google/wiki40b huggingface dataset:
Luterilainen kirkko – Kanada

Historia

Missouri-synodin lähetystyöntekijät perustivat ensimmäiset Kanadan seurakuntansa Ontarioon vuonna 1854. Vuonna 1988 Kanadan seurakunnat muodostivat Missouri-synodista itsenäisen kirkon, johon kuului kolme piiriä: Alberta-British Columbia District, Central District ja East District.

Nykytilanne

Kirkolla on noin 300 seurakuntaa, joissa on noin 57 000 jäsentä. Kirkko kuuluu Missouri-synodin tavoin Kansainväliseen luterilaiseen neuvostoon.
Gustaf Johannes Winter

Gustaf Johannes Winter (13. helmikuuta 1868 Lappeenranta – 31. joulukuuta 1924 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä Alho ja H. Vaahersalo.
Winterin vanhemmat olivat kaupunginlääkäri Edvard Winter ja Henrika Kristina Hällström. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin alkeisopistosta 1886, opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1888, filosofian maisteriksi 1890, lääketieteen kandidaatiksi 1891 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1894.
Winter toimi Sortavalan yleisen sairaalan  ylilääkärinä 1895–1918. Suomen sisällissodan aikana Winter oli valkoisten Karjalan armeijan ylilääkärinä. Viimeksi hän toimi yksityislääkärinä Helsingissä vuodesta 1918 alkaen.
Winter oli Sortavalan kaupunginhallistuksen jäsen 1910–1914. Hän on aloitteentekijänä, kun Sortavalaan alettiin suunnitella uutta piirisairaalaa 1898, ja osallistui myös ensimmäisten valtakunnallisten laulujuhlien järjestämiseen Sortavalan Vakkosalmen puistossa.
Viron vapaussodan aikana Winter toimi Viron Avustamisen Päätoimikunnan sairaanhoitoasiain toimikunnan puheenjohtajana ja sairaalan ylilääkärinä.
Winter oli naimisissa vuodesta 1894 Aina Johanna Cederbergin kanssa.
Jelizaveta Kozlova

Jelizaveta Vladimirovna Kozlova (ven. Елизавета Владимировна Козлова, 19. elokuuta 1892 Kraassela, Pietari – 10. helmikuuta 1975 Leningrad) oli venäläinen lintutieteilijä.
Jelizaveta Kozlovan isä oli lääkäri. Hän avioitui tunnetun tutkimusmatkailijan, eversti Pjotr Kozlovin kanssa, joka oli häntä 29 vuotta vanhempi. Vuosina 1923–1926 Kozlova otti osaa Mongoliaan suuntautuneeseen tutkimusmatkaan. Matkan järjesti Venäjän maantieteellinen seura ja sen johtajana toimi Pjotr Kozlov. Kozlova palasi Mongoliaan 1929 ja 1930 keräämään lisää lintunäytteitä ja jatkamaan tutkimuksiaan, joista hän laati julkaisun 1930 (Lounais-Transbaikalian, Pohjois-Mongolian ja keskisen Gobin linnusto). Maantieteellinen seura myönsi hänelle hopeisen ansiomerkin ansiokkaasta työstä. Hän kirjoitti myös tutkielmat Tiibetin ylängön linnusto, sen geneettinen sukulaisuus ja historia (1952), ja Keski-Aasian aavikko- ja arovyöhykkeen linnusto (1975).
Kozlova työskenteli Neuvostoliiton tiedeakatemian eläintieteen laitoksella Leningradissa vuosina 1932–1975. Toisen maailmansodan aikana eläinmuseo siirrettiin Dušanbeen Tadžikistaniin, missä Kozlova perehtyi vuoristojen linnustoon ja fasaanin alalajiin bianchii. Elämä Dušanbessa oli raskasta, ja Kozlovan terveys romahti niin paljon, että hän ei enää jatkossa pystynyt osallistumaan tutkimusretkille. Sodan jälkeen Kozlova teki lajitutkielmat Neuvostoliiton kuikkalinnuista, ulappalinnuista, ruokkilinnuista ja kahlaajista.  Kaksiosainen tutkielma kahlaajista (Charadriidae, 1961–1962) on suuresti arvostettu maailman lintutieteilijöiden keskuudessa. Kozlova julkaisi lisäksi lukuisia kirjoituksia lintujen luokittelusta ja fylogeniasta. Hän osallistui myös suurteosten Neuvostoliiton linnusto (1951–1953) ja Neuvostoliiton eläimistö kirjoittamiseen.
Kozlova oli British Ornithologists' Unionin kirjeenvaihtajajäsen.
Karbamoyylifosfaattisyntetaasi I

Karbamoyylifosfaattisyntetaasi I on entsyymi, joka osallistuu eliöissä ureakiertoon. Tämä ligaaseihin kuuluva entsyymi syntetisoi karbamoyylifosfaattia ammoniakista, hiilidioksidista ja kahdesta ATP-molekyylistä. Karbamoyylifosfaattisyntetaasi on eliöillä mitokondriaalinen entsyymi eli esiintyy solujen mitokondrioissa.Karbamoyylifosfaattisyntetaasi I:n EC-numero on EC 6.3.4.16. Sytosolissa esiintyy toinen karbamoyylifosfaattia syntetisoiva entsyymi karbamoyylifosfaattisyntetaasi II.

Ominaisuudet

Karbamoyylifosfaattisyntetaasi I on ihmisellä rakenteeltaan monomeeri, jonka molekyylimassa on noin 160–165 kDa. Entsyymi vaatii toimiakseen koentsyymikseen N-asetyyliglutamiinihapon, joka aktivoi entsyymiä allosteerisesti. Lisäksi karbamoyylifosfaattisyntetaasi vaatii joko magnesium- tai mangaani-ioneja koordinoitumaan ATP-molekyyleihin.
Karbamoyylifosfaattisyntetaasi I katalysoi karbamoyylifosfaatin syntetisoimista seuraavasti. Hiilidioksidi esiintyy soluissa tyypillisesti vetykarbonaatti-ionina, ja ensimmäisessä vaiheessa karbamoyylifosfaattisyntetaasi muodostaa siitä reaktiivisen karboksifosfaatin siirtämällä sille fosfaattiryhmän ATP-molekyyliltä, josta muodostuu ADP-molekyyli. Seuraavassa vaiheessa nukleofiilinen ammoniakki hyökkää tähän välituotteeseen ja korvaa fosfaattiryhmän muodostaen karbamiinihapon. Viimeisessä vaiheessa karbamoyylifosfaattisyntetaasi I siirtää karbamiinihapolle fosfaattiryhmän toisesta ATP-molekyyliltä, jolloin tuotteeksi syntyy karbamoyylifosfaattia.
SKA-Sverdlovsk

Kuuluisia pelaajia

Nikolai Durakov
Gascognelaistyyppinen ranskanseisoja

Ulkonäkö

Rotu on ns. "braque"- eli "bracco"-tyyppinen seisoja. Se on jalopiirteinen, vahva ja vankkaraajainen, muttei kuitenkaan liian raskasrakenteinen. Narttu on selvästi urosta kevytrakenteisempi. Kallo on lähes tasainen, hieman kuonoa pidempi. Otsapenger ei ole korostunut eikä matala. Silmät ovat avoimet ja joko tummankeltaiset tai kastanjanruskeat. Korvat ovat riippuvat, keskipitkät ja hieman laskostuneet. Kuono on pitkä ja leveä, kirsu suuri ja ruskea. Purenta voi olla leikkaava tai tasapurenta. Rintakehä on pitkä ja leveä, selkä suora ja leveä. Vatsaviiva on vain hieman ylöspäin vetäytynyt. Häntä voi olla täysipitkä tai luonnontöpö; perinteisesti Ranskassa täysimittaiset hännät on typistetty. Nahka on melko löysä ja joustava. Karva on lyhyt, tiheä ja paksu. Väritys on joko yksivärinen kastanjanruskea, kastanjanruskea valkoisin merkein, valkoinen kastanjanruskein pilkutuksin (ticking/speckled) tai kastanjanruskea punaisin (tan) -merkein (brown & tan). Urosten säkäkorkeus vaihtelee 58–69 cm ja narttujen 56–68 cm välillä, ihanteellisen korkeuden jäädessä välille 61–63 cm.

Alkuperä

Gascognelaistyyppinen seisoja on kotoisin Keski-Pyreneiltä ja Lounais-Ranskasta. Se polveutuu sukupuuttoon kuolleesta charlesinseisojasta.
Otsoniterapia

Otsoniterapia on yleisnimitys hoitomuodolle, jossa käytetään lääkeaineena otsonikaasua. Otsonia annostellaan elimistöön joko nestemuodossa, otsonoimalla verta tai annostelemalla kaasua vaginan tai peräaukon kautta. 
Otsonia on käytetty terveydenhoidossa etenkin desinfiointimenetelmänä vielä ensimmäisen maailmansodan aikana.  Erilaisia otsoniin perustuvia hoitomuotoja on markkinoitu syöpään, AIDSiin, Alzheimerin tautiin, astmaan sekä muihin sairauksiin. Väitteisiin on suhtauduttu varauksin. Italiassa julkaistiin otsoniterapialehteä vuoteen 2014 asti.
Hoitomuotoa on käytetty erilaisiin oireisiin myös Saksassa, Kuubassa ja eräissä entisen Neuvostoliiton maissa.
Tampere (sanomalehti)

Tampere oli Tampereella vuosina 1882–1885 ilmestynyt sanomalehti.
Kaupungin ruotsinkieliset perustivat Tampereen kielitaistelun yhteydessä Tammerfors Aftonbladin sisarlehdeksi suomenmielisyyttä vaimentamaan. Lehti ei pärjännyt kilpailussa Aamulehden ja Tampereen Sanomien kanssa ja sen taustayhtiö päätti keskittää voimansa ruotsinkielisen lehden julkaisemiseen.
Tampere ilmestyi vuonna 1883 kolmesti ja vuodesta 1884 lähtien kahdesti viikossa. Sen levikki oli viimeisenä ilmestymisvuotena 500 kappaletta. Päätoimittajana työskenteli Axel B. Lindholm.
FS Suchet (1893)

Valmistus

Alus tilattiin Toulonin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin lokakuussa 1887. Alus laskettiin vesille 10. elokuuta 1893 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1894.

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1906 ja se romutettiin.
Neljä helmeä

1. The Cop and the Anthem

Ohjasi Henry Koster, käsikirjoitti Lamar Trotti, näyttelijät Charles Laughton, Marilyn Monroe ja David Wayne.

2. The Clarion Call

Ohjasi Henry Hathaway, käsikirjoitti Richard L. Breen, näyttelijät Dale Robertson ja Richard Widmark.

3. The Last Leaf

Ohjasi Jean Negulesco, käsikirjoitti Ivan Goff ja Ben Roberts, näyttelijät Anne Baxter, Jean Peters ja Gregory Ratoff.

4. The Ransom of Red Chief

Ohjasi Howard Hawks, käsikirjoitti Ben Hecht, Nunnally Johnson ja Charles Lederer, näyttelijät Fred Allen, Oscar Levant ja Lee Aaker.

5. The Gift of the Magi

Ohjasi Henry King, käsikirjoitti Walter Bullock, näyttelijät Jeanne Crain ja Farley Granger.
Joinville (Haute-Marne)

Joinville on kunta Haute-Marnen departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnan väkiluku vuonna 2007 oli 3 809. Joinvillen pinta-ala on 19 km².
Jean-Yves Bosseur

Jean-Yves Bosseur (s. 5. helmikuuta 1947 Pariisi) on ranskalainen säveltäjä ja musiikkitieteilijä.
Bosseur soitti viulun ennen säveltäjäksi ryhtymistään. Aluksi hän otti yksityistunteja ja opiskeli Darmstadtin kesäkoulussa, jossa hän tutustui Karlheinz Stockhauseniin ja Henri Pousseuriin. Opinnot jatkuivat Kölnin musiikkikorkeakoulussa (Rheinische Musikhochschule).
Bosseur opiskeli myös yliopistossa filosofiaa ja estetiikkaa, jonka tuloksena syntyi kaksi opinnäytetyötä : Henri Pousseurin ja Michel Butorin Votre Faust –oopperasta ja väitöskirja Uuden musiikin notaatio ja kommunikaatio (Notation et communication de la nouvelle musique).
Yhdessä Michel Decoustin ja Pierre Mariétanin kanssa Bosseur perusti vuonna 1966 GERM-ryhmän (Groupe d’Études et de Réalisations Musicales). Hän teki tunnetuksi amerikkalaista kokeellista musiikkia. Säveltäjistä häntä kiinnostavat varsinkin John Cage, Morton Feldman, Earle Brown, Christian Wolff, jotka ovat soveltaneet sävellystyössään avoimen muodon periaatetta.
Vuonna 1977 Bosseur oli mukana perustamassa Intervalles -ryhmää, joka yhdistää kuvataiteita, teatteria, tanssia ja kirjallisuutta ja edistää taiteidenvälistä vuoropuhelua. Hän on tehnyt yhteistyötä myös Jiří Kolářin kanssa hyödyntäen sitaatti- ja kollaasitekniikkaa. Michel Butorin kanssa Bosseur on tehnyt Matériel pour un Don Juan (1977) ja Les Tarots-Musiciens (Eloge de Raymond Roussel, 1983-1984) –teokset.
Bosseur työskentelee musiikkitieteen tutkijana Paris IV -yliopistossa, Tieteellisessä tutkimuskeskuksessa (Centre National de la Recherche Scientifique).
Vuonna 1998 hänelle myönnettiin Diapason d'Or –kunniamerkki la Messe –sävellyksestään.
Lainsuojattomat (Lucky Luke)

Lainsuojattomat on kuudes Lucky Luke -sarjakuva, jonka Morris käsikirjoitti ja piirsi. Se ilmestyi alun perin Ranskassa 1954 ja paljon myöhemmin Suomessa 1990. Lehti sisälsi kaksi
erillään julkaistua tarinaa, joista ensimmäinen perustuu löyhästi tositapahtumiin.
Molemmat tarinat julkaistiin alun perin Spirou -aikakauslehdessä vuonna 1952.

Lainsuojattomat

Lainsuojattomissa Lucky Luke kohtaa Daltonin rosvoveljekset Bobin, Gratin, Billin ja Emmett Daltonin, jotka ryöstelevät pankkeja, postivaunuja ja junia. Lucky Lukea pyydetään laittamaan veljesten puuhille loppu.
Daltonit päättävät viimeisenä rikoksenaan ryöstää samanaikaisesti kaksi pankkia samassa kaupungissa. He hyökkäävät Coffeyvilleyn pankkeihin mutta saavat surmansa poliisin järjestämässä väijytyksessä, johon myös Lucky Luke osallistuu ampumalla Bob Daltonin (sensuroimaton versio).

Daltonin veljesten paluu

Daltonin veljesten paluussa muuan arkajalka seriffi, Bill Boney, väittää surmanneensa Daltonit. Lucky Luke kuulee tämän ja päättää antaa huijarille opetuksen. Luke pukeutuu ystäviensä Smileyn, "Olutsiepon" ja "Mikrobin" kanssa Daltoneiksi pelotellakseen seriffiä. Boney paljastuu varsinaiseksi pelkuriksi ja joutuukin melkein hirtetyksi vale-Daltonien toimesta, ennen kuin viime hetkellä tunnustaa valehdelleensa. Tällöin Lucky paljastaa kaiken ollen pelkkää pilaa ja Boney joutuu rangaistuksena saluunan tiskille töihin.

Sensuuri

Alkuperäinen versio Lainsuojattomista oli kustantaja Dupuisin mielestä liian väkivaltainen lasten sarjakuvaan. Morris joutui siksi piirtämään koko viimeisen sivun uudestaan.
Kuten todellisuudessakin, Daltonit kuolivat. Dupuis vaati kuitenkin Morrisia tekemään Bob Daltonin kuolemasta siistimmän, sillä alkuperäisessä kuvassa Lucky ampuu luodin Bobin pään läpi. Morris muutti kohtaa niin, että Lucky ampuukin poikki Bobin henkselit, rosvo putoaa viinitynnyriin ja hukkuu. Tämän version kustantaja hyväksyi, ja tämä on myös suomalaisen julkaisun viimeisellä sivulla.
Maitohorsmat

Kuvaus

Maitohorsmat ovat pystyjä kasveja, joiden varret ovat yleensä haarautumattomia tai joidenkin niukkahaaraisia. Lehdet ovat yleensä kierteisesti ja ne ovat yleensä kapeita, harvoin soikeita. Kukinto on yksinkertainen tai hiukan haarautunut terttu. Yksittäisissä kukissa on neljä terälehteä, jotka ovat väriltään purppuranpunaisesta vaaleanpunaiseen, harvoin valkoisia. Terälehdet ovat erillisiä eivätkä kukat ole yhdisteräisiä kuten hoikkahorsmilla. Alemmat terälehdet ovat kapeampia kuin ylemmät, mikä tekee kukasta säteittäisesti epäsymmetrisen. Kukissa on kahdeksan suunnilleen yhtä suurta hedettä ja pitkä nelilohkoinen emi. Hedelmä on pitkä ja hoikka, neljällä liuskalla avautuva kota. Siementen toisessa päässä on lenninhaiven.

Taksonomia

Alexander N. Sennikov tarkasteli nimikkeistökysymyksiä vuonna 2011. Vaikka ennen Linnaeusta, jo vuodesta 1561 alkaen, oli käytetty nimeä Chamaenerion, Carl Linnaeus piti vuonna 1753 parempana Epilobiumia. Chamaenerion on johdettu kreikkalaisesta sanasta chamai (χαμαί), joka tarkoittaa "matalaa", "lähellä maata" ja nerionista (νήριον), oleanteri, Nerium oleander. Jotkut kirjoittajat jatkoivat Chamaenerionin (tai vaihtoehtoisen kirjoitusmuodon Chamaeneriumin) käyttöä, mutta tätä nimeä ei julkaistu laillisesti levien, sienten ja kasvien kansainvälisen nimikkeistön säännöstön (ICN) mukaisesti, kunnes Jean-François Séguier teki niin vuonna 1754. Jotkut myöhemmät kirjoittajat olettivat, että Séguierin antama nimi korvasi tarpeettomasti Linnaeuksen Epilobiumin, mutta Sennikov väittää, että ICN: n tiukka soveltaminen osoittaa sen olevan laillinen. Ludwig KG Pfeiffer käytti vuonna 1873 Chamaenerionia suppeammassa merkityksessä kuin Linnaeuksen Epilobium, ja nimitti tyyppilajiksi maitohorsman (Epilobium angustifolium L .). Täten hoikkahorsmista (Epilobium) erotetun suvun oikea nimi, joka sisältää Linnaeuksen Epilobium angustifolium -lajin, on Chamaenerion.  
Vuonna 1818 Constantine Samuel Rafinesque käytti nimeä Chamerion ehdottaen sitä joko alasuvuksi tai suvuksi. Rafinesquella oli omat kasvitieteellisen nimikkeistön "säännöt", joiden mukaan geneeristen nimien lyhentäminen oli sopivaa. Hänen käyttämää nimeä ei kuitenkaan voitu hyväksyä ICN: ssä, ennen kuin Josef Ludwig Holub julkaisi sen vuonna 1972. Holub nimitti tyyppilajiksi lajin Epilobium amenum Raf., mutta koska tämä laji sisältyy nyt Chamaenerion angustifoliumiin, Chamaenerionilla on etusija Chamerioniin nähden. Monet tahot, kuten Tropicos, GRIN Taxonomy for Plants,  Smithsonianin luonnonhistorian museon Onagraceae -sivusto ja Global Biodiversity Information Facility, ovat hyväksyneet Sennikovin johtopäätökset. Jotkut aiemmin julkaistuista lähteistä, esimerkiksi Flora of China, jotka myös jakoivat Epilobium-suvun, käyttivät nimeä Chamerion.

Fylogenia ja luokittelu

Vuonna 1994 horsmien 22 taksonin molekyylifylogeneettinen tutkimus sisälsi kolme lajia, jotka jotkut kasvitieteilijät ovat aiemmin määritelleet kuuluvaksi erilliseen Chamaenerion-sukuun, loppujen kuuluessa Epilobium-sukuun. Tulokset osoittivat, että Epilobium ja Chamaenerion olivat sisartaksoneita.
Haukkalahdenvuoren kalliomaalaukset

Kalliot ja niiden sijainti

Koloveden kansallispuiston eteläpuolella aivan sen reunalla aukeaa Käköveden selkä. Selän pohjoisrannan itäpuoli on pitkän niemen rajaama ja niemen keskikohdassa kohoaa Havukkavuori ja niemen kärjessä Havukkalahdenvuori. Haukkalahdenvuori kohoaa noin 60 metrin korkeuteen järven pinnasta ja erottuu selvästi kaukaakin katsottuna. Niemen kärjen eteläpuolella on maalauspaikka I ja siitä noin 250 metriä itään on maalauspaikka II. Niiden välissä on 250 metriä.
Kalliomaalausalue I on aivan niemenkärjen tuntumassa sen lounaaseen avautuvassa kallioseinämässä. Seinämän edessä makaa siitä irronneita kivenlohkareita, joiden yli täytyy kiivetä 9,5 metrin korkeuteen nähdäkseen maalaukset. Kallion halkeamat ovat isot ja lisää kiviä näyttäisi putoavan alas seinämästä milloin tahansa.
Maalausalue II sijaitsee rannan tuntumassa noin 250 m kaakkoon edellisestä kohteesta. Kohdan tunnistaa veneessä siitä, että pienen lahdelman kohdalla kallion reuna erkanee rannasta ja vie metsään päin. Kohdan alla on taas louhikkoa ja maalausseinämä erottuu vaaleana harmaasta ympäristöstään. Rantaviiva on 7 metriä maalauksista.

Havukkalahdenvuori I

Maalausryhmä on tehty kalliosta ulos työntyvän lohkareen yläpinnalle varsin pienelle alalle. Punaväriläiskiä löytyy muutamasta muustakin lähes irti olevasta lohkareesta. Maalauksien väri on levinnyttä, mikä haittaa yksityiskohtien erottamista. Suurin kuvapinta sisältää yhden selvän ihmishahmon, joka on kuin tikku-ukko suorilla raajoilla ja se sijaitsee ylinnä. Sen pää on pyöritelty vartaloa suuremmaksi. Kaksi muutakin ihmishahmoa erottuu tämän vierestä ja niilläkin kädet osoittavat alaspäin.
Ihmisten seurassa on 2−4 eläinhahmoa, jotka on maalattu viitteellisesti sormenpaksuisilla viivoilla tyylitellen. Eläimet ovat kooltaan 15−26. Vain yhdellä eläimellä on hirvimäisiä piirteitä, vaikka kaikista kuvioista saa peuraeläimen vaikutelman.
Suuren ryhmän alapuolella on kolmessa kohtaa epäselvät punaväriläiskät, mutta ylinnä ulospäin viistossa tasaisessa kallionpinnassa on kaksi oikean käden kämmenpainaumaa.

Havukkalahdenvuori II

Toisessa maalauskohdassa on kaksi lähekkäin olevaa kuvioryhmää. Vasen ryhmä sisältää kolme pientä peuraeläintä, joista yhtä voidaan pitää hirvenä. Kalliohalkeaman yläpuoliset kaksi eläintä ovat säilyneet hyvin, vaikka ovatkin haalistuneita. Ylin eläimistä on 13 senttimetriä pitkä ja 6 korkea, mutta sen päätä ei enää erota. Toisen eläimen pää katsoo oikealle yläviistoon. Se on noin 12 senttimetriä pitkä ja 10 korkea. 
Eläinten alapuolella vinosti kulkevasta halkeamasta on valunut vettä alaspäin huuhdellen kuvakenttää keskeltä. Tältä alueelta puuttuu muualla läsnä oleva punaväri ja voi olla, että sen alle jääneet kuviot ovat huuhtoutuneet pois.
Halkeaman alla oikealla on 20 senttimetriä pitkä pystyviiva, jonka alla näkyy melko selvästi täyteisesti maalattu oikealle katsova 14 senttimetriä pitkä ja 10 korkea hirvi.
Oikea ryhmä käsittää kaksi heikosti erottuvaa kuviota. Toinen on 10 senttimetriä pitkä tikku-ukko, jonka jalat ovat suorina haara-asennossa ja kädet suorina alaviistoon ojennettuina. Toinen kuvio on 15 senttimetriä pitkä mutkitteleva viiva.
Äkkikuolema

Äkkikuolema on sairaudesta aiheutuva kuolema, joka tapahtuu välittömästi tai pian sen jälkeen, kun oireet ovat alkaneet. Arviolta 12 % kaikista kuolemantapauksista on äkkikuolemia, ja 90 % äkkikuolemista on sydänperäisiä.
Yleinen äkkikuoleman syy on sepelvaltimotauti. Muita sydänperäisiä aiheuttajia ovat mm. erilaiset rytmihäiriöt, synnynnäiset sydänviat (ml. Brugadan oireyhtymä ja hypertrofinen kardiomyopatia), sydänlihastulehdus tai sydämen alueella sijaitsevat kasvaimet. Myös perinnöllinen Marfanin oireyhtymä saattaa johtaa äkkikuolemaan sydämessä ja aortassa mahdollisesti ilmenevien tautitilojen seurauksena.
Pienillä lapsilla äkkikuolema on tavallisesti kätkytkuolema, jonka syitä ei tarkkaan tunneta.
Ylä-Sarkajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 6,8 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Ottelen Myllykylän välisen kalliomurroksen laaksossa. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata ja kosteikkoa. Pohjoisrannalla sijaitsee entinen maatila ja vapaa-ajan asunto. Järven eteläpuolelta kulkee yhdystie 16975.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 129,2 metriä mpy. Siihen on johdettu eteläisiltä soilta niiden kuivatusvesiä. Samassa painaumassa sijaitsee neljä lampea tai järveä. Ylä-Sarkajärven vieressä on kartassa nimetön lampare, sen koillispuolella on Pirkonlahti ja sen vieressä lampi Kylänahonlahti. Nämä vesistöt on yhdistetty omilla ojilla Ylä-Sarkajärveen. Koillispuolella sijaitseva Kangasjärvi laskevat siihen yhdessä Palvajärven ja Matojärven kanssa Pirkonlahden kautta. Järven laskuoja laskee Passunojana Ala-Sarkajärven läpi Pitkäveteen.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa on järvi piirretty nimellä ”Ylinen Sarkanen” ja sen järviallas on siinä nykyistä laajempi. Järvenlaskun ajankohta on tätä kirjoittavalle tuntematon, mutta siinä kuroutuivat eri lammiksi Pirkonlahti, Kylänahonlhti sekä nimetön pikkulampi. Järven kokonaispituus on ollut yli 900 metriä.
Laodike

Laodike (muinaiskreikaksi Λαοδικε) oli kreikkalaisessa mytologiassa Troijan prinsessa ja kaunein Priamoksen ja Hekaben tyttäristä.
Homeros kertoo Laodiken olleen Helikaonin puoliso, joskin Hyginuksesta Laodike oli Telefoksen vaimo.
Parthenios kertoo, että kun Demofon ja Akamas tulivat Priamoksen luokse neuvottelemaan Helenan palauttamisesta, Laodikelle syttyi himo Akamaahan. Hän ei tuonut haluaan ilmi, mutta myöhemmin sen riivaamana kertoi siitä Perseuksen puolisolle, joka pyysi miestänsä auttamaan asiassa. Tämä kutsuikin molemmat luokseen Dardaniaan ja sijoitti Laodiken samaan sänkyyn Akamaan kanssa kertoen tämän olevan yksi kuninkaallisista jalkavaimoista. Tästä suhteesta Laodike synnytti Akamaalle pojan, Munitoksen.
Apollodoros puolestaan mainitsee , kuinka Troijan kukistuttua maa nieli Laodiken kaikkien nähden. Quintus Smyrnaeus tarkentaa, että Laodike itse rukoili tätä jumalilta.
Pomfretit

Lajit ja anatomia

Varhaisimmat heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu mioseeni- ja oligoseenikausille, tällainen on muun muassa Romaniasta löydetty Paucaichthys. Pomfrettien heimo jaetaan kahteen alaheimoon Braminae, johon kuuluu 5 sukua, ja Pteraclinae, johon kuuluu kaksi sukua. Lajeja heimossa on lähteestä riippuen 18–22. Pomfretit ovat keskikokoisia tai suuria lajeja. Suurimmista lajeista sirppipomfretti (Taractichthys longipinnis) voi kasvaa noin 85 cm pitkäksi ja pomfretti (Brama brama) voi saavuttaa jopa metrin pituuden. Ruumiinrekentaaltaan kalat ovat soikeanmallisia, ruumis on hyvin korkea ja usein litteähkö. Silmät ja suu ovat melko kookkaat. Selkä- ja peräevät ovat pitkät ja Braminaea-alaheimon lajeilla suomuiset. Pteracliane-alaheimon evät ovat usein korkeat. Pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Pomfretit ovat väritykseltään mustia tai hopeanharmaita ja suomut ovat kookkaat.

Levinneisyys ja elintavat

Pomfrettilajit ovat mereisiä ja niitä tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenemeren alueilta. Useimmat lajit elävät melko lähellä merenpintaa. Pomfrettien ravintoa ovat pienet kalat, mustekalat ja muut nilviäiset ja pienet äyriäiset. Monet pomfrettilajeista ovat hyviä ruokakaloja ja tärkeitä kalastuksen kohteita.
Dikson (taajama)

Historiaa

Venäläislähteiden mukaan pomoreita saapui seudulle ilmeisesti 1600-luvun alkupuolella. 1700-luvulla paikkakunnalle annettiin oma nimi. Vuonna 1875 Adolf Erik Nordenskiöld purjehti Diksoniin ensi kerran ja vuonna 1878 hän nimesi saaren uudelleen Koillisväylän purjehduksellaan retkikuntiensa rahoittajan, ruotsalaisen suurliikemiehen Oskar Dicksonin (1823-1897) mukaan. 
Dikson syntyi 1915 saarelle perustetun arktisen radiolähetinaseman ympärille. Vuodesta 1916 siellä on sijainnut radioteitse havaintonsa välittänyt hydrometeorologinen asema, joka laajeni 1930-luvulla radioluotausasemaksi ja geofysikaaliseksi observatorioksi. Myös sataman rakennustyöt ajoittuivat 1930-luvulle. Vuonna 1935 mantereen puolelle rakennettiin Diksonin satama osana Pohjoisen meritien eli Koillisväylän hyödyntämiseen tähdännyttä hanketta (Glavsewmorput). Diksonin satama toimii nykyäänkin eräänä huoltoreittinä seudulle ja sitä pidetään yllä eräänä Koillisväylän satamista.
Vuonna 1956 Dikson sai kaupunkityyppisen taajaman aseman.