Raipparangaistus

Raipparangaistus on laissa säädetty tuomioistuimen määräämä  ruumiinrangaistus, jossa rangaistava yleensä sidotaan kiinni telineeseen ja hänen selkäänsä tai paljaita takamuksiaan lyödään tai piiskataan kepillä tai muulla välineellä.
Vielä 1800-luvulla raipparangaistus oli yleistä myös Euroopan ja Yhdysvaltain oikeusjärjestelmässä, mutta 1900-luvulla sen on katsottu olevan epäinhimillisen ja YK:n ihmisoikeuksien sekä kidutussopimuksen vastainen. Suomessa se poistettiin käytöstä, kun vuoden 1889 rikoslaki astui voimaan.
Raipparangaistus on edelleen voimassa monissa Afrikan ja Aasian maissa, muun muassa Malesiassa ja Singaporessa, jossa sitä pidetään tehokkaana välineenä torjua vandalismia, juopumus- ja väkivaltarikoksia. Myös viisumirikkomuksista ja laittomasta siirtolaisuudesta on tuomittu raipparangaistuksiin. On arvioitu, että raipparangaistuksia pannaan toimeen Singaporessa noin tuhat vuodessa.
Rangaistusta ei kuitenkaan panna toimeen raipalla, vaan 13 mm paksulla rottinkikepillä, joka turvotetaan suolavedessä ennen rangaistuksen toimeenpanoa. Tuomittu sidotaan selkä piiskuriin päin A:n muotoiseen kehikkoon ja hänen selkänsä ja takareitensä peitetään. Piiskurin tulee olla kamppailulajien ammattilainen, ja hänen tulee lyödä pakaroille täydellä voimalla. Kepin päätä ei ole pyöristetty, vaan se on suorakulmainen. Yleensä kolmas isku repii pakaroiden ihon rikki.
Rangaistus suoritetaan lääkärin valvonnassa ja rangaistava saa toimenpiteen jälkeen hoitoa. Käsittely on äärimmäisen tuskallinen ja siitä jäävät pysyvät arvet pakaroihin. Singaporessa tämän rangaistuksen läpikäynyt ei saa palvella asevelvollisena maan armeijassa.

Raipparangaistuksesta Suomessa

Aiemmin, vielä aina 1800-luvun lopulle asti, oli raippojen määrääminen Suomessa melko yleistä. Esimerkiksi Lappeenrannassa toimeenpantiin tiettävästi viimeinen raipparangaistus syksyllä 1887 karjavarkaudesta. Saattoi käydä niinkin, että hyvin köyhä henkilö joutui maksamaan sakkorangaistuksen raippojen muodossa. Tästä muodostui eräs kansansanonta: Rikas maksaa rahallaan, köyhä selkänahallaan. Käytetty piiskaamisväline oli yleensä noin aikaihmisen sormenpaksuista koivua. Raipat annettiin pareittain. Lisäksi rangaistus oli julkisena näytöksenä suoritettu, joten sen suorittamista julkistettiin julkisin kuulutuksin.
Suomen vankiloissa käytettiin raippojen antamista sisäisenä kurinpitomenettelynä aina 1930-luvulle saakka. Menettely oli yksittäisenä rangaistusmuotona kaikkein ankarin sekä erittäin harvinainen, ja sen määräsi vankilan johtaja, joka myös rangaistuksen toimeenpanoa valvoi, muiden korkeiden vankilavirkailijoiden kuten lääkärin ja vankilapastorin kanssa yhteisesti.
Kakolan vankilan lääkäri Aleksis Tähkä kuvaa teoksessaan erästä vangille osoitettua raipparangaistuksen toteuttamista. Annettu raippamäärä oli 16 raipaniskua. Iskut annettiin pakaroille rottinkikepillä. Vanki sidottiin tiukasti kiinni puiseen rangaistuspenkkiin ennen täytäntöönpanoa. Pakaroille asetettiin ennen iskujen antamista kostutettu puhdas suojavaate, mahdollisesti tulevien haavojen infektoitumisen taikka ihon rikkoutumisen välttämistä varten. Samoin vangit silmät peitettiin vaateliinalla, jottei tämä pääsisi näkemään rankaisijaansa. Iskut antoi tuohon tehtävään määrätty iskuri eli vanginvartija. Rangaistuksen asteen kovuudesta kielii se, että tätä kyseenomaista vankia makuutettiin parin viikon ajan vatsallaan jälkeenpäin. Lisäksi iskuvammat saivat aktiivisesti hoitoa, kuten boorisalvaa ja kostutettuja kääreitä.