google/wiki40b huggingface dataset:
H’ust

Maantiede

H'ust sijaitsee Ukrainan Taka-Karpatian Maramureșin alueella lähellä Rika- ja Tisza-jokien yhtymäkohtaa Karpaatien juurella.

Historia

H'ust sai alkunsa 900-luvulla ja vuosien 1090 ja 1191 välillä unkarilaiset perustivat paikalle linnoituksen. Linnoitus suojeli nykyisen suolakaivoksia lähellä nykyistä Solotvynan asutuskeskusta. Mongolit tuhosivat H'ustin vuonna 1242, mutta paikka jälleenrakennettiin pian heidän hyökkäyksensä jälkeen. Vuodesta 1281 H'ust kuului Galitsian ja Volynian ruhtinaskuntaan ja unkarilaiset jälleenvaltasivat paikan vuonna 1321 . 1500- ja 1600-luvuilla H'ust oli Habsburgien ja Transsilvanian ruhtinaiden välisten taistelujen näyttämö. Krimintataarit piirittivät puolestaan kaupunkia vuosina 1594, 1659 ja 1717. 1700-luvulla kaupunkia piti hallussaan myös Ferenc II Rákóczi ja vuonna 1709 kaupunki oli Transsilvanian valtiopäivien kokoontumispaikka. Kaupungin linnoitus tuhoutui sen ruutivaraston räjähdyksessä vuonna 1766.
Marraskuussa 1918 H'ustissa perustettiin Länsi-Ukrainan tasavallan hallitus. Vuonna 1919 kaupunki liitettiin puolestaan vastaitsenäistyneeseen Tŝekkoslovakiaan. Vuonna 1938 osana Tŝekkoslovakiaa Taka-Karpatia muodosti oman Karpaatto-Rutenian autonomisen maakuntansa. Toisen maailmansodan kynnyksellä Saksa pilkkoi Tŝekkoslovakian ja Unkari miehitti Karpaatto-Rutenian eteläosat. Kun Užhorod menetettiin unkarilaisille H'ustista tuli alueen pääkaupunki. 14. maaliskuuta Karpaatto-Rutenia julistettiin itsenäiseksi Karpaatto-Ukrainan tasavaltana ja H'ust toimi lyhytikäisen valtion pääkaupunkina. Unkarilaiset miehittivät maan vain päivää myöhemmin. Neuvostoliiton joukot valtasivat kaupungin lokakuussa 1944 ja kaupungista tuli sittemmin osa Neuvosto-Ukrainaa.

Väestö

Ukrainan vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan H'ustin asukasluku oli 31 900. Heistä etniseltä taustaltaan ukrainalaisia oli 28 400 (89,3 %), unkarilaisia 1 700 (5,4 %), venäläisiä 1 200 (3,7 %) ja romaneja 100 (0,4 %).
Hirttämättömät

Juoni

Lonely Rider (Vesa-Matti Loiri) apurinsa Tonto-intiaanin (Simo Salminen) kanssa vie etsintäkuulutettua Speedy Gonzalesia (Spede Pasanen) palkintorahojen toivossa Njetponimajstadista Threepencestadiin hirtettäväksi. Tosin etsintäkuulutus ei ole aito, vaan Speedyn tekemä, tarkoituksenaan lunastaa palkkio perillä oikeasti etsintäkuulutetuista Yksinäisestä Ratsastajasta ja Tontosta. Matkaa kaupunkiin mainitaan jossain vaiheessa kertomusta olevan 400 mailia, ja koska Lonely Riderin suunnistustaidot ovat myös erittäin kehnot, he kiertävät "hiekkaerämaata" useita viikkoja turhaan. Suurimmaksi haasteeksi kesken matkan tulee veden puute, koska Tonto sammutti nuotion juomavedellä heti matkan alkupäässä. Lonely toteaakin matkan taittuessa Tontolle, ettei ole juonut vettä kahteen viikkoon. Tosin sekä Tontolla että Speedyllä on omat juomavesikätkönsä... Taipaleella he tapaavat niin vihamielisen intiaanilauman, ryövärikaksikon, kuin myös kauniita intiaanityttöjä. Kun Lonely Rider viimein löytää vettä, hän ei juo sitä, toteaa vain ettei hän viitsi hyvää janoa juomalla pilata. Lopulta sankarit päätyvät takaisin Njetponimajstadiin. Kaupungissa sheriffi pidättää koko joukkion, ja matka Threepencestadiin alkaa alusta...
Abou Diaby

Seurajoukkueura

Jalkapallouransa pienessä INF Clairefontainessa aloittanut Diaby siirtyi AJ Auxerreen vuonna 2002. Jo samana vuonna hän oli mukana Ranskan mestaruuden voittaneessa seuran alle 16-vuotiaiden joukkueessa. Hyvien esitysten myötä Diaby allekirjoitti ammattilaissopimuksen, ja debyyttikaudellaan 2004-2005 Ranskan liigassa hän pelasi viidessä ottelussa. 
Seuraavan kauden aikana hän ehti pelata toiset viisi, kunnes siirtyi 12. tammikuuta 2006 nykyiseen seuraansa arviolta kahden miljoonan punnan siirtosummalla. Diabyn kerrotaan hylänneen Arsenalin paikalliskilpailija Chelsean tarjouksen. Arsenalissa hän sai pelinumeron 2, joka oli ollut vapaana Lee Dixonin lopettamisesta lähtien. Sekä hyökkäävään että puolustavaan keskikentän rooliin sopeutuvaa Diabya on usein verrattu maanmieheensä Patrick Vieiraan, joka edusti Arsenalia vuosina 1996-2005.
Lontoolaisseuran paidassa Diaby debytoi pian siirron jälkeen, jo 21. tammikuuta. Hän tuli tuolloin vaihdosta kentälle 1-0 tappioon päättynessä, Evertonia vastaan pelatussa ottelussa. Ensimmäisen maalinsa Arsenalissa hän teki 1. huhtikuuta Aston Villan verkkoon 5-0 päättyneessä ottelussa. Tasan kuukauden kuluttua, 1. toukokuuta, hän sai pahan nilkkavamman Sunderlandin Dan Smithin törkeän taklauksen seurauksena. Toipumisajaksi arvioitiin kuudesta yhdeksään kuukautta, ja Diabylta jäi väliin muun muassa FC Barcelonaa vastaan pelattu Mestarien liigan finaali ja kesäkuussa pelattu alle 21-vuotiaiden EM-turnaus.
Diaby palasi pelikentille vasta 9. tammikuuta 2007 Englannin liigacupin ottelussa Liverpoolia vastaan. Myöhemmin saman turnauksen finaalissa Chelseaa vastaan Diabyn jalka osui vahingossa Chelsea-kapteeni John Terryn leukaan. Terry joutui osuman seurauksena sairaalaan, muttei kärsinyt pitkäaikaista loukkaantumista.
Seuraava kausi meni Diabyn osalta kohtalaisesti. Kaudella 2008-2009 Diaby sai Denílsonin ja Alexandre Songin tapaan paljon vastuuta keskikentällä Mathieu Flaminin lähdettyä AC Milaniin. Tälläkin kaudella Diaby kuitenkin kärsi lukuisista loukkaantumisista.
Diabyn sopimus Arsenalin kanssa päättyi kesäkuussa 2015. Sopimuksen päättymisen jälkeen hän oli ilman seuraa, kunnes heinäkuussa teki sopimuksen Marseillen kanssa.

Maajoukkueura

Diaby on edustanut synnyinmaataan Ranskaa sekä alle 19-vuotiaiden että alle 21-vuotiaiden joukkueissa. Alle 19-vuotiaissa hän pelasi 14 ottelua, toimien kapteenina vuoden 2005 EM-kilpailuissa. Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa otteluita on kertynyt toistaiseksi vain yksi.
Nuori ranskalainen teki A-maajoukkuedebyyttinsä 24. maaliskuuta 2007 ottelussa Liettuaa vastaan pelaten vain muutaman minuutin lopusta. Neljä päivää myöhemmin hän pelasi 78 minuuttia Itävaltaa vastaan.
Heinkel He 51

Heinkel He 51 oli saksalainen 1930-luvun hävittäjälentokone.
Se oli vuonna 1935 palvelukäyttöön tulleena vielä kaksitasoinen. Luftwaffe käytti sitä vuoteen 1942 asti erilaisissa tehtävissä.
Koneen prototyyppi He 49a lensi marraskuussa 1932. He 51 oli natsi-Saksan Luftwaffen ensimmäisiä varustelutilauksia. Versio He 51A tuli Luftwaffen käyttöön huhtikuussa 1935. Se, että Heinkel toteutti näin vanhanaikaisen hävittäjän on osaltaan voinut johtaa siihen, että Heinkel pakotettiin Luftwaffen pommikonetuottajaksi huolimatta yhtiön haluista valmistaa myös hävittäjiä.
Toisaalta 1930 - luvulla oli kiistoja hävittäjälentämisen oppisuuntien välillä. Ensimmäisestä maailmansodasta periytynyt oppi kannatti hyvää näkyvyyttä koneesta ja sen ketteryyttä, mikä tarkoitti avo-ohjaamoa sekä kaksitasoa. Taistelu nähtiin henkilökohtaisena kamppailuna vihollisen lentäjää vastaan. Uusi suunta painotti lentokoneen suorituskykyä ja tulivoimaas sekä enenevässä määrin yhteistyötä. He 51:n kanssa samantyyppisiä ja aikalaisia olivat Polikarpov I-15 johdannaisineen ja Fiat CR.32 jotka myös olivat mukana Espanjan sisällissodassa. Toisaalta nämä tyypit kykenivät pitämään puolensa varhaisia alatasoisia hävittäjiä vastaan etenkin jos näissä oli kiinteä laskuteline, mikä rajoitti huomattavasti nopeutta ja kiihtyvyyttä sekä vaakalennossa että syöksyssä.
Saksan Legion Condor, joka tuki Francisco Francon joukkoja Espanjan sisällissodassa, käytti He 51 -hävittäjiä. Ne eivät kuitenkaan menestyneet tasavaltalaispuolen neuvostoliittolaisia hävittäjiä vastaan, jotka edustivat uudempaa näkemystä hävittäjistä. He 51:tä käytettiin siksi hyökkäyksiin maakohteita vastaan. Hävittäjärooli jäi Bf 109:lle.
Vuodesta 1938 alkaen Messerschmitt Bf 109 korvasi He 51:t Luftwaffessa. Vuoteen 1942 asti He 51 toimi koulukoneena.
He 51 -koneesta kehitettiin He 52 ja He 51W -koneet.
Adrastos

Adrastos (muinaiskreikaksi Ἄδραστος) oli kreikkalaisessa mytologiassa Argoksen kuningas. Hänen isänsä oli Talaos ja hänen äitinsä lähteestä riippuen joko Lysimakhe, Lysianassa tai Eurynome.
Adrastos oli yksi kolmesta Argoksen kuninkaasta yhdessä Ifiksen ja Amfiaraoksen kanssa. Hänen puolisonsa oli Amfitheaa tai Demonassa, ja heidän lapsiaan olivat Argea, Deipyle, Aigiale, Aigialeus ja Kyanippos.
Argoksen mahtiperheiden kiistelyn aikana Amfiaraos surmasi Talauksen, jolloin Adrastos pakeni Sikyoniin kuningas Polyboksen luokse. Polyboksen kuoltua lapsettomana Adrastos seurasi häntä Sikyonin kuninkaana, ja hänen kerrottiin perustaneen valtakaudellaan Nemean kisat Ofelteen muistoksi.

Seitsemän Thebaa vastaan

Myöhemmin Adrastos kuitenkin sopi riitansa Amfiaraoksen kanssa ja antoi tälle sisarensa Erifylen vaimoksi. Adrastos palasi hallitsemaan osaansa Argoksesta. Siellä hän kohtasi eräänä päivänä Tydeuksen ja Polyneikeen – molemmat karkotettuina kotimaistaan – taistelemassa keskenään ja kiirehtiessään erottamaan riitelijät, hän huomasi toisen kilvessä olevan villikarjun ja toisen leijonan kuvan. Adrastos oli aiemmin saanut oraakkelilta viestin, jonka mukaan toinen hänen tyttäristään naisi villikarjun ja toinen leijonan, joten hän antoi samoin tein tyttärensä näille vaimoiksi ja lupasi palauttaa heidät takaisin valtaan omissa valtakunnissaan. Tästä alkoi Theban sotaretken suunnittelu vaikka Amfiaraos ennustikin kaikkien osallistujen kohtaavan loppunsa Adrastosta lukuun ottamatta.
Sotaretkelle Eteoklesta vastaan osallistui Adrastoksen lisäksi kuusi muuta sankaria: Polyneikes, Tydeus, Amfiaraos, Kapaneus, Hippomedon ja Parthenopaios. Retki kuitenkin päättyi Amfiaraoksen ennustamalla tavalla katkeraan tuhoon, ja ainoastaan Adrastos onnistui pakenemaan nopean hevosensa Arionin avulla.
Theban kuningas Kreon kielsi hautaamasta kaatuneita vihollisia. Antigone kuitenkin hautasi veljensä Polyneikeen, ja rangaistukseksi hänet surmattiin. Adrastos pyysi apua Ateenan kuninkaalta Theseukselta, joka lopulta suostui järjestämään äänestyksen asiasta äitinsä Aithran pyynnöstä. Äänestys oikeutti hyökkäyksen aloittamisen, ja ateenalaiset valtasivatkin kaupungin. Hyökkääjät poistuivat hakemansa ruumiit mukanaan, ja Adrastos poltti toveriensa ruumiit roviolla asiaan kuuluvin juhlallisuuksin.
Kymmenen vuotta myöhemmin kaatuneiden pojat, epigonit, valtasivat Theban. Ainoastaan Adrastoksen poika Aigialeus sai surmansa. Tämän kerrottiin johtuvan siitä, että edellisellä sotaretkellä ainoastaan hänen isänsä oli selvinnyt elossa.
Griffon bleu de gascogne

Ulkonäkö

Griffon bleu de gascogne on maatiaismainen ja tukevarakenteinen. Kallo on hieman kaareva, otsapenger ei kovin korostunut. Silmät ovat soikeat ja väriltään tumman kastanjanruskeat. Korvat ovat riippuvat ja sopusuhtaisesti kiertyneet. Kuononsilta on joko hieman kaareutunut tai suora. Kirsu on suuri ja musta. Purenta on leikkaava. Selkä on lyhyt ja lujarakenteinen. Alalinja on hieman ylösvetäytynyt. Koira kantaa häntäänsä sapelin muodossa. Karvapeite on karkea, kova ja pörröinen. Väritys koostuu mustista ja valkoisista laikuista ja täplityksestä, antaen liuskeensinisen vaikutuksen. Silmien yläpuolella, poskissa, huulissa, korvien sisäpuolella, raajoissa ja hännän alla on tan-merkit. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 50–57 cm ja narttujen 48–55 cm välillä.

Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on valpas, jopa levoton, ja omistajaansa kiintyvä. Sitä kuvaillaan monikäyttöiseksi metsästyskoiraksi, joka soveltuu sekä jäniksen metsästykseen että villisian jäljitykseen.

Alkuperä

Rotu sai alkunsa kun Pyreneitten alueella risteytettiin keskenään griffoni ja pienigascognenajokoira. Se ehti lähes kuolla sukupuuttoon, mutta sittemmin sen elvytys on tuottanut tulosta.
Sandstorm

Musiikkivideo

Kappaleen musiikkivideossa kaksi vartijaa jahtaa naista, jolla on salkku mukana. Musiikkivideo alkaa Helsingin Senaatintorilta. Musiikkivideon on ohjannut Juuso Syrjä.

Internet-kulttuuri

Daruden "Sandstorm"-kappaleesta on tullut myös meemi internet-kulttuurissa. Jos joku kysyy minkä tahansa kuulemansa kappaleen nimeä internetissä, tähän annetaan vastaukseksi ”Darude - Sandstorm” tai jonkinlainen väännelmä kappaleen nimestä (esimerkiksi Sarude - Dandstrom).
2015 aprillipäivänä YouTube lisäsi videoihin "lisää musiikkia" -napin. Kun nappia painaa, alkaa soimaan lyhyt ote "Sandstorm"-kappaleesta. Palvelu myös ehdotti minkä tahansa haun jälkeen toista hakutulosta: "Tarkoititko Darude: Sandstorm?"
Oboro (1930)

Palvelus

Alus upotettiin 16. lokakuuta 1942.
Varassaari

Maantietoa

Saari on 1,0 kilometriä pitkä, 460 metriä leveä ja sen pinta-ala on 23,6 hehtaaria. Se sijaitsee Leppävedeltä laskevan Vaajanvirran keskellä niin, että sen kummaltakin puolelta on virrannut oma uoma. Koska sekä Päijänteen että Vaajanvirran vedenpinnat on laskettu alemmaksi, on läntinen uoma kaventunut ja sen vertaamat lakanneet. Uomassa on kaksi kaventumaa, jotka jakavat sen kolmiosaiseksi lahdeksi. Lahden keskimmäistä osaa kutsutaan Varaslahdeksi ja pohjoisinta osaa Saunalahdeksi tai Liekkilammeksi. Niiden välissä on Summasalmi. Saaren itäinen uoma virtaa saaren kohdalla vapaana ja sen veneilyreitti vie Naarassaaren länsipuolelta Vaajakosken kanavaan.
Saaren huippu sijaitsee noin 97,5 metriä merenpinnan yläpuolella ja se kohoaa 19 metrin korkeuteen järven vedenpinnasta, joka on 78,3 metriä mpy. Saaren korkeimmat kohdat sijaitsevat länsipuolella ja pohjoisosassa. Matalat osat, joissa on myös tehdasalue, ovat itäpuolella.
Saarelle on kaksi tieyhteyttä, jotka haarautuvat valtatieltä 4. Ne johtavat saareen  läntisen haaran ylittäviä omia siltojaan pitkin. Varassaaressa on 1800- ja 1900-luvuilla toiminut useita puunjalostusalan tuotantolaitoksia, ensimmäisenä T. & J. Salvesenin saha, myöhemmin SOK:n Vaajakosken tehtaiden saha, harjatehdas, tulitikkutehdas, kalustetehdas ja puusepäntehdas. Teollisuusajan johdosta alueella on satunnaisia jätteitä ja maaperässä on vuonna 2001 havaittu kohonneita PCB-yhdisteiden pitoisuuksia . Nykyisin tehdasalue tunnetaan nimellä Yrityssatama Amiraali. Tehdasrakennukset ovat pääasiassa toimistokäytössä, mutta alueella toimii myös Suomen Julkikaluste Oy. Rakennusten pinta-alat ovat yhteensä 12 000 neliömetriä . Saarella on useita vanhoja tehtaiden henkilökunnalle rakennettuja puutaloja sekä tapahtumapaikka Liekkilä . Saaren arvokkaita rakennuksia on kunnostettu liike- ja asuinkäyttöön .
Glen Grunwald

Glen Grunwald (s. 1958 Chicago, Yhdysvallat) on Toronto Raptorsin entinen toimitusjohtaja ja New York Knicksin koripallon senior vice president.

Ura

Grunwald opisteli Indianan yliopistossa, jonka joukkueessa hän voitti viimeisenä opiskeluvuotenaan NCAA-mestaruuden. Vuoden 1981 NBA:n varaustilaisuudessa Boston Celtics varasi Grunwaldin viidennellä kierroksella. Marraskuussa 1997 Grunwald siirtyi Raptorsin toimitusjohtajaksi ja toimi tehtävissä vuoteen 2004 saakka. Vuonna 2006 Grunwald siirtyi Knicksin organisaatioon.
Eino Hosia

Henkilöhistoria

Hosian vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Vihtori Hosia ja Karoliina Vilhelmiina Yli-Uotila ja puoliso vuodesta 1939 Auvo Marjatta Ripsaluoma.
Punkalaitumen Korpi-Hosian -tilalta kotoisin ollut Hosia aikoi ensin taiteilijaksi, mutta teini-iässä kirjoittaminen vei voiton. Hosia toimi lyhyitä aikoja sanomalehtimiehenä muun muassa Satakunnan Kansassa, mutta oli vapaa kirjailija vuodesta 1932. Hän opiskeli Oriveden kansankorkeakoulussa ja Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa, mutta teki myös siinä sivussa maa- ja metsätöitä kotitilallaan, jota hänen Jaakko-veljensä isännöi. Hosia muutti vaimonsa kanssa maaliskuussa 1941 Helsingistä Peipohjaan, jossa hän alkoi valmistella suurta Satakunta-eepostaan. Peipohjassa syntyi myös hänen Jaakko-poikansa, myöhemmin taidemaalari Jaakko Hosia. Satakunta-eepos jäi lopullisesti kesken, kun jatkosota alkoi. Siihen Hosia osallistui Helsingissä muodostetussa JR26:ssa eli Ässärykmentissä, koska hän ei halunnut liittyä tiedotuskomppaniaan tk-mieheksi. Alikersantti Hosia kaatui rykmentin ensimmäisissä taisteluissa Joutsenossa tiedustelutehtävän aikana, kun venäläisen tarkka-ampujan luoti osui häntä päähän.

Kirjallinen tuotanto

Hosia julkaisi ensin yksittäisiä novelleja, kertomuksia ja pakinoita ja lopulta pitkän ponnistelun jälkeen esikoisromaaninsa Kypsynyttä viljaa (1937). Teoksissaan Hosia kuvasi kotiseutuaan ja myös silloisen maatalousyhteiskunnan marginaaliryhmiä – köyhiä, sairaita ja vaivaisia. Romaanissaan Tulipunaiset ratsastajat (1938) hän tarkasteli tositapahtumiin perustuen Huittisten seudulla toiminutta kartanolaisten uskonlahkoa.Otettuaan osaa talvisotaan Hosia julkaisi pääteoksensa Tuliholvin alla (1940), joka perustui hänen omiin sotakokemuksiinsa Taipaleella ja Vuosalmella. Romaani oli omistettu Hosian Summassa kadonneelle Jaakko-veljelle. Kirjasta ilmestyi uusi painos marraskuussa 2005 Hosian syntymän 100-vuotisjuhlan kunniaksi. Uudessa painoksessa on mukana luku vangitun venäläisen luutnantin Andrei Nitshikovin päiväkirjasta, josta ilmenee puna-armeijan kehno johto ja summittainen strategia. Tätä lukua ei otettu mukaan vuonna 1940 ilmestyneeseen kirjan ensimmäiseen painokseen sen silloisen poliittisen arkaluontoisuuden takia.
Itchō Itō

Itchō Itō (jap. 伊藤一長 Itō Itchō, 23. elokuuta 1945 – 18. huhtikuuta 2007) oli Nagasakin pormestari. Hän astui virkaan vuonna 1995 ja palveli tehtävässään, 17. huhtikuuta 2007 asti, jolloin Yamaguchi-gumi-rikollisjärjestön jäsen Tetsuya Shiroo ampui häntä kahdesti hänen ollessaan kampanjoimassa uudelleenvalintansa puolesta. Itō vietiin Nagasakin yliopistolliseen sairaalaan, jossa hän kuoli verenhukkaan aikaisin seuraavana päivänä.
Viherinkosken kalliomaalaukset

Löytyminen ja tutkimus

Jo vuonna 1990 todettiin kallion juuressa vesirajassa punaväriläiskä. Siirtolohkareen maalauksen ilmoitti Pekka Kivekkäälle vuonna 1995 Pekka Mäkelä. Paikan tarkistivat Timo Sepänmaa ja Pekka Kivikäs vuonna 1996. Kohteen inventoinnin ja tarkastuksen tekivät vuonna 2005 Timo Jussila, Timo Sepänmaa ja Mirja Miettinen. Paikkaa ei ole vielä tutkittu.
Maalauksien ikää ei ole arvioitu.

Muinainen ympäristö

Läheinen Puula laski jo kivikaudella vetensä Sysmän reittiä pitkin Päijänteeseen. Vuosina 1831−54 yhdistettiin Puulavesi Kissakosken kanavalla Mäntyharjun reittiin , joka alensi Puulaa 2,5 metriä ja syntyi erilliset järvet Viheri, Suontee ja Jääsjärvi. Samalla Puulan laskusuunta Päijänteeseen tyrehtyi ja sen vedet päätyivät Mäntyharjun reitille. Viherinkosken vedet tulevat Suonteesta ja laskevat Viheriin. Veden määrä on luonnollisesti vähentynyt Kissakosken kanavaa edeltäneistä ajoista.
Maalaukset sijaitsevat Puulaveden muinaisen lasku-uoman varrella salmipaikassa Viherinkosken länsirannalla. Paikka oli kulkureittinä Puulaveden ja Päijänteen välillä. Maalauspaikan pohjoispuolella sijaitsee 560 metrin päässä Karjolahden kivikautinen asuinpaikka. Noin 1,5 kilometriä pohjoisessa sijaitsee kolme Rakkolan asuinpaikkaa ja noin 2 kilometrin päässä Lapinsalmen asuinpaikka, jotka ovat myös kivikautisia.

Viherinkoski A

Siirtolohkare sijaitsee n. 10 metrin päässä rannasta ja 2,7 metriä vedenpinnan yläpuolella. Se on kooltaan 8×5×4 metriä . Sen laki on voimakkaasti sammaloitunut ja sammal peittääkin maalaukset niin, että vain jotkin kohdat pilkistävät sen alta. Maalauksia on eri puolilla itään katsovaa sivua. Maalaus vaikutta pahoin turmeltuneelta ja manipuloiduista digitaalivalokuvista ei erota kuvioita.
Tarkastuksen tehneet Timo Sepänmaa ja Pekka Kivikäs havaitsivat heikkoja kuvioita. He mainitsevat ainakin tikku-ukon, toisen ihmishahmon ja osittaisen hirven.
Antti Lahelma käyttää Viherinkosken siirtolohkaretta esimerkkinä siitä, miten kiven tai kallion antropomorfinen eli ihmistä muistuttava muoto sai ihmiset valitsemaan sen luonnonuskonnossaan palvonnan kohteeksi. Hän ilmoittaa kuvioiksi 1−2 hirveä, ihmisen, epäselvän kädenpainaman ja muita kuviokatkelmia.

Viherinkoski B

Veteen päättyvän kalliokielekkeen (kuva s. 221) maalauksen näkee vain veneestä käsin. Se on lähinnä punaväriläiskä, josta ei erotu kuvioita. Maalaus on todettu tuhoutuneeksi.
Pekka Kivikäs on havainnut maalauksessa hirven, mutta Antti Lahelma kertoo läiskiä olevan kaksi kappaletta noin metrin välein. Läiskät sijaitsevat 2,2 ja 3,0 metriä vedenpinnan yläpuolella. Jäkälän peittämiä kuvioita on vaikea havaita, mutta Lahelma ilmoittaa yhden venekuvion ja pitkähäntäisen eläimen (susi tai koira?).
Victorian asema

Historia

Asema rakennettiin 1800-luvun puolivälissä, jolloin eri rautatieyhtiöt kilpailivat kiivaasti pääkaupunginliikenteestä. Lontoo West Endin markkinaosuutta hamunneet the London Brighton & South Coast Railway (LBSCR) ja London Chatham & Dover Railway (LCDR) päättivät yhdistää voimansa ja tukea Victoria Station & Pimlico Railway -nimistä hanketta, joka sai luvan rakentaa uuden aseman lähelle Buckinghamin palatsia. Asemaa varten rakennettiin Grosvenorin silta, joka oli ensimmäinen Thamesin ylittävä rautatiesilta. LBSCR:n osuus asemasta avattiin 1. lokakuuta 1860, ja LCDR:n osuus 25. elokuuta 1862.
Barahir

J. R. R. Tolkienin kuvitteellisessa Keski-Maassa Barahir tarkoittaa kolmea eri henkilöä:

1. Barahir oli Dorthonionin mies, Bëorin suvun jälkeläinen Ensimmäisellä Ajalla, Bregorin poika, Emeldirin aviomies sekä kaikkein tunnetuin Berenin isänä.
Barahir taisteli Dagor Bragollachin taistelussa, missä Morgothin armeijan voittivat Beleriandin pohjoisten valtakuntien Haltiat ja Ihmiset, mukaan lukien Barahirin maat Dorthonionin. Kiitoksena henkensä pelastamisesta Finrod Felagund lupasi ystävyytensä Barahirille ja tämän väelle. Merkkinä kiitollisuudestaan Finrod antoi Barahirille sormuksen, joka tunnetaan nimellä "Barahirin sormus" ja se periytyi suvussa.
Valtakuntansa tuhoutumisen jälkeen Barahir jäi Dorthonioniin Tarn Aeluinissa yhdessä kahdentoista kumppaninsa kanssa. Nämä olivat Gildor, Belegund, Baragund, Gorlim, Beren, Urthel, Dagnir, Ragnor, Radhruin, Dairuin, Arthad ja Hathadir. Heidät petti Sauronilla Gorlim, jolla oli ikävä vaimoaan. Heidän salainan piilopaikkansa löydettiin ja Barahirin väki lyötiin. Vain Barahirin poika Beren pakeni teurastusta ja häntä odotti suuri kohtalo.
2. Kahdeksas Gondorin hallitseva käskynhaltija.
3. Barahir oli myös Ithilienin kolmas prinssi Neljännellä Ajalla, Faramirin ja Éowynin pojanpoika. Hän kirjoitti Aragornin ja Arwenin tarinan.
L. Tom Perry

Lowell Tom Perry (5. elokuuta 1922 Logan, Utah – 30. toukokuuta 2015 Salt Lake City, Utah) oli yhdysvaltalainen mormoni. Hänestä tuli kahdentoista apostolin koorumin jäsen vuonna 1974. Hän syntyi Utah’ssa, valmistui Utahin osavaltionyliopistosta ja palveli toisessa maailmansodassa.
The Moth Diaries (elokuva)

Juoni

16-vuotias Rebecca aloittaa kouluvuotensa innoissaan siitä, mitä tulevaisuus on tuodakseen. Kouluun tulee kuitenkin uusi oppilas, salaperäinen Ernessa. Uusi tyttö ystävystyy Rebeccan parhaan ystävän, Lucyn, kanssa. Rebecca on mustasukkainen heidän ystävyydestään, ja kukaan ei usko hänen varoituksiaan. Hän on varma, ettei Ernessa ole ihan tavallinen tyttö.

Vastaanotto

Elokuva on ollut ehdolla Toronton ja Venetsian elokuvajuhlilla. Se ei kuitenkaan saanut kriitikoilta hyvää vastaanottoa. New York Daily Newsin kriitikko piti elokuvaa pettymyksenä, Harronin ohjaus mukaan luettuna, ja antoi sille yhden tähden viidestä. San Francisco Gate katsoi Harronin olleen liian tosissaan ja arvosteli tarinan hitautta ja kömpelöä dialogia. Myös New York Time Out antoi elokuvalle yhden tähden viidestä. Sen mukaan elokuvasta puuttuu kokonaan kirjan psykologinen monimutkaisuus, tunnelma ja rytmi. Movielinen kriitikko oli toisaalta eri mieltä tunnelmasta – hänen mielestään Harron osasi luoda synkän tunnelman, vaikka elokuvan loppuratkaisu oli pettymys. Hän antoi elokuvalle seitsemän pistettä kymmenestä.
Firenzen raitiotieliikenne

Historia

Kaupungissa avattiin hevosraitiotie vuonna 1879, jolla yhdistettiin Peretola sekä kaupungin keskusta. Vuotta myöhemmin linjaa laajennettiin Pratoon ja Poggio a Caianoon. 1930-luvulla linjaa ylläpitänyt yritys ajautui konkurssiin. Tätä ennen kaupungin liikenteeseen olivat ilmestyneet linja-autot.
Toinen maailmansota vaurioitti linjastoa pahoin ja se saatiin kunnostettua vasta 1950-luvun alussa. Liikennöinti raitioteillä lopetettiin kuitenkin lopullisesti vuonna 1958.
2000-luvun alussa raitiotieliikennöinti päätettiin aloittaa kaupungissa uudestaan ja uuden linjan rakennustyöt aloitettiin vuonna 2005. Linja rakennettiin Firenzestä Scandicciin.
Lisäksi kaupungissa on suunniteltu kahden muun raitiotielinjan rakentamista. Linja 2 veisi Peretolan lentoasemalle ja linja 3 keskustasta pohjoiseen.