google/wiki40b huggingface dataset:
Demashita! Powerpuff Girls Z

Juoni

Professori Utonium ja hänen poikansa Ken ovat kehitelleet kemikaali X:n.Yllättäen kemikaali X-säiliöön putoaa riisikakku ja se muuttuu kemikaali Z:si. Kun samalla kaupunkiin on tullut ilmastonmuutos joka on levinnyt koko maailmaan, Ken ampuu kemikaalia laaserina kaupunkiin, se jakautuu hyväksi ja pahaksi. Pahoja säteitä osuu kaikkialle. Hyvät säteet taas osuvat kolmeen tavalliseen koulutyttöön; Momokoon, Miyakoon ja Kaoruun. Heistä tulee pahaa vastaan taistelevia taikatyttöjä; Hyper Blossom, Rolling Bubbles ja Powered Buttercup. Professori Utonium yrittää muuttaa Powerpuff-tytöt takaisin tavallisiksi tytöiksi. Toisin kuin yhdysvaltalaisversiossa, tytöillä on hienot transformaatiot joka jaksossa kuten esimerkiksi Sailor Moonissa.

Tärkeimmät hahmot

Momoko Akatsumi"Blossom" pitää itseään Powerpuff Z -ryhmän johtajana ja pitää kaikesta makeasta ja herkullisesta. Momoko käy yleensä Kintoki-nimisessä herkkupuodissa ostamassa herkkuja. Momoko on ihastunut koulun moniin urheilullisiin poikiin, kuten koripalloa pelaavaan Itui'n, jalkapallojoukkueen Saitou'hun ja Yamadaan, jota hän taitaa ihailla eniten. Momoko on luonteeltaan rohkea ja huimapäinen mutta hidasjärkinen ja hajamielinen. Momoko on koulun suurin supersankarifani ja hänen lempivärinsä on punainen.
Miyako Gotokuji "Bubbles" on suosittu poikien keskuudessa. Hän on tunnollinen ja muotitietoinen. Miyako ostaa vaatteensa yleensä Petite Fleur -nimisestä vaatekaupasta. Miyakon luonne on herttainen ja hyväsydäminen, joskus kyllä kummallinen. Hänen ensirakkautensa on Takaaki, jonka hän tapasi 6-vuotiaana puistossa. Myöhemmin Takaakista tulee hirviö. Miyakon lempiväri on sininen.
Kaoru Matsubara "Buttercup" on poikamainen tyttö, joka harrastaa monia urheilulajeja, jonka takia monet tytöt ihailevat tätä. Kaoru on luonteeltaan sporttinen ja lyhytpinnainen. Aluksi, hän ei halunnut tulla PowerPuffeihin, koska hän inhoaa hameita. Hän on koulun paras urheilija, koska harrastaa monia lajeja, kuten tennistä, jalkapalloa ja judoa. Hänen isänsä on ammattipainija. Kaorun lempiväri on vihreä.
Professori Utonium on viisas tiedemies ja Kenin isä. Kenin äidin lähdettyä töihin avaruusasemalle professori Utonium on yrittänyt hoitaa Keniä hyvin, vaikka joskus uppoutuu ajatuksiinsa.
Ken on Professori Utoniumin 8-vuotias poika. Hänen äitinsä on astronautti. Ken ei käy koulua, koska hänen tiedemiesisänsä opettaa häntä. Ken kutsuu isäänsä mielellään ammattimaisesti professoriksi. Ken on digitaalisen koiransa kanssa luonut vahingossa kemikaali Z:n.
Peach on Kenin digitaalinen koira, joka oppi puhumaan kemikaali Z:tasta tulleen valkoisen säteen osuttua siihen. Peach tuli luoneeksi Kenin kanssa kemikaali Z:n, koska se riehui Kenin tekemien riisikakkujen kanssa ja yksi riisikakku putosi kemikaali X:ään. Peachin sanoessa "PowerPuff Girls Z" tytöt muuttuvat sankarimuotoihinsa.
Kierettijärvi

Kierettijärvi (ven. Озеро Керет, Ozero Keret) on järvi Louhen piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Kierettijärven pinta-ala on 223 km² ja sen suurin leveys on 16 kilometriä. Järven pinta on 88 metriä merenpinnan yläpuolella Järvi on hyvin rikkonainen ja siinä on noin 370 saarta. Järveen laskee muun muassa Luovuskanjärvi koillisesta. Kierettijärven pohjoisosaa kutsutaan Särkijärveksi ja sitä yhdistää muuhun järveen vain kapea salmi. Kierettijärven laskujoki Kierettijoki alkaa järven pohjoisosan, Särkijärven, luoteisosasta. Sieltä se virtaa koilliseen ja laskee Vienanmereen Kieretin kylän luona.
Larbi Ben Barek

Ura

Ben Barek aloitti uransa kotimaansa Marokon jalkapalloliigassa, jossa hän myös voitti yhden mestaruuden, mutta siirtyi jo 20-vuotiaana vuonna 1938 silloisen emämaan Ranskan pääsarjaan. Hänen ensimmäinen joukkueensa Ranskassa oli Olympique de Marseille, jossa hän pelasi vielä toisen kerran uransa loppuvaiheessa 1950-luvulla.
Varsinaiseen tähteyteen Ben Barek nousi kuitenkin Espanjan pääsarjan Atlético Madridissa, jonka riveihin hän liittyi vuonna 1948. Jo 31 vuoden ikään ehtineen suhteellisen tuntemattoman pelaajan palkkaamista pidettiin tuolloin riskinä, joka kuitenkin lopulta kannatti. Ben Barekista tuli tärkeä osa mestarivalmentaja Helenio Herreran joukkueessa, joka voitti Espanjan mestaruuden kahdesti peräkkäin vuosina 1950 ja 1951. Jälkimmäisen mestaruuskauden kohokohtia oli marraskuussa 1950 pelattu Madridin paikallisottelu, jossa Real Madrid kärsi 3–6 tappion uudella kotistadionillaan Ben Barekin tehdessä kaksi täysosumaa. Voitto oli hieno osoitus Ben Barekin ja Atléticon kahden muun hyökkääjätähden, Adrián Escuderon ja ruotsalaisen Henry "Garvis" Carlssonin, saumattomasta yhteispelistä. Kaikkiaan Ben Barek pelasi Atléticossa 114 liigaottelua, joissa hän teki 58 maalia. Peliura Atléticossa päättyi vuonna 1954, jonka jälkeen hän pelasi vielä yhden kauden Ranskassa. Ben Barekin lähdön myötä päättyi myös yksi aikakausi Atléticon historiassa. Siihen saakka seura oli kilpaillut kaikkien aikojen menestyneimmän espanjalaisseuran tittelistä Real Madridin ja Barcelonan kanssa. Vuoden 1951 jälkeen Atlético voitti Espanjan mestaruuden seuraavan kerran vasta vuonna 1966, ja huonon liigamenestyksen vuosina kilpailijoiden etumatka pääsi kasvamaan liian suureksi. Vaikka seuran parhaat vuodet olivatkin vasta edessä, oli mahdollisuus nousta maan ykkösseuraksi menetetty.

Maajoukkue

Maajoukkuetasolla Ben Barek edusti Marokon silloista siirtomaaisäntää Ranskaa. Vuosien 1938 ja 1954 välillä hän pelasi kaikkiaan 17 A-maaottelua ja teki niissä kolme maalia.

Valmentajana

Peliuransa jälkeen Ben Barek ryhtyi valmentajaksi ja toimi 1950-luvun lopulla myös Marokon jalkapallomaajoukkueen käskyttäjänä. Ben Barek kuoli kotikapungissaan Casablancassa vuonna 1992. Kansainvälinen jalkapalloliitto FIFA myönsi hänelle postuumisti vuonna 1999 kultaisen ansiomitalin, joka on korkein liiton jakama palkinto.
Mustakulma-albatrossi

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 80–95 cm ja siipien kärkiväli keskimäärin 2,4 m. Lajinimi on peräisin silmän yllä olevasta kapeasta mustasta juovasta. Vartalo ja pää ovat valkoiset, siipien yläpinta ja selkä ovat tummanharmaat ja siipien alapinta mustan ja valkoisen kuvioima. Pyrstö on tumma. Nokka on keltainen. Nuoret ja esiaikuiset linnut ovat aikuisen värisiä, mutta nokka on tumman luunvärinen ja siinä on tumma kärkitäplä. Sukupuolet ovat samannäköiset. Koiras on hieman naarasta kookkaampi. Laji voi elää yli 30-vuotiaaksi.

Esiintyminen

Maailman populaation koko on 1–2,5 miljoonaa yksilöä, joista pesiviä pareja on noin 530 000–680 000. Laji on yksi runsaslukuisimmista albatrosseista. 60–80 % mustakulma-albatrosseista pesii Falklandinsaarilla, 10–20 % Etelä-Georgiassa ja 3–20 % Chilen edustan saarilla. Pienempiä populaatioita asuu myös Intian valtamerellä Kerguelen ja Crozetsaarilla sekä Australian ja Uuden-Seelannin vesillä Heard, McDonald, Macquarie, Campbell, Antipodes ja Snares saarilla.
Lajin pesimäpopulaatioiden havaittiin 2010-luvulla tehdyissä tutkimuksisa olevan pääsääntöisesti kasvussa, vaikka pitkäsiimakalastus uhkaa lajia.

Elinympäristö

Pesimäsaaret ovat yleensä jyrkkärantaisia ja vuoristoisia, paikoin myös tasaisia. Pesimäajan ulkopuolella mustakulma-albatrossit vaeltelevat Antarktiksen vesillä sekä eteläisellä Atlantilla ja Intian valtamerellä.

Lisääntyminen

Pari muodostaa elinikäisen parisuhteen. Sukukypsä noin 10 vuoden ikäisenä. Laji pesii joka vuosi. Pesä on noin 60 cm korkea kasa, joka on koottu ruohoista ja mudasta. Naaras munii yhden munan, jota molemmat puolisot hautovat.

Ravinto

Syö pääasiassa krillejä mutta myös mustekaloja, kaloja ja haaskoja.
Bode-museo

Bode-museo (saks. Bode-Museum) on museo Berliinin niin sanotun Museumsinselin eli Museosaaren alueella. Rakennus sijaitsee aivan Spreeinselin saaren pohjoiskärjessä täyttäen Spreejoen kahden haaran ja S-Bahn-radan väliin jäävän kolmionmuotoisen alueen. Museo on saanut nykyisen nimensä perustajansa Wilhelm von Boden mukaan, joka toimi vuosikymmenten ajan Berliinin valtionmuseoiden johtajana. Bode-museoon on nykyään sijoitettuna Berliinin museoiden veistoskokoelma ja bysanttilaisen taiteen museo, historiallisten kolikoiden kokoelma (Münzkabinett) sekä joitain Gemäldegalerien kokoelmista lainattuja maalauksia.

Historia

Bode-museon suunnittelu sai alkunsa Saksan keisarinna Viktorian vuonna 1883 julkaisemasta ehdotuksesta. Uutta museota tarvittiin suuresti kasvaneita maalaus- ja veistoskokoelmia varten. Arkkitehti Ernst von Ihnen suunnittelema museo rakennettiin vuosina 1897–1904, ja aiemmin Gemäldegalerieta johtanut Wilhelm von Bode nimitettiin sen perustajajohtajaksi. Hän suunnitteli museon näyttelyille konseptin, jota monet muut museot myöhemmin seurasivat. Periaatteena oli sijoittaa eri aikakausia edustavia taideteoksia taiteenlajista riippumatta samoihin, niille soveltuviin tiloihin, jotta yleisö voisi aistia menneiden aikojen hengen. Maalausten ja veistosten sijoittelu rinnakkain näyttelysaleihin poikkesi siihenastisista taidemuseoiden toimintakäytännöistä. Alun perin uuden museon oli tarkoitus olla omistettu renessanssitaiteelle. Museorakennuksen keskiakselille sijoitettiin firenzeläistyylinen basilika. Rakennuksen tyyli edustaa vilhelmiläiselle ajalla tyypillistä uusbarokkia. Museon alkuperäinen nimi oli Kaiser-Friedrich-Museum vuonna 1888 kuolleen Saksan keisari Fredrik III:n mukaan. Nimi muutettiin Bode-museoksi vuonna 1956.
Museorakennus kärsi vaurioita toisessa maailmansodassa. Sitä restauroitiin useissa vaiheissa vuosien 1948 ja 1986 välillä. 1990-luvun lopulla aloitettiin uusi perusteellisempi peruskorjaus, joka saatiin päätökseen vuonna 2006. Maailmansota oli tuhoisa myös museon kokoelmille, sillä yli 400 teosta katosi tai tuhoutui. Kylmän sodan aikana jäljelle jääneet kokoelmat jakautuivat kahtia: Itä-Saksan puolelle jääneet teokset jätettiin Bode-museoon, Länsi-Saksan puolelle siirretyt sijoitettiin Dahlemin museoihin. Saksojen yhdistymisen jälkeen nämä erilliset kokoelmat yhdistettiin ja jaettiin uudelleen kahden sijoituspaikan kesken. Maalaukset päätyivät vuonna 1998 Berliinin Kulturforumille valmistuneeseen uuteen Gemäldegalerieen, veistokset jäivät Bode-museoon, jonne sijoitettiin myös bysanttilainen kokoelma. Museossa on kuitenkin noin 150 Gemäldegaleriesta lainassa olevaa maalausta, joten Boden alkuperäinen idea maalausten ja veistosten sijoittelusta rinnakkain toteutuu edelleen.

Kokoelmat

Bode-museo on tärkein eurooppalaista kuvanveistotaidetta varhaiskeskiajalta 1700-luvulle esittelevä kokoelma. Yli puoli miljoona esinettä käsittävä kolikkokabinetti on yksi maailman merkittävimmistä numismaattisista kokoelmista.
Stoclet-palatsi

Historia

Kartanon rakennuttaja Adolphe Stoclet tuli pankkiirisuvusta, ja hän oli taidekeräilijä ja naimisissa taidekriitikko Arthur Stevensin tyttären Suzannen kanssa. Stoclet toimi rautatieinsinöörinä Itävallassa, kun hän kiinnostui Wienin sesessionismiisesta liikkeestä. Hän tutustui Josef Hoffmaniin, jonka arkkitehtuuri ja sisustustyyli sopi Stocletin kuvaan siitä, millainen porvaristoperheen asuinrakennuksen pitäisi olla. Stoclet nousi belgialaispankin johtoon, kun hänen isänsä kuoli. Belgiaan palannut Stoclet halusi rakennuttaa perheelleen kodin Brysseliin ja kutsui Hoffmanin ja muita sesessionisteja rakennuttamaan taloa. Ryhmä sai suunnitteluun vapaat kädet, mutta sillä oli useita tapaamisia Stocletin kanssa, sillä tämä halusi osallistui työhön.
Rakennuksen suunnitelmat valmistuivat vuonna 1905, ja se rakennettiin vuosina 1906–1911. Valmistumisen jälkeen rakennukseen ei ole tehty merkittäviä muutoksia. Rakennus oli Stocletin suvun yksityisenä asuintalona vuoteen 2002, jolloin paronitar Annie Stoclet kuoli. Tämän jälkeen se on kuulunut kiinteistöyritys Suzanne and Adolphe Stocletille.

Merkitys

Stoclet-palatsi on yksi 1900-luvun merkittävimpiä yksityisrakennuksia. Se on myös listattu Unescon maailmanperintöluetteloon moderniin taiteeseen, arkkitehtuuriin ja muotoiluun antaman vaikutuksensa ansiosta. Stoclet-palatsia on heti valmistumisensa jälkeen pidetty yhtenä Wienin sesessionismin huipputöistä. Se edustaa 1900-luvun arkkitehtuurin uusia ideoita ja art nouveaun uudistumista sekä on art decon edelläkävijä.
DAF

DAF on hollantilainen automerkki, jonka pääkonttori sijaitsee Eindhovenissa.
DAF-yhtiö perustettiin vuonna 1932, kun konepaja, jota Huub ja Wim van Doorne johtivat, muutti nimensä Van Doorne's Aanhangwagen Fabriek (Van Doornen perävaunutehdas), lyhennettynä DAF.

Kuorma-autot

Vuonna 1949 yhtiö aloitti kuorma- ja linja-autojen valmistuksen ja vaihtoi jälleen nimeään, nyt Van Doorne's Automobiel Fabriekiksi (Van Doornen Autotehdas). Vuonna 1958 DAF valmisti ensimmäisen henkilöautonsa, jossa oli jatkuvasäätöinen automaattivaihteisto, nimeltään Variomatic.
DAF:in henkilöautovalmistus myytiin ruotsalaiselle Volvolle vuonna 1975, ja DAF keskittyi menestyksekkäiden kuorma-autojensa valmistukseen. Autotehdas on nykyään kokonaan Mitsubishin omistama ja tunnetaan nimellä "Netherlands Car B.V" tai NedCar.

Henkilöautot

Kaikissa DAFin alkuaikojen autoissa oli Variomatic-vaihteisto.  Ensimmäinen henkilöauto, joka sai mallimerkinnän 600, aiheutti suursensaation, kun prototyyppi vuonna 1958 esiteltiin.  Ensimmäiset mallin autot ajettiin liukuhihnalta jo seuraavana vuotena.  Seuraava malli oli 750, jossa oli edeltäjäänsä suurempi moottori.
Myöhemmin DAF valmisti tyyppiä, joka sai lempinimen Daffodil (narsissi), kolmena versiona 30, 31 ja 32.  Viimeisimmän tyyppi muutettiin 33:ksi, kun suurempi 44, joka oli jo keskikokoinen auto, esiteltiin. 
55:llä oli taas suurempi 1100 kuutiosenttimetrin moottori, joka oli Renault'n valmistetta. Kaksi viimeistä DAFin automallia, ennen yksikön myymistä Volvolle, olivat 46 ja 66 (viimeistä myytiin vielä nimellä Volvo 66).  Uusi Volvo 300-sarja, joka esiteltiin 1976 oli DAF-pohjainen ja tarjottiin aluksi vain Variomatic-voimansiirrolla. 1980-luvulla kävi ilmeiseksi, että tätä piti muuttaa, mutta lopulta myytiin yli 1,3 miljoonaa 340-sarjan autoa.

Prototyyppejä ja erikoisautoja

Pieneksi yhtiöksi DAF teki valtavan määrän prototyyppejä. Myös kuuluisat rakentajat kuten Michelotti ja OSI valmistivat DAF:in tekniikkaan perustuvia ajoneuvoja. Esimerkkinä OSI:n City Car, josta tuli pienoisauto. DAF:in viimeisestä prototyypistä, DAF 77:stä tuli Volvo 343, joka myi huimat 1,4 miljoonaa ajoneuvoa.

Myynti Suomessa

DAF:in ensimmäisenä maahantuojana toimi Wihuri-yhtymän tytäryhtiö Autola Oy, joka toi maahan samaan aikaan myös Hillmania, Polski Fiatia ja Volkswagenia. Volvon ostettua DAF:in maahantuonti siirtyi Oy Volvo-Auto Ab:lle. Suomessa DAF:in henkilöautoja markkinoitiin erityisesti iäkkäille ja liikuntarajoitteisille autoilijoille, mutta se pysyi melko harvinaisena automerkkinä kokoonsa nähden korkeahkon hintansa vuoksi. Vuosina 1970–1976 rekisteröitiin vajaat 500 DAF-henkilöautoa, ja niitä oli vuoden 1979 lopussa rekisterissä 620 kappaletta. Suomessa eniten myydyt mallit olivat 55 ja 66.
Toispuoleinen derivaatta

Toispuoleinen derivaatta on matematiikassa yhden muuttujan funktion derivaatta, joka on määritelty erotusosamäärän raja-arvona vain toiselta puolelta tarkastelupistettä. Tällöin käytetään toispuoleista raja-arvoa. Usean muuttujan funktioilla vastaava käsite on suunnattu derivaatta, jossa annetussa suunnassa voidaan myös määrittää toispuoleinen derivaatta tarkastelupisteen läheisyydessä.

Merkintöjä

Funktion normaali derivaatta pisteessä  voidaan merkitä esimerkiksi . Funktion vasemmanpuoleinen derivaatta meriktään vastaavasti  ja oikeanpuoleinen derivaatta . Samat derivaatat voidaan esittää myös merkinnöillä  tai .

Derivaatan määritelmä

Derivaatta voidaan määritellä perusmääritelmänsä lisäksi kahden eri suunnasta otetun toispuoleisen raja-arvon avulla. Silloin erotusmäärän toispuoleiset raja-arvot eli toispuoleiset derivatat tulee olla olemassa ja yhtäsuuret. Tämä arvo on samalla derivaatan arvo. Useamman muuttujan funktiolla tietyssä suunnassa otetut toispuoleiset suunnatut derivaatat tulee olla olemassa ja arvoltaan yhtäsuuret.

Derivaatta välin päätepisteessä

Derivaatan perusmääritelmässä tarkastelupistettä tulisi voida lähestyä molemmista suunnista. Mikäli derivaatta määritellään funktion määrittelyjoukon reunapisteen suhteen, ei raja-arvoa voida määrittää kuin yhdestä suunnasta. Jos derivaatta määritetään välin (siis esimerkiksi , , , tai ) pisteessä , tulee soveltaa vain oikeanpuoleista raja-arvoa ja tulokseksi saadaan oikeanpuoleinen derivaatta, joka hyväksytään derivaatan arvoksi. Jos derivaatta määritetään pisteessä , tulee soveltaa vasemmanpuoleista raja-arvoa ja derivaataksi tulee vasemmanpuoleinen derivaatta.

Paloittain määritellyt funktiot

Paloittain määriteltyjen funktioiden lauseke voi olla tarkastelupisteen eri puolilla eri, jolloin kummallekin puolelle on tehdään eri derivaatan määritykset. Toispuoleiset derivaatat määritetään eri funktion lausekkeita käyttäen, vaikka lähestytäänkin samaa tarkastelupistettä.
Trajanuksen forum

Trajanuksen forum (lat. Forum Traiani) on viimeinen Rooman valtakunnan keisarillisista forumeista.

Historia

Keisari Trajanus rakennutti forumin Daakiasta vuonna 106 saadun voiton jälkeen. Erään Ostiasta löydetyn kalenterin mukaan forum otettiin käyttöön vuonna 112, kun taas Trajanuksen pylväs otettiin käyttöön vuotta myöhemmin vuonna 113. Monumentaalisen forumin rakentamiseksi oli tehtävä laajoja maansiirtotöitä ja kahdesta Rooman seitsemästä kukkulasta (Collis Quirinalis ja Collis Capitolinus) poistettiin osia. Kaivutyöt aloitettiin mahdollisesti jo keisari Domitianuksen aikana, kun taas forumin rakentaminen liitettiin arkkitehti Apollodoros Damaskolaiseen.
Orneero

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan orneero on noin 18–20 cm. Selästään ja pyrstöstään orneerot ovat väritykseltään ruosteenruskeita. Pää on muuta yläruumista harmaampi. Vatsastaan laji on vaaleamman ruskea. Kurkku ja keskivatsa ovat muuta alaruumista vaaleampia. Pyrstö on muodoltaan suorakulmainen. Naaraat ja koiraat ovat ulkonäöltään samanlaisia. Nuoret linnut ovat hieman aikuisia lintuja vaaleampia.

Elinympäristö

Orneeroa tavataan alueelta, joka ulottuu Boliviasta eteläiseen ja itäiseen Brasiliaan, Uruguayhyn ja Argentiinaan.  Lajin elinympäristöä ovat pensaikot, kosteikot, maatalousmaat ja kaupunkien puistot ja puutarhat. Yleensä lajia tavataan vesialueiden läheisyydestä. Laji elää yleensä ympäristöissä, jotka sijaitsevat 1 000–3 000 metrin korkeudella merenpinnasta.

Ravinto

Orneerot syövät hyönteisiä ja muita niveljalkaisia eläimiä. Ravintoa laji etsii maasta kävellen sipsuttavalla tyylillään.

Pesintä

Orneerojen pesimäkausi kestää syyskuusta helmikuulle. Naaras ja koiras orneerot rakentavat suurikokoisen umpinaisen pesän kosteasta savesta, johon tehdään sisäänkäynti sivusta. Pesä sisustetaan ruohoilla. Orneeron pesä sijaitsee puussa, puhelinpylväässä tai katon reunalla. Naaras munii kahdesta viiteen valkoista munaa, joita myös koiras hautoo. Molemmat vanhemmat myös ruokkivat kuoriutuneita poikasia.
Moshe Safdie

Moshe Safdie, CC, (s. 14. heinäkuuta 1938) on israelilaissyntyinen kanadalainen arkkitehti. Safdie syntyi Haifan kaupungissa Palestiinan brittiläisellä mandaattialueella. Hän muutti perheensä mukana Kanadan Montrealiin viidentoista vuoden ikäisenä.
Hänen ensimmäisiä töitään oli Habitat 67 -asuinrakennus Montréalin maailmannäyttelyä varten. Safdien suunnittelema hotellikasino ja viihdekeskus Marina Bay Sands Singaporessa avattiin vuonna 2010. Safdie suunnitteli keskukseen myös tieteen ja taiteen museon. Safdien viimeisimpiä suunnittelutöitä on myös Arkansasin Bentonvilleen nouseva museo Crystal Bridges Museum of American Art.
Friedrich Reinhold Kreutzwald

Elämäkerta

Kreutzwald oli maaorjan poika. Hänen isänsä oli suutari Juhan Reinholdson (1766–1832) ja äitinsä sisäkkö Ann (1770–1846); isä vapautettiin maaorjuudesta vuonna 1815. Kreutzwaldin kotitila (mäkitupa) oli nimeltään Ristimets, ja koulussa nimi muutettiin saksalaiseen muotoon Kreutzwald.
Kreutzwald suoritti kotiopettajantutkinnon Räävelissä (nyk. Tallinna) vuonna 1825 ja ylioppilastutkinnon Tartossa vuonna 1826 ja valmistui lääkäriksi Tarton yliopistosta vuonna 1833. Opintojensa jälkeen hän asettui Võrun kaupunkiin, jossa hän asui eläkkeelle jäämiseensä saakka.
Kreutzwald aloitti kansanvalistajana. Hänen ensimmäisiin kirjallisiin töihinsä kuului Wina-katk (1840), joka varoitti viinan kiroista. Vuosina 1843–61 julkaistiin kokoelma Sipelgas ja vuonna 1850 kirja Reinwadder Rebbane. Kaikki nämä olivat saksalaisten teosten käännöksiä. Hänen runonsa tulivat tunnetuksi vuonna 1865 julkaistun Viru lauliku laulud -teoksen myötä.
Kreutzwaldin tunnetuimman teoksen, Viron kansalliseepoksen Kalevipoegin julkaisi Viron oppineiden seura (Õpetatud Eesti Selts), ja sitä kokosi ensin Friedrich Robert Faehlmann, mutta tämän kuoltua vuonna 1850 työ siirtyi Kreutzwaldille. Teoksen runoja julkistettiin ensimmäisen kerran Viron oppineiden seuran toimituksina vuosina 1857–1861. Ensimmäinen kansanpainos valmistettiin vuonna 1862 Kuopiossa. Kreutzwaldin työ ei päättynyt siihen, vaan vuonna 1866 julkaistiin teos Eesti rahva ennemuistsed jutud, joka sisälsi virolaisia kansansatuja.
Kreutzwald jäi eläkkeelle kaupunginlääkärin virasta vuonna 1877 ja vietti viimeiset vuotensa Tartossa, jossa hän kuoli 25. elokuuta 1882.
Karvasara

Ulkonäkö

Karvasara kasvaa 15–50 senttimetriä korkeaksi. Varret ovat tanakoita, sileitä, kaljuja, kiiltäviä. Tyvitupet ovat tumman punaruskeita. Juurakko on suikertava, pitkä ja vankka. Lehdet ovat 2–5 millimetriä leveitä, litteitä, kirkkaan- tai harmaanvihreitä, harvaan pitkäkarvaisia kuten tupetkin. Alimman tähkän tukilehti on tavallisesti kukintoa lyhyempi tai kukinnon pituinen, pitkätuppinen. Hedetähkiä on 2 tai 3, tähkäsuomut tavallisesti valkokarvaisia. Emitähkiä on 2 tai 4, 10–45 mm pitkiä, pitkävälisiä, pystyjä, alin selväperäinen. Emikukintojen tähkäsuomut ovat 6–8 mm pitkiä, usein hienokarvaisia, pullakkoa lyhyempiä, vaaleita, usein pitkään karheaan otaan päättyviä, keskisuoni vihreä. Pullakot ovat 5–7 mm pitkiä, karkeakarvaisia, lopulta harmaanruskeita, selväsuonisia. Suuota on pitkähkö (2 mm) ja suuodan kärki syvälovinen, kärkiliuskat pitkiä, suippoja.

Karvasara Suomessa

Suomessa karvasara kasvaa yleisenä muinaistulokkaana Ahvenanmaalla ja harvinaisena Varsinais-Suomessa. Muualla maassa laji on harvinainen uustulokas Tornion ja Kuusamon korkeudelle asti. Se kasvaa niityillä, töyräillä, poluilla, tienvarsilla, ojissa, sorakuopissa, satamien vanhoilla painolastipaikoilla ja sodanaikaisilla varastoalueilla.
Eduard von Toll

Eduard Gustav von Toll (ven. Эдуард Васильевич Толль, Eduard Vasiljevitš Toll, 14. maaliskuuta (J: 2. maaliskuuta) 1858 Tallinna – 1902 Itä-Siperian meri) oli Venäjän palveluksessa toiminut baltiansaksalainen geologi ja naparetkeilijä, joka teki useita tutkimusmatkoja Pohjoiselle jäämerelle. Hän kuului vapaaherralliseen von Toll -aatelissukuun ja opiskeli Tarton yliopistossa eläintiedettä. Von Toll teki 1880-luvulta alkaen useita tutkimusmatkoja varsinkin Uuden-Siperian saarille. Vuosina 1900–1902 hän johti sinne suuntautunutta Venäjän tiedeakatemian tukemaa retkeä, jonka yhtenä päämääränä oli löytää Sannikovin maana tunnettu oletettu saari, jonka tutkimusmatkailija Jakov Sannikov väitti nähneensä 1800-luvun alussa.
Vietettyään Zarja-aluksella kaksi talvea Uuden-Siperian saarten seudulla ankarissa olosuhteissa, von Toll matkasi keväällä 1902 reellä retkikuntansa kolmen miehen kanssa silloin huonosti tunnetulle Bennettinsaarelle. Zarja ei päässyt suunnitelmien mukaan hakemaan heitä kesällä, eikä heitä enää sen jälkeen nähty; he kuolivat ilmeisesti syksyllä 1902 yrittäessään vaeltaa jalkaisin takaisin mantereelle. Seuraavana vuonna pelastusretkikunnat löysivät joitakin von Tollin retkikunnan tavaroita, mutta eivät heidän jäännöksiään.
Eduard von Tollilla oli myös suomalaisia sukujuuria. Hänen äitinsä äidin äiti oli Kerimäen Haapalassa 9. heinäkuuta 1770 syntynyt Maria Eleonora Rebitzer o.s. Brotherus.
Moroni

Historiaa

Arabit perustivat Moronin luultavasti 10. vuosisadalla. Kaupunki oli Bambaon sulttaanikunnan pääkaupunkina. Kauppaa käytiin Sansibarin kanssa. Suuri  Badjanami-moskeija valmistui vuonna 1427. Ranskan valta alkoi alueella 1840-luvulla. Moronista tuli pääkaupunki vuonna 1958.

Talous

Moronin sataman kautta kulkee Komorien ulkomaankauppa. Satamasta viedään ulkomaille vaniljaa, kaakaota ja kahvia. Siellä on myös polttoaineiden varastotiloja. 
Kaupungin matkailuelinkeino on kehittynyt huonosti.