google/wiki40b huggingface dataset:
Valkokurkkupyy

Koko ja ulkonäkö

Valkokurkkupyy voi kasvaa 28–36 cm pitkäksi. Valkokurkkupyy on selästään, siivistään ja rinnastaan tumman punaruskea, niska on muuta ruumista punertavampi. Linnun otsa on vaaleanruskea tai valkoinen ja kurkku on valkoinen. Valkokurkkupyyn vatsa on sinertävän harmaa tai harmaa. Silmien ympärillä on höyhenistä paljas ja väriltään punainen ihoalue. Alalaji D. l. hypospodius on yleisväritykseltään nimialalajia D. l. leucophrys tummempi. Koiraat ja naaraat muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.

Levinneisyys ja elintavat

Valkokurkkupyyn nimialalajia tavataan eteläisestä Meksikosta Guatemalan pohjoisosiin ja alalajia D. l. hypospodius tavataan Costa Ricasta. Linnun elinympäristöä ovat kosteahkot mänty-tammimetsät ja ainavihannat vuoristometsät. Erityisesti sitä tavataan ruohikkoista ja pensaikkoista aluskasvillisuutta kasvavilta alueilta. Tyypillisesti laji elää 600&ndash3 000 metrin korkeudella. Naaras munii 4–5 punertavaa ja ruskeapilkullista munaa.
Ad acta

Ad acta (lyh. a.a. tai aa) on latinaa ja tarkoittaa liitetään asiakirjoihin, arkistoon; asiakirjojen joukkoon liitettäväksi, joka ei aiheuta toimenpiteitä. Esimerkiksi jokin ilmoitus liitetään aktiin ilman, että se aiheuttaisi rekisterimerkintöjä. Tällöin lyhenne lisätään päätetävän asian diaariin.
Vihola

Vihola on yksi Nokian kaupunginosa. Viholassa sijaitsee Viholan Venesatama sekä Rantasipi Hotel Eden.
Cēsisin linna

Cēsisin linna (latv. Cēsu pils, saks. Burg Wenden, viroksi Võnnu ordulinnus, puol. Kieś) on keskiaikainen raunioitunut ritarilinna Cēsisin kaupungissa Latviassa.
Linnan rakentamisen aloittivat Kalparitarikunnan soturit vuonna 1209. Linna toimi ritarikunnan suurmestarin linnana. Siihen lisättiin myöhemmin torneja ja muita rakenteita. Linna vaurioitui suuressa Pohjan sodassa ja autioitui. Nykyisin linna kuuluu tärkeänä osana vanhankaupungin rakenteeseen. Linnaan voi tutustua oppaan johtamana tai omin päin. Linnan pihamaalla voi myös tutustua keskiaikaisiin huvituksiin ja peleihin, sekä kasvimaahan. .
Tarmo Ruubel

Tarmo Ruubel (s. 19. elokuuta 1967 Tallinna) on suomalainen näyttelijä ja televisiojuontaja. Hän on tullut tunnetuksi muun muassa elokuvasta Iskelmäprinssi sekä useista televisiosarjoista.

Elämä ja ura

Ruubel syntyi Viron pääkaupungissa neuvostovallan aikana ja muutti Suomeen viisivuotiaana. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1986 ja suoritti Teatterikorkeakoulun 1988–1992, minkä jälkeen hän oli kauden 1992–1993 kiinnitettynä Kotkan kaupunginteatteriin.
Ruubelin teatterirooleja on muun muassa Sidney Bruhl Ira Levinin kirjoittamassa trillerissä Murhaloukku. Esitys annettiin Teatteri Imatrassa kaudella 2012–2013.
Elokuvauransa Ruubel aloitti sivuosalla seksuaalista käyttäytymistä valottavassa televisioelokuvassa Hyväntekijä. Ensimmäinen valkokangasrooli Ruubelilla oli vuonna 1991 musiikkikomediassa Iskelmäprinssi, jossa hän näytteli rallikuninkuudesta haaveilevaa Ramia. MTV3:n sarjassa Ihmeidentekijät ja sen jatko-osassa Parhaat vuodet hän tulkitsi Joonas Kuningasta. Edelleen Ruubelilla oli rooli muutamassa jaksossa sarjassa Blondi tuli taloon. Åke Lindmanin sotaelokuvassa Tali-Ihantala 1944 hän tulkitsi majuri Hynnisen osan.
Tarmo Ruubel on toiminut myös kiinteistövälittäjänä ja juontanut MTV3:n sisustussarjaa Pientä pintaremonttia. Hän on juontanut myös Yle TV2:n matkailuaiheista sarjaa Matkalla Virossa (2008) yhdessä Siiri Sisaskin kanssa.
Ruubel harrastaa muun muassa ammuntaa, uintia ja pyöräilyä.
Stanley Roman

Stanley Roman (s. 4. kesäkuuta 1941 Punalur) on intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 16. joulukuuta 1966 ja nimitettiin Quilonin hiippakunnan piispaksi 16. lokakuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 16. joulukuuta 2001. Pääkonsekraattorina toimi Joseph Gabriel Fernandez, jota avustivat Maria Callist Soosa Pakiam ja Mathias Kappil.
Miljoonaliiga

Vastaanotto

Elokuvan ensi-ilta vuonna 1968 tuotti lehtien kriitikoilta melko myönteisiä arvioita verrattuna Kurkvaaran aiempiin elokuviin. Käsikirjoitus oli monien mielestä nyt juoneltaan pelkistetympi ja selkeämpi ja näyttelijätyö keskimäärin parempaa kuin ohjaajan siihenastisissa töissä. Paula Talaskiven (Helsingin Sanomat 17.11.1968) mielestä Miljoonaliiga oli Kurkvaaran siihen asti kypsin ja ehein elokuva, ”jäntevä, jännittävä ja rehellisen makuinen”.
Elokuva sai enemmän katsojia kuin saman vuoden keväällä ensi-iltansa saanut Rottasota, mutta jäi kuitenkin alle vuoden katsojakeskiarvon. Valtionpalkinnostaan huolimatta elokuva jäi tappiolliseksi.

Julkaisut

Miljoonaliiga on esitetty Mainostelevision ohjelmistossa 1974 ja 1980. Elokuva julkaistiin dvd-tallenteena 2014.
Luhdikas

Maantietoa

Järvi on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee metsikössä avosuon ympäröimänä. Siihen laskee pohjoisesta metsäoja ja kaakosta Pitkäjärven ja Sahrikkaan yhteinen laskuoja. Järven oma laskuoja lähtee sen lounaispäästä ja virtaa 1,5 kilometriä ja jatkaa siitä Raattaansuonojana Kyrösjärven Penijoenlahden pohjukkaan. Järven ympärillä on kolme maatilaa peltoineen, mutta järven rannoilla ei ole rakennuksia. Lähimmät tiet, jotka haarautuvat seututielle 276, kulkevat läheisille maatiloille.

Historiaa

Isojaonkartassa vuosilta 1830-1848 järven nimi oli "Luhdikais". Sitä ympäröivät suot olivat tuolloin avattu lähes kokonaan niityiksi. Tulo-oja Pitkäjärveltä ja laskuoja kulkivat jo silloin kuin nykyään tekevät.
Arian Foster

NFL-ura

Yliopistojalkapalloa Tennesseen yliopiston joukkueessa pelannutta Fosteria ei varattu vuoden 2009 NFL:n varaustilaisuudessa. Hän teki vapaana pelaajana sopimuksen Houston Texansin kanssa toukokuussa 2009.
Fostersista tuli Texansin avainpelaaja vuosiksi. Uransa loppuvuosina loukkaantumiset vaivasivat häntä. Texans ei uusinut Fosterin sopimusta kauden 2015 jälkeen, joten hän siirtyi Miami Dolphinsiin. Hän pelasi Dolphinsissa neljä ottelua, kunnes loukkaantuminen pakotti hänet sivuun loppukaudeksi. Loukkaantumisen jälkeen Foster ilmoitti lopettavansa pelaajauransa.
Regeneraatio

Regeneraatiolla tarkoitetaan kudosten tai elinten, usein menetetyn raajan, uudelleen kasvamista. Hyvä esimerkki regeneraatiosta on sisiliskon häntä, joka kasvaa takaisin mentyään poikki. Regeneraatiota esiintyy paljon esimerkiksi selkärangattomilla eläimillä kuten lattanoilla ja meritähdillä, mutta myös sammakkoeläimillä ja matelijoilla. Hyönteisillä ja muilla niveljalkaisilla regeneraatiota esiintyy vain nahanluonnin yhteydessä. 
Nisäkkäillä regenaraatiota ei esiinny kuin tietyissä kudoksissa. Evoluutiossa regeneraatio on korvautunut arpeutumisella. Eräät salamanterit kykenevät kasvattamaan uudelleen kokonaisia raajoja.
Oldflån-Ansättenin luonnonsuojelualue

Oldflån-Ansättenin luonnonsuojelualue on suojelukohde Ruotsissa Krokomin kunnassa. Ansätten on tunturi, Oldflån ja Flån suuria suoalueita.
Luonnonsuojelualue koostuu kahdesta suuresta suoalueesta ja niitä ympäröivistä metsistä ja tuntureista. Ansätten poikkeaa muodoltaan, geologialtaan ja ravinteikkuudeltaan muista lähialueen tuntureista, jotka ovat vähäravinteisempia ja pehmeämmin muotoutuneita. Se koostuu lähinnä emäksisistä kivilajeista, jolloin maa on ravinteikasta ja kasvillisuus monipuolista. Vuonna 2014 alueella havaittiin 205 erilaista putkilokasvilajia, esimerkiksi lapinvuokkoa, kämmeköitä ja harvinaista gullspira-kasvia.
Lintulajisto on suoalueilla monipuolista. Flånin alueella pesii lähinnä epätavallisia rantalintuja. Suoalue on saanut suojaa myös Ramsarin sopimuksen kautta.
Koko luonnonsuojelualue on ympärivuotisesti porojen laidunnusmaata.
Final Fantasy II

Pelaaminen

Final Fantasy II:ssa noudatetaan yleistä sarjan osissa käytettyä mallia, jossa pelihahmoa ohjataan maailmankartalla, luolissa ja kaupungeissa. Kahdessa ensimmäisessä käydään vuoropohjaisia taisteluja, kaupungeissa taas voidaan levätä ja hankkia varusteita, taikoja sekä parantavia esineitä. Alkuperäisessä Famicom-versiossa pelin saattoi tallentaa vain maailmankartalla, mutta myöhemmissä käännöksissä on myös luolastoissa tallentamisen mahdollistavia tallennuspisteitä.
Edeltäjästään ja muista aikansa roolipeleistä Final Fantasy II poikkeaa hahmonkehityksellään. Se ei käytä tasopohjaista systeemiä, jossa ominaisuudet paranevat hahmojen tason kohotessa taisteluista saatujen kokemuspisteiden myötä. Tämän sijaan hahmot kehittyvät sen perusteella, mitä aseita ja taitoja he taistelun aikana käyttävät ja kuinka yleisesti. Esimerkiksi usein miekkaa käyttävä hahmo oppii käsittelemään kyseistä asetta tehokkaammin, ja samalla hänen fyysinen vahvuutensa kasvaa. Toisaalta tämä saattaa heikentää hahmoa muiden ominaisuuksien osalta. Osuma- ja taikapisteitä voidaan taas korottaa silloin, kun niitä kulutetaan paljon. Toinen pelissä esitelty toiminto oli se, että hahmot voidaan taisteluiden ajaksi sijoittaa takariviin, jossa ollessaan he vahingoittuvat lähes pelkästään taioista ja pitkän matkan aseista. Sama pätee niihin vastuksiin, joiden edessä on vähintään kaksi vihollisriviä. Final Fantasy II:ssa kyettiin ensimmäistä kertaa myös ratsastamaan vihollisten hyökkäyksiltä suojaavalla chocobo-linnulla.

Hahmot

Pelattavia hahmoja Final Fantasy II:ssa on yhteensä yhdeksän, joista tosin vain kolme pysyvät vakituisina koko pelin läpi: Firion, Fynnin valtiossa asuva nuori mies, jonka kasvattivat hänen ystäviensä vanhemmat. Palamecian joukkojen hyökättyä hänen kotikaupunkiinsa Firionista tulee imperiumin vastaisen Wild Rosen jäsen ja myöhemmin yksi kapinallisliikkeen komentajista; Maria, Firionin pitäaikainen ystävä, joka imperiumin piirityksen seurauksena menettää vanhempansa ja kadottaa veljensä Leonin. Siksi hän päättää Firionin ohella liittyä kapinallisiin; Guy, (myös Gus Final Fantasy Originsissa) suurikokoinen soturi, jonka kanssa Firion ja Maria velijineen ovat olleet ystäviä lapsuudesta asti. Huomattavan vahvuutensa lisäksi hän pystyy kommunikoimaan eläinten kanssa.
Muihin pelattaviin hahmoihin kuuluvat Marian kadonnut veli Leon, valkoinen maagi Minwu, Kashuanin prinssi Gordon, taistelulajien taitaja Josef, seikkailunhaluinen merirosvo Leila sekä lohikäärmeritari Richard Highwind. Oleellisessa osassa on myös Wild Rosen johtajana toimiva prinsessa Hilda. Pelin antagonisti on Palamecian häikäilemätön keisari. Final Fantasy -sarjan yleisiin aineksiin kuuluva Cid-niminen henkilö teki Final Fantasy II:ssa ensiesiintymisensä.
Hietaslammi (Tammela)

Maantiede

Järven pinta-ala on 1,3 hehtaaria ja sen pituus on 250 metriä ja leveys 60 metriä. Siihen laskee ympäröiviltä soilta useita ojia. Järven luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkuunsa xx metriä pitkä Hietastenoja, joka yhtyy Teuronjokeen Teuron alapuolella.
Järven rantaviiva on 540 metriä pitkä ja sen ranta on pääosin moreenipohjaisen metsämaaston ympäröimää suota. Rannat ovat rakentamattomia ja järven läheltä kulkee seututie 283.
Ricardo Arjona

Ricardo Arjona (s. 19. tammikuuta 1964, Antigua) on guatemalalainen laulaja ja laulunkirjoittaja. 
Arjona syntyi Antiguassa, mutta muutti 3-vuotiaana perheineen Guatemala Cityyn. Vuosina 1983-1988 hän toimi opettajana. Tämän jälkeen hän siirtyi Meksikoon, jossa hän on asunut siitä lähtien.
Lars-Erik Larsson

Lars-Erik Vilner Larsson (15. toukokuuta 1908 Åkarp (nyk. Burlöv) – 27. joulukuuta 1986 Helsingborg) oli ruotsalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän opiskeli sävellystä mm. Wienissä Alban Bergin johdolla. Larsson oli tyylillisesti monipuolinen säveltäjä, jonka tuotantoon kuuluu muun muassa kolme sinfoniaa, 12 concertinoa eri soolosoittimille, alttosaksofonikonsertto ja viulukonsertto. Hänen suosituimpiin teoksiinsa kuuluu Pastoraalisarja kamariorkesterille op. 19 (1938). Hän sävelsi myös oopperan Kyproksen prinsessa (Prinsessan av Cypern) op. 9 (1931–1936), joka perustuu samaan Sakari Topeliuksen kirjoittamaan librettoon kuin Fredrik Paciuksen ooppera Kypron prinsessa.
Larsson opetti sävellystä Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuosina 1947–1959 ja työskenteli myös musiikkiarvostelijana ja kapellimestarina.
Dye My Hair

Singlet

EP:n ensimmäinen single ”Karma” julkaistiin 3. kesäkuuta 2016. Se menestyi Suomessa hyvin sijoittuen muun muassa Suomen virallisen latauslistan ensimmäiseksi ja singlelistan viidenneksi. Kappaletta striimattiin Suomessa platinalevyyn oikeuttavat neljä miljoonaa kertaa hieman alle kolmessa kuukaudessa.
EP:n julkaisupäivänä 28. lokakuuta 2016 julkaistiin sen toinen single, nimikappale ”Dye My Hair”, joka on parhaimmillaan sijoittunut Suomessa latauslistan toiseksi.
Muurolan hyppyrimäet

Historia

Muurolan hyppyrimäet rakennettiin vuonna 1990 ja K27 mäen alastulorinteeseen asennettiin muovitus. Hyppyrimäet suunnitteli Jouko Törmänen. Mäkihypyn kehittyessä K27 -mäen profiili vanhentui ja vuonna 2000 alastulorinteen muovitus poistettiin ja se siirrettiin Ounasvaaralle.
Nauhaparatiisiharakka

Lajin nimeäminen

Nauhaparatiisiharakka on yksi viimeisimmistä omaksi lajikseen kuvatuista paratiisilinnuista. Ensimmäinen maininta linnusta on vuodelta 1936 kirjasta nimeltään Papuan Wonderland. Selostus lajista oli kuitenkin lyhyt eikä lajia pidetty sen perusteella omanaan. Vuonna 1938 australialainen lintutieteilijä Fred Shaw Mayer lähetti kaksi koiraslinnun pyrstösulkaa British Museum of Natural Historyyn ja laji nimettiin hänen mukaansa vuonna 1939.

Koko ja ulkonäkö

Nauhaparatiisiharakka on kooltaan 25–32 cm pitkä, koiraiden ollessa naaraita kookkaampia. Koiraan selkä on väritykseltään musta ja hohtaa pronssin tai vihreän värisenä. Pää, kurkku ja rinnan yläosa ovat väriltään hohtavan vihreät ja kurkussa ja rinnassa on myös violetti vivahde. Koiraan posket ja pään takaosa ovat väritykseltään hohtavan violetit. Nauhaparatiisiharakkakoiraan pyrstö on hyvin pitkä, jopa 90 cm. Pyrstö on musta lukuun ottamatta kahta pisintä keskimmäistä pyrstösulkaa, jotka ovat valkoiset ja mustakärkiset. Naaras on väriltään vaatimattomampi. Selkä on sinimusta ja muuttuu ruskeanmustaksi perässä. Pää on vihertävänhohtavan musta ja rinta on ruskea ja voimakkaasti mustan raidoittama. Siivet ovat ruskeat. Myös naaraiden pyrstösulat ovat pitkät, mutta koiraan pyrstö on huomattavasti pidempi.

Levinneisyys ja elinympäristö

Nauhaparatiisiharakka elää Papua-Uuden-Guinean keskiosissa Strickland River-joelta Mount Hagenin ja Mount Giluwen läheisyyteen. Linnun elinympäristöä ovat vuoristometsät, jotka sijaitsevat 2 200–3 400 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji tulee toimeen myös hakatuissa metsissä, vaikka laajat hakkuut ovatkin uhka kannalle. Suurin uhka on lajin metsästys sen värikkäiden höyhenten vuoksi.

Elintavat ja ravinto

Nauhaparatiisiharakkakoirailla voi olla useita naaraita ja koirailla on perinteisiä esiintymisalueita. Koiraat esittelevät naaraille höyhenpukuaan ja houkuttelevat naaraita heiluttelemalla pyrstöään ja siipiään. Pesimäkausi kestää toukokuusta maaliskuulle. Ainoastaan naaras rakentaa kuppimaisen pesän ja munii yhdestä kahteen munaa. Naaras hautoo munia kolmisen viikkoa. Koiras ei osallistu hautomiseen eikä poikasten ruokkimiseen.
Nauhaparatiisiharakan ravinto koostuu pääasiassa hedelmistä ja siemenistä. Laji voi syödä myös selkärangattomia ja pieniä selkärankaisia eläimiä, kuten sammakoita tai liskoja.
Tomoaki Makino

Jalkapallomaajoukkue

Hän edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 2010-2013.
Thylacoleo

Piirteet

Thylacoleo carnifexin kallosta on päätelty, että sillä oli kaikista koskaan eläneistä nisäkkäistä kaikkein suurin puruvoima. Tästä syystä sen on päätelty olleen lihansyöjä ja metsästäneen esimerkiksi kenguruita ja Diprotodoneja. Sen jaloissa oli kynnet jotka se saattoi kissan tapaan vetää sisään, niiden perusteella on päätelty että Thylacoleo saattoi kiivetä puihin. Sen häntä oli samanlainen kuin kengurulla ja sen uskotaan voineen käyttää sitä noustessaan kahdelle jalalle jolloin se saattoi käyttää tehokkaasti etujalkojaan raapimiseen. Useat tieteilijät uskovat että Thylacoleo-suvun lajit olivat kaikkien aikojen pisimmille kehittyneitä pussieläinlihansyöjiä.
Arvi Kahri

Arvi Ilmari Kahri (19. joulukuuta 1935 Kymi – 21. syyskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori, joka opetti pitkään Helsingin yliopistossa. Hän valmistui lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1963, ja väiteltyään tohtoriksi 1966 hän suoritti jatko-opintoja Harvardin yliopistossa 1968–1970.
Kahti opetti anatomiaa ja patologiaa Helsingin yliopiston patologian laitoksessa vuodesta 1962 alkaen, aluksi assistenttina, vuodesta 1981 apulaisprofessorina; hän jäi eläkkeelle vuonna 2000. Hän julkaisi kaikkiaan noin 90 kirjoitusta anatomian, patologisen anatomian ja kokeellisen endokrinologian alalta.
Jacob Burckhardt

Carl Jacob Christoph Burckhardt (25. toukokuuta 1818 Basel — 8. elokuuta 1897 Basel) oli sveitsiläinen kulttuurihistorioitsija ja taiteentutkija, joka keskittyi Euroopan taidehistoriaan. Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 1860 ilmestynyt Italian renessanssin sivistys.

Elämänvaiheet

Jacob Burckhardt syntyi Baselissa varakkaaseen Burckhardt-kauppiassukuun, protestanttisen kirkonmiehen perheeseen. Hän oli neljäs seitsemästä lapsesta. Kotonaan ja kymnaasissa hän sai vankan humanistisen koulutuksen; hän oppi kieliä ja perehtyi historiaan ja kirjallisuuteen. Kymnaasin jälkeen hän ryhtyi isänsä toivomuksesta opiskelemaan vuonna 1837 aluksi evankeelista teologiaa, mutta parin vuoden kuluttua hän siirtyi Berliinin yliopistoon ja keskittyi yleisen historian, taidehistorian ja filologian opintoihin. Hänen opettajiinsa kuului Leopold von Ranke, nykyaikaisen historiatieteen perustaja. Burckhardt promovoitiin tohtoriksi vuonna 1843, ja vuonna 1845 hänet nimitettiin historian ylimääräiseksi professoriksi Baselin yliopistoon.
Vuosina 1855–1858 Burckhardt opetti arkeologiaa Zürichin teknillisessä korkeakoulussa, ja vuonna 1858 hän sai Baselin yliopistosta historian ja taidehistorian professuurin, jota hän hoiti vuoteen 1893 saakka. Hän teki useita tutkimusmatkoja Eurooppaan, muun muassa Italiaan.

Merkitys

Burckhardt kuuluu taide- ja kulttuurihistorian oppialan perustajiin. Hän pyrki tutkimuksissaan kuvailemaan aikakauden henkeä ja ilmaisumuotoja. Historia oli hänelle enemmän kuin vain politiikkaa, ja hän painotti taiteen merkitystä historiantutkimukselle. Hän vastusti hegeliläistä historiankäsitystä, jossa historian nähtiin edistyvän ikuisten prosessien mukaisesti.

Tuotanto

Burckhardtin ensimmäinen pääteos oli Die Zeit Constantins des Großen (1853). Burckhardt piti Konstantinus Suuren aikakautta keskeisenä siirtymävaiheena myöhäisantiikista kristinuskon aikaan ja keskiajan kulttuurin perustana. Vuonna 1860 hän julkaisi toisen pääteoksistaan, Die Cultur der Renaissance in Italien (suom. Italian renessanssin sivistys), jonka aiheena olivat valtion ja kirkon rakennemuutos ja modernin, yksilöllisen ihmisen synty 1400–1500-luvulla. Tältä osin Burckhardtin työhön on nykyään suhtauduttu kriittisesti. Hän kuvasi laajasti renessanssin ajan yhteiskuntaa, ja hänen kirjansa on yhä aihepiirin perusteoksia. Teoksen suomennosta on arvioitu huolelliseksi, joskin hieman kuivakkaaksi ja kieltä yksinkertaistavaksi.
1850–1890-luvulla Burckhardt keskittyi luennoimaan, eikä hän enää julkaissut laajoja tutkimuksia. Häneltä jäi valmiita teoksia, jotka julkaistiin postuumisti: Erinnerungen aus Rubens, Griechische Kulturgeschichte ja Weltgeschichtlichen Betrachtungen. Myös hänen laajaa kirjeenvaihtoaan on julkaistu. Burckhardtin tuotannon kokonaisjulkaisuja on ilmestynyt kahdesti: Jacob-Burckhardt-Gesamtausgabe (1929–1934) ja Gesammelte Werke (1955–1959). Uusinta kriittistä laitosta Kritische Gesamtausgabe alettiin julkaista vuonna 2000, ja teoksesta on kaavailtu 27-osaista.
Sheila Mello

Sheila Chesed de Almeida Mello (São Paulo, 23. heinäkuuta 1978) on brasilialainen tanssija, näyttelijä ja malli. Hän oli tunnettu sekä klassisen baletin että nykytanssin esittäjänä ennen liittymistään vuonna 1998 É o Tchan -ryhmään, jossa korvasi ryhmästä eronneen Carla Perezin.
Sheila Mello on esiintynyt elokuvissa Segurança Nacional (2007) ja Alphaville 2007 d.C. (2007).
Atli Ingólfsson

Atli Ingólfsson (s. 1962) on islantilainen säveltäjä.
Atli sai varhaisimman musiikkikasvatuksensa kotikaupungissaan Njarðvíkissa ja aloitti säveltämisen jo ennen muuttoaan Reykjavíkiin, jossa aloitti muodolliset opintonsa Reykjavíkin musiikkikorkeakoulun musiikin teorian ja sävellyksen laitoksella. Hänen sävellysopettajinaan toimivat Þorkell Sigurbjörnsson ja Atli Heimir Sveinsson. Hän valmistui vuonna 1984 ja suoritti loppukokeen myös kitaransoitossa 1983. Atli sai lisäksi kandidaatin arvon filosofiassa Islannin yliopistosta. Hän jatkoi sävellysopintojaan Milanossa Davide Anzaghin johdolla Giuseppe Verdi -konservatoriossa ja osallistui Franco Donatonin kesäkurssille Accademia Chigianassa, Sienassa vuonna 1988.
Syksyllä 1988 Atli muutti Pariisiin, jossa osallistui Gérard Griseyn yksityisopetukseen. Hän oli myös vierailevana opiskelijana Pariisin konservatoriossa ja jatkoi yhteistyötään Griseyn kanssa tämän ajoittaisena assistenttina muutettuaan kahden Pariisissa vietetyn vuoden jälkeen Bolognaan.
Vuonna 1992 Atli palasi Pariisiin osallistuakseen musiikin informaatiotutkimuksen kesäkurssille IRCAM:ssa. Vuodesta 1990 hän on keskittynyt ensisijaisesti sävellystyöhönsä. Vuoteen 2005 hän asui Bolognassa, ja sittemmin hänen asuinpaikkansa on ollut Reykjavík. Hän opetti aluksi osa-aikaisesti sävellystä Islannin taideyliopistossa ja pääsi sitten sen sävellysprofessoriksi vuonna 2016. 
IRCAM:n ja Ensemble Intercontemporainin Atlilta tilaama teos Envoi kantaesitettiin tammikuussa 1995. Tilauksia hän on saanut myös muiden muassa Ensemble l'Itinérairelta, Berliinin biennaalilta, Caput Ensembleltä, Kroumatalta, Les Percussions de Strasbourgilta ja Venetsian biennaalilta. Atlin teoksia on esitetty laajalti Euroopassa, etenkin Pohjoismaissa. Esittäjiin ovat kuuluneet Avanti!, Arditti-kvartetti, Oslo Sinfonietta, KammarensembleN, lyömäsoitinyhtye Sisu, Baijerin radion sinfoniaorkesteri, Islannin sinfoniaorkesteri, James Clapperton, Håkan Hardenberger ja Frode Haltli. Atlin musiikkia on julkaistu BIS-levymerkillä, ja joitain hänen töitään on kustantanut Milanon Casa Ricordi. Tuotannossa ovat edustettuina monet genret: kamari-, soolosoitin- ja vokaalimusiikki, konsertto sekä muut orkesterimusiikin muodot ja ooppera.
Atli on kirjoittanut aktiivisesti artikkeleita ja esseitä musiikin, metriikan ja kulttuurin aiheista. Hän julkaisi myös harmonian oppikirjan Hljómamál vuonna 2009.