisäksi ensimmäisessä ohjelmassa esiintyivät Maikki Länsiö, Birgitta Ulfsson-Pöysti, Nils Brandt sekä Kipparikvartetti ja Retuperän WBK. Kanava toimi aluksi Teknillisen korkeakoulun toimiluvalla. Lähetysten taloudellinen toiminta vakiintui, kun Tekniikan edistämissäätiö ryhtyi tukemaan toimintaa vuonna 1956.
Säännölliset lähetykset aloitettiin vuoden 1956 maaliskuussa. Vuoden 1957 alusta kanava otti nimekseen TES-TV. Merkittävä osa kanavan ohjelmistosta oli mainoksia ja sponsoroitua ohjelmaa. Teknillisen korkeakoulun tiloissa toimittiin vuoteen 1959 asti, jolloin alettiin pohtia kanavan kaupallistamista.
Marraskuussa 1959 kanavaa varten perustettiin osakeyhtiö, ja kanavan nimeksi tuli seuraavan vuoden alussa Tesvisio. Vuonna 1963 näkyvyysalue laajeni Turkuun ja Tampereelle. Ohjelmaa esitettiin keskimäärin 28 tuntia viikossa, ja Tampereen paikallisyhdistyksestä juurensa saaneen Tamvision ohjelmia alettiin näyttää koko näkyvyysalueella.
Tesvision ohjelmakartta oli päivittäin vaihteleva. Esimerkiksi kevätkaudella 1962 lähetettiin uutislähetyksiä sunnuntaisin kello 18.20, maanantaisin kello 19.20 ja 21.05, tiistaisin 19.25 ja 21.55, keskiviikkoisin kello 18.25, 19.40 ja 21.15 sekä vuoroviikoin kello 22.15 tai 22.25. Torstaisin uutiset tulivat kello 18.45, perjantaisin ei lähetetty mitään ohjelmaa ja lauantaisin uutiset tulivat kello 19.25 ja 20.55. Lauantaisin lähetettiin tuolloin Helsingin Punavuoren Insinööritalon ravintolasta suora viihdeohjelma Hyvää iltaa, jota juonsi Kai Brunila. Sunnuntai-iltapäivisin Lenita Airisto veti ohjelmaa Laiva on lastattu. Tesvision muita kotimaisia ohjelmia olivat Levyraati ja Nuorten tanssihetki, ulkomaisia sarjoja Tohtori Kildare, Wagon Train, Donna Reedin show sekä Lucille Ballin Lucy ja minä.
Tesvisiolla alkoi olla taloudellisia ongelmia, joten Yleisradio osti sen ja Tamvision vuonna 1964. Tesvisio kuitenkin jatkoi vielä toimintaansa 6. maaliskuuta 1965 asti, minkä jälkeen silloinen Yleisradion TV-ohjelma 2 korvasi sen seuraavana päivänä. Helsingin Sanomien tv-ohjelmatiedoissa kanava ilmoitettiin Tesvision nimisenä viimeisen kerran sunnuntaina 28. helmikuuta 1965. Seuraavana päivänä alettiin käyttää nimeä TV-ohjelma 2. Tesvision studio Helsingin Ratakadulla siirtyi Yleisradiolle. Se muutettiin tuotantostudioksi maaliskuussa 1967, jolloin Pasilaan valmistui uudet tilat lähetysyksiköille.
Eero Mäkinen (vuorineuvos)

Eero Mäkinen (27. huhtikuuta 1886 Sortavalan mlk – 27. lokakuuta 1953 Helsinki) oli ministeri, Kansallisen Kokoomuksen kansanedustaja, filosofian tohtori, kaivosinsinööri, toimitusjohtaja ja vuorineuvos.

Henkilöhistoria ja ammattiura

Mäkisen isä oli seminaarinlehtori Eero Mäkinen ja äiti Maria Emilia Stenbäck. Hän meni naimisiin vuonna 1910 Gustaava Elisabeth Westerholmin kanssa. Heidän poikansa oli suurlähettiläs Jussi Mäkinen. Tytär Kati Turpeinen (s. 1921) avioitui 1943 lääketieteen ja kirurgian tohtori, kirurgian ja anestesiologian erikoislääkäri Eero Olavi Turpeisen (s. 1912) kanssa. 
Mäkinen toimi Outokumpu Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1921 vuoteen 1953. Hän oli ollut Outokummun palveluksessa vuodesta 1918. Ennen siirtymistään Outokumpuun hän oli toiminut muun muassa valtiongeologina ja opetus- sekä tutkimustehtävissä. Mäkinen sai vuorineuvoksen arvon vuonna 1936.

Poliittinen ura

Mäkinen toimi kansanedustajana 6.4.1945–20.7.1951, minkä jälkeen hän oli Urho Kekkosen neljännen hallituksen kulkulaitosten ja yleisten töiden apulaisministerinä 9.7.1953–27.10.1953. Mäkinen toimi presidentin valitsijamiehenä neljä kertaa.
Jouni Palander

Jouni Palander (1945 tai 1946 – 10. toukokuuta 2009 Tornio) oli suomalainen alppihiihtovalmentaja. Hänet tunnetaan parhaiten poikansa Kalle Palanderin valmentajana; tämä saavutti pujottelun maailmanmestaruuden 1999. Lisäksi Jouni Palander valmensi muun muassa Rukan alppilukiolaisia. Hän kuoli 63-vuotiaana keuhkosyöpään.
Jouni Palander palkittiin vuonna 2003 miesten yksilölajien Vuoden valmentajana. Opetusministeriö myönsi hänelle liikuntakulttuurin ja urheilun kultaisen ansioristin 2007.
Salote Tupou III

Salote Tupou III (13. maaliskuuta 1900–15. joulukuuta 1965) oli Tongan kuningatar vuosina 1918–1965. Hänestä tuli kuningatar hänen isänsä George Tupou II:n kuoltua. Salote Tupou III kuoli Aotean sairaalassa, Aucklandissa. Salote Tupou III:n jälkeen hänen pojastaan Taufa’ahau Tupou IV:stä tuli Tongan kuningas.
Tiina Astola

Tiina Maija-Sisko Astola (1979–1986 Astola-Koskenniemi, s. 6. huhtikuuta 1953 Helsinki) on suomalainen virkamies. Hän on toiminut Suomen oikeusministeriön kansliapäällikkönä 1. syyskuuta 2007 alkaen. Astola valittiin toiselle viisivuotiskaudelle toukokuussa 2012.
Astola siirtyi Euroopan komissioon oikeus- ja kuluttaja-asioiden pääosaston pääjohtajaksi 1. helmikuuta 2016.

Koulutus ja ura

Astola kirjoitti ylioppilaaksi 1972 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1977 ja oikeustieteen lisensiaatiksi 1985 Turun yliopistosta. Vuonna 1983 hänestä tuli Master of International and Comparative Law  Vrije Universiteit Brusselissa. 
Astola työskenteli aiemmin oikeusministeriön lainvalmisteluosaston yksityisoikeuden yksikön johtajana vuodesta 2001. Ennen lainsäädäntöjohtajaksi nimittämistä hän toimi lainvalmisteluosaston eurooppaoikeuden yksikön johtajana vuosina 1997–2001 ja oikeusministeriön kehitysjohtajana vuodet 1995–1996. Hän on työskennellyt lainsäädäntöneuvoksena sekä oikeusministeriössä (vuodesta 1988) että valtiovarainministeriössä (1990–1992). Vuosina 1981–1987 Astola oli Suomen Ulkomaankauppaliiton (nykyinen Finpro) ulkomaanoikeuden osaston lakimies ja osastopäällikkö.

Palkinnot

Vuonna 2013 Astolalle myönnettiin Suomen Leijonan I luokan komentajamerkki.

Yksityiselämä

Astolan puoliso on akatemiaprofessori Martti Koskenniemi vuodesta 1979.
Georges Bidault

Georges Augustin Bidault (5. lokakuuta 1899 Moulins – 27. tammikuuta 1983 Cambo-les-Bains) oli ranskalainen kristillisdemokraattinen poliitikko, joka toimi toisen maailmansodan aikana Ranskan vastarintaliikkeessä sekä kahdesti Ranskan pääministerinä vuosina 1946 ja 1949–1950. Algerian sodan aikana Bidault ryhtyi yhteistyöhön Charles de Gaullen politiikkaa vastustaneen maanalaisen OAS-järjestön kanssa ja joutui lähtemään maanpakoon.

Elämäkerta

Bidault opiskeli italialaisessa jesuiittakoulussa ja valmistui Sorbonnen yliopistosta vuonna 1925 pääaineinaan historia ja maantiede. Hän palveli lyhyen aikaa Ranskan armeijassa Ruhrin miehityksen aikana vuonna 1919. Bidault perusti vuonna 1932 L’Aube-nimisen vasemmistolaisen katolisen sanomalehden, johon kirjoitti ulkopolitiikkaa käsitellyttä kolumnia. Ranskan miehityksen yhteydessä vuonna 1940 hän jäi saksalaisten vangiksi, mutta vapautui vuonna 1941 ja palasi Ranskaan. Bidault ryhtyi toimimaan Vastarinnan kansallisessa neuvostossa (CNR) ja hänestä tuli sen johtaja vuonna 1943. Seuraavana vuonna Gestapo paljasti hänet, mutta hän onnistui välttämään pidätyksen. Samoihin aikoihin hän myös perusti kristillisdemokraattisen Mouvement Républicain Populaire (MRP) -puolueen.
Ranskan vapauttamisen jälkeen vuonna 1944 Bidaultista tuli de Gaullen johtaman väliaikaisen hallituksen ulkoministeri. Tässä ominaisuudessa hän muun muassa tuki Jaltan sopimuksen ohjelmaa ja allekirjoitti Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan. Sittemmin Bidault oli kahdesti pääministerinä, uudelleen ulkoministerinä vuosina 1947–1948 ja 1953–1954 sekä puolustusministerinä 1951–1952. Hän muodosti hallituksen 7. helmikuuta 1950. Hän kannatti Länsi-Euroopan taloudellista integraatiota, atlanttista puolustusyhteistyötä (Nato) sekä Ranskan siirtomaavallan säilyttämistä Indokiinassa ja Algeriassa. Hän joutui toimimaan ulkoministerinä tappiollisen Điện Biên Phủn taistelun aikana.
Bidault oli aiemmin ollut Charles de Gaullen ystävä ja tukija, mutta de Gaullen tultua presidentiksi vuonna 1958 erimielisyys Algerian itsenäisyyskysymyksessä rikkoi heidän välinsä. Bidault perusti tuolloin uuden, oikeistolaisen kristillisdemokraattisen puolueen. De Gaullen hyväksyttyä vuonna 1961 Algerian itsenäistymisen Bidault julisti hänen hallintonsa olevan laiton ja perusti oman kansallisen vastarinnan neuvoston. Se tuki terroristisia keinoja Algerian itsenäistymisen estämiseksi. Bidault pakeni maasta vuonna 1962 sen jälkeen kun häntä oli syytetty salaliitosta ja hänen parlamentaarinen koskemattomuutensa oli kumottu. Hän asui vuosina 1963–1967 Brasiliassa. Hän palasi Ranskaan vuonna 1968 sen jälkeen kun hänen pidätysmääräyksensä oli peruutettu. Bidault perusti palattuaan vielä Mouvement pour le justice et la liberté -nimisen oikeistopuolueen, mutta ei saavuttanut enää merkittävää vaikutusta politiikassa.