google/wiki40b huggingface dataset:
Mikael Antipoff

Mikael Antipoff (ven. Михаил Иванович Антипов, Mihail Ivanovitš Antipov, oikea nimi mahd. Antipin; 1830 – ?) oli Helsingissä vaikuttanut venäläissyntyinen liikemies, joka tunnettiin Punavuoren kaupunginosassa omistamistaan pahamaineisista vuokrataloista eli niin sanotuista Antipoffin vuokrakasarmeista.
Antipoff oli syntyjään kruununtalonpoika Jaroslavlin kuvernementin Berljukovon pitäjän Nikola-Boin kylästä. Suomessa hän toimi kirjanpitäjänä ja elintarvikekauppiaana. Asetuttuaan vuonna 1861 Helsinkiin hän ryhtyi kiinteistökeinottelijaksi. Antipoff hyödynsi Helsinkiä vaivannutta asuntopulaa rakennuttammalla mahdollisimman halvalla vuokrataloja, joiden asunnot olivat kurjia, epähygieenisiä ja vailla kaikkia mukavuuksia. Enimmillään hän omisti Helsingissä kuusi vuokrakasarmia. Epävarman tiedon mukaan Antipoff meni vararikkoon vuonna 1912.

Vuokrakasarmit

Antipoffin vuokrakasarmeista suurin ja kuuluisin oli 1860-luvun lopulla valmistunut Uudenmaankatu 34–36, joka tunnettiin myös lempinimillä Suuri Bastilji ja Ryysyhotelli. Antinpoffin henkilökohtaisesti suunnittelemassa nelikerroksisessa vuokratalossa oli 115 yhden huoneen asuntoa, minkä lisäksi myös kellarit ja liiterit vuokrattiin asunnoiksi. Asukkaita talossa laskettiin olleen keskimäärin vähintään kuusi huonetta kohden. Antipoffin vuokrakasarmi oli jatkuvasti Helsingin lehdistön hampaissa siivottomuutensa, levottoman elämänsä ja lukuisten salakapakoittensa vuoksi, minkä lisäksi Antipoff peri asukkailta korkeita vuokria. Hän omisti talon yhdessä veljensä Vasilin kanssa, mutta tämän kuoltua vuonna 1888 hän väitti omistaneensa sen yksin. Perintöriidan päätteeksi Uudenmaankatu 34 siirtyi hänen veljenpojalleen Nikolai Antipinille. Toinen Antipoffin tunnettu vuokrakasarmi oli Pursimiehenkatu 3:ssa, jonka tontin hän oli ostanut 1872. Viimeisen vuokrakasarminsa hän rakennutti vuonna 1878 Pursimiehenkatu 21:een. Helsingin kaupunki lunasti lopulta Antipoffin talot ja purki ne. Suuri Bastilji purettiin 1890-luvun alussa.
Behexen

Historia

Yhtye perustettiin vuonna 1994 alun perin nimellä Lords of the Left Hand, yhtyeen perustajina toimi Torog, Horns ja Reaper. Ensimmäinen tuotos, demo, joka kantoi nimeä Reality is in Evil julkaistiin jo vuonna 1995. Demon julkaisun jälkeen yhtye vaihtoi nimekseen Behexen, jona se nykyäänkin tunnetaan. Vuonna 1997, uuden nimen alla, yhtye julkaisi toisen demonsa, Eternal Realmin jota seurasi jo vuonna 1998 julkaistu seuraava demo, Blessed be the Darkness.
Eternal Realmin jälkeen Reaper jätti yhtyeen ja hänet korvasi Gargantum. Vuonna 2000 yhtye julkaisi ensimmäisen kokopitkänsä Rituale Satanumin. Noin kolme vuotta myöhemmin yhtye solmi levytyssopimuksen suomalaisen Woodcut Recordsin kanssa ja vuonna 2004 julkaistiin toinen kokopitkä By the Blessing of Satan. Vähän tämän jälkeen yhtye teki split-albumin yhden Suomen tunnetuimman black metal -yhtyeen, Hornan, kanssa.
Vuonna 2008 julkaistiin vielä Woodcut Recordsin kautta From The Devil´s Chalice -julkaisu, joka sisälsi yhtyeen logolla varustetun hihamerkin ja tarroja sekä kolme vinyylilevyä, tuotos oli rajattu 666 painokseen. Yhtyeen kolmas kokopitkä, My Soul for His Glory, julkaistiin samaisen vuoden 2008 alussa Hammer of Haten kautta.
Huhtikuussa 2012 yhtye solmi levytyssopimuksen Debemur Morti Productionsin kanssa.
Gretchen Wilson

Nuoruus

Wilson on kotoisin Illinoisin osavaltion Pocahontasin kaupungista. Hänet kasvatti äiti isän jätettyä perheen tytön ollessa vasta kaksivuotias. Wilsonin perhe oli köyhä, ja hän jätti koulunkäyntinsä kahdeksannella luokalla ja alkoi 14-vuotiaasta lähtien työskennellä ravintoloissa yhdessä äitinsä kanssa. Vuonna 1996 hän muutti Nashvilleen, missä hän kiersi yökerhoissa laulamassa ja työskenteli baareissa.

Ura

Vuonna 2003 Wilson onnistui saamaan levytyssopimuksen Epic Recordsin kanssa ja teki debyyttinsä vuonna 2004 albumilla Here for the Party. Hänen albumilta julkaisemansa single, osittain hänen omaan elämäänsä perustuva "Redneck Woman" toi Wilsonille paljon huomiota ja edesauttoi levyn menestymistä. Single voitti Grammy-palkinnon vuonna 2005. Vuotta 2005 hän julkaisi toisen albuminsa All Jacked Up ja vuonna 2007 kolmannen albuminsa One of the Boys, jonka lähes jokaisen kappaleen kirjoittamiseen Wilson itse oli ensikertaa osallistunut. Hänen on määrä julkaista neljäs studioalbuminsa I Got Your Country Right Here elokuussa vuonna 2009.

Yksityiselämä

Wilsonilla on yksi lapsi, vuonna 2001 syntynyt tytär Grace.
Frank Jamesin paluu

Tuotanto ja vastaanotto

Frank Jamesin paluun esituotanto alkoi syyskuussa 1939, jolloin elokuvan Jesse James – suuri seikkailija käsikirjoittanut Nunnally Johnson teki ensimmäisiä luonnoksia tarinasta. Käsikirjoittajaksi tuli myöhemmin Sam Hellman.
Langin palkkaaminen ohjaajaksi aiheutti roolijaossa ongelmia. Langin ja Henry Fondan välit olivat tulehtuneet elokuvan Karkuri kuvauksissa. Lang sai suostuteltua Fondan kuitenkin mukaan elokuvaan. Muihin rooleihin palkattiin monia edellisen elokuvan näyttelijöitä toistamaan roolinsa. Gene Tierney teki elokuvassa ensiesiintymisensä valkokankaalla toimittajana, joka rakastuu Frank Jamesiin.
Elokuvan tuotanto alkoi huhtikuussa 1940, ja sitä kuvattiin 45 päivää. Viimeiset kuvaukset olivat kesäkuussa. Kuvauksia varten pystytettiin lavasteita Bishopin ja Sonoran kaupunkeihin. Foxin studioiden lavasteissa kuvattiin kohtaukset, jotka sijoittuivat Omahaan.
Frank Jamesin paluu tuli ensi-iltaan elokuussa 1940. Se menestyi hyvin lippuluukuilla ja sai positiivisia arvosteluita kriitikoilta.

Juoni

Frank James on elokuvassa vetäytynyt eläkkeelle epäonnistuneen ryöstön jälkeen. Hän käyttää nimeä Ben Woodsen ja viljelee maata Missourissa kahden ystävänsä kanssa. Frank James saa tietää, että Robert Ford on tappanut raukkamaisesti hänen veljensä ampumalla selkään. Frank antaa lain hoitaa asian. Kun paljustuu, että Ford on vapautettu kuolemantuomiostaan Frank lähtee kostamaan veljensä puolesta.
Fidžin musiikki

Vaikka Fidžin saaristovaltio sijaitsee Melanesiassa, Fidžin musiikki muistuttaa tyyliltään paljon polynesialaista musiikkia.

Perinnemusiikin tyylilajit

Fidžiläinen perinnemusiikki on pääosin laulu- ja tanssimusiikkia. Paikallisia musiikin tyylilajeja edustaa muun muassa meke-niminen tanssi.

Perinnemusiikin soittimet

Fidžiläisessä perinnemusiikissa tärkeitä soittimia ovat muun muassa erilaiset lali-rummut.

Populaarimusiikki

1980-luvulla muutamat fidžiläiset muusikot, kuten Laisa Vulakoro ja Lagani Rabukawaqa, saivat suosiota myös kotimaansa ulkopuolella.
2-klooributaani

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa 2-klooributaani on väritöntä tai kellertävää nestettä, jolla on miellyttävä eetterinkaltainen haju. Se liukenee hyvin niukasti veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin tai dietyylieetteriin. Yhdiste on kiraalinen ja optisesti aktiivinen ja sen R(-)-enantiomeerin ominaiskiertokyky on –31° ja S(+)-enantiomeerin ominaiskiertokyky on +31°. 2-Klooributaanin reaktiot ovat tyypillisiä halogenoiduille alkaaneille ja se reagoi esimerkiksi nukleofiilien kanssa nukleofiilisella substituutiolla. Muiden sekundääristen elektrofiilien tavoin reaktiomekanismi riippuu nukleofiilistä. Mikäli nukleofiili on heikko kuten vesi tai alkoholi, tapahtuu reaktio SN1-reaktiolla, ja vahvempien nukleofiilien kuten hydroksidien kanssa tapahtuu SN2-reaktio. Mikäli ensimmäisessä tapauksessa 2-klooributaani on lähtöaineena tiettynä enantiomeerina, muodostuu tuotteina raseeminen seos, ja jälkimmäisessä tapauksessa muodostuu yksi enantiomeeri, jonka konfiguraatio poikkeaa alkuperäisestä lähtöaineesta.
Nikulinlampi (Virrat)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 6,7 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Sulkavanjoen valuma-alueeseen (35.425) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 146,8 metriä mpy.
Kleobis ja Biton

Kleobis (muinaiskreikaksi Κλέοβις) ja Biton (Βίτων) olivat kreikkalaisessa mytologiassa kaksi ihmisveljestä. He olivat Heran papittaren Kydippen poikia, jotka Herodotoksen mukaan vetivät härkien sijasta itse äitinsä vaunuilla Argoksesta Heraionille Heran kunniaksi järjestettyyn juhlaan. Tästä vaikuttuneena Kydippe pyysi Heraa antamaan palkkioksi pojille suurimman onnen, minkä kuolevainen voi saada. Hera määräsi, että veljekset kuolisivat nukkuessaan ja niinpä juhlan jälkeen veljekset mentyään nukkumaan temppeliin eivät enää heränneet.
Tästä vaikuttuneena argoslaiset lahjoittivat Delfoihin kaksi kuros-patsasta, jotka esittivät veljeksiä.
Gaijin

Gaijin (外人, [ɡaidʑiɴ]) on japaninkielinen sana, joka tarkoittaa ei-japanilaista tai ulkomaalaista henkilöä. Sana koostuu kahdesta kanjista; gai (外) eli ulkopuolinen ja jin (人) eli henkilö. Nykyisin termillä viitataan useimmiten ulkomaalaiseen henkilöön. 
Sanan syntyperästä ei ole tarkkaa tietoa, mutta termiä on käytetty jo ainakin 1300-luvulta asti kuvaamaan ulkopuolista henkilöä.
Jacques Rivette

Jacques Rivette (1. maaliskuuta 1928 Rouen – 29. tammikuuta 2016 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja. Hän kuului Jean-Luc Godardin kanssa ranskalaisen elokuvan uuden aallon kokeellisempiin edustajiin.
Rivette syntyi Rouenissa ja toimi ohjaajantyönsä ohella elokuva-arvostelijana mm. Cahiers du cinémalle. Hänen tunnetuimpien töidensä joukkoon lukeutuvat Celine et Julie vont en bateau (1974) ja La belle noiseuse – tuntematon mestariteos (1991).
Rivette oli ehdolla mm. Berliinin kansainvälisten elokuvajuhlien Kultaisen karhun ja Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun sekä César-palkinnon saajaksi. Hänelle myönnettiin vuonna 1991 Locarnon elokuvajuhlien Leopard of Honor elinikäisistä saavutuksista elokuvan alalla.
Wilhelm Theodor von Kraemer

Wilhelm Theodor von Kraemer (14. elokuuta 1836 Espoo – 25. huhtikuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri, valtiopäivämies ja kuvernööri.
Albergan kartanossa syntynyt von Kraemer aloitti opinnot Haminan kadettikoulussa vuonna 1848 ja palveli sen jälkeen muun muassa Suomen kaartissa vuodesta 1855 lähtien. Vuonna 1862 hän suoritti Aleksanterin yliopistossa ylemmän kameraalitutkinnon.
Turun ja Porin läänin kuvernööriksi von Kraemer nimitettiin 1891. Hän erosi tehtävästä vuonna 1903 vastustettuaan kenraalikuvernööri Bobrikovn venäläistämispyrkimyksiä. Samalla von Kraemerilta vietiin oikeus kantaa sotilaspukua. Se kuitenkin palautettiin hänelle kolmen vuoden kuluttua. Valtiopäiväedustajana von Kraemer oli viisillä valtiopäivillä vuosien 1867 ja 1906 välillä. Hän omisti myös Siuntiossa sijaitsevan Suitian kartanon.
Wilhelm Theodor von Kraemerin poika oli everstiluutnantti Robert von Kraemer, joka tuli Suomen sisällissodan aikana tunnetuksi Uudenkaarlepyyn ja Riihimäen vankileirien pahamaineisena johtajana.
Vandaalit

Jäkimaine

Rooman ryöstön johdosta vandaalit saivat ryöstelijöiden ja hävittäjien jälkimaineen, mihin perustuu ilkivaltaa tarkoittava sivistyssana vandalismi. Todellisuudessa vandaalien tuskin voidaan sanoa olleen sen väkivaltaisempia kuin muutkaan tuon ajan germaanikansat. Afrikassa vandaalien valtakunta oli myöhäisantiikin vauraimpia ja sivistyneimpiäkin valtioita. 
Vandaalit ovat luultavasti antaneet nimen Etelä-Espanjan Andalusian maakunnalle (alun perin Vandalusia, sitten arabiaksi Al-Andalus), jossa he asuivat hetken ennen siirtymistään Afrikkaan.
Ultšan kieli

Nykytilanne

Ultšaa puhutaan Venäjällä Habarovskin aluepiirissä Amurin ja sen sivujokien varsilla sekä Sahalinin vastaisella rannikolla. Tärkeimpiä asutuskeskittymiä ovat Bogorodskove, Bulava, Dudi, Kalinovka, Mariinskoje, Nižnaja Gavan, Savinskoje, Mongol, Solontsy, Koltšom, Sofijskoje, Tur ja Uhta. Kieltä uhkaa puhujamäärän väheneminen. Vanha ikäpolvi puhuu kieltä hyvin, mutta jo keski-ikäisten kielitaidossa on puutteita. Lapset eivät enää puhu kieltä ja nuoret aikuiset osaavat sitä vain passiivisesti. Ultšaa opetetaan koulussa ja puhujia varten on julkaistu sanakirja.
Ultšalla on ollut kielikontakteja erityisesti tunguusikieliin kuuluvien naanain ja negidaalin kanssa sekä vailla tunnettuja sukulaiskieliä olevan nivhin kanssa. Myöhemmin ultša on joutunut kosketuksiin myös venäjän ja ukrainan kanssa, kun slaavilaista väestöä on siirtynyt alueelle.

Kielioppi

Ultšassa on 26 äännettä, joista konsonantteja on 18 ja vokaaleja 8. Äänteistön ominaispiirteitä ovat dorsaaliset konsonantit, vokaalisointu ja äänteiden kaksi kestoastetta – lyhyt ja pitkä. Konsonanttiyhtymiä ei esiinny sanan alussa eikä lopussa, ja diftongit ovat harvinaisia.

Kielentutkimus

Ultšan kielen tutkimus alkoi 1900-luvun alkupuolella. Ensimmäisiä tutkijoita oli P. P. Schmidt, joka keräsi vuonna 1908 aineistoa ultšan kielestä ja julkaisi tutkimustuloksensa vuonna 1923 Ultša–englanti-sanakirjana, jonka liitteenä oli tekstinäytteitä. Schmidt luokitteli kielen vielä silloin naanain murteeksi. 1900-luvun alkupuolella myös B. O. Pilsudsky keräsi aineistoa Amurin alueen ultšilta ja Sahalinilla asuvilta orokeilta ja julkaisi noin 1500 sanaa sisältävät sanakirjan, jossa oli aineistoa sekä ultšan että orokin kielestä, koska hän piti näitä kahta sukukieltä samana kielenä. Ultšankielistä aineistoa on kerännyt myös K. D. Loginovski, joka teki tutkimusmatkan Amurin alueelle 1906–1907.
Ensimmäinen tieteellinen tutkimus ultšan kielestä ilmestyi vuonna 1936, jolloin T. I. Petrova julkaisi teoksen "Naanain kielen ultšan murre". Se käsitteli ultšan kielioppia ja sisälsi lisäksi tekstinäytteitä käännöksineen sekä noin 3500 sanaa käsittävän sanakirjan. Vuonna 1939 A. M. Zolotarjov julkaisi ultšien kansanperinnettä käsittelevän kirjansa "Ultšien heimojärjestelmä ja uskonto". Vuonna 1968 ilmestyi O. P. Sunikin artikkeli "Ultšan kieli" (Ульчский язык), jossa ultšaa ei pidetty enää minkään toisen tunguusikielen murteena vaan omana kielenään. V. A. Avrorinin vuonna 1948 keräämiä kansanperinnettä käsitteleviä artikkeleja julkaistiin vuonna 1981, ja vuonna 1985 ilmestyi O. P. Sunikin tutkielma "Ultšan kieli", joka sisälsi kielioppiosion, tekstejä ja sanakirjan.
Meliora

Taustaa

Joulukuussa 2014 yhtye julkisti kirjoittavansa uusia kappaleita tulevaa kolmatta studioalbumia varten. 28. toukokuuta 2015 yhtye julkaisi VH1 Classic -kanavalla kaikessa hiljaisuudessa mainoksen, jolla tiedotettiin albumin nimestä, jäsenten uusista maskeista sekä julkistettiin uusi laulaja, Papa Emeritus III. Albumin ensimmäinen single "Cirice" julkaistiin 31. toukokuuta 2015. Kappaleesta julkaistiin myös musiikkivideo. 12. heinäkuuta 2015 albumilta vuosi myös epävirallisesti kappale "From the Pinnacle to the Pit", joka kuitenkin poistettiin myöhemmin samana päivänä IFPI:n tekemän tekijänoikeusvaatimuksen vuoksi. Kappale julkaistiin myöhemmin virallisesti Spotifyssa. Kappale "Absolution" julkaistiin 31. heinäkuuta 2015. Neljäs ennakkoon ilmestynyt kappale "Majesty" julkaistiin 7. elokuuta 2015.

Vastaanotto

Meliora sai hyvän vastaanoton, ja viihdesivusto Metacritic antoi albumille arvosanan 78/100, joka pohjautuu 11 arvostelun mediaaniin.
Albumi nousi ilmestyessään suoraan Suomen virallisen listan sijalle 1. Kappale ”He Is” nousi Suomessa radiosoittolistan sijalle 89. joulukuussa 2015. Kappaleen korkein sijoitus on helmikuulta 2016, jolloin se oli sijalla 65.
Televisiosarja

Televisiosarja on televisiossa jaksoina esitettävä ja erityisesti televisiota varten tuotettu ohjelma, joka sitoutuu yhden jatkuvan teeman tai juonen ympärille. Yhden jakson pituus on yleensä korkeintaan tunti, ja jaksoja tuotetaan tuotantokausina. Perinteisesti televisiokanavat lähettävät sarjaohjelmia niille varatulla ohjelmapaikalla aina samaan aikaan, joko kerran viikossa, arkipäivisin tai päivittäin.

Kerronta

Television draamasarjat voidaan kerronnaltaan jakaa kolmeen kategoriaan. Antologiat ovat käytännössä yksittäisiä lyhytelokuvia. Jaksoja ei välttämättä yhdistä kerronnallisesti mikään asia, mutta sarjalla voi olla esimerkiksi sama juontaja tai tyyli. Antologiat olivat suosittuja televisiosarjojen alkuaikoina 1950-luvulla. Varsinaiset television draamasarjat voidaan jakaa kahteen tyyppiin juonen jatkuvuuden perusteella: joko jokainen jakso on oma tarinansa tai jaksot ovat pitkän ja jatkuvan juonikaaren osia. Näiden kahden lajin välinen ero on välillä häilyvä, sillä useimmissa sarjoissa, jotka keskittyvät joka jaksossa omaan tarinaansa, on mukana myös laajempi tarinajatkumo.
Monet fiktiiviset sarjat saattavat keskittyä vain yhden protagonistin ympärille, mutta useimmissa sarjoissa on muutamia päähenkilöitä. Sarjoissa, joissa on jatkuva tarina, voi olla useita päähenkilöitä. Tunnin mittaisissa saippuasarjoissa voi olla jopa 15–20 päähenkilöä. Useiden päähenkilöiden tarkoituksena on yleensä mahdollistaa useampien juonikuvioiden rakentaminen ja niiden käsittely. Sarjojen keskeiset hahmot yleensä pysyvät samoina, joten yksittäinen jakso tarvitsee hyvin vähän alustuksia, sillä suurin osa hahmoista ja paikoista on katsojalle tuttuja. Päähenkilöt saattavat myös vaihtua usein. Esimerkiksi Salatuissa elämissä päähenkilöt vaihtuvat saippuasarjoille tyypilliseen tapaan tuotantokausien vaihtuessa ja joskus kesken kaudenkin.
Delanie Walker

NFL-ura

San Francisco 49ers varasi Keski-Missourin yliopistossa pelanneen Walkerin vuoden 2006 NFL:n varaustilaisuudessa kuudennella kierroksella, tilaisuuden 175. pelaajana. Kesällä 2008 Walker solmi 49ersin kanssa kolmen vuoden jatkosopimuksen, arvoltaan kuusi miljoonaa dollaria. Walker eteni kaudella 2011 49ersin kanssa NFC-konferenssin loppuotteluun, jossa tuleva mestari New York Giants osoittautui kuitenkin paremmaksi. Vuonna 2013 Walker siirtyi Tennessee Titansiin 4 vuoden ja 17,5 miljoonan dollarin sopimuksella. Toukokuussa 2016 Walker solmi Titansin kanssa kahden vuoden jatkosopimuksen, arvoltaan 14,7 miljoonaa dollaria.
Korvamerkki

Korvamerkki on tuotantoeläimen korvaan tai korviin laitettava merkki, joka yksilöi eläimen ja toimii sen tunnuksena. EU:n säännösten mukaan tuotantoeläimiä ei saa pitää ilman korvamerkkiä. 
Korvamerkillä tarkoitetaan myös poron korviin puukolla tehtäviä poromerkkejä. Aiemmin myös karjalle korvamerkit tehtiin loveamalla käyttäen merkintään erityisiä pihtejä.
Korvamerkityksi rahaksi kutsutaan sellaista budjetoitua rahaa, joka on päätetty jonkin tietyn menoerän kuluihin, eikä sitä sen vuoksi voi käyttää muihin menoihin.
Mustan kotkan ritarikunta

Mustan kotkan ritarikunta (saks. Hoher Orden vom Schwarzen Adler) oli Preussin kuningaskunnan korkea-arvoisin ritarikunta. Sen perusti Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik III (sittemmin Fredrik I) 17. tammikuuta 1701. Seuraavana päivänä hän kruunasi itsensä Preussin ensimmäiseksi kuninkaaksi. Ritarikunnan motto oli Suum Cuique (Jokaiselle ansionsa mukaan).
Ritarikunnan arvomerkki oli rintatähti, jossa oli kuvattuna Preussin vaakunan musta kotka ja ritarikunnan motto. Kaiken kaikkiaan ritarikunnan jäseneksi otettiin 407 henkilöä vuosina 1701–1918. Tähteä myönnettiin sekä siviileille että sotilaille. Mustan kotkan ritareja olivat myös monet ulkomaalaiset kuninkaalliset, muun muassa Aleksanteri III, Leopold II ja keisari Yoshihito.
George Perkins Marsh

George Perkins Marsh (15. maaliskuuta 1801, Woodstock, Vermont – 23. heinäkuuta 1882, Vallombrosa, Italia) oli yhdysvaltalainen poliitikko, lakimies ja filologi, jota pidetään toisinaan myös Yhdysvaltain ensimmäisenä luonnonsuojelijana. Hänellä oli laaja kieltentuntemus, mutta tiesi paljon myös muista aloista. Hänen erityinen kiinnostuksenkohteensa oli islannin kieli.
Marshin teos Man and Nature (1864) oli eräs aikaisimpia ekologisia kannanottoja. Teoksessa Marsh yhdisti metsäkadon aavikoitumiseen ja kritisoi ihmisen aiheuttamia tuhoja luonnossa.
Vuosina 1843–1849 Marsh edusti Whig-puoluetta Yhdysvaltain edustajainhuoneessa. Myöhemmin hän toimi erilaisissa Yhdysvaltain diplomaattitehtävissä Turkissa vuosina 1849–1853, Kreikassa 1852 ja viimeiseksi Italiassa vuodesta 1861 aina kuolemaansa 1882 saakka.
Marshin isä oli Charles Marsh, joka oli myös mukana politiikassa.
Suetonius

Gaius Suetonius Tranquillus (75-160) oli roomalainen historioitsija. 
Suetonius oli virkamies keisari Hadrianuksen aikana. Hänen teoksensa Rooman keisarien elämäkertoja (lat. De vita Caesarum) kertoo kahdentoista ensimmäisen keisarin elämästä (mukaan lukien Julius Caesar).

Keisarielämäkerrat

J. A. Hollo suomensi Rooman keisarien elämäkertoja Edwin Linkomiehen vuonna 1960 aloittamaan Antiikin klassikot -sarjaan. Pentti Saarikoski kirjoitti suomennoksesta Parnassossa vuonna 1961, että se on jokseenkin vaikealukuinen. Latinalaiset lauserakenteet kuultavat läpi.
Big Brother 2010

Big Brother 2010 oli tositelevisiosarja Big Brotherin suomalaisen version 6. tuotantokausi. Kausi alkoi 24. elokuuta 2010 ja päättyi 28. marraskuuta 2010 kestäen 97 päivää. Kauden voitti Niko Nousiainen.
Susanna Laine toimi Big Brother Talk Show'n juontajana, ja Elina Viitanen Big Brother Extran juontajana. Big Brother 2010 alkaa -lähetyksen Laine ja Viitanen juonsivat yhdessä; lisäksi Viitanen oli mukana 12. syyskuuta 2010 lähtien Big Brother Talk Show'ssa toisena juontaja päivittämässä katsojille äänestystilannetta.
Tälle tuotantokaudelle BB-talon paikka vaihtui Espoon Kivenlahdesta Espoon Kiloon. Hakutilaisuudet 6. tuotantokaudelle järjestettiin maalis–huhtikuussa 2010 Helsingissä, Turussa, Lappeenrannassa, Kuopiossa, Jyväskylässä, Tampereella, Oulussa ja Rovaniemellä.
Kauden alkua seuraavana päivänä esitetty kooste 1. päivän tapahtumista sai keskimäärin 628 000 katsojaa ja ensimmäinen BB Extra -jakso 170 000 katsojaa. Tuotantokauden finaalilähetys sai keskimäärin 578 000 katsojaa.

Kansainvälinen asukasvaihto

31. lokakuuta 2010 Niko N lähettiin asukasvaihtoon Slovenian julkkis-Big Brotherin 1. tuotantokaudelle. Vastaavasti Sloveniasta tuli Suomeen yksi asukas, Sandra Auer. 6. marraskuuta 2010 Sandra palasi takaisin Sloveniaan ja samana päivänä myös Niko N palasi takaisin Suomeen.