google/wiki40b huggingface dataset:
Jari Uutela

Kilpailumenestys

Jari Uutela osallistui vuonna 2003 Suomen ensimmäiseen Idols-kilpailuun, jossa pääsi semifinaaliin.
Vuonna 2009 Jari Uutela osallistui myös Talent Suomi -kykyjenetsintäkilpailuun. Hän esitti tekemiään kappaleita kitaralla itseään säestäen. Myös tässä kilpailussa hän jäi semifinaalivaiheeseen. Kilpailun aikana kuultu ja sen jälkeen singlenä julkaistu "Autiomaa-ajat" sai yksittäisiä radiosoittokertoja.

Esiintyjäura

Vuonna 2012 Uutela osallistui Ikaalisten artistivalmennukseen ja alkoi myydä omia keikkojaan ympäri Suomea. Lokakuussa 2012 Uutela julkaisi debyyttialbuminsa Läpikulkumatkalla, jonka hän jakoi keikkojen yhteydessä yleisölle ilmaiseksi. Albumin julkaisun jälkeen Uutela on pystynyt elättämään itsensä keikkailemalla. 
Sittemmin vuonna 2016 Henkilökohtaista-albumilta julkaistuja singlejä "Muistijäljet", "Kerjäläinen" ja "Tuulisille teille" soitettiin Radio SuomiPopin Top10­ -ohjelmassa. Lisäksi itsenäinen singlejulkaisu Moottoritie oli kuuma (feat Samson) nostettiin ilmestyessään YLEn Radio Suomen levyuutuuksiin. Kyseisen singlen julkaisukeikka toimitettiin live-striiminä Facebookissa. 
17.3.2017 ollessaan SuomiPopin haastattelussa Kimmo Sainion vieraana Jari Uutela ilmoitti, että ei aio enää julkaista albumeita vaan tulee jatkossa julkaisemaan vain singlejä. Tämän jälkeen kesäkuussa 2017 julkaistua "Kipinä" -singleä striimattiin Spotifyssa reilun viikon aikana 21 000 kertaa.

Lauluntekijänä muiden julkaisuilla

Uutela on säveltänyt ja sanoittanut muun muassa Weeran WEERA-albumin kappalaisesta valtaosan (Hytinä-levyt, 2010). Lisäksi hän on säveltänyt pääosan Iina Kangasharjun Kaunokirjaimia-albumin kappaleista. Sen avausraita ”Unten kaivo” oli vuonna 2011 Radio Suomen neljänneksi soitetuin kappale. Lisäksi vuoden 2012 lokakuussa Iina Kangasharju esitti Plan Ilta Lapselle -konsertissa Uutelan säveltämän ja Samuli Koivulahden sanoittaman kappaleen "Taivaanrannanmaalari".
Embassy of Silence

Historia

Lukkanen vieraili Kalliomäen toisen yhtyeen, Saattueen levyllä jolloin idea tunnelmallisesta ja genrerajoja rikkovasta rock-yhtyeestä syntyi. Yhtyeen vahvuuksia ovat Lukkasen monipuolinen laulutyyli ja Kalliomäen vahvat sävellykset. 
Ensimmäisessä kokoonpanossa vaikuttivat myös Samu Lahtinen (basso) ja Harri Lampinen (kitara). Ensimmäisellä vuonna 2008 julkaistulla promolla “Wendigo Winter” rumpuja soitti Teemu Laitinen. Toinen julkaisu oli samana vuonna tehty “Pristine” -ep, ja samaan aikaan yhtyeen kokoonpanoon oli saatu vahvistukseksi rumpali Mikael Ahlsten ja kitaristi Harri Lampinen. Molemmat levyt äänitettiin Klaukkalassa D-Studiolla Jarno Hännisen johdolla.
Ensimmäinen kokopitkä albumi, “Euphorialight” julkaistiin vuonna 2010 ruotsalaisen Supernovan kautta. Levy äänitettiin jälleen D-Studiolla, masteroinnista vastasi Björn Engelmann Cutting room -studiolla Ruotsissa. Albumia ennen yhtyeen rumpaliksi vaihtui Jaakko Hauru, ja toinen kitaristi Harri Lampinen jäi pois kokoonpanosta. Toinen albumi “Antler Velvet” julkaistiin 2012 brittiläisen Ravenheart Recordsin kautta. Albumin aikaan yhtyeeseen vakinaistui toinen kitaristi Jarno Suodenjoki, ja albumin äänitysten aikana yhtyeen vakituiseksi rumpaliksi vaihtui Make Lievonen, vaikka kyseisellä levyllä rumpuja soitti vielä Jaakko Hauru. 
Kolmas albumi “Verisimilitude” julkaistiin vuonna 2015 Inverse Recordsin kautta. Albumi äänitettiin rumpuja lukuun ottamatta Teron “KillHill”-studiolla ja miksattiin D-Studiolla. Kosketinsoittaja Harri Koskelan jäätyä pois kokoonpanosta ennen äänityksiä, kosketinosuuksista vastasi levyllä useampi henkilö; Tero Kalliomäki, Jarno Hänninen sekä Juha Eskola.
Yhtye on tehnyt Tšekin kiertueen ja soittanut Virossa. Yhtyeen levyillä ja keikoilla on useasti vieraillut sellisti Aapo Romu.
Virallisia musiikkivideoita yhtyeellä on neljä; Passion and Savagery, Unconverted, Straight up Crazy Amazon (virallinen naisten amerikkalaisen jalkapallon MM-kisabiisi)  ja Shame, Spin and Click, jonka ohjasi Anne Rajala.
Per Niklas Mathesius

Per Niklas Mathesius (22. maaliskuuta 1711 Pyhäjoki – 23. marraskuuta 1772 Pyhäjoki) oli suomalainen pappi ja poliitikko.

Tausta

Mathesius syntyi Pyhäjoen kirkkoherra Nils Mathesiuksen ja Anna Portinan perheeseen, Mathesiuksen pappissukuun. Hänen veljiään olivat poliitikko Johan Mathesius sekä pappi ja kirjailija Georg Mathesius.

Ura

Mathesius opiskeli Uppsalassa vuodesta 1724, josta hän siirtyi Turkuun 1727, mutta palasi sittemmin Uppsalaan. Hän valmistui maisteriksi 1734, ja hänen lopputyönsä käsitteli Pohjanmaata. Hänet vihittiin papiksi 1735 ja vuonna 1743 hänet nimitettiin isänsä seuraajaksi Pyhäjoen kirkkoherraksi. Vuonna 1763 hänet nimitettiin lääninrovastiksi.
Hän osallistui piirinsä papiston edustajana valtiopäiville vuosina 1756, 1760 ja 1765, joilla hän tuli tunnetuksi myssypuolueen eräänä näkyvimmistä esitaistelijoista. Hän kritisoi vaikutusvaltaista pankkitoimikuntaa ja vastusti valtiokonttorin kireimpiä aloitteita. Mathesius tuki puoluetoverinsa Anders Chydeniuksen ilmaisunvapautta edistävää politiikkaa ja yleensäkin Chydeniusta tähän kohdistuneen vastustuksen aikana.
Mathesius avioitui Brita Kiemmerin kanssa vuonna 1735.
John Walton

Kuolema

Walton kuoli perjantai iltana 9. heinäkuuta klo 23.18. lontoolaisessa St Thomasin -sairaalassa. 47-vuotiaana kuollut Walton oli saanut saman viikon maanantaina sydänkohtauksen, minkä takia hän oli joutunut sairaalahoitoon. Hän kuitenkin kuoli sairaalassa perjantaina. Kunnioittaakseen Waltonin kuolemaa talli osallistui Britannian GP:hen ilman mainoksia. Autojen kyljissä oli teksti "John Boy", jossa o-kirjaimet olivat sydämiä. Kilpailupäivän aamuna Waltonin muistoksi pidettiin hiljainen hetki. Hänen kerrotaan olleen pidetty henkilö varikolla.
Kåtabackenin jätinkirkko

Sijainti

Jätinkirkko sijaitsee Kåtabackenilla 5,0 kilometriä Alavetelin kirkolta kaakkoon. Kåtabacken on moreenipohjainen mäki, jonka 50 metrin korkeuskäyrän rajaaman alueen eteläosassa jätinkirkko sijaitsee. Perhonjoki virtaa ohitse 700 metrin päässä koillisessa.

Jätinkirkko

Jätinkirkon 70 metriä pitkä ja selvästi erottuva kivivalli on luode-kaakko-suuntainen (Marianne Ridderstadin mukaan 75 metriä pitkä ). Valli on Pentti Rislan mukaan avokivikkoa, mutta se erottuu maastossa selvästi. Vallin itäreuna muodostuu pienikokoisista kivistä ja sen kaakkoispäässä erottuu kivröykkiöiden tapaisia muodostelmia. Kivivalli kaartuu länteen kummassakin päässä ja muuttuu siellä lohkaiseisemmaksi. Jätinkirkon länsireuna on vaikeasti havaittavissa, koska kiviä peittää paikoin turvekerros. Jätinkirkon leveydeksi on mitattu 30 metriä (tai 32 metriä ). Tulkinnan mukaan kivallit ovat syntyneet aluksi pienen saaren rantakivikoksi, jota ihminen olisi jälkeenpäin muokannut jätinkirkoksi.
Jätinkirkon pohjoispäässä on havaittu U-kirjaimen muotoinen sisempi kivivalli. Marianna Ridderstadin paleoastronomisissa tutkimuksissa mainitaan jätinkirkolla olevan kolme sisäkkäistä vallikehää. Vallien sisäpuolella on kiviä vähemmän kuin niiden ulkopuolella. Niitä on ilmeisesti raivattu sieltä pois. Muitakin rakenteellisia havaintoja on tehty. Esimerkiksi itäisen vallin ulkopuolella löytyi eri kokoisia kuoppia, joista osa vaikuttavat uudehkoilta. Vallissa vain yksi katkos, joita tavallisesti nimitetään porteiksi. Ridderstad mittasi portin suunnan jätinkirkon keskipisteestä katsottuna olevan 298° pohjoisesta myötäpäivään.
Rannansiirtymäkronologian mukaan meri olisi huuhtonut rantaa 45–50 metrin korkeuskäyrillä kivikauden lopussa ja pronssikauden alussa. Kåtabacken on silloin ollut kivinen saari, jonka kapea salmi olisi erottanut mantereesta. Jääkauden jälkeinen maankohoaminen siirsi rannan kauemmaksi ja saari maatui mantereeseen kiinni pronssikaudella ja muodosti merelle työntyvän niemen.

Tutkimuksia

Jacob Tegengren tutki kohdetta vuonna 1928 osittain tuhoutuneen kiviröykkiön. Se oli muodoltaan lähes nelikulmainen ja mitoiltaan 5x5 metriä. Kiveyksen alta löytyi runsaasti hiiltä, mutta mitään hautaamiseen viittaava hän ei löytänyt. Pentti Risla suorittu kohteessa tarkastuskäynnin vuonna 2005. Hän kulki jätinkirkon kivivallit läpi GPS-paikantinen kanssa ja hahmotti sillä jätinkirkon karkeat muodot.
Mannerheimin puisto

Mannerheimin puisto on Oulun keskustan ruutukaava-alueella sijaitseva puisto.

Sijainti

Puistoa rajaavat Kirkkokatu, Albertinkatu, Isokatu ja Sepänkatu. Kirkkokadun varrella entistä Snellmannin kauppahuonetta vastapäätä on Into Saxelinin Eteläpohjalaisten patsas (tai Vapauden patsas). Puiston keskellä on myös 1990-luvun alkupuolen kunnostuksien yhteydessä rakennettu suihkulähde. Albertinkadun varrella on grillikioski ja lasten leikkikenttä.

Historiaa

Alun perin paikalla ollut puutalokortteli paloi 19. heinäkuuta 1916. Tulipalo teki noin 200 oululaista asunnottomiksi. Palaneiden talojen tilalle oli tarkoitus rakentaa valistustalo ja pystyttää patsas Oulun valtauksessa Suomen sisällissodassa kuolleiden eteläpohjalaisten muistolle. Patsas pystytettiin vuonna 1919, mutta valistustaloa ei koskaan rakennettu, vaan kortteli kunnostettiin puistoksi vuonna 1927. Nykyisen nimensä puisto sai marsalkka Mannerheimin 75-vuotispäivänä 4. kesäkuuta 1942.
Kesällä 1926 Mannerheimin puistoon pystytettiin yksi kolmesta Oulun ensimmäisestä puhelinkioskista.
Puiston grillikioskista, Kino Grillistä, varastettiin veitsi, jolla mauritiuslainen Jawaheer Dookun surmasi vaimonsa helmikuun alkupuolella 1975. Dookun tuomittiin kuuden vuoden vankeuteen täyttä ymmärrystä vailla tehdystä taposta. Tapahtuman jälkeen puiston grillikioskia onkin kutsuttu Dookunin grilliksi.
Puistossa aloitettiin uudistustyöt elokuussa 2018. Puisto muuttuu uudistustöiden aikana ympärivuotiseen käyttöön soveltuvaksi tapahtumapuistoksi. Uudistuneen puiston avajaisia vietetään elokuun lopussa 2019.

Istutukset

Puistoon istutettiin lehtipuurivit Albertinkadun ja Sepänkadun varsille jo vuonna 1927. Kaupunginpuutarhuri Kalle Äijälä laati silti vasta kymmenen vuotta myöhemmin varsinaisen puistosuunnitelman. Nurmikko puistoon uusittiin 1956, samalla kun sinne hankittiin istutuksia.  Puisto pysyi pitkään varsin samanlaisena, maisema-arkkitehti Pirjo Neumann laati vasta vuonna 1990 uuden suunnitelman, jonka myötä perenna- ja pensasistutuksia lisättiin.  Puiston istutuksiin kuuluvat orapihlajat, tuhkapensaat, syreenit, ruusut, kuusamat, idänvirpiangervo ja koristearonia, samoin kuin omenapuut ja tuomipihlajat. Orapihlaja-aita ympäröi koko puistoaluetta, mutta sinne on istutettu myös puumaista mustamarjaorapihlajaa. Puistossa on myös rivi kynä- ja vuorijalavia.
Orilampi (Lemi)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,7 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Hannanjoen valuma-alueeseen (14.197) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 98,7 metriä mpy.
Täyskäsi

Juoni

Toimittaja Bill (George Segal) ja tyhjäntoimittaja Charlie (Elliott Gould) tutustuvat pokeripöydän ääressä, ja siitä alkaa kaveruus. He kiertävät pelipaikkoja ja pääasiassa häviävät. Bill velkaantuu ja yrittää pelaamalla saada kokoon velkarahat. Kun voittoputki alkaa, tulos on kädet täynnä rahaa. Charlie haaveilee mitä kaikkea he tekisivät. Mutta Billin olo on tyhjä, ja hän sanoo lähtevänsä kotiin. Charlie jää ihmettelemään.

Vastaanotto

Helsingin Sanomien Mikael Fränti piti elokuvan tv-esityksen alla 1997 Täyskättä yhtenä parhaista peliaiheisista elokuvista. Se on hänestä ”kunnianhimoinen ja vakava, mutta erittäin vapautunut ja irtonainen, joskus riemastuttavakin uhkapelidraama”.
Raschera

Raschera on italialainen Cuneon maakunnan alueella tuotettava lehmänmaitojuusto.
Raschera-juuston nykyinen tuotantoalue kattaa koko Italian Cuneon maakunnan alueen. Tarkemmin juusto on peräisin maakunnassa sijaitsevan Monregalesen laakson alueelta. Nimensä juusto on saanut Monte Mongioie-vuorella sijaitsevan Alpe Raschera-nimisen vuoriniityn mukaan. Juustolla on nykyisin Euroopan unionin nimisuojajärjestelmän mukainen suojattu alkuperänimitys.
Rascheran valmistamiseen käytetään pääasiassa lehmänmaitoa, mutta sekaan voidaan lisätä myös lampaan- tai vuohenmaitoa. Juustoa valmistettaessa maitoon muodostuva juustomassa pilkotaan ja asetellaan muotteihin (fascele tai conca). Muoteissa juustoa puristetaan, jonka jälkeen se suolataan. Juusto kypsyy vähintään kuukauden ajan.
Käytetystä muotista riippuen valmiit juustot ovat joko neliskulmaisia tai lieriömäisiä, sekä painoltaan noin 7-10 kiloa. Juustolla on ohut punertavanharmaa kuori ja sen sisältö on valkoista. Vuosittain juustoa tuotetaan noin 720 tonnia.
Al-Fatiha Foundation

Al-Fatiha Foundation on kansainvälisesti toimiva järjestö, joka pyrkii ajamaan seksuaali- ja sukupuolivähemmistöihin kuuluvien muslimien asiaa ja vastustamaan muslimien keskuudessa esiintyvää homofobiaa. Järjestön perusti vuonna 1997 yhdysvaltalais-pakistanilainen Faisal Alam, ja Imam Daayiee Abdullah on kuulunut sen johtoon. Al-Fatiha tarkoittaa "avausta"; tämä nimi on myös Koraanin ensimmäisellä suuralla.
Maailmanlaajuista islamilaista kalifaattia tavoitteleva Al-Muhajiroun-järjestö julisti Al-Fatihan jäsenet vuonna 2001 uskonluopioiksi ja vaati fatwassa heille kuolemaa.
Kreva

Kreva (valkoven. Крэ́ва, liett.  Krėva) eli Krevo (ven. Крево, Krevo) on Valko-Venäjän luoteisosassa, Hrodnan alueen Smarhonin piirin eteläosissa sijaitseva kylä. Kreva on aiempaan linnaansa kytkeytyvien tapahtumien vuoksi merkittävä Liettuan suuriruhtinaskunnan ja Puolan kuningaskunnan yhteisen historian paikkakunta.

Krevan linna ja Krevan unioni

Kivinen Krevan linna rakennettiin ilmeisesti suuriruhtinas Gediminasin kaudella (1316–1341). Sittemmin linna siirtyi hänen pojalleen Algirdasille. Vuonna 1382 Jogaila vangitutti Kęstutisin ja hänen poikansa Vytautasin; vankeja pidettiin Krevan linnassa. Nykyisin tämä vain noin 1,5 kilometrin päässä Liettuan rajalta Vilnan suunnalta Minskiin johtavalta valtatieltä M7 (E28) sijaitseva Krevan linna on raunioina.
Vuonna 1385 Krevan linnassa sovittiin suuriruhtinaskunnan ja tuolloin paljon pienemmän katolisen Puolan kuningaskunnan välisestä suhteesta. Tämä 14. elokuuta 1385 tehty sopimus tunnetaan Krevan unionina. Liittosopimus oli voimassa 400 vuotta eli aina 1700-luvun lopun Puolan jakoihin saakka. Unionisopimukseen liittyen Liettuan tuolloin noin 26-vuotias suuriruhtinas Jogaila kastettiin 15. helmikuuta 1386 Krakovassa, meni pian naimisiin Puolan kuninkaana toimineen, vasta 12-vuotiaan Jadwiga-tytön kanssa ja kruunattiin uudeksi Puolan kuninkaaksi. Jogaila muutti Puolaan. Tästä alkoi Puolan Jagellojen -kunigassuku; Jogailan nimi puolalaiskuninkaana oli Vladislav II Jagello. Krevan sopimuksen seurauksena myös Liettua kääntyi katoliseen kristinuskoon.
Marko Sipilä

Marko Sipilä (s. 1980 Kypros ) on suomalainen kirjailija, jonka pseudohistoriallinen esikoisteos Seppä julkaistiin keväällä 2018.
Emil Jokinen

Juho Emil Jokinen (27. kesäkuuta 1890 Karinainen – 21. heinäkuuta 1960 Perniö) oli suomalainen maanviljelijä, esittelijä sekä sosialidemokraattien kansanedustaja.
Jokinen syntyi pienviljelijä Juho Jokisen ja Karoliina Mäkilän lapsena Karinaisissa vuonna 1890. Hän suoritti kansakoulun sekä maamieskoulun ja työskenteli nuoruudessaan maataloustyönjohtajana sekä tilanhoitajana. Maanviljelyksen parista hän siirtyi Sosialisti-lehden toimittajaksi ja Turun läänin eteläisen vaalipiirin sosialidemokraattisen piirijärjestön toimitsijaksi. Myöhemmin hän työskenteli Pienviljelijäin liitossa ensin toimitsijana sekä myöhemmin sihteerinä.
Kansanedustajana Jokinen toimi kahteen otteeseen ensin vuosina 1927-1939 ja myöhemmin vuosina 1944-1945 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Eduskunnassa hän oli jäsenenä Maatalousvaliokunnassa ja Työväenasiainvaliokunnassa. Lisäksi Jokinen toimi neljästi presidentin valitsijamiehenä ja oli jäsenenä Osuuskassojen keskus oy:n hallintoneuvostossa.  
Kansanedustajakautensa jälkeen Jokinen työskenteli Kansaneläkelaitoksen eläkeosaston esittelijäna sekä toimi pientilan viljelijä Perniössä. 
Jokinen oli naimisissa vuodesta 1927 lähtien Emma Maria Lempisen kanssa.
Bo Ahlfors

Bo Ahlfors (6. kesäkuuta 1933 Helsinki – 6. toukokuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja politiikan tutkija, joka oli aktiivisimmillaan 1970- ja 1980-luvuilla. Ahlfors toimi Yleisradion tutkimusosaston tutkijana. Useat Ahlforsin julkaisut käsittelivät Suomen sosialidemokraattisen puolueen aatteellisia kysymyksiä. Häntä pidettiin jopa puolueen pääideologina, sillä hän pystyi tekemään tiivistyksiä ja avaamaan uusia näkökulmia, joiden avulla hän nousi paneelikeskustelujen suosikiksi ja johtavien SDP:n poliitikkojen taustakirjoittajaksi. Tämä tapahtui siitä huolimatta, että hänen puheensa oli cp-vamman vuoksi kankeaa. Ahlfors toimi Setan puheenjohtajana 1979–1980.
Duffieldin linna

Duffieldin linna on normanniaikaisen linnan raunio Englannin Derbyshiressä. Linnan rakennuttajaksi on mainittu Derbyshiren suurin maanomistaja Henry de Ferrers, ja sen tiedetään periytyneen hänen pojalleen Robertille vuonna 1088. Ferrers valitsi rakennuspaikaksi Yoredalen kallion, joka kohoaa 23 metriä Derwentjoen yläpuolelle, koska sieltä käsin voi valvoa Makeneyn kahlaamoa. Jo ennen häntä keltit, roomalaiset, anglosaksit ja luultavasti myös viikingit olivat huomanneet paikan strategisen merkityksen ja pitäneet siellä linnaleiriä.
Alkujaan linnassa oli paaluvarustus ja vallihauta. 1200-luvulla linna oli yksi Englannin suurimmista. Sen muurit olivat viisi metriä paksut ja reunustivat noin 33 x 31 metriä laajaa linnoitusta. Kun Robert de Ferres III kapinoi kuningas Henrik III:ta vastaan, kuningasmieliset hävittivät linnan maan tasalle. Nykyisin siitä on jäljellä enää perustukset. National Trust sai sen haltuunsa vuonna 1899.
Vuosina 1885-1887 linnankukkulalla tehtiin arkeologisia kaivauksia. Silloin sieltä löytyi 27 m syvä kaivo, esilinnan jäänteet, veitsiä ja muita kotitaloustarvikkeita, meripihkainen kaulanauha ja pronssinen solki. Eläinten luista voitiin tunnistaa nauta, lehmä, peura, kauris, jänis, sika, koira, kana ja hanhi tai ankka.
HMAS Oxley (1926)

Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 1. huhtikuuta 1927 päällikkönään Hugh R. Marrack ja se liitettiin tilapäisesti Britannian kuninkaalliseen laivastoon 5. sukellusvenelaivueeseen. Alus lähti 8. helmikuuta 1928 Portsmouthista HMAS Otwayn kanssa Australiaan.
Suunniteltu siirtomatka oli aikanaan pisin brittiläisen sukellusveneen ilman saattajaa kulkema. Alusten päälliköitä oli kielletty sukeltamasta. Biskajanlahdella alukset joutuivat myrskyyn, ja matkalla Maltalle Otwayn konehuoneessa havaittiin murtumia. Maltalla kumpikin alus tarkistettiin ja myös Oxleylta löytyi samankaltaisia murtumia. Korjausten vuoksi kumpikin alus viipyi muutaman kuukauden Maltalla. Oxleyn päälliköksi tuli Maltalla ollessa Frank Getting.
Alukset jatkoivat matkaansa Maltalta 15. marraskuuta Suezin kanavan ja Singaporen kautta Sydneyyn, jonne ne saapuivat 14. helmikuuta 1929. Australian talous oli vaipunut lamaan ja puolustusmenoista leikattiin. Alusten palvelus jatkui vuoden 1929 loppuun, jolloin ne siirrettiin reserviin. Alukset kävivät kahdesti kuukaudessa merellä sukellusharjoituksissa, mutta tämä osoittautui kalliiksi ja tehottomaksi tavaksi pitää operatiivista valmiutta yllä.
Australian hallitus päätti luovuttaa alukset Britannialle, jolle ne luovutettiin 10. huhtikuuta 1931 Sydneyssä. Alukset siirrettiin Britteinsaarille. Toisen maailmansodan alettua alus partioi Norjan rannikolla, missä se joutui HMS Tritonin torpedoimaksi 10. syyskuuta 1939. Aluksen miehistöstä pelastui ainoastaan kaksi miestä.
Asunto-osakeyhtiölaki

Asunto-osakeyhtiölaki säädettiin Suomessa ensimmäistä kertaa vuonna 1926. Tätä lakia edelsi yleinen osakeyhtiölaki, ja lisäksi käytettiin yhtiöjärjestyksiin otettuja erillisiä määräyksiä. Asunto-osakeyhtiölakiin tehtiin pieniä teknisiä muutoksia vuonna 1978, mutta suuremmin sitä uudistettiin vasta vuonna 1991. Muutoksen syynä olivat kasvaneet peruskorjaustarpeet, joiden toteuttamista helpotettiin uudella lainsäädännöllä. Lain kokonaisuudistus tapahtui vuonna 2010, jolloin se irrotettiin kokonaan osakeyhtiölaista. Lain nykymuotoa sovelletaan kaikkiin osakeyhtiöihin, jotka on rekisteröity Suomen lain mukaisesti asunto-osakeyhtiöinä. 
Asunto-osakeyhtiö määritellään laissa osakeyhtiöksi, jonka tarkoituksena on omistaa ja hallita vähintään yhtä rakennusta tai sen osaa, joissa huoneistojen lattiapinta-alasta
yli 50 % on osakashallinnassa olevia asuinhuoneistoja. Mikäli huoneistojen pinta-alasta alle 50 % on asuinkäytössä, kyseessä on keskinäinen kiinteistöosakeyhtiö.
Asunto-osakeyhtiölaki edellyttää, että asunto-osakeyhtiöllä on yhtiöjärjestys. Yhtiöjärjestyksessä on mainittava muun muassa yhtiön toiminimi, jokaisen osakehuoneiston sijainti kiinteistöllä tai rakennuksessa, osakkeiden järjestysnumerot ja tiedon, millä osake(ryhmällä) hallitaan mitäkin osakehuoneistoa. Asunto-osakeyhtiön jokainen osake tuottaa siis yksin tai toisten osakkeiden kanssa oikeuden hallita yhtiöjärjestyksessä määrättyä huoneistoa tai muuta osaa yhtiön hallinnassa olevasta rakennuksesta tai kiinteistöstä.
Asunto-osakelailla säädetään yhtiöjärjestyksen lisäksi muun muassa seuraavista asioista: yhtiövastikkeet, kunnossapito, muutostyöt, yhtiökokous, hallitus ja isännöitsijä, osakkeen ottaminen hallintaan, rahoitusasiat ja osakeyhtiön perustaminen.
Sinikka Luja-Penttilä

Sinikka Marjatta Luja-Penttilä, omaa sukua Luja, vuoteen 1977 Luja-Vepsä (s. 9. kesäkuuta 1924 Antrea) on suomalainen poliitikko, joka sai 1988 sosiaalineuvoksen arvon. Luja-Penttilä edustaa Suomen Sosialidemokraattista Puoluetta ja hän oli kansanedustaja vuosina 1966–1983 sekä sosiaali- ja terveysministeri 1979–1982. Luja-Penttilä oli eduskunnan sosiaalivaliokunnan puheenjohtaja 1978–1979. 
Sinikka Luja syntyi Karjalankannaksella Antreassa 1924. Hänen vanhempansa olivat varastomies Erkki Luja ja Venla Salome Kallio. Hän valmistui ylioppilaaksi 1945 ja työskenteli tämän jälkeen julkaisualalla. Luja oli Tammen kustannustoimittajana lähes kaksi vuosikymmentä vuodesta 1947 aina kansanedustajuutensa alkuun saakka. Luja meni mukaan SDP:n toimintaan ja Espoon kunnallispolitiikkaan ja oli Espoon valtuuston jäsen vuodet 1957–1982. Sosialidemokraattisten Naisten Keskusliiton johtajistossa hän oli 1961 alkaen, ensin varapuheenjohtajana ja 1972–1978 pääsihteerinä. Hän oli järjestössä keskeisessä asemassa lähes koko Suomen sosialidemokraattisen naisliikkeen hajaannuksen ajan. 
Luja valittiin kansanedustajaksi 1966 vaaleissa Uudenmaan läänin vaalipiiristä, ja hän istui eduskunnassa viisi peräkkäistä kautta. Eduskunnassa hän oli sosiaalivaliokunnan jäsen 1970–1979, tästä viimeisen vuoden sen puheenjohtajana. Vuonna 1979 Mauno Koivisto nousi pääministeriksi ja sosiaalipolitiikan asiantuntija Luja-Penttilästä tuli sosiaali- ja terveysministeri Koiviston II hallitukseen. Hänen poliittisena sihteerinään oli Leena Luhtanen. Koiviston hallitus erosi pääministerin tultua valituksi presidentiksi. Vuonna 1983 Luja-Penttilä jätti eduskunnan. 
Poliittisen uransa jälkeen Sinikka Luja-Penttilä on toiminut eläkeläisjärjestöissä, ja hän oli Eläkkeensaajien keskusliiton puheenjohtaja 1987–1993. Hän oli naimisissa kaksi kertaa, ensin Torsti Vepsän 1971–1976 ja sitten Metalliliiton puheenjohtajan Sulo Penttilän 1977–1994 kanssa. Vuonna 1983 hän julkaisi romaanin Venla, jonka aiheena ovat hänen isoäitinsä ja äitinsä, ja kirjoitti 1989 Uudenmaan sosialidemokraattisen naispiirin 25-vuotishistoriikin.