google/wiki40b huggingface dataset:
Paul Balluet d’Estournelles de Constant

Paroni Paul-Henri-Benjamin Baluet d'Estournelles de Constant de Rébecque (22. marraskuuta 1852 – 15. toukokuuta 1924) oli ranskalainen diplomaatti, poliitikko sekä kansainvälisen sovittelun asianajaja. Hän sai Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä belgialaisen Auguste Beernaertin kanssa vuonna 1909.

Tausta

Paul Balluet d'Estournelles de Constant syntyi La Fléchen kaupungissa Sarthen departementissä, joka sijaitsee Loiren laaksossa. Hän syntyi ikivanhaan aristokraattiseen sukuun, jonka alkuperä tunnetaan aina ristiretkistä lähtien. Suoritettuaan koulunsa Lycée Louis-le-Grand -koulussa Pariisissa, hän opiskeli sekä juridiikkaa että itämaisia kieliä. Vuonna 1876 hän antautui diplomaatin uralle.
Balluet d'Estournelles de Constant oli avioliitossa amerikkalaisen Daisy Sedgwick-Berendin kanssa ja täten hän tunsi puolisonsa kotimaan, jossa hän oli paljon matkustellut ja josta hän kirjoitti artikkeleissaan.

Diplomaatti

Diplomaatin uransa alkuaikana Paul Balluet d'Estournelles de Constant palveli tehtävissä eri puolilla maailmaa: Montenegrossa. Osmanien valtakunnassa, Alankomaissa, Isossa-Britanniassa sekä Tunisiassa. Vuonna 1882 hän palasi takaisin Pariisiin ja toimi Ranskan ulkoministeriön Lähi-idän toimiston apulaispäällikkönä.
Vuonna 1890 hänet lähetettiin Lontooseen ja tällöin virkana oli Ranskan asiainhoitaja, jossa tehtävässä hän varoitti hallitustaan sodasta Britannian kanssa erilaisista siirtomaiden omistuskysymyksistä. Pettyneenä diplomaattisiin tehtäviinsä hän tuli valituksi Ranskan edustajainhuoneen jäseneksi 1895. Vuonna 1904 Balluet d'Estournelles de Constant valittiin Senaatin jäseneksi, ja tässä tehtävässä hän toimi aina vuonna 1924 tapahtuneeseen kuolemaansa saakka.

Kansanedustaja ja senaattori

Kansanedustajana ja senaattorina Balluet d'Estournelles de Constant omistautui eritoten siirtomaakysymyksille ja hän on jyrkässä oppositiossa Ranskan Kolmannen tasavallan siirtomaapolitiikan kanssa. Hän halusi poistaa kolonioiden istuimet Ranskan parlamentista ja piti parempana perustaa protektoraatteja kun Tasavallan virallinen politiikka suosi alueiden sulauttamista eli assimilaatiota emämaahan. Sisäpolitiikassa hän oli Dreyfusardi ja oli voimakkaasti ajamassa Émile Zolan ruumiin sijoittamista Panthéoniin tämän Dreyfus-kysymykseen ottaman kannan tähden.

Kansainväliset suhteet

Eritoten Paul Balluet d'Estournelles de Constant omistautui aikuiselämäsään kansainvälisille suhteille, hän oli vuodesta 1900 lähtien jäsenenä Permanent Court of Arbitration (PCA) eli Haagin pysyvässä välitystuomioistuimessa. Hän oli Ranskan valtion edustajana molemmissa Haagin rauhankokouksissa vuosina 1898 sekä 1907 ja hän tavallaan oli yksi Euroopan unionin varhaisista visionääreistä.

Kirjallinen toiminta

Balluet Estournelles de Constant kirjoitti historiallisia ja poliittisia tekstejä. Hän myös avusti säännöllisesti eri sanomalehtiä ja aikakauslehtiä kuten Le Tempsia, La Revue de Parisia sekä La Revue des deux mondesia.
Heikki Suolahti

Heikki Theodor Suolahti (2. helmikuuta 1920 Helsinki – 27. joulukuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen varhaiskypsä säveltäjä, jota pidetään yhtenä Suomen musiikinhistorian suurista lahjakkuuksista.

Henkilöhistoria

Suolahden vanhemmat olivat lääkintäkenraalimajuri ja poliitikko Eino Suolahti ja Anna Forssell. Hänen vanhempi veljensä oli historiantutkija ja kulttuurivaikuttaja Eino E. Suolahti. Suolahti kuoli vain 16-vuotiaana, ennen kuin yhtäkään hänen teoksistaan oli esitetty julkisesti. Hän kävi Helsingin suomalaista yhteiskoulua vuoteen 1936 saakka, ylioppilaskokelaaksi, ja opiskeli pianon- ja urkujensoittoa ja musiikin teoriaa Arvo Laitisen johdolla Helsingin konservatoriossa 1929–1936.

Tuotanto

Suolahdelta jäi kuollessaan kesken ooppera Pärttylin yö sekä muutamia muita teoksia, kuten toinen sinfonia. Säveltäjän tiedetään ihannoineen Richard Wagneria, ja hänen tarkoituksenaan olikin kesän 1937 aikana päästä Bayreuthin oopperajuhlille. Tavoitteen esti hänen ennenaikainen kuolemansa joulukuussa 1936. Parhaiten Suolahden musiikista muistetaan vuonna 1935 sävelletty Sinfonia piccola h-molli, joka on sävelletty raikkaaseen täysromanttiseen tyyliin. Se esitettiin ensi kerran helmikuussa 1938 Tauno Hannikaisen johtamassa muistomatineassa. Teos painettiin 1959 Yhdysvalloissa, jossa se tunnetaan hyvin eri nuoriso-orkestereiden repertuaarissa. Suolahden sinfonian kuultuaan Jean Sibelius kirjoitti nuorena kuolleen säveltäjän äidille 12.3.1938 kirjeen, jossa hän kiitti teosta:
"Poikanne sinfonia ei mene minun mielestäni. Teos teki minuun syvän vaikutuksen, siinä kun on sekä luontoa että sydäntä. Varmaa on, että Suomi Heikki Suolahdessa menetti suurimpia musikaalisia kykyjään."
Ida Ingemarsdotter

Arvokilpailut

Ingemarsdotter osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuonna 2010. Tuolloin hän kilpaili neljässä lajissa ja sai parhaan sijoituksensa viestistä, jossa Ruotsi oli viides. Ingemarsdotter voitti yhdessä Charlotte Kallan kanssa kultaa parisprintistä Oslon MM-kisoissa 2011. Samojen kisojen 4 × 5 kilometrin viestissä hän hiihti avausosuuden Ruotsin hopeajoukkueessa.
Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Ingemarsdotter saavutti hopeaa perinteisen hiihtotavan sprintissä. Myös parisprintistä Ingemarsdotter voitti hopeaa. Hänen parinaan hiihti Oslon tapaan Charlotte Kalla. Hän voitti hopeaa myös viestistä Ruotsin joukkueen kanssa. Sotšin olympialaisissa 2014 Ingemarsdotter hiihti avausosuuden Ruotsin olympiakultaa saavuttaneessa joukkueessa. Hän voitti samoissa kisoissa myös pronssia perinteisen parisprintissä. Vapaan hiihtotavan sprintissä hän oli viides. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sai Stina Nilssonin kanssa hopeaa vapaan hiihtotavan parisprintissä ja oli perinteisen hiihtotavan sprintissä kahdestoista. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä viidenneksi ja perinteisen parisprintissä neljänneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli perinteisen sprintissä kolmastoista. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 11:nneksi ja 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 13:nneksi.

Maailmancup

Ingemarsdotter on kilpaillut maailmancupissa vuodesta 2004 lähtien. Hän sijoittui toiseksi Düsseldorfin parisprintissä 2009 ja Canmoren sprintissä 2010 sekä kolmanneksi Roglan sprintissä 2011. Hän voitti sekä henkilökohtaisen että parisprintin Milanossa 2012. Samalla kaudella hän voitti Szklarska Poręban sprinttikilpailun. Kaudella 2012–2013 hän oli kolmas Quebecin sprintissä ja toinen Liberecin parisprintissä. Kaudella 2014–2015 hän voitti Otepään ja kaudella 2015–2016 Planican parisprintin. Kaudella 2016–2017 hän sijoittui toiseksi Toblachin parisprintissä. Kaudella 2017–2018 hän voitti Dresdenin parisprintin. Kaudella 2018–2019 hän oli kolmas Rukan perinteisen hiihtotavan sprintissä, toinen Dresdenin parisprintissä ja voittaja Lahden parisprintissä.
Jon Tickle

Jonathan Tickle (s. 8. toukokuuta 1974 Norwich) on brittiläinen henkilö, joka on esiintynyt muun muassa kilpailijana Britannian Big Brother -televisio-ohjelman neljännellä tuotantokaudella ja yhtenä juontajana televisio-ohjelmassa Järjen jättiläiset. Tickle teki Järjen jättiläisissä usein tyhmimmät testit. Hän muun muassa käveli vanukkaan päällä, mikä oli mahdollista, ja ui siirapilla täytetyssä uima-altaassa. Lisäksi sarjassa usein esitetyssä ohjelmaosiossa "Dear Jon" Tickle teki tieteellisiä kokeita saadakseen vastauksia ohjelman katsojien lähettämiin kysymyksiin.
Ilmavalvontaseloste

Ilmavalvontaseloste (iv-seloste) on julkinen yleisradiokanavilla lähetettävä ja tavallisella radiovastaanottimella kuunneltavissa oleva seloste vieraista ilma-aluksista. Kriisiaikana ilmavalvontaseloste lähetetään ULA 2 -taajuudella. Omien koneiden selostusta kutsutaan torjuntaselosteeksi. Tällöin selosteeseen lisätään "oma kone".
Rauhan aikana ilmavalvontaselosteita lähetetään suurten sotaharjoitusten yhteydessä sotaharjoitusradioiden taajuuksilla.
Ilmavalvontaseloste perustuu MGRS-paikantamisruudustoon, jota käytetään paikannus- mutta ei salauskeinona. MGRS-tunnus muodostuu vyöhyketunnuksesta, sadan kilometrin tasoruututunnuksesta ja koordinaateista.
Arvid Forbus

Arvid Forbus, e. Forbes (15. kesäkuuta 1598 Porvoo – 29. toukokuuta 1665 Stettin) oli Suomessa syntynyt aatelinen kenraali, vapaaherra ja valtaneuvos. Ånäsin kartanossa syntynyt Forbus kuului Skotlannista lähtöisin olleeseen Forbesin sukuun.
Forbus palveli aluksi Creutzin rykmentissä ja myöhemmin Porin rykmentissä, jonka kanssa osallistui Kolmikymmenvuotisessa sodassa muun muassa Wolgastin kaupungin piiritykseen Etu-Pommerissa. Vuonna 1635 Forbus liittyi Bernhard Weimarin joukkoihin ja oli kolme vuotta myöhemmin mukana Rheinfeldenin taistelussa, joka päättyi Weimarin murskavoittoon. 
Taistelussa saavutetun voiton jälkeen 1938 Forbus aateloitiin yhdessä veljensä Mattiaksen kanssa. Forbus korotettiin Kokemäen nimelliseksi vapaaherraksi 1652. Valtaneuvos hänestä tuli .Vuonna 1658 hänet ylennettiin kenraaliksi.
Heinäkuussa 1639 Forbus avioitui Turussa Henrik Yrjänänpoika Hornin lesken Margareta Boijen kanssa. Vuodesta 1641 lähtien hän toimi yli vuosikymmenen ajan sotilashallintotehtävissä Pommerissa, ensin Stettinissä ja sen jälkeen Stralsundin kaupungissa. Vuonna 1648 Forbus nimitettiin Pommerin varakuvernööriksi. Hän palasi jälleen Ruotsiin vuonna 1653 hoitamaan valtaneuvoksen tehtäviä. Kaarle X Kustaan Tanskan sodan aikana Forbus toimi hallinnollisissa tehtävissä Etelä-Ruotsissa. 
Forbusin läänityksiin kuului useita kartanoita ja linnoja sekä Suomessa, Ruotsissa että Pommerissa. Suomessa hänen omistuksessaan oli muun muassa Kokemäenkartano, jonka paronin arvo hänelle annettiin 1652 sekä Jackarbyn kartano Porvoossa. Lisäksi Forbus sai läänityksekseen koko Artjärven pitäjän.
Arvid Forbus kuoli Stettinissä vuonna 1665. Hänet on puolisoineen haudattu Tukholmaan Riddarholmenin kirkkoon Forbus- ja De la Gardie -sukujen hautakappeliin.
Juhani Sjöström

Otto Juhani Sjöström (16. syyskuuta 1871, Käkisalmi – 23. lokakuuta 1909, Sortavala) oli suomalainen kirjailija. Sjöström kuvasi karjalaista kansanelämää näytelmissään Mari, Irja ja Salmin tyttö. Hän kirjoitti myös tarunäytelmän Päivän tyttö (1900, esitetty 1901 Oskar Merikannon musiikin kera, julkaisematon) ja kertomuskokoelman Korpien povesta.
Oma koloni

Kappaleet

Sävellykset A. W. Yrjänä, sanoitukset Läjä Äijälä.
William Serle

William Serle (29. heinäkuuta 1912 Edinburgh, Skotlanti – 7. lokakuuta 1992 Edinburgh) oli skotlantilainen lintutieteilijä ja presbyteeripappi.
William Serlen isä toimi pappina Duddingston Mansessa Edinburghissa. William kävi George Watson’s Boys’ Collegen vuosina 1918–1930. Sieltä päästyään hän meni opiskelemaan lääketiedettä Edinburghin yliopistoon ja valmistui sieltä 1935. Serle pestautui lääkäriksi siirtomaahallinnon palvelukseen ja purjehti Nigeriaan 1937. Hän asui Nigeriassa ja Kamerunissa seuraavat 20 vuotta. Toisessa maailmansodassa Serle palveli Länsi-Afrikan ambulanssijoukoissa (West African Field Ambulance Corps) ja joutui myös Intiaan ja Burmaan. Vuonna 1956 Serle avioitui Sheila Lawrien kanssa (William Serlen isä oli Sheilan kastepappi).
Lokakuussa 1957 Serle palasi Edinburghin yliopistoon opiskelemaan papiksi. 1959 hänet vihittiin papiksi, ja hän sai viran Drumoakista Aberdeenin läheltä. Siellä hän palveli 28 vuotta. Perheeseen syntyi viisi tyttöä ja yksi poika. 1980-luvun puolimaissa Serlen terveys heikkeni, ja hän muutti Rathoon Edinburghin lähelle, missä hän kuoli lokakuussa 1992.
Jo William Serlen isä oli British Ornithologists Unionin (BOU) jäsen. William Serle julkaisi ensimmäiset tukkakoskeloa koskevat lintuhavaintonsa 18-vuotiaana. Kaikkiaan Serle julkaisi 65 lintutieteellistä artikkelia tai teosta, joista kuutisenkymmentä käsitteli Afrikan lintuja. Hänen tunnetuin teoksensa on 1977 julkaistu The Collins Field Guide to the Birds of West Africa, jonka hän kirjoitti yhdessä G. J. Morelin kanssa ja jonka kuvitti Wolfgang Hartwig.
Paitsi kirjoittamista, Serle harrasti myös keräämistä. Hänellä oli loistava linnunnahkojen (noin 10 000 näytettä) ja -munien kokoelma, joista munakokoelma on sijoitettu Skotlannin kansallismuseoon, jossa on myös hänen isänsä kokoelma. Siellä on myös yli 2 000 linnunpesän kokoelma yksityiskohtaisine muistiinpanoineen. Nahkakokoelman pääosa on Lontoossa British Museumissa, ja osa, noin 500 näytettä, on Skotlannin kansallismuseossa.
Serle nimesi kamerunintimalin (Kupeornis gilberti) vuonna 1949. James Paul Chapin nimesi Serlen kunniaksi kultarintabulbulin (Phyllastrephus xavieri) alalajin serlei.
FC Vorskla Pultava

Historia

Vorskla Pultava perustettiin 5. tammikuuta 1955 nimellä Kolgospnyk. Vuonna 1956 seura voitti Ukrainan SSR Cupin. 1957 seura muuttui puoliammattimaiseksi. Vuonna 1965 seura vaihtoi nimensä Kolokseksi. Vuonna 1968 seura nousi sarjatasoa ylemmäs, Ukrainan toiseksi korkeimmalla sarjatasolle ja vaihtoi nimensä Selstrojksi, mutta vaihtoi sen heti seuraavana vuonna Stroiteliksi. Vuonna 1971 Neuvostoliiton jalkapallossa tehtiin rakenteellisia muutoksia, jotka pakottivat Stroitelin vetäytymään 1. divisioonasta. Vuonna 1972 seuran nimeksi tuli taas Kolos. 1984 seura uudistui, ja vaihtoi nimensä Vorsklaksi. 1988 seura sijoittui 1. divisioonassa toiseksi. Neuvostoliiton hajottua Vorskla nousi pääsarjaan. Seura saavutti sen verran menestystä, että pääsi pelaamaan Euroopan yhteisiin turnauksiin kolmesti: UEFA Cupiin 1997 ja 2000 sekä Intertoto Cupiin 1998. Ukrainan Cupin seura voitti 2009. Eurooppa-liigaan seura on edennyt kahdesti: kaudeksi 2009-10 ja 2011-12.
Munger, Tolles & Olson

Munger, Tolles & Olson on yhdysvaltalainen noin 180 asianajajan lakifirma jolla on toimistot Los Angelesissa ja San Franciscossa. Sen perusti seitsemän partneria vuonna 1962. Yksi perustajista oli miljardööri Charlie Munger, joka tunnetaan paremmin ammattimaisena sijoittajana sekä Berkshire Hathawayn apulaispääjohtajan tehtävästä.

Kotisivu

http://www.mto.com/
USS Macabi

Palvelus

Michigan järvellä suoritettujen koeajojen jälkeen alus saapui 19. huhtikuuta Lockportiin Illinoisiin kelluvalle kuivatelakalle, jolla se kuljetettiin Chicagon kanavan kautta Mississippille ja edelleen New Orleansiin, jonne saavuttiin 26. huhtikuuta. Kolme päivää myöhemmin alus lähti koeajoihin Panaman edustalle.
Alus lähti 3. kesäkuuta Balboasta koulutukseen Pearl Harboriin, josta se lähti 9. heinäkuuta Guamin kautta Karoliineille. Alus määrättiin pelastusasemalle Trukin edustalle, jonne se saapui 21. heinäkuuta. Kymmenisen päivää myöhemmin alus joutui tekemään hätäsukelluksen jouduttuaan ilmapommitukseen Moenin edustalla.
Alus palasi 4. elokuuta Guamille Apra Harboriin korjattavaksi, mitkä valmistuivat 13. elokuuta. Alus oli matkalla takaisin Trukille sotatoimien Japania vastaan päättyessä. Se saapui San Franciscoon 5. syyskuuta ja se otettiin 12. joulukuuta Mare Islandin laivastontelakalle aluksen käyöstä poistamiseksi. Alus poistettiin käytöstä 16. kesäkuuta 1946.
Yhdysvaltain ja Argentiinan laivastot allekirjoittivat 1. huhtikuuta 1960 sopimuksen kahden sukellusveneen, USS Macabin ja USS Lampreyn luovuttamisesta Argentiinalle. Macabi lainattiin 11. elokuuta osana sotilasapuohjelmaa ja alus nimettiin ARA Santa Feksi runkonumerolla S-11.

ARA Santa Fe

Alus lähti Julio A. Aureggin alaisuudessa San Franciscosta 23. syyskuuta ja se saapui Mar del Platan laivastotukikohtaan 30. marraskuuta. Alus poistettiin Yhdysvaltain laivaston alusrekisteristä ja se myytiin Argentiinalle 1. syyskuuta 1971. Argentiina poisti aluksen käytöstä ja jätti sen satamaan varaosiksi seuraavana vuonna.
RoadHouse

RoadHouse on Kauhavan Alahärmässä sijaitseva kauppakeskus, jonka pinta-ala on 5000 neliömetriä. RoadHouse sijaitsee PowerParkin läheisyydessä, valtatie 19 varrella. Kauppakeskus avattiin torstaina 15. toukokuuta 2014. Tiloissa toimii K-Market, Subway, vaatemyymälä, sisustusmyymälä, ravintola-kahvila sekä torimainen herkkupuoti. Lisäksi pihalla on Nesteen kylmäasema.
Tarkkalampi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 43 400 kuutiometriä eli 0,0000 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 3,1 metriä ja suurin syvyys on 6,6 metriä. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Kuusjärven alueeseen (14.285) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 135,8 metriä mpy.
Charge-oireyhtymä

Charge-oireyhtymä eli CHARGE on vuonna 1979 kuvattu oireisto, jonka arvioitu esiintymistiheys on noin 1/12 000. Sairaus on yleisempi naisilla kuin miehillä.
Charge-oireyhtymän keskeisiä piirteitä ovat silmähalkiot, kuulovaurio, kehitysvammaisuus, sydänvika, nenänieluaukon umpeuma sekä epämuodostumat mm. sukupuolielinten alueella. Joskus oireyhtymä aiheuttaa munuaisvaurioita, tasapaino-ongelmia, keskushermostomuutoksia ja harvoin silmättömyyttä. Nenänieluaukon umpeutuminen voi olla oireyhtymän kanssa syntyneelle vaarallista.
Silmähalkiot johtavat toisinaan heikentyneeseen näkökykyyn. Potilaat ovat useimmiten myös kuulovammaisia, ja charge-oireyhtymä onkin yleisimpiä synnynnäisen kuurosokeuden syitä. 
Charge-nimi on lyhenne, joka on muodostettu oireiston tyypillisiä piirteitä kuvaavista englannin kielen sanoista. Oireissa on myös yksilöllistä vaihtelua.
On arvioitu, että charge-yhdistelmävammaa potee Pohjoismaissa yhteensä parisensataa ihmistä. Suomessa ei ole Charge-potilasjärjestöä.
Esther Ekström

Esther Maria Ekström (23. helmikuuta 1899 Sundsvall, Ruotsi – 13. helmikuuta 1955) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Pesäpallon SM-sarja 1941

Suursarjakarsinta

Helsingin NMKY - Etelä-Saimaan Kisa 4-13
ESK selvisi tämän ainoan kerran mestaruussarjaan ja siinäkin sen meriitit jäivät neljän ottelun mittaiseksi, kun sota häiritsi urheilutoimintaa. Seura on tunnettu myöhemmin Lauritsalan Kisana. Helsingin NMKY ei ole koskaan selviytynyt tämän lähemmäksi SM-sarjaa.
Osvetnik

Valmistus

Alus tilattiin Ateliers et Chantiers de la Loirelta Nantes'sta Ranskasta. Alus laskettiin vesille 14. tammikuuta 1929 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna.

Palvelus

Alus saapui Kotorinlahdelle sisaraluksensa Smelin kanssa 9. joulukuuta 1929. Vuonna 1932 Britannian laivastoaseamies raportoi muutamasta sotaharjoituksesta. Syyskuussa 1933 alus yhdessä brittiläisvalmisteisen Nebojšan kanssa partioivat Välimeren eteläosissa. Elokuussa 1935  alus vieraili Maltalla brittiläisvalmisteisen Hrabrin kanssa. Elokuussa 1936 alus vieraili Nebojšan kanssa Korfulla.
Saksan hyökätessä 16. huhtikuusa 1941 Jugoslaviaan alus  oli Kotorinlahdella yhdessä kolmen muun sukellusveneen kanssa. Alus ja Hrabri saivat 10. huhtikuuta käskyn hyökätä Italian hallussa olevan Zaran liikenteeseen, mutta operaatiota ei toteutettu. Italian XVII armeijakunnan joukot valtasivat 17. huhtikuuta Kotorin alueen ja samalla tukikohdassa olleet alukset.

R.Smg. Francesco Rismondo

Hyväkuntoinen alus otettiin sotasaaliiksi ja nimettiin N1:ksi. Alus siirrettiin Pulaan huollettavaksi ja modernisoitavaksi, jolloin muun muassa osa aluksen aseistuksesta vaihdettiin ja komentotornia muokattiin. Muutosten jälkeen aluksen uppouma oli pinnalla 676 ja sukelluksissa 835 tonnia.
Alus otettiin Regia Marinan palvelukseen Bajamonti-luokan aluksena R.Smg. Francesco Rismondona. Aluksen vakaus sukelluksissa, 35 sekunnin sukellusnopeus periskooppisyvyyteen, ikä ja matala sukellussyvyys tekivät siitä ainoastaan koulutuskäyttöön ja erilaisiin testeihin soveltuvan aluksen.
Pian Italian antauduttua syyskuussa 1943 saksalaiset valtasivat aluksen 14. syyskuuta Bonifaciossa Korsikan eteläkärjessä. Saksalaiset upottivat aluksen neljä päivää myöhemmin.
Ala-Rievelin kalliomaalaus

Sijainti

Kalliomaalaus sijaitsee kalliossa Ala-Rievelin luoteisrannalla noin 200 metriä Haukkasaaresta lounaaseen. Rinne nousee jyrkästi järven rannasta kohdaten kalliojyrkänteen ylempänä mäessä. Pystykallio on rikkonainen ja jättää maalauksille suojaisia kohtia kalliokulmauksien ja -lippojen alta. Kallio aukeaa itäkaakkoon. Kohde on niin sanotun Mäntyharjun reitin varrella.

Maalaus

Maalausalue, joka on 4 metriä leveä ja 2 metriä korkea, jakaantuu pääryhmään ja pienempään kuvioryhmään. Alimmat väriläiskät ovat puoli metriä maanpinnasta ja noin 4,5 metriä järvenpinnasta. Pääryhmä sijaitsee kalliohalkeaman alapuolella suojaavan lipan alla ja erottuu kauaksi punaväriläiskän takia. Läiskässä on käytetty punaväriä runsaasti ja se on puuroutunut melko tasaiseksi. Läiskän vasemmasta reunasta voi tunnistaa ihmishahmon piirteet. Ihmisen kädet ovat sivuille ylös kohotettuina. Myös kaksi venekuviota, jolla on kaarevat veneenpohjat, on maalattu allekkain.
Alapuolelta oikealta erottuu venekuvioita, jotka on maalattu allekkaiseksi sarjaksi. Venekuvioiden lukumäärän voi arvioida: kalliokolossa vaikuttaa olevan neljä venettä ja näiden yläpuolella vaikuttaa olevan jäänteitä neljästä kuviosta, ehkä myös venekuvioista.
Pääryhmästä oikealle sijaitsee kuvioiden katkelmia, jotka ovat haalistuneet ja kuluneet tunnistamattomiksi.
Jukos

Jukosin oikeudenkäynti ja pakkohuutokauppa

Hodorkovski pidätettiin lokakuussa 2003 FSB:n erikoisjoukkojen iskussa Novosibirskin lentokentällä Siperiassa. Hän sai seitsemän syytettä muun muassa yli miljardin dollarin petoksesta ja veronkierrosta. Muut yhtiön omistajat ovat paenneet maasta. Yhtiön toimitusjohtaja Steven Theede ja talousjohtaja Bruce Misamore pakenivat maasta, kuten myös yhtiön johtoon kuuluneet Aleksandr Temerko ja Mihail Trušin sekä öljyntuotantojohtaja Juri Beilin. Jalostus- ja markkinointipäällikkö Pjotr Zoloterev erosi tehtävästään. Viimeisenä johtokunnan puheenjohtajana oli Viktor Geraštšenko. Toista pääomistajaa Platon Lebedevia vastaan luettiin syytteet petoksista, veronkierrosta, kavalluksista ja 1,2 miljardin dollarin vahingon aiheuttamisesta valtiolle toukokuussa 2004. Jukosin turvapäällikkö Aleksei Pitšugin tuomittiin kolmen palkkamurhan suunnittelusta. Yksi murhatuista oli siperialaisen Neftejuganskin kaupungin pormestari, joka oli kampanjoinut Jukosia ja paikallisia viranomaisia vastaan vaatien yhtiötä maksamaan veronsa.
Venäjän hallitus huutokauppasi Jukosin tärkeimmän tuotantoyhtiön Juganskneftegasin 19. joulukuuta 2004. Jukos yritti viivyttää huutokauppaa hakemalla Yhdysvalloissa suojaa velkojiaan vastaan. Yhdysvaltalainen konkurssituomioistuin jäädytti yhtiön omaisuuden myynnin kymmeneksi päiväksi. Venäjällä päätös ei kuitenkaan vaikuttanut. Mihail Hodorkovskin edustajat ovat luvanneet haastaa oikeuteen mahdollisen ostajan, tai sitä rahoittaneet tahot. Jotkin yhdysvaltalaiset ja eurooppalaiset yhtiöt päättivät olla jättämättä tarjouksia.
Huutokauppaan osallistui vain kaksi ostajaehdokasta. Vahvimpana pidettiin Venäjän valtion OAO Gazpromia, joka ei kuitenkaan tehnyt lainkaan tarjousta. Kaupan voitti Tverissä rekisteröity, täysin tuntematon Baikalfinansgrup (Байкалфинансгруп), joka sai haltuunsa 76,79 % Juganskneftegazin osakkeista 260,75 miljardin ruplan (7 miljardia euroa) hintaan. Venäjän valtio lyhensi myyntihinnalla Jukosin 21 miljardin euron verovelkoja.
Baikalfinansgrupin takana arvioitiin olevan Venäjän valtio tai jokin valtiovaltaa lähellä oleva taho. Muutamaa päivää myöhemmin valtion pääosin omistama öljy-yhtiö Rosneft osti yksikön Baikalfinansgrupilta. Rosneft on ostanut runsaasti Jukosin omaisuutta, kuten vuonna 2007 huoltoasemaverkoston. Rosneft puolestaan meni Lontoon ja Moskovan pörsseihin heinäkuussa 2006 10,4 miljardin dollarin hintaan, mikä on yksi historian suurimpia osakeanteja, huolimatta Jukosin lakimiesten yrityksistä estää osakkeiden myyntiä.
Jukosin tapausta käsiteltiin myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa. Sen 20. syyskuuta 2011 antaman päätöksen mukaan proseduuri oli laillinen eikä sillä ollut poliittista luonnetta. Tuomiossa todettiin, että oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin loukattiin, koska asianajat saivat liian vähän aikaa tutustua oikeudenkäyntiaineistoon (neljä päivää per 43 000 sivua) toukokuussa 2004. EIT katsoi, että Venäjä rikkoi Jukosin omaisuudensuojaa yhtiön konkurssin yhteydessä vuonna 2006, mutta hylkäsi vaaditut 98 miljardin dollarin korvaukset.