google/wiki40b huggingface dataset:
7-Zip

Tekniikka

7-Zip tukee monia erilaisia tiedostonpakkausformaatteja, mutta oletuksena se käyttää omaa 7z-formaattiaan. Tähän se käyttää LZMA-algoritmia. Tämä verrattain uusi algoritmi on todella tehokas, ja se haastaa tunnetuimmat formaatit kuten RARin ja ZIPin.
7-Zip voi myös salata 7Z-tiedostot tehokkaalla AES-suojauksella, joka suojaa sekä tiedostot että arkiston rakenteen, jolloin käyttäjät ilman salasanaa eivät voi edes nähdä arkiston sisältöä.
Line Marsa

Annetta Giovanna Maillard, taiteilijanimeltään Line Marsa (4. elokuuta 1895 Livorno, Italia – 6. helmikuuta 1945 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen laulaja, joka tunnetaan parhaiten laulaja Édith Piafin äitinä. Hän työskenteli sirkuksessa ratsutyttönä, nuorallatanssijana ja kabareelaulajana.
Hänen vanhempansa olivat Eugène Maillard ja Emma Saïd Bin Mohammed, jotka molemmat olivat sirkustaiteilijoita.
Line Marsa kuoli 49 vuoden ikäisenä.
Liisa Elovainio

Liisa Inkeri Elovainio (s. 5. kesäkuuta 1939, Pori) on suomalainen lääkintöneuvos, joka on ansioitunut erityisesti terveyskasvatuksen alalla. Hän on työskennellyt tutkijana, konsultoivana psykologina, terveyskeskuslääkärinä Suomen Syöpäyhdistyksessä, ylilääkärinä lääkintöhallituksen terveyskasvatustoimistossa ja vuodesta 1987 alkaen Suomen Syöpäyhdistyksen, Syöpäsäätiön ja Syöpätautien Tutkimussäätiön pääsihteerinä ja ollut myös kansainvälisten syöpäjärjestöjen luottamustehtävissä.
Elovainio on professori Inkeri Anttilan tytär.
Filmfare Awards 2015

Filmfare Awards 2015 oli 15. tammikuuta 2016 Mumbaissa pidetty tilaisuus, jossa palkittiin vuoden 2015 parhaat hindinkieliset elokuvat. Se oli järjestyksessään 61. Filmfare Awards -tilaisuus.
Okariina

Okariina eli okariino on astiahuilu, joka eroaa puupuhallinsoittimista siten, että se on umpinainen, ja näin ollen ääni syntyy hiukan eri tavalla. Se on yksi maailman vanhimmista soittimista. Keski- ja Etelä-Afrikan heimot käyttivat astiahuiluissaan omia virityksiään erottuakseen. Nykyaikainen okariina (okariino) on keraaminen, mutta jotkut valmistajat tekevät myös muovisia, puisia, lasisia ja metallisia soittimia. Muodoltaan okariina on suljettu kammio, jossa on sormille tavallisimmin neljästä kahteentoista reikää, ääniaukko ja puhallusaukko.

Äänentuotto

Toisin kuin esimerkiksi huilun tai nokkahuilun, okariinan tuottaman äänen korkeus ei riipu puhalletun ilman kulkemasta matkasta. Sen sijaan äänenkorkeuteen vaikuttaa kammion avonaisen pinta-alan ja tilavuuden suhde. Sen vuoksi äänen vireeseen vaikuttaa enemmän aukkojen koko kuin niiden sijainti.
Puhallettava ilmavirtaus saa okariinan kammion resonoimaan, jolloin kammio tuottaa siniääntä muistuttavan äänen. Okariinalla ei siten voi soittaa huiluääniä, eli puhallusvoimalla soittimen äänialaa ei voi laajentaa. Sen sijaan intonaatioon puhallusvoima vaikuttaa merkittävästi. Soittaessa äänenkorkeutta voi vaihdella sulkemalla ja avaamalla sormiaukkoja joko osittain tai kokonaan.
Jotkin okariinanvalmistajat ovat laajentaneet soittimen äänialaa tekemällä kaksi- tai kolmekammioisia okariinoja (joista englanniksi usein käytetään yksinkertaisesti nimiä "double" ja "triple"). Kammiot on viritetty soimaan esim. oktaavin tai desiimin välein. Jokaisella kammiolla on oma puhallusaukkonsa, ja puhaltamalla useampaan aukkoon samanaikaisesti on mahdollista soittaa myös harmonioita.
Uppotukki (drinkki)

Uppotukki (myös sukellusvene) on drinkki, joka valmistetaan tuopillisesta olutta ja snapsilasillisesta viskiä tai Jägermeisteria. Drinkin valmistus tapahtuu siten, että snapsilasi tiputetaan varovasti tuopin pohjalle niin, että se pysyy pystyssä.
Leopold von Ranke

Leopold von Ranke (21. joulukuuta 1795 Wiehe – 23. toukokuuta 1886 Berliini) oli saksalainen historioitsija. Häntä on kutsuttu "suurimmaksi saksalaiseksi historioitsijaksi", "objektiivisen historiankirjoituksen isäksi" ja "historiatieteen perustajaksi". ”Rankelainen” tutkimussuunta korosti lähdekritiikkiä historiantutkimuksen metodissa. Hänen tutkimusalueensa olivat laajoja ja hän julkaisi tieteellisiä tutkimuksia, jotka liittyivät muun muassa Saksan, Ranskan, Serbian ja Preussin historioihin. Lisäksi hän käsitteli esimerkiksi paaviuden historiaa teoksessaan Die römischen Päpste in den letzen vier Jahrhunderten (Rooman paavit viimeisen neljänsadan vuoden aikana, 1834–1836).
Paul von Rennenkampf

Paul (Pavel) Georg Karlovitš von Rennenkampf (29. huhtikuuta (J: 17. huhtikuuta) 1854 Konuvere, Viro – 1. huhtikuuta 1918 Taganrog) oli venäläinen kenraali, joka toimi komentajana ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa syksyllä 1914.
Rennenkampf liittyi armeijaan 19-vuotiaana ja kävi Nikolajevin yleisesikunta-akatemian Pietarissa vuosina 1879–1882. Sen jälkeen hänet nimitettiin pääesikuntaan ja hän yleni vuoteen 1900 mennessä kenraalimajuriksi. Siirryttyään ratsuväkeen hän osallistui Kiinan boksarikapinan kukistamiseen 1900–1901, jolloin hänen joukkonsa valtasivat Qiqiharin ja Kirinin. Venäjän–Japanin sodassa Rennenkampf komensi Transbaikalin kasakkadivisioonaa ja myöhemmin kolmatta siperialaista armeijakuntaa. Kenraali Aleksandr Samsonov arvosteli tuolloin hänen toimintaansa Mukdenin taistelussa. Vuodesta 1913 Rennenkampf toimi Vilnan sotilaspiirin päällikkönä.
Maailmansodan puhjetessa Rennenkampf nimitettiin komentamaan Venäjän ensimmäistä armeijaa, joka yhdessä Samsonovin toisen armeijan kanssa hyökkäsi Baltiasta Saksan Itä-Preussiin. Rennenkampfia arvosteltiin myöhemmin siitä, että hän ei tehnyt mitään, kun Saksan kahdeksas armeija löi Samsonovin joukot Tannenbergin taistelussa elokuussa 1914. Rennenkampf itse saavuti menestystä Gumbinnenin taistelussa elokuun puolivälissä, mutta kärsi tappion Masurian järvien taistelussa 9.–10. syyskuuta, minkä seurauksena Venäjän armeija joutui perääntymään kokonaan Itä-Preussista. Kun hän oli kärsinyt tappion myös Łódźin taistelussa marraskuussa 1914, hänet siirrettiin pois komentajantehtävistä syytettynä epäpätevyydestä ja jopa maanpetoksellisuudesta (baltiansaksalaisen alkuperänsä vuoksi). Rennenkampf nimitettiin 1915 Pietarin sotilaskuvernööriksi ja saman vuoden syyskuussa hänestä tuli keisarin kenraaliadjutantti päämajassa. Vallankumouksen jälkeen elokuussa 1917 häntä vastaan nostettiin syyte petollisesta toiminnasta. Vuonna 1918 bolševikit tarjosivat hänelle komentajan tehtävää puna-armeijassa. Kun hän kieltäytyi, hänet ammuttiin.
Yleisgeminaatio

Yleisgeminaatio on hyvin monissa suomen kielen murteissa esiintyvä ilmiö, jossa konsonantit kahdentuvat eli geminoituvat lyhyen painollisen (myös sivupainollisen) ja pitkän painottoman vokaalin välissä, esim. tullee tuppaan satteella. Ilmiö on yleinen savolais-, kaakkois-, keski- ja pohjoispohjalais- sekä peräpohjalaismurteissa. Savolaismurteiden alueista sen ulkopuolelle jäävät kuitenkin Etelä-Pohjanmaan Järviseutu ja Päijät-Hämeen murteiden alue lukuun ottamatta Jyväskylän seutua, missä yleisgeminaation esiintyminen on horjuvaa. Se on ilmeisesti suhteellisen uusi ilmiö, sillä 1500-luvulla Savosta Skandinaviaan lähteneiden siirtolaisten jälkeläiset, metsäsuomalaiset, eivät tunteneet sitä. Kirja- ja yleiskielessä yleisgeminaatiota ei esiinny.
Jukka Rusi

Erkki Juhani (Jukka) Rusi (9. elokuuta 1935 Koivisto – 1. lokakuuta 2004 Jyväskylä) oli suomalainen toimittaja ja tiedottaja. Hän on ulkoasiainneuvos Alpo Rusin veli.
Rusi tuli suurelle yleisölle tutuksi Yleisradion tv-uutisten toimittajana vuosina 1963–1968. Hänet nimitettiin vuonna 1968 valtioneuvoston tiedotussihteeriksi. Tässä virassa Rusi toimi vuoteen 1973, jolloin hän aloitti työt tiedottajana Metsäteollisuuden keskusliitossa.
Myöhemmin Rusi toimi haastemiehenä Jyväskylässä. Hän myös avusti freelance-toimittajana muun muassa Keskisuomalaista ja Helsingin Sanomia.

Stasi-vakoiluepäily

Rusi palasi julkisuuteen vuonna 2002, kun suojelupoliisi aloitti tutkimukset hänen ja hänen nuoremman veljensä Alpo Rusin vakoiluepäilyistä. Toimiessaan Metsäteollisuuden keskusliitossa Jukka Rusi oli saanut haltuunsa paljon politiikkaan ja talouteen liittyvää aineistoa, jota hän tunnusti luovuttaneensa Itä-Saksan ja Neuvostoliiton lähetystöille. DDR:n tiedustelupalvelun Stasin kortistoissa Rusi tunnettiin peitenimellä Pekka ja koodinimellä XV/11/69.
Valtionsyyttäjän mukaan Rusin tapauksessa ei lopulta ollut kyse törkeästä vakoilusta, ja tavallisen vakoilun osalta juttu oli vanhentunut, joten syyte jätettiin nostamatta. Rusi kiisti myös 1970-luvulla ulkoministeriössä työskennelleen Alpo-veljensä osuuden asiakirjaluovutuksiin. Jukka Rusi eristäytyi vakoilujupakan jälkeen ja hän kuoli 69-vuotiaana kotonaan Jyväskylässä. Alpo Rusi kertoi elokuussa 2007 Ilta-Sanomissa Jukka-veljensä päättäneen itse päivänsä kovan paineen alla.
Aki-Mauri Huhtinen

Aki-Mauri Huhtinen (s. 27. elokuuta 1966 Tampere) on everstiluutnantti ja Maanpuolustuskorkeakoulun professori.

Henkilöhistoria

Aki-Mauri Huhtinen syntyi autonasentaja Maurio Huhtisen ja opettaja Aili Ainialan perheeseen. Ylioppilaaksi Huhtinen tuli 1985 ja valmistui Kadettikoulusta 1985. Hän toimi ensin puolustusvoimien palveluksessa opetusupseerina ja opettajana ja sitten Maanpuolustuskorkeakoulussa tutkijana ja vuodesta 2004 johtamisen professorina. Huhtinen on myös käytännöllisen filosofian dosentti Helsingin yliopistossa ja informaatiotieteiden dosentti Lapin yliopistossa, smoin kuin Tampereen teknillisen yliopiston dosentti.  Hän on julkaissut useita kirjoja filosofiasta, strategisesta johtamisesta ja sodankäynnin uusista muodoista. Huhtinen valmistui vuonna 2000 Maanpuolustuskorkeakoulusta yleisesikuntaupseeriksi. Vuosina 2006–2007 hän oli vieraileva tutkija Edith Cowan -yliopistossa Perthissä Australiassa. Hän palveli 2013–2014 kuusi kuukautta ISAF-operaatiossa Afganistanissa ja oli vieraileva tutkija Baltic Defence Collegessa Tartossa Virossa vuonna 2014.
Huhtisen filosofinen asiantuntija-alue on laaja. Hän kiinnostui filosofiasta ja väitteli tohtoriksi Tampereen yliopistosta eksistenssifilosofiaa ja -psykologiaa käsittelevällä työllään Sielun parantamisesta sielun hoitamiseen 1996. Kasvatustieteitä sivuten hän on kirjoittanut useita teoksia niin filosofian kuin puolustushallinnonkin alalta. Huhtinen on toiminut myös Kylkirauta-lehden päätoimittajana ja julkaissut useita artikkeleita ja esitelmiä. Huhtisen panoksesta suomalaiseen filosofiaan tekee ajankohtaisen, että hän on pystynyt käsittelemään muuttuvan maailman terroristisia ja muita turvallisuusuhkia uusista dynaamisista näkökulmista. Hänen lähtökohtansa ovat filosofian piiristä omaksutussa näkemyksessä, että tieto ja sen jakelureitit edustavat pääomaa, hallintaa ja valtaa ja muodostavat siten erään nykyaikaisen sodankäynnin keskeisimmistä taistelukentistä.
Tallink Hotels

Liiketoiminta

Tallink on hotellitoiminnan harjoittaja eikä omista hotelleja. Hotellitoiminnan liikevaihto oli vuonna 2014 noin 19,0 milj. euroa eli noin 2,1 % koko Tallink Grupp -konsernin liikevaihdosta. Toiminta työllisti 31.12.2014 yhteensä 608 henkilöä.

Tallink City Hotel, Tallinna

Tallink City Hotel on nykyaikainen hotelli Tallinnan ydinkeskustassa. Hotellissa on 332 hotellihuonetta, kokouskeskus, yökerho, ravintola ja saunaosasto .

Tallink Spa & Conference Hotel, Tallinna

Tallink Spa & Conference Hotel valmistui vuonna 2007, ja se sijaitsee lähellä Tallinnan satamaa. Hotellissa on 275 huonetta, kokouskeskus, sikaribaari, ravintola, tilaussauna ja kauneuskeskus . Hotellin yhteydessä toimii myös Aqua Spa -kylpylä, jossa on erilaisia saunoja ja altaita .

Tallink Express Hotel, Tallinna

Tallink Express Hotel on budget-hotelli Tallinnan Vanhankaupungin lähellä. Hotellissa on 163 huonetta, kahvila-ravintola ja kokoushuone .

Tallink Hotel Riga, Riika

Tallink Hotel Riga sijaitsee Latvian Riiassa, 5 minuutin kävelymatkan päässä Riian Vanhastakaupungista. Hotellissa on 256 huonetta, ravintola, kahvila, kokouskeskus, saunaosasto ja kauneuskeskus .

Pirita TOP Spa Hotel

Tallink-hotelleihin kuulunut Pirita Spa -hotelli siirtyi Tallink-ketjusta BRE Hotels -ketjuun loppuvuodesta 2018.
Ghassan Mas’ud

Ghassan Mas’ud (arabiaksi غسان مسعود) (s.1958 Damaskos) on syyrialainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan elokuvassa Kingdom of Heaven – Taivas maan päällä (2005), jossa hän näytteli Saladinia. Hän on myös näytellyt lukuisissa syyrialaisissa elokuvissa.
Fort Rannoch

Palvelus

Maatalous- ja kalastusministeriö vuokrasi 1938 aluksen John Lewis Limitediltä kalastuksen valvontaan. Alus siirrettiin 10. marraskuuta 1939 puolustusministeriön hallintaan, jolloin se samalla lunastettiin. Alus sijoitettiin Dubliniin. Fort Rannoch otettiin rannikko- ja meriosaston (engl. Coastal and Marine Service) palvelukseen 15. tammikuuta 1940 partioaluksena ensimmäisenä päällikkönään luutnantti A. Thompson.
Alus myytiin 8. heinäkuuta 1947 Dublin Trawling, Ice and Cold Storage Companylle, joka myi sen edelleen 1952 Grantoniin Thomas L. Devlin and Sonsille. Alus makasi satamassa elokuussa 1960 ja se myytiin katselmoinnin jälkeen syyskuussa 1963 Motherwell Machinery and Scrap Companylle Grangemouthiin romutettavaksi.
Kirkkolammi (Padasjoki)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 107 hehtaaria eli 1,1 neliökilometriä, se on 1,7 kilometriä pitkä ja 1,0 kilometriä leveä. Lammella on kartan mukaan 4 saarta.  Sen rantaviivan pituus on 6,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Lummennen ja Vesijaon valuma-alueella (14.25), jonka Padasjoen alueeseen (14.251) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 79 metriä mpy.
Felix Salten

Elämänvaiheet

Felix Saltenin isä oli unkarinjuutalainen insinööri. Salten syntyi Pestissä (nykyinen Budapest), mutta perhe muutti Wieniin neljä viikkoa hänen syntymänsä jälkeen. Perhe asui Alsergrundissa ja Währingissä. Siegmund keskeytti koulunkäynnin 16-vuotiaana ja meni töihin vakuutusyhtiöön. Hänen ensimmäinen tekstinsä julkaistiin vuoden 1889 alussa, ja ensimmäinen novellikokoelma Der Hinterbliebene  julkaistiin 1900. Tällöin hän käytti jo salanimeä Felix Salten. Hän tutustui Wienin kirjallisiin piireihin, ja hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat muiden muassa Arthur Schnitzler, Hugo von Hofmannsthal, Richard Beer-Hofmann, Hermann Bahr ja Karl Kraus; he muodostivat niin kutsutun nuorwieniläisen ryhmittymän (saks. Jung-Wien). Uransa alussa Salten julkaisi novelleja, jotka hyödyntävät symbolismin ja impressionismin keinovaroja mutta joissa näkyy myös naturalistisen koulukunnan vaikutusta.
Vuonna 1894 Salten alkoi työskennellä Wiener Allgemeinen Zeitung -lehden teatteriarvostelijana ja siirtyi vuonna 1902 Die Zeit -lehteen. Hän sai kuuluisuutta kirjoituksista, joissa hän selosti hovin skandaaleja. Hänen oletetaan myös julkaisseen anonyymisti kiistanalaisen eroottisen romaanin Josefine Mutzenbacher eli Wieniläisen ilotytön tarina (1906). 
Salten avioitui vuonna 1902 näyttelijä Ottilie Metzelin (1868–1942) kanssa. Perheeseen syntyi kaksi lasta: Paul (1903–1937) ja Anna Katharina (1904–1977).
Lehtiartikkeleita, erityisesti niin kutsuttuja följetongeja, Salten kirjoitti elämänsä aikana noin 3 000 kappaletta; lisäksi hän kirjoitti romaaneja, novelleja, esseitä, näytelmiä, librettoja ja elokuvakäsikirjoituksia (muun muassa Mihin rakkaus johtaa [1924]).
Ensimmäisen maailmansodan aikana Salten kirjoitti isänmaallisia tekstejä. Hän suhtautui sotaan ensin innostuneesti, mutta vuonna 1917 hän alkoi pitää sotaa katastrofina.
1920-luvulla Salten työskenteli Neue Freie Presse -lehdessä vaikutusvaltaisena kolumnistina ja julkaisi muutamia menestysromaaneja. Vuonna 1923 ilmestyi kaksi eläinaineista romaania: Koiramme Firenzessä ja Bambi: Tarina metsästä. Merkittäviin teoksiin kuuluvat myös Palestiinan-matkakirja Uusia uurtajia vanhassa maassa (1925) ja Yhdysvaltain-matkakirja Amerikka viidessä minuutissa (1931), jotka ilmestyivät ensin Wiener Allgemeine Zeitungissa ja Neue Freie Pressessä följetongien sarjoina.
Vuosina 1927–1933 Salten toimi Itävallan Pen-liiton puheenjohtajana. Hänen kirjansa kiellettiin natsi-Saksassa vuonna 1935. Kun Itävalta oli liitetty Saksaan, Salten välttyi vainolta kansainvälisen maineensa vuoksi. Hänen tyttärensä asui Sveitsissä ja järjesti vanhemmilleen oleskeluluvan vuonna 1939. Salten vietti viimeiset vuotensa Sveitsissä rahavaikeuksien piinaamana. Oleskeluluvan ehtoihin kuului, ettei hän saanut työskennellä toimittajana, ja hänen sveitsiläinen kustantajansa oli kiinnostunut julkaisemaan ainoastaan eläintarinoita (muun muassa jatko-osa Bambis Kinder). Salten ei saanut taloudellista hyötyä Walt Disneyn Bambi-elokuvan menestyksestä. Myös Disney-elokuvat Perri (1957) ja Koiruutta kerrakseen (1959) perustuvat Saltenin teoksiin.
HMS Exmouth (1901)

Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 1920.
Huittisten hirvenpää

Huittisten hirvenpää on hirvenpäätä esittävä kiviveistos, joka löytyi vuonna 1903 Huittisten Palojoelta Malmin torpan perunamaasta. Löydös on herättänyt suurta kansainvälistäkin huomiota ja on edelleen tunnetuin suomalainen muinaislöytö. Se ajoitetaan mesoliittiselle kivikaudelle.

Taustaa

Torppari Heikki Malmin renki Kustaa Mäenpää oli kunnostamassa peltoa perunamaaksi, kun esine löytyi. Vuonna 1904 Malmi vei kiviesineen Turun markkinoille, jossa se herätti mielenkiintoa. Kivi vaihtoi omistajaa viidellä markalla ja päätyi Turun kaupungin historiallisen museon ja myöhemmin kansallismuseoon kokoelmiin. Huittisten museolla on kokoelmissaan veistoksen jäljennös.
Vuonna 1907 Julius Aulio matkusti paikan päälle tutustumaan aiheeseen ja suoritti Malmin suostumuksella kaksipäiväisen arkeologisen kaivauksen. Löydöksinä hän ilmoitti kulttuurikerroksen, josta löytyi muun muassa kvartsi-iskoksia, neliömetrin suuruinen kuoppaliesi, kaksi suurempaa ja matalampaa liettä, palaneita luunpalasia, kivikirveen palanen, särkynyt ja kulunut hiomakivi ja pieni tasataltta. Asuinpaikan laajuus olisi ollut 1,200 –1,300 m². Haastattelussa hänelle kerrottiin muistakin tehdyistä löydöistä, mutta esineet olivat hävinneet.

Mesoliittinen esine

Asuinpaikkaa tutkiessaan 1907 ei Julius Aulio kyennyt ajoittamaan sitä oikein. Asuinpaikka ajoitettiin vuoden 1957 kaivauksissa löydetyllä hiilenpalasella. Asuinpaikan iäksi saatiin 5170 eaa. (radiohiilivuosia), joka olisi kalibroituna noin 6100 eaa. Se on silloin mesoliittiselta kaudelta ja on samalla vanhin Suomesta löydetty kiviveistos.
Hirvenpää on tehty vuolukivestä, jota esiintyy pääosin Itä-Suomessa. Vastaavia vuolukivestä tehtyjä veistoksia ei Satakunnasta tunneta. Mesoliittiset pallonuijat ovat olleet joskus myös vuolukivestä.
Esine on muotoiltu tikkaamalla ja sitten hiottu huolellisesti. Veistoksen hirven päänlakeen on tehty reikä varttamista varten, eli veistosta on mahdollisesti käytetty sauvana tai nuijana. Vuolukivi ei kuitenkaan kestä lyöntiä, koska se on niin pehmeää.
Hirvi on kuvattu niin luonnonmukaisesti, että mallina oli selvästi kaadettu eläin. Asiantuntijan arvion mukaan kohteena oli noin vuoden ikäinen vasa, joka oli ollut kuolleena jo muutamia päiviä. Realismista on kuitenkin poikettu silmien ja korvien kuvailussa. Silmät ovat pyöreät pallot ja korvat pyöreät korvakkeet.
Randy Newman

Randall Stuart "Randy" Newman (s. 28. marraskuuta 1943) on yhdysvaltalainen lauluntekijä, säveltäjä, sovittaja, laulaja ja pianisti. Hän tuli 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa tunnetuksi ironisena ja sarkastisena laulaja-lauluntekijänä, mutta on 1970-luvulta alkaen keskittynyt enemmän elokuvamusiikkiin, josta on voittanut Oscarin. Lisäksi hän on saanut mm. kolme Emmyä ja viisi Grammya.
Newman syntyi juutalaiseen perheeseen Los Angelesissa, Kaliforniassa. Hän asui lapsuudessaan myös New Orleansissa, Louisianassa. Hän opiskeli Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa.
Newman julkaisi ensimmäisen singlensä esiintyjänä vuonna 1961, mutta keskittyi sittemmin lauluntekijän työhön. Hän sävelsi muiden muassa Cilla Blackille ja Gene Pitneylle. Hänen ensimmäinen albuminsa ilmestyi vuonna 1968. Myöhempiin levytyksiin kuuluvat Sail Away (1972) ja Trouble in Paradise (1983).
Newman on vuodesta 1971 alkaen säveltänyt sekä kokonaisia elokuvia että niihin tunnettuja erillisiä lauluja. Newman on voittanut kaksi Oscar-palkintoa, vuosina 2002 ja 2011 elokuvista Monsterit Oy (Paras laulu: "If I Didn't Have You") ja Toy Story 3 (Paras laulu: "We Belong Together"). Hänellä on 20 Oscar-ehdokkuutta vuosien 1982–2011 välillä. Golden Globe -ehdokkuuksia on ollut kuusi.
Newman pääsi Songwriters Hall of Fameen vuonna 2002.
Liberiankahvi

Esiintyminen

Libericaa löytyy vielä Keski- ja Itä-Jaavalta.
Signe Hornborg

Signe Ida Katarina Hornborg (8. marraskuuta 1862 Turku –  6. joulukuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Häntä pidetään Euroopan ensimmäisenä ammattimaisena naisarkkitehtina, ja Hornborg on mahdollisesti jopa ensimmäinen arkkitehdin tutkinnon suorittanut nainen koko maailmassa.

Ura

Signe Hornborgin isä oli Porvoon piispa Anders Johan Hornborg. Hän opiskeli vuodesta 1887 lähtien Polyteknillisessä opistossa ylimääräisenä osa-aikaisena oppilaana erivapaudella, sillä naisia ei tuolloin otettu kouluun kokopäiväisiksi opiskelijoiksi. Arkkitehdiksi Hornborg valmistui vuonna 1890. Hän työskenteli aluksi Elia Heikelin toimistossa ja myöhemmin Lars Sonckin kanssa, mutta toimi myös itsenäisenä arkkitehtina. 
Hornborgin merkittävimpiin töihin luetaan Haminan VPK:n talo (1890), uusrenessanssia edustava asuinrakennus Signelinna eli Newanderin talo Porissa (1892) ja Sepänkatu 1:n asuinrakennus Helsingissä (1897). Sepänkadun asuintalo purettiin 1960-luvulla, mitä nykyään pidetään suurena rakennushistoriallisena skandaalina.
Aimo Sakari

Aimo Sakari (vuoteen 1945 saakka Salonen) (2. helmikuuta 1911 Kuolemajärvi – 20. toukokuuta 2001 Keuruu) oli kielentutkija, Jyväskylän yliopiston romaanisten kielten professori (1966–1977) ja Pariisin yliopiston vieraileva professori 1977–1980. Hän tutki ranskan- ja provensaalinkielistä keskiaikaista kirjallisuutta.

Ura

Sakari kävi koulunsa Viipurissa. Hän toimi vuosina 1937–1941 ja 1945–1958 suomen kielen lehtorina Pariisissa Institut des langues orientales -instituutissa. Vuonna 1956 hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa teoksella Poésies du troubadour Guillem de Saint-Didier. Sen jälkeen hän toimi Jyväskylän Normaalilyseossa saksan ja ranskan kielten yliopettajana 1958-1966 sekä vuonna 1961 hänet valittiin yliopistonlehtoriksi ja dosentiksi Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun uuteen filosofiseen tiedekuntaan . Professorin viroissa hän toimi 1966-1980, loppuajan Pariisissa. Hän edisti suomalaisuuden ja Suomen kirjallisuuden tuntemusta Ranskassa sekä ranskalaisuuden tuntemusta Suomessa. Sakari on suomentanut muun muassa neljä osaa Hergén sarjakuvaa Tintin seikkailut, (Helsinki 1961-1962). Hänen kotipaikkakuntansa oli Keuruu.
Orelie-Antoine de Tounens

Orelie-Antoine de Tounens (1825-1878) oli ranskalainen lakimies ja tutkimusmatkailija.
De Tounens syntyi Ranskassa 1825 mutta muutti Chileen 1858. Siellä hän opiskeli espanjaa ja loi sosiaalista verkostoa. Vuonna 1860 de Tounens muutti Araucaniaan mapuche-intiaanien pariin asumaan. Araucania oli siihen aikaan de facto -itsenäinen. De Tounens allekirjoitti Araucanian itsenäisyysjulistuksen 17. maaliskuuta 1860. Hän loi Araucanialle lipun, kansallislaulun, perustuslain ja nimitti hallituksen ministerit.
Myöhemmin patagonialainen heimojohtaja kertoi de Tounensille halustaan liittyä uuteen valtioon ja näin hänen kuningaskuntansa alue ulottui Patagoniaan saakka. Chileläiset viranomaiset pidättivät hänet 1862. Chileläiset aikoivat lähettää de Tounensin mielisairaalaan mutta Ranskan lähettiläs sai muutettua rangaistuksen karkotukseksi Ranskaan. Hän yritti kuitenkin paluuta useaan otteeseen mutta siinä onnistumatta. Vuonna 1876 hän sairastui vakavasti ja kuoli 17 heinäkuuta 1878.