Syömishäiriö

Syömishäiriöt ovat mielenterveyden häiriöitä, joista kärsivän ihmisen ruokailu- ja/tai liikuntatavat vaikuttavat heidän terveyteensä haitallisesti. Syömishäiriöt voidaan jakaa neljään päätyyppiin, joilla on variaatioita. Päätyypit ovat anoreksia nervosa, bulimia nervosa, BED (Binge Eating Disorder) ja ortoreksia. BED on vähän tunnettu ahmimishäiriö, jossa ihminen ahmii suuria määriä ruokaa oksentamatta tätä ruokailunsa päätteeksi. Ortoreksialla tarkoitetaan häiriötä, jossa henkilö säätelee ja rajoittaa syömistään kohtuuttomasti pyrkiessään ravinnon terveellisyyteen. Tämän lisäksi on ns. epätyypillinen syömishäiriö (EDNOS), jossa on kyse syömishäiriöstä, mutta oireet eivät täytä anoreksian, bulimian tai muun määritellyn syömishäiriön diagnostisia kriteereitä. 
Syömishäiriöt mielletään usein teini-ikäisten tyttöjen ja nuorten naisten sairauksiksi. Niitä esiintyy kuitenkin kaikilla sukupuolilla ja kaikissa ikäryhmissä. On arvioitu, että noin 0,5 % miehistä sairastaisi anoreksiaa tai bulimiaa. Tytöillä ja naisilla sairastuneiden prosentuaalinen osuus on kuitenkin moninkertainen. Anoreksiaan ja bulimiaan sairastuvista noin 10% on poikia.
Autismin kirjoon kuuluvilla lapsilla on usein syömiseen liittyviä häiriötiloja. Harvinaisempia syömishäiriöiksi luokiteltavia häiriötiloja ovat pica ja ruminaatio, jotka ovat lähinnä lasten ongelmia. Suomessa syömishäiriöistä kärsiviä ja heidän omaisiaan tukee Syömishäiriöliitto eli SYLI ry.

Ahmimishäiriön komplikaatioita

Ahmimishäiriön keskeiset komplikaatiot liittyvät lihavuuteen ja ylipainoon. Näitä ovat muiden muassa diabetes ja eräät syöpätaudit.

Muita syömishäiriöitä

Kaikkia syömiseen liittyviä häiriötiloja ei ole olemassa virallisina diagnooseina. Picaan kuuluu epätavallisten asioiden syömistä, ja tätä tilaa tavataan verrattain yleisenä mm. lapsilla ja raskaana olevilla naisilla. Yösyömishäiriöön kuuluu päiväsaikaista anorektisuutta ja yöllistä syöpöttelyä. Anoreksian vastakohdaksi on kehitetty "bigoreksia", jota ei ole virallisesti tunnustettu syömishäiriöksi. Imeväisiässä saattaa esiintyä ruminaatiota. 
Syömisen ongelmia liittyy usein myös sairauksiin, joita ei luokitella syömishäiriöiksi. Esimerkiksi Prader-Willin oireyhtymään saattaa kuulua syömähimoa, autismiin erilaisia syömisongelmia sekä Kleine-Levinin oireyhtymään huomattavaa ylensyöntiä. Unissasyöminen kuuluu parasomnioihin, ja sitä saattaa kuulua unissakävelyyn.
Emetofobia saatetaan toisinaan diagnosoida syömishäiriöksi, koska se on melko tuntematon fobia mielenterveyden ammattilaisten keskuudessa. Emetofoobikko saattaa vältellä syömistä vatsataudin tai ruokamyrkytyksen pelon takia eikä siksi, että hän haluaisi laihtua. Oksentamisen pelosta voi olla vaikeaa puhua hoitohenkilökunnalle, koska foobikko ei itsekään osaa välttämättä sanoa, mikä häntä vaivaa.

Hoito

Sairastuneet saavat suurimman avun läheisiltään ja perheeltään psykiatrin ja ravintoterapeutin kanssa keskustelemisen ohella. Sairastuneet yritetään saada ymmärtämään, että kyseessä on sairaus, josta on mahdollista parantua. Heidän painoaan ja yleistilaansa seurataan lääkärin kontrolleissa samalla, kun syömiseen ja ruokaan suhtautumista yritetään saada normaaliksi. Joissain tapauksissa turvaudutaan myös sairaalahoitoon ja psykiatriseen konsultaatioon.
Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa on syömishäiriöyksikkö. Kriittisimmät tapaukset pääsevät ensiarviointiin heti ja lievemmät tapaukset parissa kuukaudessa. Syömishäiriöyksikössä on poliklinikka sekä vuode- ja päiväosastot. Hoitoon tullaan lääkärin lähetteellä. Vuosittain uusia potilaita tulee noin 200. Tilanne on hyvä myös muissa suurissa kaupungeissa, joissa toimii syömishäiriöihin erikoistunut moniammatillinen tiimi. Pienillä paikkakunnilla asiantuntevaa apua ei aina saa yhtä nopeasti. Läheisten tuki on tärkeintä syömishäiriöstä toipuessa .
Pro-ana- ja pro-mia-liikkeiden kannattajat pitävät syömishäiriöitä, kuten anoreksiaa, elämäntapana, eivät hoitoa tarvitsevana sairautena.