google/wiki40b huggingface dataset:
Ittatsu-ryū hojōjutsu

Ittatsu-ryū hojōjutsu (jap. 捕縄術) tai nawajutsu (jap. 縄術) on vanha japanilainen sotataito, jossa harjoitellaan ihmisen sitomista köydellä. Taitoa harjoitetaan sekä ihmisten pidätystaitona että jo kiinniotettujen hallinnan varmistamisena. Erilaisia solmuja käytettiin ennen heijastamaan sidotun sukupuolta, yhteiskunnallista asemaa ja suorittamaa rikosta tai jopa vuodenaikaa, jolloin henkilö köytettiin.

Historiaa

Tokugawa-kausi oli hojōjutsun kulta-aikaa. Kirjallisista lähteistä löytyy tuolloin olleen kaikkiaa noin 125 koulukuntaa (ryu-ha) ympäri Japania.

Sidonta

Ittatsu-ryū hojōjutsussa käytetty pidätysnyöri (torinawa) oli pituudeltaan noin 5 metriä ja läpimitaltaa 3,5 mm  . Se oli siis erillisesti sidontataitoon mitoitettu ja tarkoitettu. Yleisesti samurait saattoivat käyttää katanan huotran (saya) lenkkiin sidottavaa (sageo) nyöriä sidontaan. Aina samurain mukana oleva sageo oli noin 165-170 cm pitkä silkkinyöri, jolla samurai sitoi miekkansa huotran kiinni kantaessaan katanaa vyöllään.
Järjestyspartiot käyttivät pidätettyjen sitomiseen pääsääntöisesti hamppunyöriä. Silkkinyöriä käytettiin yleisesti hojōjutsun harjoittelemiseen koska sitä oli helpompi ja nopeampi käsitellä. Sekä sitominen että sidosten avaaminen oli pienemmän kitkan vuoksi helpompaa silkki- kuin hamppunyöriä käyttäen. Tämän vuoksi silkkinyörin solmut saattoivat löystyä lujasti pyristelevän pidätetyn sätkiessä ja hamppunyöristä sai tiukempia sidoksia ja solmuja.
Ittatsu-ryū hojōjutsu on Ikkaku-ryū juttejutsun ohella varhaisimpia Shindō Musō-ryū jōjutsu-koulukuntaan liitettyjä lajeja  , ja se säilyi aina viime aikoihin asti lainvalvojien käytössä. Nykyisin lajia ei enää harjoiteta kyseisen koulukunnan ulkopuolella.
Kitty Wells

Ellen Muriel Deason eli Kitty Wells (30. elokuuta 1919 – 16. heinäkuuta 2012) oli yhdysvaltalainen countrylaulaja. Vuoden 1952 hittikappale ”It Wasn’t God Who Made Honky Tonk Angels” vakiinnutti esittäjänsä aseman eräänä varhaisimmista naispuolisista countrytähdistä. Wells jatkoi uraansa menestyksellä läpi 1950- ja 1960-lukujen ja levytti vielä 1970-luvulla. Viimeisen listasijoituksensa laulaja sai singlellään ”Thank You for the Roses” vuonna 1979. Hänelle myönnettiin paikka Country Music Hall of Famessa vuonna 1976 ja Grammy Lifetime Achievement Award vuonna 1991.
Kääpiö (Arda)

Kääpiöt (engl. The Dwarves) ovat kansa J. R. R. Tolkienin Ardaan sijoittuvissa kirjoissa, kuten Hobitti, Taru sormusten herrasta ja Silmarillion. Tolkienin kääpiöt ovat jokseenkin suoraa lainaa kansanperinteen kääpiöistä, jotka esiintyvät muun muassa Lumikki-sadussa. Tolkienin kääpiöt käyttävät nimiä, jotka on lainattu skandinaavisessa mytologiassa mainituista kääpiöiden eli dvergien nimistä.

Kääpiöiden kulttuuri

Kääpiöt tulivat hyvin toimeen hobittien kanssa, mutta olivat epäileväisiä haltioiden suhteen. He olivat tyypillisiä seppiä ja kivenhakkaajia, ja jotkin heidän työnsä ovat jopa kauniimpia kuin haltioiden.
Haltioista ja ihmisistä poiketen kääpiöitä ei laskettu ”Ilúvatarin lapsiksi”, koska heidät loi Aulë. He nukkuivat niin kauan, että haltiat ehdittiin luoda. Aulën työ oli kuitenkin turhaa, koska hänellä ei ollut voimaa antaa omaa elämää luomuksilleen – se voima kuului vain Ilúvatarille. Myöhemmin kun Aulë oli saanut kääpiöt valmiiksi, Ilúvatarin ääni puhui hänelle, ja lupasi antaa kääpiöille elämän, ja lisätä kääpiöt omaan suunnitelmaansa Ardan varalle. Ilúvatar antoi kääpiöille elämän ja siitä lähtien heidät on tunnettu Ilúvatarin adoptoituina lapsina.
He kaivoivat ja työstivät arvokkaita metalleja Keski-Maan vuorissa. Monella tapaa he olivat ihmisten ja haltioiden välissä. He olivat pitkäikäisiä, vaikka eivät kuolemattomia, ja saattoivat elää 250-vuotiaiksi tai jopa vanhemmiksi. Kääpiönaiset olivat harvinainen näky, eikä heistä ole merkintöjä kääpiöiden historiassa. Heitä on vaikea erottaa mieskääpiöistä ja tämä on herättänyt muiden rotujen keskuudessa uskon siitä, ettei kääpiönaisia olekaan ja että kääpiöt syntyvät kivestä.
Kääpiöiden kielen kehitti Aulë, ja se tunnettiin nimellä khuzdul, jota kirjoitettiin cirthillä. Se haluttiin pitää salassa ja vain muutamat ”ei-kääpiöt” oppivat sen. Yksi lause tunnettiin kuitenkin hyvin, nimittäin vanha taistelulaulu Ensimmäiseltä Ajalta: Baruk Khazâd! Khazâd ai-mênu! mikä tarkoittaa ”Kääpiöiden kirveet! Kääpiöt ovat kimpussanne!”.

Vähäkääpiöt

Vähäkääpiöt olivat kääpiösuku, joista kerrotaan Silmarillionissa. Heidät oli ajettu ulos idän suurista kääpiökaupungeista ja he olivat vaeltaneet länteen Beleriandiin. Nämä kääpiöt kävivät kooltaan pienemmiksi ja kadottivat takojantaitonsa ja alkoivat elää hiiviskellen. Ennen Nogrodin ja Belegostin kääpiöiden tuloa Beleriandin haltiat eivät tienneet mitä nämä toiset olivat ja metsästivät näitä kuin eläimiä. Haltiat kuitenkin jättivät nämä rauhaan ja alkoivat kutsua heitä sindarinkielisellä nimellä noegyth nibin, vähäkääpiöt. Vähäkääpiöt vihasivat ja pelkäsivät örkkejä, mutta myös eldaria, erityisesti noldoria. Heidän asuntonsa oli Amon Rûdh, Kalju Vaara, jonka alla he kärsivällisesti kaivoivat ja porasivat luolia syvemmiksi. Vähäkääpiöt olivat kuitenkin jo hävinneet ennen Ensimmäisen Ajan päättymistä, ja heistä viimeisen, Mîmin, tappoi Húrin Nargothrondin saleissa.
Itkuhälytin

Itkuhälytin on järjestelmä, jota käytetään lähinnä nukkuvan lapsen tarkkailuun toisesta huoneesta. Itkuhälytin koostuu vauvanyksiköstä, joka sisältää mikrofonin, sekä hoitajanyksiköstä, jossa on kaiutin. Yleensä ääniyhteys avautuu vasta vauvan äännellessä, eli kun mikrofoni vastaanottaa riittävän voimakkaan signaalin.

Ominaisuudet

Useimmissa hälyttimissä on linkkiyhteyden tarkastus, joka varoittaa mahdollisista katkoksista lähettimen ja vastaanottimen välillä.
Monissa itkuhälyttimissä on erilaisia lisäominaisuuksia. Esimerkiksi uusimmissa kaksisuuntaisissa hälyttimissä vanhemmat voivat puhua lapselle takaisin. Edistyneimmissä malleissa lähetin välittää videokuvaa, jota voidaan katsoa vastaanottimen videonäytön tai pienen television avulla. On olemassa myös yhdistetty itkuhälytin ja liiketunnistin, jossa patjan alle asennetaan liikkeen tunnistava levy ja lähettimessä on liiketunnistintoiminnon hälytin.

Toimintaperiaatteet

Useimmat itkuhälyttimet ovat langattomia, ja yhteys vauvan ja hoitajan välillä on toteutettu radioaalloilla.
On olemassa sekä analogisia että digitaalisia itkuhälyttimiä. Analogisissa hälyttimissä signaali on kenen tahansa kuunneltavissa sopivalla vastaanottimella. Jos samalla alueella on paljon vauvoja ja useita samanlaisia hälyttimiä, niiden signaalit saattavat sekoittua.
Itkuhälyttimissä voidaan käyttää useita eri taajuusalueita. Perushälyttimet toimivat usein VHF-kanavilla eli maasta riippuen 30–50 MHz taajuudella tai noin 860 MHz taajuudella, kun taas digitaaliset hälyttimet saattavat käyttää samanlaista DECT-yhteyttä kuin langattomissa puhelimissa. Näissä signaali on suojattu, eikä se siis ole muiden kuultavissa. Videohälyttimet toimivat usein 2,4 GHz ISM-taajuusalueella (vapaa taajuus). Itkuhälyttimet voivat perustua myös PMR446-radiopuhelimiin.
Yleensä itkuhälytintä voidaan käyttää 2–4 eri kanavalla muiden, samalla taajuudella toimivien laitteiden aiheuttamien häiriöiden välttämiseksi. DECT-hälyttimissä kanavan valinta on yleensä automaattinen. ISM-alueella toimivissa järjestelmissä häiriöitä voivat aiheuttaa muun muassa WLAN-verkot sekä mikroaaltouunit.
Laitteiden toimintaetäisyys vaihtelee 100 metristä (videohälyttimet) 250 metriin (perushälyttimet) tai useaan kilometriin (PMR446-laitteet).
Samuel K. Allison

Samuel King Allison (13. lokakuuta 1900 – 15. syyskuuta 1965) oli eräs tiedemies, joka osallistui Manhattan-projektiin. Hän johti luvunlaskua Trinity-ydinkokeessa.
Tohtori Allison osallistui Chicagossa suoritettuihin, niin kutsutun CP-1 -nimisen ydinreaktorin käynnistystöihin. Reaktori oli lajissaan maailman ensimmäisin. Se käynnistettiin kirpeänä talviaamuna, 2. joulukuuta vuonna 1942.
Samuel Allison menehtyi sydänkohtaukseen vuonna 1965.
Hakojärvi (Utajärvi)

Järvimaisema

Hakojärvi on Kiiminkijoen järvilaajentuma toisesta vastaavasta eli Kaihlasesta alavirtaan. Hakojärven ja Kaihlasen välistä jokiosuutta nimitetään Salmenjoeksi. Järven länsipäässä puolestaan Koiravirta-niminen salmi erottaa sen toisesta, pienemmästä järvilaajentumasta, Haukilammesta. Pohjoisin järven lahdelma on   Pietosenniemen takainen Pietosenlahti, sitä vastapäätä on pieni Peuralahti. Pohjoispuolen rannalla ovat Piimäranta ja Käpyrinlahti, etelärannalla laaja Taikinaisenlahti, johon Särkijoki laskee. Järvessä on kaksi lähekkäistä saarta, Käpyrinsaaret, sekä pieni Kortekannansaari-niminen luoto. Rannat ovat asuttuja, talojen ohella järven ympärillä on kesäasumuksia. Pohjoisen puolella niitä on vähemmän tieyhteyksien takia ja siksi, että rannat ovat siellä enemmän suota ja rämettä.
Järvessä viihtyvät tavanomaiset kalat kuten hauki, ahven ja särki.  Hakosenjärvi on Kiiminkijoen laajentumana ollut pitkään käytössä kalapaikkana, samoin kuin kulkureittinä kesäisin ja talvisaikaan. Se on mm. entisestä Kurimon rautaruukista vain vajaan kymmenen kilometrin päässä jokea alavirtaan.
Obinugrilaiset kansat

Obinugrilaiset kansat ovat suomalais-ugrilaiseen kieliryhmään kuuluvia obinugrilaisia hantin ja mantsin kieliä puhuvia hanteja ja manseja. Hantien asuma-alue on perinteisesti ollut Obin ja Irtysin alajuoksun seuduilla, mansien taas lännessä Uralin ja Obin välisella alueella. Vuonna 1989 hanteja oli 22 500, manseja oli 1989 alle 8 500. Vuonna 2010 hanteja oli väestönlaskennan mukaan 30 900, manseja 12 300.
Riippuvuus venäläisistä syntyi 1500-luvulla. Obinugrilaisten asuma-alue on nykyisin Hanti-Mansian autonominen piirikunta. Kansojen elinolot ovat 1900-luvun kuluessa heikentyneet. Öljyntuotanto on saastuttanut luontoa ja tuhonnut kala- ja riistakantaa, ja perinteiset elinkeinot eivät enää elätä heitä.
Molemmat kielet ovat hyvin uhanalaisia, sillä väestö puhuu nykyisin pääasiassa venäjää sulauttamispolitiikan takia.
Rafael Saartio

Ragnar Rafael Saartio, vuoteen 1933 Ström (1. lokakuuta 1892 Helsinki – 8. toukokuuta 1970 Lahti) oli suomalainen pappi, joka julkaisi useita tietoteoksia ja suunnitteli Hollolaan punaisten muistomerkin.

Henkilöhistoria

Saartion vanhemmat olivat maatyömies Vilhelm Ström ja Vilhelmina Bäckström ja puoliso vuodesta 1937 agronomi Maija-Liisa Hyvärinen. Saartio tuli ylioppilaaksi 1912 ja suoritti teologian erotutkinnon 1918.  Hän toimi sotilaspappina 1919–1926, Hollolan kappalaisena 1926–1943 ja kirkkoherrana 1943–1964. Rovastin arvonimen hän sai 1947. Saartio julkaisi muun muassa useita teoksia Hollolan kirkosta.
Maalikamera

Filmikamera

Kameran valoa läpi päästävä aukko on pystysuora juova, kuten verhosulkimella varustetussa kamerassa. Verhosulkimesta poiketen, aukko pysyy paikallaan ja filmi liikkuu pysähtymättä eteenpäin. Kamerassa oleva kello valottaa kuvan alareunaan aika-mitta-akselin. Kaikki kuvassa oleva tieto on tapahtumaa maaliviivan kohdalla, hitaasti maaliviivan yli tullut esine on pidempi kuin nopealla vauhdilla tullut.

Digitaalikamera

Kameran kenno on pikselin levyinen ja kamera tallentaa kapean pystykuvan ja aikakoodin 2 000-10 000 kertaa sekunnissa laitteen muistiin ja siirretään lähiverkkoa pitkin tuomariston katsottavaksi. Digitaalitekniikan avulla voidaan tallettaa vain ne juovat aikakoodeineen, joissa kuvassa tapahtuu liikettä.
Severino Poletto

Severino Poletto (s. 18. maaliskuuta 1933 Salgareda) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja yksi kirkon kardinaaleista.
Poletto sai pappisvihkimyksensä Giuseppe Angrisanilta 29. kesäkuuta 1957. Hänet nimitettiin Fossanon hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 3. huhtikuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Anastasio Alberto Ballestrero, jota avustivat Carlo Cavalla ja Giovanni Francesco Dadone. Polettosta tuli Fossanon piispa 29. lokakuuta 1980.
Poletto sai 16. maaliskuuta 1989 nimityksen Astin piispaksi ja 19. kesäkuuta 1999 Torinon arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 11. lokakuuta 2010. Hänet ylennettiin kardinaaliksi 21. helmikuuta 2001, jolloin hän sai nimityksen San Giuseppe in via Trionfalen kardinaalipapiksi. Hän osallistui vuoden 2005 konklaaviin.
Neitsytniemi

Neitsytniemi oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista, joka sijaitsi Linnasaaren lounaisosassa samannimisellä niemellä. Idässä Neitsytniemi rajoittui Siikaniemen kaupunginosaan. Viipurin keskustaan oli matkaa hieman yli kilometri ja Neitsytniemestä oli myös siltayhteys viereiseen Sorvalin saareen. Nykyään alue kuuluu muun Linnasaaren tavoin Petrovskin (Петровский) kaupunginosaan.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Neitsytniemessä oli 1 640 asukasta, joista 1 362 oli suomenkielisiä, 86 ruotsinkielisiä ja 192 muunkielisiä.

Historia

Alueella oli kaupunkiin kuuluvaa asutusta jo 1700-luvun alkupuolella, mutta varsinaisesti Neitsytniemen asuttaminen aloitettiin 1750-luvulla, jolloin saareen rakennettu Pyhän Annan kruunun linnoitus oli saatu valmiiksi. Alueen pohjoisosa varattiin sotilaskäyttöön, sinne valmistui kasarmirakennusten lisäksi myös muun muassa sotilassairaala 1790-luvulla. Neitsytniemi oli alun perin tarkoitettu vain suomalaisten asuinalueeksi, mutta lopulta sinne sallittiin myös venäläisten muutto, koska kansallisuuksien pitäminen erillään oli käytännössä mahdotonta. Uusi asemakaava alueelle valmistui vuonna 1828. Vuonna 1912 Neitsytniemeen aloitettiin raitiovaunuliikenne kaupungin keskustasta. Turunsillalta lähteneen linjan päätepysäkki oli Palotorilla.
Neitsytniemessä oli myös kaksi hautausmaata ja ortodoksinen kirkko. Venäläisen varuskuntasairaalan Pietari-Paavalin kirkko ja hautausmaa sijaitsivat Palotorin pohjoispuolella ja aukion lounaispuolella oli puolestaan ruotsalais-saksalaisen seurakunnan luterilainen hautausmaa. Ortodoksinen kirkko ja hautausmaa hylättiin Suomen itsenäistymisen myötä. Luterilainen hautausmaa oli käytössä vain vuodet 1773–1799. Sinne on haudattu muun muassa Viipurin rykmentin komentaja kreivi Adlerberg sekä Anhalt-Bernburgin prinssi Viktor Amadeus, jonka hautamuistomerkin suunnitteli italialainen arkkitehti Giacomo Quarenghi. Hautausmaa muistomerkkeineen on kuitenkin tuhoutunut. Lisäksi Neitsytniemessä oli katolinen lastenkoti ja sen yhteydessä Neitsytniemen kappeli.

Kasarmialue ja sotilassairaala

Suomen itsenäistymisen jälkeen Neitsytniemen kasarmialueella toimivat Kenttätykistörykmentti 2 ja Viipurin ilmatorjuntarykmentti. Lisäksi Suomen armeijan käyttöön otettiin vanha sotilassairaala. Vuonna 1932 valmistui sairaalan lisärakennus, jonka myötä Viipurin sotilassairaalassa oli 530 sairaspaikkaa. Se oli Helsingissä toimineen Tilkan ohella toinen Suomen suurista sotilassairaaloista. Talvisodan sytyttyä sairaalan toiminta siirrettiin pois Viipurista. Suomalaisten rakentama sotilassairaala on kuitenkin edelleen sairaalakäytössä.
Klaustrofobia

Klaustrofobia tarkoittaa ahtaan tai suljetun paikan kammoa. Klaustrofobiasta kärsivä kärsii yleensä paniikkikohtauksista tai pelosta saada paniikkikohtauksia ahtaassa tai suljetussa tilassa, kuten hississä, junassa tai lentokoneessa. Fobian taustalla voi olla aiemmat traumat, jotka saavat henkilön yhdistämään ahtaan tilan paniikkiin tai välittömään vaaraan, mutta sen voi aiheuttaa myös perinnölliset syyt. Klaustrofobian hoidossa on käytetty käyttäytymisterapiaa, kuten altistushoitoa.

Aiheuttajat ja oireet

Klaustrofobisen kohtauksen voi aiheuttaa monenlaiset tilanteet ja jopa suljettujen paikkojen ajatteleminen. Yleisiä paikkoja, jotka voivat aiheuttaa kohtauksen, ovat hissit, tunnelit, metrot, pyöröovet, yleiset vessat, keskuslukituksella toimivat autot, autopesulat, sovituskopit ja lentokoneet. Klaustrofobiseen kohtauksen keskeinen oire on paniikkikohtaus, joka voi yleisen ahdistuksen lisäksi aiheuttaa monia fyysisip oireita, kuten hikoilua, vaikeutta hengittää, takykardiaa, rintakipua, päänsärkyä, puutumista ja suun kuivumista. Vaikeaan klaustrofobiaan yhdistetään myös muita psyykkisia oireita, kuten pelkoa hallinnan menetyksestä, pyörtymisen pelkoa, kauhua ja kuolemanpelkoa.

Taustasyyt

Klaustrofobian taustalla on usein lapsuuden tai aiemman elämän traumaattinen kokemus, jonka takia henkilö yhdistää ahtaat tilat paniikkiin tai välittömään vaaraan, jolloin vartalo reagoi loogisesti uhkaan. Klaustrofobian synnyttäviä kokemuksia voivat olla esimerkiksi jääminen jumiin tai jättäminen suljettuun tilaan, kiusaaminen, vanhemmista tai ystävistä eksyminen tungoksessa tai klaustrofobinen vanhempi. Niin sanotun klassisen ehdollistumisen perusteella trauma voi aiheuttaa henkilön kykyyn toimia samanlaisissa tilanteissa.
Klaustrofobiaan on liitetty myös muita syitä. Joidenkin mukaan pieni mantelitumake voi aiheuttaa klaustrofobiaa. Mantelitumake hallinnoi vartalon vastinetta pelkoon. Taustalla voi lisäksi olla perinnöllisiä syitä, ja jonkinlainen vanha selviytymismekanismi, joka aiheuttaa turhan reaktion nykymaailmassa.

Hoito

Klaustrofobiaa voidaan hoitaa samoilla tavoilla kuin muitakin ahdistustiloja. Sen hoitamiseen käytetään käyttäytymisterapiaa, kuten altistushoitoa ja kognitiivista käyttäytymisterapiaa. Altistushoidossa potilasta vaiheittain totutetaan pelkoa aiheuttavaan tilanteeseen.
Toisten ihmisten tarkkailu voi lievittää rauhoittaa potilasta, kun tämä huomaa, miten muut reagoivat pelottavaan tilanteeseen. Masennuslääkkeillä ja lihasrelaksanteilla voi lievittää oireita, mutta ne eivät poista pelon juurisyytä. Ahdistuneeseen oloon voivat helpottaa myös erilaiset rentoutumis- ja visualisaatioharjoitukset.
Adolf Fredrik Rosendal

Adolf Fredrik Rosendal (2. marraskuuta 1821 Hämeenkyrö – 16. marraskuuta 1876 Hämeenkyrö) oli suomalainen yläalkeiskoulun rehtori ja valtiopäivämies.
Rosendalin vanhemmat olivat Turun ja Porin läänin lääninkamreeri Adolf Georg Rosendal ja Maria Lovisa Avellan. Hän kävi Turun triviaalikoulua ja Turun lukiota päästen ylioppilaaksi 1840. Rosendal valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1844. Hänet vihittiin papiksi 1870.
Rosendal toimi Turun yläalkeiskoulun vt. apulaiskollegana vuodesta 1851 ja vt. konrehtorina vuodesta 1852. Hän oli sitten Turun lukion vt. apulaisena vuodesta 1852 ja vakinaisena apulaisena vuodesta 1853. Rosendal oli Tampereen yläalkeiskoulun rehtorina 1860–1876 ja Tampereen kansakoulujen tarkastajana 1872. Hän omisti Tuokkolan talon Hämeenkyrössä.
Rosendal osallistui säätyvaltiopäiville 1872 Turun hiippakunnan opettajien valitsemana.
Rosendal kirjoitti nimimerkillä A. F. R. Kirjalliseen Kuukausilehteen. Hän kirjoitti myös suomenkielisen historian oppikirjan Vanhan ajan historia, lyhyesti esitelty (C. J. Wikberg, Helsinki 1864).
Rosendal oli naimisissa vuodesta 1846 Eva Matilda Holmbergin kanssa. Heidän poikansa oli kansanedustaja, herännäisjohtaja, kirjailija, poliitikko ja opettaja Mauno Rosendal.
Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa

Juoni

MI6:n agentti James Bond (George Lazenby) jatkaa Spectre-rikollisjärjestön johtajan, Ernst Stavro Blofeldin, etsimistä. Bond estää erästä naista tekemästä itsemurhaa, mutta nainen pakenee. Bond kiinnostuu naisesta ja päättää seurata tätä. Hän saa selville, että rikollisten jahtaaman naisen nimi on Teresa, oikealta nimeltään Tracy di Vicenzo (Diana Rigg). Teresan isä osoittautuu Marc-Ange Dracoksi (Gabriele Ferzetti), joka on eurooppalaisen rikollisjärjestön johtaja. Draco suostuttelee agenttia naimaan Teresan, ja lupaa vastapalvelukseksi kertoa Bondille tämän vihollisen, Ernst Stavro Blofeldin, olinpaikan.
Blofeld on perustanut Sveitsin Alpeille klinikan, jossa on ainoastaan naispotilaita. Bond saa pian selville, että Blofeldin tarkoituksena on viruksen avulla tuhota maailman talous. Bondin henkilöllisyys paljastuu ja hänet vangitaan. Bond pakenee suksilla ja saa peräänsä Blofeldin apureineen. Bondin pako jatkuu alhaalla kylässä ja siellä hän kohtaa jälleen Teresan. Teresa on isänsä avulla saanut tietää Bondin olinpaikan. Bond ja Teresa ajavat ajavat läpi lumimyrskyn erääseen rakennukseen. James kosii Teresaa. 
Seuraavana aamuna Blofeld apureineen saapuu kyseisen rakennuksen luo. Bond ja Teresa ovat jo lähteneet sieltä. Blofeld apureineen saa kaksikon kiinni rinteessä. Blofeld järjestää lumivyöryn ja Teresa joutuu SPECTRE:n vangiksi. Marc-Ange järjestää helikopterihyökkäyksen Blofeldin klinikalle, josta Teresa löytyy. Blofeld yrittää paeta kelkkarataa pitkin. Bond lähtee toisella kelkalla perään, mutta Blofeldin käsikranaatti heittää hänet radalta - hän kuitenkin selviää. Klinikka räjähtää ja Blofeldin apurit nitistetään. 
Bond ja Teresa menevät naimisiin. Häissä ovat vieraina myös MI6:n johtaja M (Bernard Lee), osaston sihteeri neiti Moneypenny (Lois Maxwell) ja varuste-expertti Q (Desmond Llewelyn). Bondin häämatka ei mene suunnitelmien mukaan: autolla ohi ajava Blofeldin kätyri, Irma Bunt (Ilse Steppat), ampuu Bondin vaimon Teresan, joka kuolee välittömästi. Hänen hautakivessään lukee: "Teresa Bond, meillä on aikaa ikuisesti".

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Liisa Voionmaa

Elsi Anna-Liisa Voionmaa, o. s. Tanner (1914–1984) oli suomalainen filosofian kandidaatti, oppikoulun historian opettaja, kielenkääntäjä, suomentaja ja teatterikriitikko. 
Liisa Voionmaan vanhemmat olivat tehtailija Heikki Tanner ja Matilda Josefina Lampinen. Hän oli naimisissa vuodesta 1940 kanslianeuvos ja intendentti Jouko Voionmaan kanssa.
Voionmaa suomensi WSOY:lle 1970-luvulla Nicholas V. Riasanovskyn Venäjän historiaa käsitelleen teoksen A History of Russia. WSOY ei kuitenkaan lopulta julkaissut suomennettua teosta.
Olli Kaski

Siviilielämä

Vaikka Kasken vanhemmat olivat ns. työväenluokkaa, hän itse oli jo nuoresta pitäen ajatusmaailmaltaan porvarillinen. Valmistuttuaan yo-merkonomiksi vuonna 1989 hänen ensimmäinen työpaikkansa oli Kansallis-Osake Pankin konttorissa kassatoimihenkilönä. Nykyään Kaski toimii osakkaana ja sijoitusjohtajana Finanssiryhmä Taaleritehtaassa. Kaskella on aiemmasta avioliitostaan 1993 syntynyt tytär Annabella sekä kaksi vuotta nuorempi poika Oliwer sekä nykyisestä avioliitostaan 2015 syntynyt tytär Iines.
Kaski valittiin elokuussa 2016 HC Ässät Pori Oy:n hallitukseen, josta hän erosi toukokuussa 2018