Young Americans

Taustaa

Bowie oli huhtikuussa 1974 muuttanut New Yorkiin, Yhdysvaltoihin ja kiinnostunut paikallisesta musiikista, muun muassa soulista ja rhythm and bluesista. Hän kävi myös useiden tummaihoisten artistien, kuten Marvin Gayen, The Isley Brothersin sekä The Jackson 5:n konserteissa, ja tältä pohjalta syntyi albumin tyylilaji, jota Bowie itse kutsui nimellä ”plastic soul” (suom. muovisoul). Vaikutteita soulista oli kuultavissa jo lokakuussa 1974 julkaistulla David Live -livealbumilla ja myös muutamissa kappaleissa huhtikuussa 1974 julkaistulla edellisellä studioalbumilla Diamond Dogs.
Eräs tärkeä tekijä uuden tyylin synnyttämiselle oli Bowien taustayhtyeen uusi komppikitaristi Carlos Alomar, jolla oli vahva tausta rhythm and blues- ja funk-musiikin parissa. Bowie oli tavannut Alomarin loppuvuodesta 1973, ja hänestä muodostui Bowien musiikin kannalta tärkeä osa seuraavaksi viideksitoista vuodeksi.

Kappaleiden taustaa

Albumin aloittaa ensimmäisessä sessiossa 11. elokuuta 1974 äänitetty nimiraita ”Young Americans”, jonka elämäniloinen sävel sisältää soul- ja gospel-vaikutteita. Sanoitukset välittävät impressionistisia kuvia 1900-luvun Yhdysvalloista, ja ne sisältävät amerikkalaisia tavaramerkkejä, kuten ”Ford Mustangin”, ”Barbie Dollin”, ”Cadin” ja ”Chryslerin”. Lyriikoissa on myös viittauksia tuoreeseen Watergate-skandaaliin, ja laulussa mainittava Yhdysvaltain presidentti Richard Nixon oli eronnut virastaan vain kaksi päivää ennen laulun nauhoittamista. ”Young Americans” julkaistiin singlenä helmikuussa 1975, noin kuukautta ennen itse albumia.
”Win” on täyteläinen ja raukea kappale, joka erottuu albumin muista lauluista. Lopussa kuullaan yhden sävelasteikon modulaatio. Vuonna 2007 Rolling Stone -lehden Rob Sheffield kehui kappaletta yhdeksi Bowien parhaista pop-balladeista.
”Fascination” on albumin selkein kunnianosoitus ”Philadelphia-soundille”. Bowie kirjoitti laulun yhdessä nuoren soul-laulaja Luther Vandrossin kanssa, ja se oli periaatteessa uusi versio Vandrossin kirjoittamasta kappaleesta ”Funky Music (Is a Part of Me)”.
Rolling Stonen kriitikko Jon Landau kuvasi arvostelussaan 22. toukokuuta 1975 ”Rightia” ”suoraksi James Brown -imitoinniksi”. ”Right” julkaistiin myös ”Fame”-hittisinglen b-puolella heinäkuussa 1975.
B-puolen avaavassa ja pitkät saksofoni-introt sisältävässä kappaleessa ”Somebody Up There Likes Me” Bowie pohdiskelee tähteyden sisältämää ihmisyyden puutetta.
”Can You Hear Me” on David Bowielle epätyypillinen, suora rakkauslaulu. Bowiella ei ollut tapana kirjoittaa rakkauslauluja, koska hän piti aihetta ”melko valheellisena” ja vähän kiehtovana. Inspiraationsa ”Can You Hear Me” lienee saanut Ava Cherryltä, jota Bowie tuolloin tapaili, vaikka olikin naimisissa. Cherry myös laulaa albumilla taustoja.
The Beatles teki ”Across the Universen” tunnetuksi viimeisellä studioalbumillaan Let It Be vuonna 1970. David Bowie esittää kappaleen laulamalla huomattavasti matalammalta kuin John Lennon alkuperäisessä versiossa. Bowien versiossa Lennon soittaa kitaraa ja laulaa taustoja.

Fame

Levyn päättää funk-vivahteinen ”Fame”, josta muodostui Bowien ensimmäinen ykköshitti Yhdysvalloissa. Se syntyi innoituksesta ja joukosta onnekkaita sattumia. Kappaleen synnystä on tosin useita versioita; John Lennon kertoi vuonna 1980, että hän, Bowie ja Alomar olisivat ottaneet kertosäkeitä useista Stevie Wonderin kappaleista, soittaneet ne väärinpäin ja tehneet siitä kappaleen. ”Famen” on väitetty myös perustuvan Shirley & Companyn hittiin ”Shame Shame Shame”, mutta tämän rytmikitaristi Carlos Alomar on kiistänyt.
»Riffi tuli Carlosilta (Alomar) ja suurin osa melodiasta ja lyriikasta minulta. Mutta laulua ei olisi olemassa jos John (Lennon) ei olisi ollut paikalla. Hän oli energia, ja sen vuoksi hän sai nimensä kirjoittajatietoihin.»
(David Bowien versio kappaleen synnystä.)
Laulun satiirinen sanoitus kertoo julkisuuden varjopuolista, ja se on sävyltään pessimistinen. Kappale sisältää kikkailua studiotekniikan kanssa; alussa on takaperin äänitetty osuus ja lopussa on nauhanopeuksien muokkailulla luotu kohta, jossa Bowie toistaa sanan ”Fame” useita kertoja aloittaen hyvin korkealta päätyen erittäin matalalle.
Bowie ei osannut aavistaa ”Famen” hittipotentiaalia, ja se oli hänen mielestään Young Americansin huonoin raita.
”Soulin kummisedäksi” kutsuttu James Brown julkaisi tammikuussa 1976 singlen ”Hot”. Bowien ja Alomarin mielestä kyseessä oli ”Famen” plagiaatti, ja he päättivät haastaa Brownin oikeuteen, mikäli kappale menestyisi. ”Hot” kuitenkin floppasi, eivätkä Bowie ja Alomar näin ollen ryhtyneet jatkotoimiin. Bowie oli kuitenkin myös samanaikaisesti otettu siitä, että hänen kappaleensa oli kelvannut James Brownille.

Julkaisu ja vastaanotto

Young Americans julkaistiin 7. maaliskuuta 1975. Albumin listasijoitus oli Britanniassa toinen, mikä tiesi Bowien kolmen ykkösalbumin putken katkeamista studiolevyjen saralla. Levy pysyi listalla 12 viikkoa, vähemmän kuin yksikään Bowie-albumi sitten vuoden 1971. Albumi myi kuitenkin siellä hopeaa. Yhdysvalloissa albumi oli korkeimmillaan sijalla 9, ja se pysyi listalla 50 viikkoa. Levy ylitti Yhdysvalloissa neljäntenä Bowie-albumina kultalevyyn oikeuttavan myyntimäärän 2. heinäkuuta 1975. Myös Kanadassa albumista myönnettiin kultalevy yli 50 000 kappaleen myynnin johdosta. Levyn kappaleista ei tehty promovideoita, eikä Bowie myöskään järjestänyt albumia promotoivaa kiertuetta. Vaikka muun muassa edellinen studioalbumi Diamond Dogs, ja erityisesti sen kappale ”1984” olivat vihjanneet Bowien siirtymisestä soulimpaan musiikkiin, uusi levy oli silti joillekin faneille valtava šokki.
Albumi sai myönteistä palautetta erityisesti amerikkalaiskriitikoilta, jotka eivät koskaan olleet erityisen mielissään Bowien aiemmin esittämästä glam rock -musiikista.
»Laulu ei kuulosta läheskään yhtä kireältä kuin joissain hänen karheammissa rokkikappaleissaan, eikä myöskään yhtä naismaiselta.»
(Yhdysvaltalaisen Billboard-lehden kriitikko)
Record World kuvaili albumia Bowien tuotannosta ”tähän mennessä mukaansa tempaavimmaksi”, ja Cash Boxin mielestä Bowie oli julkaisun myötä popmusiikin kirkkain tähti. Myös Circus-lehden Janis Schacht kehui levyä ”onnistuneeksi kokeiluksi”, mutta kutsui Bowien lauluääntä vääristyneeksi ja The Beatles -cover ”Across the Universea” ”yksinkertaisesti hirvittäväksi”. Myös ”Fame” vaikutti hänen mukaansa plagiaatilta Average White Bandin kappaleesta ”Pick Up the Pieces”.
David Bowien kotimaassa Isossa-Britanniassa albumista ei oltu yleisesti yhtä vakuuttuneita kuin Yhdysvalloissa. Melody Makerin Michael Wattsin mielestä Young Americans oli ”luotu muokkaamaan sankarimme soul-supertähden rooliin.” Wattsin mukaan Bowielta myös puuttui tunteellinen omistautuminen materiaaliinsa. Suomessa juuri perustetun Soundi-lehden Pekka Markkula pohti, mikä tulee olemaan fanien reaktio Bowien radikaaliin tyylinmuutokseen.
Tuoreemmista arvosteluista Allmusicin Stephen Thomas Erlewine kuvasi albumin nimikappaletta mestariteokseksi, mutta kritisoi levyn muuten epätasaista sävellystasoa.

Jälkivaikutus

Young Americansia pidetään sikäli merkittävänä albumina, että se pohjusti tietä valkoisten esittämälle soulille ja funkille. Bowieta pidettiin 1970-luvulla tärkeänä suunnannäyttäjänä brittiläiselle musiikille, ja monilla muilla artisteilla oli tapana seurata hänen jalanjälkiään, mikäli hän teki jotakin onnistuneesti. Hän näytti suuntaa muun muassa The Bee Geesille, joka hyvin pian siirtyi tyylissään soul-vivahteiseen diskomusiikkiin. Muutamaa kuukautta Young Americansin julkaisun jälkeen Elton John julkaisi soul-tyylisen kappaleen ”Philadelphia Freedom”. Funk- ja diskovaikutteita itselleen ottivat myös muun muassa Roxy Music ja Talking Heads. Myöhemmin 1980-luvulla Bowien kehittämän ”sinisilmäsoulin” perinnettä jatkoivat ABC:n, Spandau Balletin ja Simply Redin kaltaiset esittäjät.
Journalisti Robert Elms väitti myöhemmin The Faceen kirjoittamassa artikkelissaan, että Young Americans olisi määrittänyt brittiläisen populaarikulttuurin suunnan seuraavan vuosikymmenen ajaksi.
»Nyt täsmälleen kymmenen vuotta myöhemmin olemme diskossa elävä kansakunta, kaikki ovat soul-poikia, kaikki ovat trendikkäitä. Listoilla ja kaikkien suosikkiklubeilla on mustaa musiikkia.»
(Brittiläinen journalisti Robert Elms, 1985.)
Young Americans sisältyy Robert Dimeryn vuonna 2006 julkaistuun 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään -kirjaan.