Henkilötunnus

Henkilötunnus on valtion antama, ihmisen yksilöivä tunniste. Henkilötunnusta käytetään muun muassa viranomaisten kanssa asioitaessa, henkilöllisyyden tunnistamisessa ja henkilöä koskevissa virallisissa asiakirjoissa.

Yleistä

Suomessa henkilötunnus (hetu) annetaan Suomen kansalaisille sekä Suomessa pysyvästi tai pitkäaikaisesti (vähintään vuoden) oleskeleville ulkomaalaisille. Suomessa sairaalassa syntyvä lapsi saa henkilötunnuksen automaattisesti, sillä sairaala ilmoittaa lapsesta Väestötietojärjestelmään. Tunnus voidaan anomuksesta myöntää myös tilapäisesti oleskeleville henkilöille. Tunnuksen myöntää Väestörekisterikeskus. Suomessa henkilötunnus ei juridisesti ole enää nykyään salassa pidettävä tieto. Henkilötunnuksen voi nykyisin vaihtaa vain henkilötunnuksen väärinkäytön tai sukupuolenkorjauksen takia. Esimerkiksi väärinkäytöksiä on pitänyt tapahtua useita ja niiden pitää olla vakavia.
Henkilötunnuksen alkuosa muodostuu henkilön syntymäajasta. Välimerkki kertoo, millä vuosisadalla henkilö on syntynyt. Välimerkin jälkeen on kolminumeroinen juokseva järjestysnumero ja lopuksi tarkistusmerkki.
Henkilötunnuksen algoritmin kehitti Erkki Pale, joka oli toiminut toisessa maailmansodassa salakieliasiantuntijana.
Aluksi henkilötunnuksissa ei ollut miinusta eikä plussaa vaan kaikissa yhdysmerkki ja 1800-luvulla syntyneet erotettiin 1900-luvulla syntyneistä tunnuksen alussa olevalla asteriskilla.

Nimen historia

Ensimmäinen henkilön yksikäsitteinen tunnus oli työeläkekortin numero ja sen antoi vuosina 1962–1970 Eläketurvakeskus (ETK). Myöhemmin, vuosina 1964–1970 Kansaneläkelaitos (Kela) ryhtyi jakamaan omia sosiaaliturvatunnukseksi (sotu) kutsuttuja tunnuksiaan, joiden tiedot perustuivat väestörekisteritietoihin. Vuoden 1971 alusta, kun Väestörekisterikeskus (VRK) otti käyttöön digitaalisen väestörekisterin, työeläkekortin numerosta ja sotusta luovuttiin. Henkilön yksilöivän tunnuksen nimeksi tuli henkilötunnus. Väestörekisterikeskus on ainoa henkilötunnuksia myöntävä taho.

Muut maat

Muualla vastaavanlaista henkilötunnusta käytetään muun muassa Ruotsissa (personnummer), Norjassa (fødselsnummer), Tanskassa (personnummer tai CPR-nummer), Islannissa (kennitala), Virossa (isikukood), Alankomaissa (burgerservicenummer), Belgiassa (rijksregisternummer), Ranskassa (code INSEE), Itävallassa (Sozialversicherungsnummer), Sveitsissä (AHV-Nummer), Liettuassa (asmens kodas) ja Chilessä (Rol Único Nacional tai RUN).
Saksassa henkilötunnusten luominen ja käyttö on kielletty, sillä niitä pidetään yksilönvapauden rajoittamisena ja totalitaarisen valtion merkkinä. DDR:ssä henkilötunnusta käytettiin 1970-luvun alusta lähtien. Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen DDR:n antamia henkilötunnuksia poistettiin viranomaisten rekistereistä ja vanhoja tunnuksia sai käyttää enää tietyissä erikoistapauksissa. Vuodesta 2008 tuli käyttöön henkilökohtainen veronumero. Vaikka sen käyttö on rajoitettu verottajaan, sen on kritisoitu loukkaavan henkilötunnusten kieltoa.
Yhdysvalloissa on samankaltainen järjestelmä (social security number, SSN), vaikka sitä ei alun perin luotukaan samanlaiseen tarkoitukseen. SSN:ia ei anneta ihmiselle jo syntymästä, joten on mahdollista elää Yhdysvalloissa ilman sellaista, joskin sen puute vaikeuttaa käytännön asioiden hoitamista.
Iso-Britanniassa on käytössä National Insurance -numero, jolla ohjataan esim. työntekijän tai yrittäjän tulovero ja sosiaaliturvamaksut verottajan järjestelmässä oikealle yksilölle. Sitä käytetään myös joissain tapauksissa esim. todistamaan oikeus työntekoon, tai rekisteröitymään äänestäjäksi.