Peukaloinen (satu)

Peukaloinen ransk. Le Petit Poucet) on alkujaan suullisesti kerrottu kansansatu, joka julkaistiin kirjallisesti Charles Perrault'n muokkaamana satukokoelmassa Hanhiemon tarinoita (ransk. Contes de ma mère l'Oye) Ranskassa vuonna 1697. Peukaloinen on myös sadun päähenkilön nimi.

Satu

Puunhakkaaja ja hänen vaimonsa olivat niin köyhiä, etteivät he voineet tarjota seitsemälle pojalleen ruokaa. Myöhään eräänä iltana, kun pojat jo nukkuivat, vanhemmat päättivät hylätä lapsensa eksyttämällä heidät lapsensa metsään. Pojista nuorin, seitsenvuotias, jota pienen kokonsa vuoksi sanottiin Peukaloiseksi, kuitenkin salaa kuunteli heidän keskusteluaan. Jotta eksyttäminen ei onnistuisi, hän poimi maasta pieniä valkoisia kiviä, jotka hän aikoi matkan varrella pudottaa maahan, jotta hän ja hänen veljensä niitä seuraamalla löytäisivät takaisin kotiinsa. Seuraavana päivänä isä toteutti suunnitelmansa. Mutta Peukaloinen ja hänen veljensä löysivät nopeasti takaisin valkoisten kivien avulla. Sillä välin kylänvanhin oli kuitenkin vihdoin käynyt maksamassa vanhan velkansa, kymmenen écuta (eräissä suomennoksissa kymmenen taalaria), jota poikien vanhemmat eivät enää uskoneet koskaan saavansa perityksi. Niinpä vanhemmat ilahtuivatkin tavatessaan lapsensa jälleen, ja he pystyivät jälleen tarjoamaan heille runsaan aterian. 
Mutta jonkin ajan kuluttua nämäkin heidän saamansa rahat loppuivat, ja he tulivat jälleen yhtä köyhiksi kuin ennenkin. Nyt he päättivät uudelleen hylätä lapsensa metsään. He lukitsivat talonsa oven yöksi, jotta Peukaloinen ei voisi toistamiseen mennä keräämään kiviä, joiden avulla he voisivat löytää takaisin. Sen vuoksi Peukaloinen pudottikin maahan kivien sijasta murusia leivästä, jonka äiti oli antanut hänelle ja hänen veljilleen.  Linnut kuitenkin söivät leivän­murut maasta, eivätkä pojat löytäneet tietä metsästä takaisin kotiin. Jonkin ajan kuluttua he saapuivat erääseen vieraaseen taloon ja pyysivät sieltä yösijaa. Talossa asuva nainen kuitenkin varoitti heitä, ettei heidän missään tapauksessa pitänyt sinne majoittua, koska hänen miehensä oli jättiläinen, joka syö lapsia. Siitä huolimatta Peukaloinen pyysi yhä päästä sisään, sillä vaihtoehtona olisi ollut tulla metsässä susien syömäksi, joiden ulvontaa kuului joka puolelta. Illan tullen nainen piilotti heidät erään sängyn alle, mutta jättiläismies aisti "tuoreen lihan tuoksua" ja löysi heidät nopeasti. Nainen onnistui kuitenkin suostuttelemaan hänet syömään lapset vasta seuraavana päivänä.
Pojat nukkuivat jättiläisen seitsemän tyttären huoneessa. Nämä eivät vielä ole yhtä ilkeitä kuin isänsä, mutta olivat hyvää vauhtia sellaisiksi tulossa. Tytöillä oli päässään kultaiset kruunut, kun taas Peukaloisella ja hänen veljillään oli myssyt. Keskellä yötä Peukaloinen heräsi ja salavihkaa vaihtoi omaan ja veljiensä päähän kulta­kruunut, jättiläisen tyttärille myssyt, jotta jättiläinen tappaisi tyttärensä poikien sijasta. Hänen mentyään uudestaan nukkumaan jättiläinen tulikin yöllä paikalle ja tappoi tyttärensä. Kun jättiläinen oli jälleen nukahtanut, pojat pakenivat. Kun jättiläinen aamulla huomasi, mitä oli tapahtunut, hän raivoissaan lähti etsimään poikia seitsemän peninkulman saappaiden avulla. Väsyneenä hän istahti kivelle, jonka alle pojat olivat piiloutuneet, ja nukahti siihen. Peukaloinen kehotti veljiään palaamaan kotiinsa sillä välin kun hän itse otti seitsemän peninkulman saappaat jalkaansa ja juoksi jättiläisen taloon. Hän ilmoitti talon emännälle, että rosvot olivat ryöstäneet hänen miehensä ja aikoivat tappaa tämän, elleivät saa lunnaiksi tämän koko omaisuutta. Hän sanoi myös lainanneensa saappaita päästäkseen nopeammin kertomaan asian. Peukaloinen palasi täten rikkaana vanhempiensa luo, jotka ottivat heidät riemuiten vastaan.
Perrault ehdottaa sadulle toistakin loppua viitaten "todistajiin".  Sen mukaan Peukaloinen olisi tyytynyt seitsemän peninkulman saappaisiin, sillä juuri ne olivat tehneet jättiläiselle mahdolliseksi seurata lapsia. Matkan varrella hän olisi kohdannut kuninkaan armeijan ja välittänyt sille viestin. Näin hänestä olisi tullut kuninkaan sanan­saattaja. Vasta vuosia myöhemmin hän olisi palannut kotiinsa, jossa hänet olisi otettu riemuiten vastaan. Sekä hän itse, hänen isänsä ja kaikki veljensä olisi nimitetty kuningas­kunnan virkoihin.

Historiallinen tausta

Tämän tapaiset, alkujaan suullisesti kerrotut sadut ovat usein hyvin vanhoja, ja niin on myös Peukaloinen-sadun laita. Sen kansanomaisia muunnelmia tunnetaan laajalti Euroopassa, myös Suomessa. Eräiden muiden satujen tavoin se kuvastaa suurten kansan­joukkojen keskuudessa kautta vuosisatojen vallinnutta köyhyyttä. Perrault'n versio ilmestyi Ludvig XIV:n aikana, jolloin Ranskassakin oli useita nälkä­vuosia. Erityisesti se korostaa sitä, kuinka nälän­hätien ensimmäisiksi uhreiksi usein joutuivat lapset.

Ranska 1600-luvulla

Kun Charles Perrault vuonna 1697 julkaisi satukokoelmansa, johon myös Peukaloinen sisältyi, koko Euroopassa ja myös Ranskassa oli jo runsaan vuosisadan vallinnut aikaisempaa kylmempi kausi, jota myöhemmin on alettu nimittää pieneksi jääkaudeksi. Se oli kylmimmillään vuoden 1650 aikoihin. Kesät olivat sateisia, talvet erittäin ankaria, ja ainakin paikallisia nälkävuosia esiintyi usein Ranskassakin, esimerkiksi vuosina 1660, 1661, 1662 ja 1675. Talvella 1693 vallitsi koko Ranskassa yleinen nälän­hätä, vain pari vuotta ennen kuin myös Suomessa koettiin suurten kuolon­­vuosien nimellä tunnettu erittäin ankara nälänhätä. Muutamina talvina Seine jäätyi kokonaan, samoin meri Ranskan rannikoilla. Maa routaantui Ranskassakin 70 sentti­metrin paksuudelta. Tällaisina vuosina vilja-, hedelmä- ja viinisadot jäivät vähäisiksi. Riista­eläimetkin kuolivat suurin joukoin nälkään, minkä vuoksi sudet hyökkäsivät ihmisten kimppuun, mikä muutoin on varsin harvinaista. Viljaa olisi välttämättä tarvinnut ostaa ulkomailta, mutta Ludvig XIV:n tuhoisat sodat olivat kuluttaneet valtion varat loppuun.

Tulkintoja

Perrault'n Peukaloinen muistuttaa monessa suhteessa Grimmin veljesten satua Hannu ja Kerttu. Tällaisten satujen katsotaan auttavan lapsia nousemaan sen tason yläpuolelle, jota Freud nimitti oraaliseksi vaiheeksi. Sitä voidaan pitää myös kertomuksena itsensä hyväksymisestä ja sivistyksen eläimellisyydestä saamasta voitosta, mitä osoittaa sekin, että Peukaloinen olisi mieluummin tullut ihmisen kuin suden syömäksi.

Raamattu

Heikon henkilön rohkeudella ja neuvokkuudella saama voitto voimakkaasta ja voittamattomana pidetystä muistuttaa hieman Vanhan testamentin kertomusta siitä, kuinka Daavid, paimenpoika, voitti Goljatin. Voittonsa jälkeen Daavidista, joka hänkin oli perheensä nuorin poika, tuli kuningas.

Huvipuisto

Eftelingin huvipuiston Satumetsässä Alankomaissa Peukaloinen yrittää varastaa jättiläiseltä seitsemän peninkulman saappaat.