Hyökkäys Pearl Harboriin

Taustaa

Meiji-restauraation jälkeen Japanin teollisuus kehittyi nopeasti ja väestönkasvu oli nopeaa. Tämä johti siihen, että Japanin luonnonvarat hupenivat nopeasti, joten valtio yrittikin hankkia alueita saartensa ulkopuolella. Vuosina 1904–1905 käytiin Venäjän–Japanin sota, jonka tuloksena Korea liitettiin Japaniin. Vuonna 1931 Japani sai Kiinalta Mantšurian.
Japanin talous oli 1930-luvulla erittäin riippuvainen ulkomaisesta pääomasta ja tuontitavaroista, erityisesti tehdastuotteista. Sen talous perustui raaka-aineiden tuontiin laivoilla. Toisen maailmansodan sytyttyä Euroopassa 1939 pääoman saatavuus huononi. Sota nosti myös laivaliikenteen kustannuksia. Lisäksi Japanin taloutta kuristi sota Kiinan kanssa. Japanin kauppatase oli ongelmallinen Aasian mantereen omistusten ja pääsaarten välisen kaupankäynnin sekä Kiinassa käytävän sodan vuoksi. Vuonna 1939 Japani kävi kaupastaan 75–80 prosenttia johtamansa talousalueen kanssa. Japani otti itselleen alueen kaupankäynnissä suuret voitot manipuloimalla kauppaa, minkä se toteutti asettamalla sopivat vaihtokurssit. Näin kerätty pääoma oli kuitenkin arvotonta alueen ulkopuolisessa kaupassa. Japanilla ei ollut pääomaa, jolla se olisi voinut ostaa tarvittavia raaka-aineita ja teollisuustuotteita, joita se tarvitsi taloutensa kehittämiseksi. Japanin valuuttavaranto olisi loppunut keväällä 1942 ja sen ulkomaankauppa olisi pysähtynyt.
Saksa valtasi Ranskan keväällä 1940. Välittömästi Ranskan kaatumisen jälkeen Yhdysvallat aloitti laivastonsa vahvistamisen ja antoi Two-Ocean Navy Act -lain, jolla laivastosta tulisi ylivoimaisesti maailman vahvin. Japani reagoi Yhdysvaltain sotalaivojen rakentamisohjelmaan käskemällä laivaston täyden liikekannallepanon kesäkuussa 1940. Liikekannallepanon toteuttaminen kesti 18 kuukautta ja oli valmis joulukuussa 1941. Kesällä 1940 Japani painosti Ranskan Indokiinan ja brittien hallitseman Burman viranomaiset sulkemaan huoltoreitit, joita pitkin toimitettiin apua Japania vastaan sotivalle Kiinalle. Japani teki syyskuussa 1940 Kolmen vallan sopimuksen Saksan ja Italian kanssa. Huhtikuussa 1941 Japani solmi Neuvostoliiton kanssa hyökkäämättömyyssopimuksen.
Japani tunkeutui Ranskan Indokiinaan, vaikka tiesi sen johtavan diplomaattiseen selkkaukseen Yhdysvaltain kanssa. Yhdysvallat asetti Japanin kauppasaartoon heinäkuussa 1941 ja laittoi normaalien kauppasuhteiden palauttamisen ehdoksi Japanin vetäytymisen Kiinasta, Mantšuriasta ja Ranskan Indokiinasta. Japanin ylin johto ei voinut mitenkään suostua vaatimuksiin. Syksyllä 1941 Japani päätti toteuttaa hyökkäyksen Yhdysvaltoja vastaan.

Taistelun jälkeen

Vaikka isku Pearl Harboriin vaurioittikin vakavasti Yhdysvaltain Tyynenmeren laivastoa, monessa suhteessa sitä voidaan pitää epäonnistuneena. Ensinnäkin Yhdysvaltain lentotukialukset USS Enterprise, USS Lexington ja USS Saratoga eivät olleet sillä hetkellä Pearl Harborissa ja säilyivät siis tuholta (USS Enterprise oli palaamassa Wake-saarelta, USS Lexington oli lähellä Midwaytä ja USS Saratoga oli San Diegossa). Toiseksi, itse tukikohta säästyi melko hyvin tuholta. Pearl Harborissa olleet polttoainevarastot, voimalaitokset, telakat ja muut tuotantolaitokset säilyivät lähes koskemattomina.
Japani hyökkäsi samana päivänä myös Malaijaan, Hongkongiin, Guamiin, Filippiineille, Jaavaan, Borneoon, sekä Yhdysvaltain Wake-saaren tukikohtaan. Waken japanilaiset saivat vallattua samana päivänä, ja nopeasti lähes kaikki muutkin kohteet. Puolessa vuodessa koko Tyynimeri Havaijista länteen oli japanilaisten hallussa.
Japanilaisten hyökkäys Pearl Harboriin ”herätti nukkuvan jättiläisen”, eli pakotti Yhdysvallat avoimesti sotaan niin Tyynenmeren kuin Euroopan rintamilla, ja maan massiivinen teollisuus alkoi toimia lähes yksinomaan armeijan hyödyksi. Sotavuosina valmistui tuhatkunta pinta-alusta, lentotukialuksia, taistelulaivoja, risteilijöitä ja fregatteja, sekä parisataa sukellusvenettä. Vuonna 1944 Yhdysvaltain lentokonetehtaat työnsivät ulos alle kahdessa päivässä iskussa menetetyn kaluston verran koneita.
Yhdysvaltalaiset pommittivat ensimmäisen kerran Japanin pääsaaria ja Tokiota 18. huhtikuuta 1942 B-25 Mitchell -pommikoneiden muunnellulla versiolla. Erikoisoperaatio sai nimen Doolittlen isku.
Vuonna 1942 Pearl Harboriin tehtiin myös kaksi muuta pienempää iskua. Kolmas oli tulossa, mutta se peruttiin.

Kansainvälinen oikeus

Toisen maailmansodan jälkeen Japanin poliittista ja sotilaallista johtoa syytettiin Tokion sotarikosoikeudenkäynnissä ”rikoksista rauhaa vastaan”, jolloin oikeus joutui ottamaan kantaa myös Pearl Harborin iskuun. Tuomaristo ei päässyt yksimielisyyteen siitä, oliko yllätyshyökkäys rikkonut kansainvälistä oikeutta, sillä vuoden 1907 Haagin sopimus ei selvästi määritellyt, kuinka paljon etukäteen hyökkäyksestä tulee varoittaa. Hyökkäys todettiin kuitenkin rikokseksi rauhaa vastaan muilla perusteilla, koska Japanin hallitus oli rikkonut Yhdysvaltain asettamaa kauppasaartoa ja turvautunut voimankäyttöön edistääkseen valloituksiaan.

Salaliittoteoriat

Pearl Harborin iskun tapahtumista on kehitelty lukuisia salaliittoteorioita ja kuvitelmia. Osa yhdysvaltalaisista, erityisesti presidentti Roosevelt oli halunnut liittyä aikaisemmin sotaan. Syitä tähän oli monia: Murskattuaan Neuvostoliiton Saksa saattaisi keskittää voimavarojaan Yhdysvaltoja vastaan, toinen syy saattoi olla yhdysvaltalaisten asukkaiden – siirtolaisten – alkuperäisten synnyinmaiden puolustus. Tämä onkin herättänyt ajatelmia siitä, että hallitus olisi tahallaan antanut iskujen tapahtua Yhdysvaltain saamiseksi mukaan sotaan. Tiedetään jo varmasti, että Washingtonissa käsiteltiin suuri määrä tiedustelutietoa, jonka mukaan hyökkäys olisi tulossa ja Pearl Harbor olisi sen todennäköisin kohde. Tämän puolesta puhui se, että Yhdysvalloissa oli pystytty vaivattomasti murtamaan japanilaisten koodattuja viestejä. Merkittävin esimerkki oli ollut maaliskuun lopussa kaapattu viesti, jossa hyökkäyskäsky annettiin tekaistussa säätiedotuksessa. Tokiosta lähetetystä tiedotteessa sateen piti merkata sotaa ja idän Yhdysvaltoja. Joulukuussa yhdysvaltalainen kuunteluasema sieppasi säätiedotuksen, jossa luvattiin sadetta ja itätuulta.
Salaliittoteoreetikot ovat erimielisiä presidentti Rooseveltin vaikuttimista haluta mukaan sotaan. Useimpien mielestä ajatus akselivaltojen hallitsemasta maailmasta kauhistutti presidenttiä niin paljon, että hän oli valmis tarttumaan kaikkiin oljenkorsiin uhan torjumiseksi. Myös sotateollisen kompleksin, joka oli nostanut päätään ensimmäisen maailmansodan jälkeen, arvellaan olleen merkittävä yksittäinen osatekijä. Myös kansainvälisten pankkiirien ja Yhdysvaltain keskuspankki FED:in osuutta on pohdittu. Kiistaton tosiasia on, että Roosevelt teki ennen Pearl Harborin hyökkäystä päätöksiä, eräiden mielestä pelkästään ärsyttääkseen sotakannalla olevia japanilaisia: hän jäädytti kaikki japanilaisten varat Yhdysvalloissa ja tuki merkittävästi Japania vastaan sotinutta Kiinaa. Jostain syystä yhdysvaltalaiset eivät olleet valmistautuneet hyökkäykseen vaikka sen johtaja halusi liittyä sotaan. Sodan uhka oli jo muutenkin ilmassa ja tiedosteluraporteista oli käynyt selvästi ilmi japanilaisten hyökkäyssuunnitelmat. Edelleenkään ei kuitenkaan ole varmaa tietoa siitä, minkä verran presidentillä ja hallituksella oli tietoja hyökkäysuhasta.
Viime hetkellä tullut viimeinenkin varoitus meni kuuroille korville: kaksi tutkamiestä, korpraali Joe Lockard ja sotamies George Elliot, olivat Oahun pohjoisimmalla niemellä jatkaneet havaintojaan hiukan ohi normaalin ajan koska heidän kyytinsä linnakkeelle aamiaista varten myöhästyisi noin tunnin – eikä heillä ollut muutakaan tekemistä. Kello 7.04 he havaitsivat suuren lentokonemuodostelman tulossa pohjoisesta ja ilmoittivat asiasta eteenpäin, mutta myös koulutuksessa ollut päivystävä upseeri, luutnantti Tyler, ei piitannut tiedosta. Tyler oli kuullut, että lentue B-17-pommikoneita olisi matkalla Oahuun mantereelta. Kyseiset pommikoneet saapuivatkin perille kesken hyökkäyksen, mutta eri ilmansuunnasta.