Suomen ulkopolitiikka

Historia

Suomen ulkopolitiikkaa ei oikeastaan ollut ennen Suomen itsenäistymistä, koska autonomian kaudella suhteet ulkovaltoihin ja puolustus kuuluivat Venäjän keisarikunnalle. Institutionaaliset suhteet suuriruhtinaskunnan ja keisarin hallinnon välille rakentuivat jo autonomian aikana. Vaikka autonomia ei ulottunut ulkopolitiikkaan, Suomi hoiti ulkosuhteitaan taloudellisesti tärkeiden partnerien kanssa konsuli- ja kunniakonsulitasolla.
Itsenäistymisvaiheessa ulkopolitiikan tavoitteena oli saada maalle ulkovaltojen tunnustus, karkoittaa venäläiset sotajoukot ja torjua nälänhätä. Suomen ensimmäiset omat diplomaattiset edustajat nimettiin Tukholmaan, Pietariin ja Berliiniin. Diplomaattisuhteiden verkosto alkoi laajentua 1919.
Toisen maailmansodan jälkeistä Suomen ulkopoliittista linjaa on kutsuttu Paasikiven–Kekkosen linjaksi. Verrattuna maailmansotaa edeltäneeseen tilanteeseen ulkopolitiikan johto oli tänä aikana tiukasti presidentin käsissä.
Suomi liittyi Euroopan vapaakauppajärjestön (EFTA) liitännäisjäseneksi vuonna 1961. Täysjäsenyys Euroopan talousyhteisössä (EEC) ei olisi ollut sovitettavissa puolueettomuuspolitiikkaan. Euroopan talousalueessa (ETA) Suomi oli mukana tammikuun 1. päivästä 1994 saman vuoden loppuun asti.
Neuvostoliiton hajottua alkoi keskustelu Suomen liittymisestä Euroopan yhteisön jäseneksi, ja Ruotsin hakemus antoi sille lisävauhtia. Hakemus jätettiin maaliskuussa 1992. Lokakuussa 1994 Suomessa pidettiin neuvoa-antava kansanäänestys, jossa 56,9 prosenttia äänestäneistä kannatti Suomen jäsenyyttä unionissa. Äänestysprosentti oli 74. Suomi neuvotteli unionin kanssa erityisesti maataloudesta ja aluepoliittisista kysymyksistä, sillä muusta oli pitkälti ehditty neuvotella jo ETA-sopimuksen yhteydessä. Jäsenyys tuli voimaan vuoden 1995 alusta. 
Vuonna 2000 voimaan tulleen perustuslain mukaan Suomi osallistuu kansainväliseen yhteistyöhön rauhan ja ihmisoikeuksien turvaamiseksi sekä yhteiskunnan kehittämiseksi. Ulkopolitiikkaa johtaa tasavallan presidentti yhteistoiminnassa valtioneuvoston kanssa. Eduskunta hyväksyy kuitenkin kansainväliset velvoitteet ja niiden irtisanomisen sekä päättää kansainvälisten velvoitteiden voimaansaattamisesta.  Valtioneuvosto vastaa puolestaan Euroopan unionissa tehtävien päätösten kansallisesta valmistelusta ja päättää niihin liittyvistä Suomen toimenpiteistä, jollei päätös vaadi eduskunnan suostumusta.
Suomen Nato-keskustelu on ollut käynnissä 1990-luvulta, jolloin Suomen ja Neuvostoliiton 
välinen YYA-sopimus päättyi. Aluksi keskusteltiin turvatakuista, sitten poliittisesta vaikutuksesta Suomen vaikutusvaltaan. Naton laajentuminen Baltiaan 2002 kiihdytti keskustelua. Sen jälkeen keskustelu on voimistunut kansainvälisen poliittisen tilanteen kiristyessä, esimerkiksi 2014 Krimin kriisin yhteydessä.
Nato ei vaadi kansanäänestystä, mutta jäsenyyden kannatuksen pitää olla peruskirjan mukaan "merkittävää" jäseneksi hakevassa maassa.

Suomen jäsenyys kansainvälisissä organisaatioissa

Suomi on jäsenenä Euroopan unionissa, Yhdistyneissä kansakunnissa ja seuraavissa organisaatioissa: Aasian ja Afrikan kehityspankki, Arktinen neuvosto, Australia Group, Kansainvälinen järjestelypankki, Itämeren valtioiden neuvosto, CD (Community of Democracies), Euroopan neuvosto, CERN, EAPC (Naton Euroatlanttinen kumppanuusneuvosto), Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankki, Euroopan keskuspankki, Euroopan investointipankki, EITI (Extractive Industries Transparency Initiative), Euroopan talous- ja rahaliitto, Euroopan avaruusjärjestö, Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestö, FATF (Financial Action Task Force on Money Laundering), G-9, IADB, Kansainvälinen atomienergiajärjestö, Kansainvälinen jälleenrakennus- ja kehittämispankki, Kansainvälinen siviili-ilmailujärjestö, Kansainvälinen rikostuomioistuin, Punainen risti, Kansainvälinen kehitysjärjestö, Kansainvälinen energiajärjestö, Kansainvälinen maatalousrahasto, Kansainvälinen rahoitusyhtiö, International Hydrographic Organization, Kansainvälinen työjärjestö, Kansainvälinen valuuttarahasto, Kansainvälinen merenkulkujärjestö, IMSO (International Mobile Satellite Organization), Interpol, Kansainvälinen olympiakomitea, Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö, Parlamenttienvälinen liitto, ISO, ITSO (International Telecommunications Satellite Organization), Kansainvälinen televiestintäliitto, Ammattiyhdistysliikkeen maailmanjärjestö, MIGA (Multilateral Investment Guarantee Agency), MINUSMA, NC, NEA, Pohjoismaiden investointipankki, NSG, Amerikan valtioiden järjestö (tarkkailija), OECD, Kemiallisten aseiden kieltojärjestö, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö, Pacific Alliance (tarkkailija), Pariisin klubi, PCA, PFP (Partnership for Peace), Schengenin sopimus, Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehitysjärjestö, UNESCO, UNHCR, Yhdistyneiden kansakuntien teollistamisjärjestö, UNIFIL, UNMIL, UNMOGIP, UNRWA, UNTSO, Maailman postiliitto, WCO (Maailman tullijärjestö), Maailman ammattiyhdistysten liitto, Maailman terveysjärjestö, Maailman henkisen omaisuuden järjestö, Maailman ilmatieteen järjestö, Maailman kauppajärjestö ja  ZC (Zangger Committee).

Diplomaattisuhteet

Suomi on solminut diplomaattisuhteet lähes kaikkien maailman valtioiden kanssa ja esimerkiksi kaikkien YK:n jäsenvaltioiden kanssa. Ainoastaan muutamien kiistanalaisten valtioiden, kuten Kiinan tasavallan ja Länsi-Saharan, kanssa suhteita ei ole ulkopoliittisista syistä solmittu.