google/wiki40b huggingface dataset:
German Titov (jääkiekkoilija)

German Mihailovitš Titov (ven. Герман Михайлович Титов, s. 18. lokakuuta 1965 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on entinen neuvostoliittolainen ja venäläinen jääkiekkoilija.
Titov oli Turun Palloseuran kantavia voimia 1990-luvun alussa ja lukeutui joukkueen nimekkääseen keskushyökkääjistöön Saku Koivun ja Esa Keskisen ohella. Hän pelasi TPS:ssä myös NHL:n työsulun aikana kaudella 1994–1995.
Titov aloitti NHL-uransa vuonna 1993 Calgary Flamesissa, joka oli varannut hänet aikaisemmin samana vuonna. Hän edusti liigassa myös Edmonton Oilersia, Mighty Ducks of Anaheimia ja Pittsburgh Penguinsia. Hän jätti NHL:n kauden 2001–2002 jälkeen ja palasi kasvattajaseuraansa Himik Voskresenskiin, jossa hän pelasi kauden 2004–2005 loppuun.
Titov aloitti KHL-seura Metallurg Novokuznetskin päävalmentajana lokakuussa 2013.
Kirsikka Saari

Kirsikka Saari (s. 1973 Helsinki) on suomalainen käsikirjoittaja. Hän on tehnyt käsikirjoituksen muun muassa lyhytelokuvaan Pitääkö mun kaikki hoitaa?, joka oli parhaan lyhytelokuvan Oscar-ehdokkaana vuonna 2014.
Aiemmin Saari on työskennellyt toimittajana ja toimitussihteerinä Ylioppilaslehdessä ja Anna-lehdessä. Hän on valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan yleinen historia ja opiskelee käsikirjoitusta ja ohjausta Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa.
Alkuvuodesta 2018 ilmestyi Kirsikka Saaren ja Jenni Toivoniemen satiirinen kirja Masennuskomedia Ntamon kustantamana. Syksyllä 2018 Otava julkaisi Saaren romaanin Hölmö nuori sydän samoihin aikoihin kuin sen pohjalta tehty, Selma Vilhusen ohjaama samanniminen pitkä näytelmäelokuva tuli teattereihin.
SilverCrest

Silvercrest on vuonna 1969  Targa GmbH:n elektroniikkamerkki, jota myy muun muassa kauppaketju Lidl. Targa valmistuttaa tuotteensa pääosin Kiinassa. Ulkonäöllisesti monet Silvercrestin tuotteet noudattelevat tunnetumpien valmistajien linjaa.
Silvercrestin tuotteita ovat muun muassa maailmanradiot, iPodin tarvikkeet, DVD-soittimet, tietokoneen hiiret ja WLAN-reitittimet.
Olof Schwan

Olof Schwan (1744–1812) on Ruotsin kuuluisin ja taitavin urkujenrakentaja. Jo nuorena hän oli maineikkaan ruotsalaisen urkurakentamon Gren & Stråhlen oppilaana Tukholmassa, mutta sai mestarinkirjan vasta vuonna 1771 ja toimi jonkin aikaa yhdessä Mathias Swalberg nuoremman kanssa. Schwania pidetään niin sanotun Cahman-koulun urkujenrakennustaidon viimeisenä mestarina. Hänen urkujensa soinnin perusteella alettiin Schwania kutsua nimellä ”Ruotsin Silbermann”.
Schwan rakensi noin viidetkymmenet urut, joista kuudet Suomeen (mm. Porvoon tuomiokirkkoon ja Nauvon kirkkoon) ja yhdet Venäjälle Pyhän Katariinan kirkkoon, Pietariin. Suurimmat urkunsa hän rakensi Tukholman suurkirkkoon. Näistä uruista ainoastaan fasadi on jäljellä. Vain yhteensä kuudet urut, joista yhdet Suomen Nauvossa ja loput Ruotsissa (mm. Tukholman suomalaisessa kirkossa), ovat säilyneet alkuperäisasussa.
Iso-Pyöriä

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,5 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Ylä-Rievelin–Enonveden alueeseen (14.172) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 114,6 metriä mpy.
Sumusade

Historia

Yhtyeen edeltäjä oli vuosien 2005 ja 2011 välillä toiminut pop/rock -musiikkia soittava Fog-yhtye, joka julkaisi ainoan täyspitkän albuminsa Vastavirtaan vuonna 2008 . Bändi sijoittui toiseksi SM-Gospel-kilpailuissa Keuruulla 2007 ja voitti yleisön suosikki -äänestyksen. Bändi julkaisi Sinä olet kaunis -singlen kesäkuussa 2009. Single sai radiosoittoa muun muassa YleX-radiokanavalla. Vuoden 2011 joulukuussa bändi jäi historiaan vaihdettuaan nimekseen Sumusade.
Johann Weber

Johann Weber (s. 26. huhtikuuta 1927 Graz) on itävaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 2. heinäkuuta 1950 ja nimitettiin Graz-Seckaun hiippakunnan piispaksi 10. kesäkuuta 1969. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Andreas Rohracher, jota avustivat Josef Schoiswohl ja Josef Köstner.
Weber jäi eläkkeelle 14. maaliskuuta 2001.
A&O (kauppaketju)

A&O‑ryhmä r.y. – A&O‑gruppen r.f., alun perin ASO-ryhmä r.y., oli suomalaisten Tuko-keskusliikettä käyttävien päivittäistavarakauppiaiden vapaaehtoinen yhteistyöketju, joka toimi vuosina 1955–1978. ASO-toimintamalli ja -nimi olivat peräisin Länsi-Saksasta. Kuluttajille ryhmä näkyi ASO- ja sitten A&O-tunnuksia käyttävinä elintarvikemyymälöinä ja niiden alueellisena tai valtakunnallisena yhteismainontana. Kauppaketjun asiakaslehtenä ilmestyi vuosina 1959–1963 Äidin kauppa. Kauppiaiden ja henkilökunnan lehtenä toimivat 1963–1965 ASO-viiri ja sen jatkaja A&O-myyntineuvoja.

Historiaa

Tukolaiset vähittäiskauppiaat etsivät 1950- ja 1960-luvulla ratkaisuja kiristyvään kilpailuun muun muassa vapaaehtoisista ketjuista, joiden avulla voitaisiin lisätä tehokkuutta yhteisostoilla, yhtenäisillä ketjutunnuksilla ja yhteismainonnalla. Näin syntyivät A&O-ketjun (1955) lisäksi Spar- (1962) ja Tr- (1969) -nimiset ketjut, joiden tunnukset, yhteistyökumppanit ja toimintafilosofia olivat osittain peräisin muista Euroopan maista.
A&O-yhteistoiminta alkoi vuonna 1955 nimellä ASO-ryhmä r.y. Vuonna 1966 ryhmä liittyi eurooppalaiseen yhteistoimintaan ja sen mukaisesti uudeksi nimeksi otettiin A&O. Alueellisten Tuko-ryhmän tukkukauppojen asiakaskauppiaat muodostivat paikallisia A&O-työryhmiä, joiden puheenjohtajat kokoontuivat valtakunnallisessa A&O-puheenjohtajistossa, joka oli ryhmän ylin päättävä elin. A&O-yhteistoiminnassa eivät olleet mukana kaikkein suurimmat Tukon tukkuliikkeet, vaan se oli enimmillään 16 keskisuuren tukkukaupan ja niiden asiakaskauppiaiden yhteistoimintaa.
1970-luvulla Tukossa alettiin vähitellen huomata monien ketjutunnusten hankaluus markkinoinnin järkeistämisen kannalta. A&O-, Spar- ja Tr-tunnuksista luovuttiin, ja kaikki Tuko-ryhmän vähittäiskaupat ryhtyivät vuoden 1978 alusta käyttämään pelkästään T-tunnusta.
Huulikiilto

Huulikiilto on kosmetiikkatuote, jonka tarkoituksena on saada huulet näyttämään kiiltävämmiltä. Huulikiilto on koostumukseltaan juoksevampaa kuin huulipuna, ja sen väri on huulipunaa läpikuultavampaa. Huulikiiltoa käytetään myös huulipunan kanssa tehostamaan huulipunan näyttävyyttä. Huulikiillot ovat usein tuoksuvia, ja niitä on monia eri sävyjä. Huulikiiltoa levitetään joko erillisellä siveltimellä, roll-on-menetelmällä, tuubista puristaen, huulikiiltopurkin mukana tulevalla levittimellä, siveltimellä tai suoraan puikosta. Huulikiillon aplikaattori sisältää tyypillisesti joustavia tekokuituja, jotka levittävät huulikiillon tasaisesti huulille.
Ensimmäinen kaupallisesti saatavilla oleva huulikiilto oli Max Factorin vuonna 1932 markkinoille tuoma X-Rated. Huulikiillon suosio on viime vuosina ollut nousussa erityisesti nuorison piirissä. Huulikiillot voivat olla koostumukseltaan tai toiminnaltaan erilaisia, kuten kosteuttavia, hoitavia, huulia suurentavia tai eri makuisia.
Nikias Nikaialainen

Nikias Nikaialainen (muinaiskreikaksi Νικίας) oli antiikin kreikkalainen filosofien elämästä kirjoittanut elämäkertakirjailija, joka oli kotoisin Nikaiasta. Hänen elämästään ei tiedetä mitään; hän on saattanut elää joko ensimmäisellä vuosisadalla eaa. tai ensimmäisellä vuosisadalla jaa.
Athenaios viittaa toistuvasti Nikiaaseen. Hänen pääteoksensa vaikuttaa olleen Filosofien perimysjärjestykset (Διαδοχαί, Diadokhai), joka oli kreikkalaisten filosofikoulukuntien historia. Athenaios mainitsee Nikiaalta myös teoksen Filosofeista (Περὶ τῶν Φιλοσοφῶν, Peri tōn filosofōn). Lisäksi viitataan kolmanteen teokseen nimeltä Arkadian historia (Ἀρκαδικά, Arkadika), mutta epäselväksi jää, onko se tämän vai jonkun toisen Nikiaan kirjoittama.
Edgar Álvarez

Ura

Álvarez pelasi pitkään kotimaassaan Platensen paidassa, josta hän siirtyi uruguaylaiseen Peñaroliin. Joukkue lainasi hänet heti ensimmäisen kauden jälkeen Italiaan Cagliariin ja kaudella 2005–2006 AS Romaan. Menestyksekkään lainakauden jälkeen Roomassa joukkue maksoi 1,5 miljoonaa euroa Peñarolille Álvarezista. Roma kuitenkin lainasi hänet heti Messinaan ja myöhemmin kaudeksi 2007–2008 Livornoon.
Radek Martínek

Ura

Martínek pelasi ensimmäiset miesten pelinsä Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. Národní Hokejová Ligassa. Kaudella 1994–1995 hän edusti KLH Vajgar Jindřichův Hradecia ja kaudella 1995–1996 HC Rebel Havlíčkův Brodia. Martínek siirtyi kaudeksi 1996–1997 Tšekin pääsarjaan Extraliigaan ja HC České Budějovicen joukkueeseen. Hän teki siellä läpimurtonsa kaudella 1998–1999, jolloin hän teki tehot 12+13=25. Kesällä 1999 New York Islanders varasi Martínekin yli-ikäisenä (23 vuotta) numerolla 228. Vaikka hän teki Extraligan piste-ennätyksensä kaudella 1998–1999, niin Martínek oli seuraavalla kaudella 1999–2000 HC České Budějovicen tehokkain puolustaja 23 pisteellään.
Kaudeksi 2001–2002 Martínek siirtyi New York Islandersiin. Hänen kautensa päättyi kuitenkin jo 23 ottelun jälkeen polvivamman takia marraskuussa 2001. Martínek on pelannut koko NHL-uransa Islandersissa. Hän murtautui joukkueeseen kunnolla kaudella 2002–2003. Martínek on kuitenkin kärsinyt paljon loukkaantumisista, ja monet hänen kausistaan ovat jääneet lyhyiksi. Martínek on parhaillaan tehnyt NHL:n runkosarjassa 17 pistettä kausina 2005–2006 ja 2006–2007. Hän pelasi työsulkukauden 2004–2005 1. Národní Hokejová Ligaa HC České Budějovicessa. Martínek oli nostamassa joukkuetta takaisin Extraligaan keväällä 2005.
Martínek pelasi Islandersissa lopulta kevääseen 2011. Hän edusti joukkuetta kaikkiaan 10 kauden ajan 453 ottelussa ja teki niissä 103 pistettä. Kesällä 2011 Martínek teki sopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa. Kaudet 2012–2014 hän pelasi jälleen Islandersissa.
Juhani Pohjanmies

Jalmari Juhani Aleksanteri Pohjanmies, vuoteen 1905 Lindfors, (19. elokuuta 1893 Helsinki – 22. marraskuuta 1959 Hollola) oli suomalainen säveltäjä, urkutaiteilija ja soitinrakentaja.

Henkilöhistoria

Pohjanmiehen vanhemmat olivat mekaanikko Gustaf Aleksander Lindfors ja Anna Vilhelmiina Popenius. Pohjanmies kävi kansakoulun jälkeen käsityöläiskoulun, josta hän valmistui kanttori-urkuriksi 1914. Leipzigin konservatoriossa Pohjanmies opiskeli 1922. Hän oli 1920–1924 Jyväskylän amatööriorkesterin johtajana ja työskenteli urkurina Jyväskylän kaupunkiseurakunnassa 1919–1928. Pohjanmies toimi Jyväskylässä myös oppikoulujen laulun- ja soitonopettajana, säveltäjänä ja kuoronjohtajana, samoin kuin Etelä-Suomen Sanomien ja Keskisuomalaisen musiikkikriitikkona. Muutettuaan Jyväskylästä Pohjanmies toimi 1936–1942 Kangasalan urkutehtaassa suunnittelijana ja piirtäjänä sekä apulaisjohtajana. Hänen suunnittelemiaan ovat muun muassa Oulun tuomiokirkon sekä Varkauden ja Savonlinna-Säämingin kirkkojen urut, yhteensä hän suunnitteli noin 50 kirkko- ja konserttiurut.
Pohjanmies muutti 1942 Lahteen, jossa hän toimi opettajana kaupunkiin sijoittuneessa Viipurin musiikkiopistossa. Hän jatkoi myös säveltäjän työtä, vuodesta 1945 alkaen vapana taiteilijana. 1940-luvun lopulla Pohjanmies kirjoitti myös kolme tieteisromaania. Vuonna 1947 hän muutti perheineen Hollolan Vanha-Hannukkalaan, jossa hän vietti viimeiset vuotensa. Pohjanmiehen kotimuseo sijaitsee nykyisin Hollolan Sairakkalassa.
Juva (Loimaa)

Juva on historiallinen kylä ja Loimaan keskustaajamaan kuuluva asuinalue Loimaalla. Se sijaitsee Loimijoen eteläpuolella Vesikoskesta länteen. Juva kuului vuoteen 1955 Loimaan maalaiskuntaan mutta liitettiin tuolloin yhdessä eräiden muiden alueiden kanssa silloiseen Loimaan kauppalaan, myöhempään Loimaan kaupunkiin, johon vuorostaan Loimaan maalaiskunta liitettiin 2000-luvulla. Juvalla sijaitsee Loimaan keskustaajamaa palveleva Juvan ulkoilualue.
Luksi

Luksi (tunnus lx) on SI-järjestelmän mukainen yksikkö valaistus­voimakkuudelle. Kappale on luksin valaistuksessa, jos sille lankeaa neliömetrin pinta-alalle luumenin valovirta.
Fotometriassa lukseina mitataan tietylle pinnalle osuvan tai sen läpi kulkevan valon intensiteettiä sellaisena kuin ihmissilmä valon havaitsee. Vastaava radiometrinen yksikkö on watti neliömetriä kohti. Kun valon aistein havaittu voimakkuus kuitenkin riippuu myös sen aallon­pituudesta, ei myöskään fotometristen ja radiometristen yksiköiden suhde ole vakio vaan sekin riippuu valon aallonpituudesta tavalla, jonka osoittaa luminositeettifunktio, valon havaittua kirkkautta kuvaava standardoitu malli.

Valon emittanssi

Luksi on myös valaisevan pinnan emittanssin yksikkö.  Emittanssi on pinnalta lähtevä, luumeneina mitattava valovirta jaettuna sen pinnan alalla. Se on erotettava luminanssista, joka mitataan kandeloina neliömetriä kohti ja joka riippuu myös siitä, millä tavoin valo jakautuu eri suuntiin. Jos täysin valkoiselle pinnalle osuu yhden luksin valaistus, siitä heijastuvan valon emittanssi on myös yksi luksi.

Valaistusvoimakkuus ja irradianssi

Kuten kaikilla fotometrisillä yksiköillä, luksillakin on myös radiometrinen vastineensa. Ero fotometristen ja radiometristen yksiköiden välillä on siinä, että radiometriset yksiköt mittaavat säteilyn fysikaalista voimakkuutta, ottamatta huomioon sen aallonpituutta, kun taas fotometriset yksiköt on määritelty ottaen huomioon, että ihmisen silmän näköjärjestelmä on eräille valon aallonpituuksille herkempi kuin toisille, ja siten valon eri aallonpituuksia painotetaan eri tavoin. Tämä painotuskerroin tunnetaan luminositeettifunktiona.
Luksi on yksi luumen neliömetriä kohti (lm/m²), kun taas vastaava radiometrinen yksikkö, jolla mitataan irradianssi, on watti neliömetriä kohti (W/m²). Yksiköiden lx ja lx and W/m² välillä ei ole yleispätevää muuntokerrointa, vaan valaistusvoimakkuuden ja irradianssin suhde riippuu valon aallonpituudesta, minkä vuoksi niitä ei voida muuntaa toisikseen, ellei valon spektraalista koostumusta tunneta.
Luminsositeettifunktion maksimikohta on 555 nanometrin aallonpituuden kohdalla, joka vastaa vihreää valoa. Tämän aallonpituuden kohdalla silmän herkkyys on suurimmillaan. Monokromaattisella valolla valaistusvoimakkuuden ja irradianssin suhde onkin tällä aallonpituudella suurimmillaan: 683,002 lx / (W/m²). Toisin sanoen irradiassi, joka tällä aallonpituudella vastaa yhden luksin valovoimakkuutta, on noin 1,464 mW/m². Muilla näkyvän valon aallonpituuksilla yksi watti neliömetriä kohti vastaa pienempää lukseina mitattavaa valaistusvoimakkuutta. Näkyvän valon aallonpituusalueen ulkopuolella, infrapuna- tai ultraviolettialueella valaistusvoimakkuus on nolla.
Eri henkilöillä silmän herkkyys eri aallonpituuden omaaville valoille vaihtelee. Fotometriset yksiköt on kuitenkin täsmällisesti määritelty ja täsmällisesti mitattavissa. Ne perustuvat sovittuun standardoituun luminositeettifunktioon, joka perustuu monilla koehenkilöillä tehtyihin silmän näköherkkyyden mittauksiin.
HMS Exeter (68)

Palvelus

HMS Exeter liitettiin palvelukseen otettaessa Atlantin laivaston 2. Risteilijäviirikköön, missä alus palveli, kunnes se sijoitettiin 1934 Amerikan ja Länsi-Intian asemalle. Alus palveli siellä toisen maailmansodan alkamiseen saakka lukuun ottamatta tilapäisiä komennuksia Välimerelle Abessinian kriisin vuoksi 1935 ja 1936.

Jaavanmeri

Japanin liityttyä joulukuussa 1941 sotaan HMS Exeter muodosti osan liitoutuneiden joukoista (ABDACOM), joiden oli tarkoitus puolustaa Hollannin Itä-Intiaa (nyk. Indonesia). HMS Exeter vaurioitui Jaavanmeren taistelussa 27. helmikuuta 1942 saatuaan 8 tuuman kranaatista osuman konehuoneeseen. Hävittäjä HMS Electra upposi suojatessaan HMS Exeterin irtautumista Surabayaan korjattavaksi.
HMS Exeterin joutui japanilaisten raskaiden risteilijöiden Nachi, Haguro, Myōkō ja Ashigara sekä niitä suojaavien hävittäjien Akebono, Ikazuchi, Inazuma, Yamakaze ja Kawakaze yllättämäksi  saapuessaan Sundasalmeen 1. maaliskuuta. Kohtaamisesta alkoi toinen Jaavanmeren taistelu, jonka alussa HMS Exeteriin osunut kranaatti vei kaiken tehon aluksesta. Aluksen jo upotessa siihen osui japanilaisen hävittäjän Inazuman laukaisema torpedo. Myös HMS Exeterin saattajat hävittäjät HMS Encounter ja USS Pope upposivat, vaikka USS Pope kykenikin aluksi pakenemaan niin lentokoneet upottivat sen vain muutamaa tuntia myöhemmin.
Merestä pelastettiin japanilaisten sotavangeiksi noin 800 brittiläistä ja amerikkalaista merimiestä, joiden joukossa HMS Exeterin kapteeni Oliver Gordon.
Rotomänty

Rotomänty on Lahna­järven kylässä entisen Suomusjärven kunnan alueella Salossa kasvava 18 metriä korkea mänty jonka iäksi on arvioitu noin 200 vuotta. Rotomänty on rauhoitettu ja merkitty karttaan.
Kilpikaarnaa muodostanut mänty on suojeltu vuonna 1959.
Puuhuilu

Historia

Puiset huilut olivat yleisesti käytössä ennen nykyisen kaltaisen metallista valmistetun huilun yleistymistä. Jo 1700-luvulla alettiin huiluihin lisätä läppiä, jotka mahdollistivat puhtaiden äänien aikaansaamisen, jotka eivät huilun perusskaalaan kuuluneet. 1700-luvun lopulla oli yleistä, että huilussa oli 4–8 läppää. 1800-luvulla Böhm keksi nykyisissäkin konserttihuiluissa käytetyn koneiston. Böhmin huilu oli täysin kromaattinen. Böhmin koneistolla varustettuja huiluja alettiin valmistaa metallista ja ne saavuttivat suuren suosion. Vanhat puuhuilut päätyivät kiertoon. Kun klassisilla muusikoilla ei ollut enää paljoakaan kysyntää puuhuiluille, ne päätyivät halvalla kansanmuusikoiden käsiin. 1800-luvulla puuhuilusta tuli yleinen soitin irlantilaisessa musiikissa. Vähitellen vanhat soittimet alkoivat hajota, joten tarvittiin uusia. Puuhuiluja alettiin valmistaa nimenomaan kansanmuusikoiden tarpeisiin. Nykyään käytettävät puuhuilut ovat muokkautuneet vanhoista barokkisoittimista hieman paremmin kansanmusiikkiin sopiviksi. Samoin tekniikan kehittyminen on mahdollistanut laadukkaamman ja sisäiseltä vireeltään tarkemman huilun valmistuksen.

Huilu

Nykyään puuhuilut ovat yleisimmin yksinkertaisia kuusireikäisiä huiluja, joiden pohjasävel (eli kaikki reiät suljettuina) on keski-C:n yläpuolinen D. Huilu soittaa D-skaalan (D,E,F#,G,A,H,C#), kun sormia nostetaan reiltä yksi kerrallaan. Toinen oktaavi (ja osittain kolmas) saadaan ylipuhalluksella eli puhaltamalla voimakkaammin, aivan samoin kuin tavallisessakin poikkihuilussa tai tinapillissä. D-huilulla pystyy soittamaan varsin vaikeuksitta D,G ja A-skaalat, jotka riittävät hyvin valtaosaan irlantilaista musiikkia. Muita säveliä voidaan soittaa ilman vaikeita ristiinsormituksia lisäämällä huiluun läppiä (yleensä hopeaa). Neljällä läpällä (F, G#, Bb ja Eb) huilusta saadaan täysin kromaattinen. Lisäksi voidaan asentaa soittamisen helpottamiseksi pitkä F-läppä, sekä korkea C. Skaalaa voidaan laajentaa vielä alaspäin kahdella läpällä lisäämällä ala-C- ja C#-läpät. D huilujen lisäksi käytetään Eb- ja Bb-huiluja. Bb-huilu on suuren kokonsa vuoksi vaikea valmistaa ja vaikea soittaa puhtaasti.
Puuhuilun ääni on lämmin ja monipuolinen. Irlantilaisessa musiikissa huilua soitetaan huulet huomattavan paljon kireämmällä kuin klassisessa musiikissa, jolloin ääni on erittäin voimakas. Klassiselle soitolle tyypillistä pallealla tehtävää vibratoa ei käytetä normaalisti puhallettaessa, mutta pallealla tehdään kuitenkin voimakkaita rytmisiä korostuksia. Nuotteja ei aksentoida kieltä käyttämällä vaan kitalaessa tehtävällä pienellä yskäisyllä. Nykyiseen huilunsoittoon on saatu vaikutteita muun muassa tinapillin ja uillean pipesin soitosta. Esimerkiksi uillean pipesin soittoon kuuluva cran-koriste on yleistynyt huilisteilla.

Soittajia

Tunnettuja irlantilaisia huilisteja ovat muun muassa Matt Molloy, Cathal McConnell, jo edesmennyt Frankie Kennedy, Michael McGoldrick, Kevin Crawford, Brian Finnegan, Gary Shannon, Harry Bradley, Niall Keegan ja James Galway
Ruijanpahtahanhikki

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen ja kohenevavartinen ruijanpahtahanhikki kasvaa 10–30 cm pitkäksi. Varsi on karvainen. Lehtiruodit ovat myötä-, jäykkä- ja suorakarvaisia. Lehtilapa on kolmisorminen. Lehdykät ovat kapeahkoja, alta karvaisia ja niissä on pitkiä, suippoja laitahampaita. Kukat ovat vaaleankeltaisia ja ne kukkivat heinäkuussa.
Ruijanpahtahanhikki muistuttaa läheisesti hieman pienempikokoista, samoilla paikoilla kasvavaa pahtahanhikkia (P. nivea). Lajien välimuodot ovat yleisiä.

Levinneisyys

Ruijanpahtahanhikin levinneisyysalue on arktinen mutta varsin laikuttainen. Lajia tavataan Fennoskandiassa, Huippuvuorilla, Grönlannissa ja Koillis-Kanadassa. Suomen lähialueilla laji on yleinen Norjassa Ruijan alueella, Petsamossa ja Kuolan niemimaalla. Suomessa ruijanpahtahanhikkia tavataan Kuusamon ja Sallan rotkolaaksoista, Enontekiöltä sekä Utsjoelta.

Elinympäristö

Ruijanpahtahanhikki kasvaa pääasiassa tuntureiden ja jokilaaksojen kalkkipitoisilla kalliopengermillä ja pahdanaluslouhikoissa. Laji on kalkinsuosija. Suomessa lajin suurimpina uhkina olivat aikaisemmin lähinnä laiton keräily sekä kasvupaikkojen kuluminen. Nykyään suurin tulevaisuuden uhka suppealla alueella kasvavalle lajille on ilmaston lämpiäminen ja sen tuomat epäsuotuisat olosuhteet kasvupaikoilla.
Kana tikka masala

Alkuperä

Tandooriuunissa valmistettua kanaa tarjoiltiin Britanniassa ensimmäisen kerran Lontoossa vuonna 1966. Sieltä resepti kulkeutui seuraavien vuosien aikana Glasgow’hun. 1970-luvun alkuvuosina eräs asiakas ravintola Shish Mahalissa totesi kanan olevan maukasta mutta hieman kuivaa. Ravintolan kokki improvisoi tällöin kastikkeen tomaattikeitosta, mausteista ja kermasta, jolloin syntyi kana tikka masalan tavallisin resepti. Sen jälkeen muunnelmia on tullut huomattavasti lisää: 2000-luvulla tehdyssä testissä maistettiin 48 eri tikka masala -reseptiä ja todettiin, että ainoa yhteinen ainesosa niissä kaikissa oli kana. Ei voidakaan enää sanoa, että tikka masalalle olisi olemassa vakioreseptiä.
On myös väitetty, että kana tikka masala olisi kehitetty Intiassa. Joidenkin väitteiden mukaan se olisi peräisin Suurmogulien valtakunnan ajoilta, toisten mukaan se olisi kehitetty 1960-luvulla Punjabissa.
Walter Buller

Walter Lawry Buller KCMG (9. lokakuuta 1838 Newark, Uusi-Seelanti – 19. heinäkuuta 1906 Fleet, Hampshire, Englanti) oli uusiseelantilainen lakimies ja lintutieteilijä.
Buller syntyi Newarkissa Bay of Islandsilla. Hänen isänsä oli cornwallilainen lähetyssaarnaaja, joka oli käännyttänyt tongalaiset metodisteiksi. Buller opiskeli Wesley Collegessa Aucklandissa. Vuonna 1854 perhe muutti Wellingtoniin, missä Buller ystävystyi ornitologi William Swainsonin kanssa. Vuonna 1871 hän matkusti Englantiin, josta palasi kolmen vuoden kuluttua Wellingtoniin harjoittamaan lakimiehen tointa.
Buller kirjoitti teoksen A History of the Birds of New Zealand (1872–1873, 2. painos 1887–1888), jonka kuvitti John Gerrard Keulemans. 1882 hän julkaisi Manual of the Birds of New Zealand teoksesta kansantajuisemman ja halvemman version. 1905 julkaistiin hänen Supplement to the History of the Birds of New Zealand.
Buller toimi hallituksen ministerinä vuosina 1896–1899. Sitten hän muutti Englantiin, jossa kuoli 1906.
Buller nimesi useita uusia lintulajeja: australiansuomutavi (Anas gracilis), chathamintöpökurppa (Coenocorypha pusilla), chathaminsieppo (Petroica traversi), maukenkottarainen (Aplonis mavornata) ja pystytöyhtöpingviini (Eudyptes sclateri).
Pierre Cressoy

Pierre Cressoy (Pierre Jules Lazare Cresson, 25. maaliskuuta 1924 Vendôme – 31. lokakuuta 1980 Gorbio) oli ranskalainen elokuvanäyttelijä.
Cressoy opiskeli näyttelemistä Conservatoire national supérieur d’art dramatiquessa Pariisissa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Léon Mathotin La dernière chevauchée vuonna 1946, mutta tunnetuksi hän tuli Georges Pécletin Le grand cirquessa (1948). Kokeiltuaan onneaan Paramountin studiolla Hollywoodissa vuonna 1952 Cressoy ryhtyi työskentelemään Italiassa, jossa hän teki lukuisia komedioita, melodraamoja ja seikkailuelokuvia. Vuonna 1954 hän sai parhaan ulkomaisen näyttelijän palkinnon roolistaan Raffaello Matarazzon Sävelten kuninkaassa (Giuseppe Verdi, 1953).
1960-luvulla Cressoy esiintyi italialaisissa peplumelokuvissa ja spagettiwesterneissä käyttäen taiteilijanimiä Peter Cross ja Peter Cabot. Näyttelijän ura hiipui 1970-luvun alussa.