google/wiki40b huggingface dataset:
Doggermatalikon selkkaus

Doggermatalikon selkkaus oli Venäjän–Japanin sodan aikana 21.–22. lokakuuta 1904 sattunut tapaus, jossa Venäjän sota-alukset tulittivat erehdyksessä Pohjameren Doggermatalikon alueella englantilaisia kalastaja-aluksia. Tapaus uhkasi ajaa Ison-Britannian liittymään sotaan Venäjää vastaan.

Tapahtumat Doggermatalikolla

Venäjän Itämeren-laivastosta oli syksyllä 1904 muodostettu vara-amiraali Zinovi Rožestvenskin komentama 2. Tyynenmeren eskadroona, joka lähti kiertämään Euraasian manteereen ympäri vapauttaakseen japanilaisten Port Arthuriin saartaman Venäjän Tyynenmeren-laivaston. Venäläisten keskuudessa liikkui villejä huhuja japanilaisten Euroopan vesille lähettämistä torpedoveneistä, jotka väijyttäisivät ja torpedoisivat koko laivaston jo menomatkalla. Pohjanmerelle tultaessa korjausalus Kamtšatkan kapteeni väitti lähettämässään sähkeessä laivaansa vastaan isketyn torpedoilla.
Laivaston ollessa Doggermatalikon alueella se kohtasi 21. ja 22. lokakuuta välisenä yönä englantilaisia troolareita, joita luultiin pimeässä ja sumussa japanilaisiksi torpedoveneiksi. Amiraali Rožestvenski määräsi avaamaan tulen niitä kohti. Crane-niminen troolari upotettiin ja kaksi sen miehistön jäsentä kuoli. Myös kaksi muuta troolaria vahingoittui ja useita kalastajia haavoittui. Ammunta jatkui 25 minuuttia. Tuli oli pääosin hyvin epätarkkaa. Sekasorron keskellä venäläiset sota-alukset tulittivat vahingossa jopa toisiaankin, ja ainakin risteilijät Aurora ja Dmitri Donskoi saivat osumia. Auroralla kaksi merisotilasta kuoli omien tulitukseen, jota luultiin vihollisen tuleksi. Vasta aamun valjetessa totuus paljastui.

Seuraukset

Tieto tapauksesta ajoi Ison-Britannian ja Venäjän hetkeksi lähes sodan partaalle, varsinkin kun Isolla-Britannilla oli liittosopimus Japanin kanssa. Britit lähettivät oman laivastonsa seuraamaan Rožestvenskin eskadroonaa sen kulkiessa Englannin kanaalin läpi. Venäläisiltä kiellettiin pääsy brittien kontrolloiman Suezin kanavan läpi, joten Rožestvenski joutui kiertämään Intian valtamerelle pidempää reittiä Afrikan ympäri.
Ison-Britannian pääministeri Arthur Balfour ja ulkoministeri Henry Lansdowne pyrkivät tyynnyttelemään brittien mielialoja sodan välttämiseksi. Venäjän liittolainen Ranska painosti Venäjää osoittamaan katumusta tapahtuneesta. Rožestvenski joutui jättämään joukon vastuullisina pidettyjä upseereitaan vangeiksi Vigon satamaan Espanjassa. Yksi näistä oli kapteeni Nikolai Klado. Tapausta selvittämään perustettiin Haagin sopimuksen pohjalta kansainvälinen komissio, joka kokoontui Pariisissa joulukuussa 1904 ja julkaisi loppuraporttinsa helmikuussa 1905. Raportissa venäläisten toiminnalla ei katsottu olleen oikeutusta, ja Venäjää vaadittiin maksamaan 65 000 puntaa korvauksia. Venäjä maksoi vaaditun summan 9. maaliskuuta 1905, minkä jälkeen Venäjän ja Ison-Britannian välit alkoivat parantua.
Hullin kaupunkiin Englannissa pystytettiin vuonna 1906 muistomerkki Doggermatalikon välikohtauksessa kuolleille kalastajille. Muistomerkkiin sisältyy surmansa saaneen Cranen kapteenin George Henry Smithin patsas.
Manuel Fernández Muñiz

Ura

Manu on kotikaupunkinsa Sporting Gijónin kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa kaudella 2005–2006, sen pelattua Segunda Divisiónissa. Vuonna 2007 hän siirtyi Deportivo La Coruñaan, jossa hän kuitenkin pelasi reservijoukkueessa seuraavat kaksi kautta.
Kaudella 2009–2010 Gustavo Munúan siirryttyä Málagaan, Manu nostettiin edustusjoukkueeseen Daniel Aranzubian varamaalivahdiksi. Ensimmäisen ottelunsa maan pääsarjassa hän pelasi 23. maaliskuuta 2010, kun ykkösmaalivahti Aranzubia ajettiin 10-minuutin kohdalla ulos kentältä punaisella kortilla.
Petri Karra

Petri Karra (s. 1969) on suomalainen kirjailija ja käsikirjoittaja.
Karra on opiskellut Helsingin yliopistossa teoreettista filosofiaa ja oikeustiedettä sekä sivuaineena yleistä kirjallisuustiedettä. Hän on tehnyt useita elokuvakäsikirjoituksia.
Vuonna 2008 Gummerus julkaisi Karran esikoisteoksen Haarautuvan rakkauden talo, joka on tyyliltään satiirinen farssi parisuhteista. Romaanin elokuvaoikeudet myytiin jo käsikirjoitusvaiheessa syksyllä 2007. Mika Kaurismäki ohjasi teoksen pohjalta vuonna 2009 valmistuneen, samannimisen elokuvan.
Karran toinen romaani, psykologinen trilleri Kohtalonohjaaja ilmestyi syyskuussa 2011. Kolmas romaani Pakenevat unet ilmestyi 2012. Siitä tehdään elokuva, jonka ohjaa Petri Kotwica. Vuonna 2015 ilmestyi Karran neljäs romaani, Kotiinpaluu.
Vaasassa syntynyt Karra asuu nykyään perheineen Helsingissä.
Ferdinand Verbiest

Ferdinand Verbiest (9. lokakuuta 1623 – 28. tammikuuta 1688) oli flaamilainen jesuiittalähetyssaarnaaja Kiinassa Qing-dynastian aikana. Verbiest tunnetaan myös kiinalaisella nimellä Nan Huairen. Hän toimi myös diplomaattina, kartanpiirtäjänä ja kääntäjänä laajan kielitaitonsa ansiosta.
Julie Wilhelmine Hagen-Schwarz

Julie Wilhelmine Hagen-Schwarz (18. lokakuuta 1824 Prangli – 20. lokakuuta 1902 Tartto) oli virolainen taidemaalari. Kansallisuudeltaan hän oli baltiansaksalainen.

Elämänvaiheita

Julie Hagen-Schwarzin isä, August Matthias Hagen oli taidemaalari ja tytär syntyi kun vanhemmat olivat maalausmatkalla. Tytär osoitti jo pikkutyttönä kiinnostusta piirtämiseen ja ensimmäiset piirustustunnit hän sai isältään. Opiskellessaan Tarton yliopistossa hän kiinnostui muotokuvien piirtämisestä. 
Yliopiston jälkeen stipendin Saksassa tapahtuvia opintoja varten. Hän opiskeli ensin Dresdenissä Friedrich Gonnen johdolla. Opinnot jatkuivat Münchenissä, Moritz Rudengasin ateljeessa.. Venäjän tsaari Nikolai I myönsi Hagen-Schwarzille Saksan opintojen jälkeen uuden apurahan.  Tällä kertaa Italiassa tapahtuvia opintoja varten. Italiaan häntä seurasi myös isä, sillä hän uskoi Italian ilmaston auttavan hänen potemiinsa silmäsairauksiin.
Kotimaahansa Hagen-Schwarz palasi vuonna 1854. Hän oli tuolloin jo saavuttanut mainetta taidemaailmassa ja osallistunut Euroopassa moniin näyttelyihin. Pian tämän jälkeen hän solmi avioliiton astronomi Ludvig Schwarzin kanssa, joka johti paikallista observatorioita. Häämatka suuntautui Siperian eteläosiin, missä hänen miehensä oli mukana Venäjän maantieteellisen seuran palveluksessa. Matkalla etsittiin mineraaleja ja tehtiin alueesta karttoja. Hagen-Schwarz piirsi matkalla kaiken mielenkiintoisen.
Vuonna 1858 Hagen-Schwarz nimitettiin Pietarin taideakatemian ensimmäiseksi naisjäseneksi. Tämän jälkeen hän oleskeli paljon Pietarissa, osallistuen moniin näyttelyihin. Uransa aikana hän teki yli 700 muotokuvaa.
Thomas Tumler

Thomas Tumler (s. 5. marraskuuta 1989) on sveitsiläinen alppihiihtäjä, joka edustaa SC Samnaunia.
Alppihiihdon maailmancupissa Tumler kilpaili ensimmäisen kerran Banskon suurpujottelussa helmikuussa 2012. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti maaliskuussa 2012 oltuaan 26. Kranjska Goran suurpujottelussa. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kahdeksas Sankt Moritzin supersuurpujottelussa maaliskuussa 2016. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Beaver Creekin suurpujottelussa joulukuussa 2018.
Jonjo Shelvey

Seurajoukkueura

Shelvey aloitti ammattilaisuransa Charlton Athleticissa. Hän teki ensiesiintymisensä virallisissa aikuisten peleissä Englannin mestaruussarjan ottelussa huhtikuussa 2008, jolloin hänestä tuli 16 vuoden ja 59 päivän ikäisenä nuorin seuran edustusjoukkueessa pelannut pelaaja. Aikaisempi ennätys oli Paul Koncheskyllä. Liverpooliin hän siirtyi huhtikuussa 2010 1,7 miljoonan punnan välitöntä siirtokorvausta vastaan, joka kaksinkertaistui Shelveyn tehtyä ensiesiintymisensä Valioliigassa 24. lokakuuta 2010. Yhteensä hän pelasi ensimmäisellä Liverpool-kaudellaan 15 liigaottelua. Seuraavalla kaudella hän pelasi 13 liigaottelua Liverpoolissa ja kymmenen liigaottelua lainalla Blackpoolissa. Hän voitti liigacupin mestaruuden 2012. Kaudella 2012–2013 hän pelasi Liverpoolissa 19 liigaottelua.
Heinäkuussa 2013 Shelvey siirtyi walesilaisseura Swanseaan 4 vuoden sopimuksella. Hän pelasi Swanseassa yhteensä 79 liigaottelua, kunnes siirtyi Newcastleen tammikuussa 2016.

Maajoukkue

Shelvey pelasi ensimmäisen maaottelunsa Englannin maajoukkueessa MM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan lokakuussa 2012. Hän on 5. helmikuuta 2016 mennessä pelannut kuusi A-maaottelua, joista yksi on ollut MM- ja kolme EM-karsintaottelua.

Muuta

Kesäkuussa 2015 hän meni naimisiin Daisy Evansin kanssa. Heillä on tytär Lola Fleur, syntynyt maaliskuussa 2014.
Alinen Maajärvi

Maantiede

Järven pinta-ala on 11,0 hehtaaria ja sen pituus on 650 metriä ja leveys 350 metriä. Se on 1800-luvulla laskettu järvi. Yliseen Maajärveen on kaivettu kanava, joka sen laskuoja. Järvien pinnankorkeuksissa on 10 senttimetrin ero. Koilliskulmaan laskee tulo-oja, joka tuo kallioselänteeltä vesiä. Yksi ojan haaroista on Pirttijärven laskuoja. Järven oma luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkuunsa 200 metriä pitkä kanava Märkäjärven Makkosselkään. Molempien järvien vedenpinnat ovat samalla korkeudella.
Järven rantaviiva on 1,6 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin peltoa tai  moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rannoilla on kolme maatilaa ja loma-asuntoja. Makkoselän ja Maajärven välistä kulkee paikallinen maantie.

Historia

Ennen 1800-luvun loppua seudulla oli suurempi Märkäjärvi, jonka vedenpintaa laskettiin noin kaksi metriä. Vedenlaskun seurauksena ja järvenpohjan epätasaisuuksista johtuen järvestä kuroutui viisi erillistä allasta: Märkäjärvi (länsiosassa Pikkujärvi), Makkosselkä, Kirjasjärvi, Alinen Maajärvi ja Ylinen Maajärvi. Maajärvi, joka muodosti tuolloin Märkäjärvestä erillisen järvialtaan, maatui kahdeksi järveksi. Vesijättömaiden järvestelyt on kuvattu Märkäjärven artikkelissa.
Espoon aikuislukio

Historia

Tapiolan yhteiskoulun iltalinja aloitti toimintansa syksyllä 1969. Tapiolan yhteiskoulun rehtorina toimi Heikki Niemelä ja iltalinjan apulaisrehtoriksi valittiin Reino Nieminen (1969-73). Vuonna 1977 koulu liitettiin Espoon kaupungin koulujärjestelmään ja sen nimi muuttui Tapiolan lukion iltalinjaksi. Rehtoriksi tuli Liisa Tommila (1977-85). Syksystä 1985 lähtien opetusta annettiin aamuyhdeksästä alkaen uusissa tiloissa Itätuulenkuja 8:ssa. Rehtorina toimi Marjukka Rantanen (1985-2010). Koulu itsenäistyi ja nimeksi tuli syksyllä 1988 Tapiolan iltalukio. Opetushallitus hyväksyi 29.12.1994 aikuislukion opetussuunnitelman perusteet. Uuden lainsäädännön myötä koulun nimi muuttui Tapiolan aikuislukioksi syksyllä 1994. 
Espoon toinen iltakoulu aloitti toimintansa syksyllä 1972 nimellä Viherlaakson yhteiskoulun iltalinja. Jouko Sammal oli iltalinjan ensimmäinen apulaisrehtori. Viherlaakson yhteiskoulun siirtyessä kaupungin omistukseen 1.7.1977 iltalinjasta tuli Viherlaakson lukion iltalinja ja rehtorina aloitti Kaija Teikari (1977-1990). Vuodesta 1989 rehtorin viransijaisena toimi Matti Asumaa ja hänet valittiin rehtoriksi  1991.
31. heinäkuuta 2005 Tapiolan aikuislukio ja Viherlaakson aikuislukio yhdistettiin ja toiminta jatkui Espoon aikuislukiona Tapiolassa Opintiellä ja Itätuulenkujalla sekä Viherlaaksossa.  Viherlaakson aikuislukion rehtori Matti Asumaa jäi eläkkeelle samana vuonna. Aikuislukiolla oli yksi rehtori ja kaksi apulaisrehtoria. Syksyllä 2009 opetuslautakunta teki päätöksen, että Viherlaakson toimipiste lakkautetaan ja aikuislukio-opetus keskitetään Tapiolaan 1. elokuuta 2010 alkaen. Espoon aikuislukion rehtorina aloitti Matti Kauppila. Vuoden 2015 alusta Espoon aikuislukio liitettiin hallinnollisesti osaksi Espoon seudun koulutuskuntayhtymää, Omniaa.
Isyystutkimus

Isyystutkimus on oikeusgeneettinen toimenpide, joka tehdään lastenvalvojan tai oikeusistuimen määräyksestä osana isyyden tutkimusta.
Suomessa Isyystutkimuksella pyritään selvittämään, kuka on lapsen biologinen isä. Tutkimus tehdään tuomioistuimen määräyksestä, kun lapsi tai hänen äitinsä on oikeudessa nostanut kanteen isyyden vahvistamiseksi ja isäksi väitetty henkilö ei jostain syystä ole halukas tunnustamaan isyyttään. Vastaavasti myös mies, joka vaatii itselleen lapsen isyyttä, voi vaatia tehtäväksi isyystutkimusta. Myös lastenvalvoja puolestaan voi määrätä isyystutkimuksen tehtäväksi, jos mies vaatii tätä. 
Miehellä ei kuitenkaan ole oikeutta vaatia isyystutkimusta, mikäli äiti on avioliitossa toisen miehen kanssa eikä äiti halua miehen tunnustavan isyyttään.
Kuitenkin Unicefin Lapsen oikeuksien sopimuksessa mainitaan, että Lapsella on lähtökohtaisesti oikeus elää vanhempiensa kanssa, jos hänellä on hyvä ja turvallista olla heidän kanssaan. Vanhemmistaan erossa asuvalla lapsella on oikeus tavata ja pitää säännöllisesti yhteyttä kumpaankin vanhempaansa.
Isyystutkimus tehdään pääsääntöisesti äidistä, lapsesta ja isäksi epäillystä miehestä. Näiltä voidaan myös ottaa tutkimukseen tarvittava verinäyte tahdonvastaisesti. Tarvittaessa tutkimus voidaan tehdä myös kuolleen miehen tai naisen ruumiista otetusta näytteestä tai tämän lapsen isovanhemmista. Isovanhempia ei kuitenkaan voida velvoittaa suostumaan tutkimukseen vastoin tahtoaan. Tutkimuksen suorittaa joko Terveyden ja hyvinvoinnin laitos tai Helsingin yliopiston oikeuslääketieteen laitos.
Isyystesti keksittiin 1960-luvulla kun HLA-tyypittely tuli mahdolliseksi.
Alexander von Daehn

Alexander Leonard von Daehn (20. toukokuuta 1821 Sippola – 27. huhtikuuta 1894 Helsinki) oli suomalainen kapteeni, joka omisti Sippolan kartanon ja harjoitti siellä nykyaikaista maataloutta. Hän aloitti siellä emmentaljuuston valmistuksen 1856. Daehn oli valtiopäivämies 1863–1882. Hän sai 1861 maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Maatalouden ohella tilalla harjoitettiin teollista toimintaa, mistä merkittävin yritys oli 1858 perustettu Saveron lasitehdas.
Limitless

Juoni

Brian Finchin elämä junnaa paikallaan, kunnes hän tutustuu lääkkeeseen nimeltään NZT-48, joka tehostaa käyttäjänsä aivotoimintaa. Aineen avulla Brian muuttuu huippuälykkääksi ja muistaa kaiken mitä on elämässään kokenut. Lisäksi hän pystyy tekemään sekunneissa uskomattomia laskelmia. Hän käyttää uusia kykyjään FBI-agentti Rebecca Harriksen (Jennifer Carpenter) auttamiseen. Brian tapaa myös mystisen senaattorin (Bradley Cooper), joka on käyttänyt lääkettä neljä vuotta. Kukaan muu ei ole pystynyt käyttämään ainetta yhtä pitkään ilman sivuvaikutuksia. Senaattori on kehittänyt lääkkeen, jolla hän estää sivuvaikutukset, ja lupaa antaa Brianille lisää pillereitä sekä vastalääkettä.
Vanhemman ja jälkeläisen välinen konflikti

Vanhemman ja jälkeläisen välinen konflikti on Robert Triversin vuonna 1974 esittelemä teoria, joka käsittelee aihetta voiko jälkeläinen vaikuttaa vanhempiensa häneen tekemiin investointeihin sisarusten kustannuksella. Voiko jälkeläinen tuottaa itseään suosivaa kohtelua, vaikka vanhemmat eivät haluaisi "suosikkeja" jälkeläistensä joukkoon, ja kannattaako jälkeläisen menetellä niin. Teoria rakentuu vahvasti itsekkään geenin -teorian pohjalle.
Koska vanhempi on sukua yhtä paljon kaikille jälkeläisilleen, ei sillä pitäisi pelkästään geneettisin perustein olla suosikkeja. Jos vanhempi suosii jotakuta, pitäisi sen perustua odotettavissa olevien elinvuosien eroihin. Äiti, kuten kaikki muutkin yksilöt, on kuitenkin on kaksi kertaa enemmän "sukua" itselleen, kuin yhdellekään jälkeläiselleen. Itseään avuttomampiin yksilöihin itsensä kustannuksella investoimisen geenit voivat yleistyä geenivarastossa, vaikka hyötyjät jakavatkin ehkä vain osan investoijan geeneistä.
Jos asiaa tarkastellaan jälkeläisen näkökulmasta, on se saman verran sukua sisaruksilleen kuin niiden äiti on. Geneettisesti yhden jälkeläisen suhde sisaruksiinsa on yhtä altruistinen kuin äitiinsä. Toisaalta jälkeläinen on taas geneettisesti kaksi kertaa enemmän "sukua" itselleen kuin yksikään sisaruksistaan. Se puolestaan johtaa siihen, että jälkeläinen haluaa äidin investoivan itseensä enemmän kuin sisaruksiinsa. Yleisesti lapsen pitäisi "ottaa" enemmän kuin oikeudenmukainen osuustensa parentaalisesta investoinninsta, mutta vain tiettyyn pisteeseen saakka. Piste saavutetaan, kun syntyneiden ja mahdollisesti syntymättömien sisarusten nettokustannukset ylittävät juuri puolet itselle ottamisen hyödystä.
Koska vanhempi ja jälkeläinen jakavat geeneistään vain 1/2, kannattaa vanhemman jossain vaiheessa vieroittaa jälkeläinen ja investoida uuteen jälkeläiseen. Vanhemman kokonaiskelpoisuus siis laskee, mikäli se sitoutuu yhteen jälkeläiseen liian pitkäksi aikaa. Sen sijaan jälkeläisen ja vanhemman kesken asiasta on erimielisyyttä, koska jälkeläinen on saanut oikeudenmukaisen investoinnin vanhemman mielestä, mutta jälkeläinen tietenkin pyrkii jatkamaan vanhemman investointia itseensä niin pitkään kuin mahdollista. Vieroittaminen on vain yksi esimerkki vanhemman ja jälkeläisen välisistä kiistoista. Muita kiistoja voivat olla yksilön ja sen kaikkien syntymättömien sisarusten välinen taistelu, jossa vanhempi asettuu syntymättömien jälkeläistensä puolelle. Suorempi kilpailu puolestaan voi olla sisarusten taistelu nykyisistä investoinneista, esimerkiksi saman poikueen jäsenten kesken, jolloin vanhempi yleensä haluaa, että kilpailu on oikeudenmukaista.
Death

Historia

Vain 16-vuotias Chuck Schuldiner perusti Deathin vuonna 1983, tosin aluksi nimellä Mantas. Nimen Death yhtye sai vuonna 1984. Schuldinerin veli Frank oli aikaisemmin kuollut auto-onnettomuudessa, ja tämän kokemuksen Schuldiner halusi kääntää positiiviseksi nimeämällä bändinsä Deathiksi. Schuldiner hoiti Deathissa kaiken sävellystyön, lauloi ja soitti sekä rytmi- että soolokitaraa. Schudiner osasi soittaa myös bassokitaraa.
Death julkaisi ensimmäisen albuminsa Scream Bloody Gore vuonna 1987. Floridan underground-piireissä ennakkoon saadun maineen myötä Scream Bloody Gore vakiintui yhdeksi suoraviivaisen death metalin merkittävimmistä julkaisuista. Deathin alkuajat ensimmäisistä demoista toiseen täyspitkään studioalbumiin Leprosyyn tunnetaankin raa'asta musiikista, sanoituksista ja vokalisoinnista. Vaikka Schuldinerin murinalaulu onkin medioissa ja fanien keskuudessa tunnustettu ja eräänlainen death metalin tavaramerkki, Schuldiner oli hyvin itsekriittinen oman äänensä ja laulutyöskentelynsä suhteen. 
Spiritual Healing -albumin jälkeen Schuldiner kyllästyi vakituisten jäsenten etsimiseen. Schuldiner onnistuikin tarvittaessa keräämään studiosessioihin muusikkoja, jotka pystyivät toteuttamaan Schuldinerin vaikeat sävellykset ja sovitukset tämän haluamalla tavalla. Deathin myöhemmät albumit Humanista alkaen ovat erittäin progressiivisia ja sanoitukset painottuvat enimmäkseen eksistentialismiin ja muihin filosofisiin aiheisiin.
Schuldiner perusti yhtyeen Control Denied vuonna 1999, sillä hän halusi tehdä enemmän kokeellista musiikkia ja etsiä progressiivisen metallin rajoja. Uusi yhtye oli eräänlainen kompromissi, sillä Death oli tietyllä tavalla genrensä vanki. Viimeiseksi jäänyt Death-albumi The Sound of Perseverance oli Schuldinerin ja levy-yhtiö Nuclear Blastin välinen kompromissi: Schuldiner sai levyttää uuden yhtyeensä esikoisalbumin sillä ehdolla, että hän julkaisisi myös Death-nimellä uuden albumin.
Chuck Schuldiner taisteli pitkään pahanlaatuisen aivokasvaimen aiheuttamia oireita vastaan, mutta kuoli kasvaimen heikentämänä keuhkokuumeeseen 13. joulukuuta 2001. Samalla sekä Deathin että Control Deniedin toiminta loppui.
Ron Wood

Musiikkiura

Wood aloitti levytysuransa 1960-luvun puolivälissä The Birds -yhtyeen kitaristina. Sen jälkeen hän soitti kitaraa The Creation -yhtyeen muutamalla singlellä. 
Jätettyään Creationin Wood otettiin The Jeff Beck Groupin basistiksi. Yhtye hajosi vuonna 1969 julkaistuaan kaksi albumia. Yhtyeen laulusolisti Rod Stewart ja Wood liittyivät sen jälkeen Small Faces -yhtyeeseen, joka alkoi käyttää nimeä Faces, ja Wood palasi kitaran varteen. Ennen yhtyeen hajoamista vuonna 1975 Wood teki myös sooloalbumit I've Got My Own Album to Do (1974) ja Now Look (1975) sekä Mahoney's Last Stand (1976) yhdessä Ronnie Lanen kanssa.
Wood oli tuntenut The Rolling Stonesin kitaristin Keith Richardsin jo pitkään, joten Rolling Stones otti hänet kitaristikseen yhtyeestä eronneen Mick Taylorin tilalle albuminsa Black and Blue (1976) äänityksiin. Woodista tuli sen jälkeen yhtyeen täysjäsen, ja hän on kuulunut Rolling Stonesiin yhtäjaksoisesti siitä lähtien.
Vuonna 1979 Wood julkaisi neljännen sooloalbuminsa Gimme Some Neck sekä kiersi Richardsin kanssa yhtyeessä nimeltä The New Barbarians.
Rolling Stones -uransa lomassa Wood jatkoi sooloalbumiensakin julkaisemista: 1234 (1981), Live at the Ritz (1988), Slide on This (1992), Slide on Live: Plugged and Standing (1994), Not for Beginners (2002), Live & Eclectic (2002) ja I Feel Like Playing (2010). Hän on myös vieraillut useasti toisten artistien levyillä.
Woodin käyttämiä kitaroita ovat Fender Stratocaster, Zemaitis, ESP, Gibson Les Paul ja Ernie Ball. Niiden lisäksi hän käyttää myös suomalaisen Kari Niemisen valmistamia Versoul-kitaroita.

Muu ura

Wood kävi nuorena Ealingin taidekoulua Lontoossa. Hän alkoi esitellä ja myydä omia maalauksiaan 1980-luvulla. Hänen maalauksensa ovat usein kuvanneet Rolling Stonesin jäseniä ja muita muusikoita, mutta myös esimerkiksi hevosia ja maisemia. Woodin maalauksia on esitelty useissa taidenäyttelyissä, ja niitä on näytteillä Lontoon Theatre Royalissa ja Drury Lanessa.
Woodilla on oma radio-ohjelmansa Ronnie Wood Show, joka pyörii noin vuoden aina Rolling Stonesin seuraavaan kiertueeseen saakka. Ohjelmassaan Wood soittaa vanhoja rockklassikoita ja kertoo niiden taustoista ja omista kokemuksistaan rockmaailmassa. Ohjelmassa käy myös vieraita.

Yksityiselämä

Woodilla oli entuudestaan neljä lasta, ja vuonna 2016 hänelle ja hänen nykyiselle vaimolleen Sally Woodille syntyi kaksostytöt. Pari oli avioitunut vuonna 2012.
Woodilla diagnosoitiin keuhkosyöpä keväällä 2017. Syöpäkasvain poistettiin leikkauksella.
Gli invincibili fratelli Maciste

Juoni

Prinssi Akimiin rakastunut maanalaisen valtakunnan kuningatar Thaliade kaappaa tämän morsiamen Janan houkutellaakseen prinssin luokseen. Maciste 1 löytää tiensä Thaliaden luoliin ja kukistaa niitä vartioivat leopardiasuiset miehet, mutta juotuaan kuningattaren taikajuomaa hänestä tulee tämän tottelevainen orja. Paikalle saapuva Akim lupautuu naimaan Thaliaden, jos tämä vapauttaa vankinsa. Luoliin tunkeutuu myös Maciste 2, joka häviää kamppailun huumattua veljeään vastaan. Maciste 1:een rakastunut kuningattaren palvelija Nice antaa tälle vastamyrkkyä, ja yhdessä veljekset kukistavat kuningattaren leopardimiehet, estävät tämän naima-aikeet ja aiheuttavat maanjäristyksen, joka tuhoaa maanalaisen valtakunnan sankarien paetessa paikalta.

Tuotanto ja tyyli

Gli invincibili fratelli Maciste on halvalla ja amatöörimäisesti toteutettu suoraviivainen peplumseikkailu. Sen suurin oivallus on, että Macisteja voikin yhden sijasta olla kaksi. Tyylilajin hiipumista heijastavat häpeilemätön camp-henkisyys ja tavanomaista selkeämmät eroottiset vihjaukset. Elokuvan vilpitön naivius ja reipas toiminnallisuus tekevät siitä puutteistaan huolimatta melko viihdyttävää katseltavaa.

Julkaisut

Elokuvaa esitettiin Saksassa nimellä Der Untergang des Leopardenreiches (”Leopardivaltakunnan tuho”). Yhdysvalloissa se tunnetaan nimillä The Invincible Brothers Maciste ja The Invincible Gladiators (”Voittamattomat gladiaattorit”). Harvoin nähdystä filmistä ei ole kunnollista DVD-julkaisua.