google/wiki40b huggingface dataset:
Kuurinkynnäs

Kuurinkynnäs (liett. Kuršių nerija, ven. Куршская коса, Kuršskaja kosa, saks. Kurische Nehrung) on 98 kilometrin pituinen kapea niemimaa, jonka pohjoisosa kuuluu Liettualle ja eteläosa Venäjän Kaliningradin alueeseen.
Hiekkadyynien luonnehtima Kuurinkynnäs erottaa Kuurinhaffin Itämerestä. Kynnään leveys vaihtelee noin 400 metristä 3,8 kilometriin. Aikanaan Kuurinkynnäs kuului Saksan Itä-Preussiin.
Niemi työntyy etelästä pohjoiseen. Pohjoispäässä kapea salmi yhdistää Kuurinhaffin Itämereen Klaipėdan kaupungin kohdalla. Klaipėdasta on niemelle kaksi lauttayhteyttä, uusi ja vanha.
Kuurinkynnäällä sijaitsee Kuurinkynnään kansallispuisto. Kynnäs hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2000. Se on Liettuan ja Venäjän yhteinen kohde, joka on suojeltu luonnon- ja kulttuuriarvojensa takia esimerkkinä alueesta, jolla ihminen on vaikuttanut maisemaan.

Liettuan Kuurinkynnäs

Kuurinkynnään pohjois- eli Liettuan puoleinen osa on eksklaavi, jonne pääsee maitse ainoastaan Venäjän kautta. Suurin taajama (myös koko kynnäällä) on Nida, entinen kalastajakylä, joka elää nykyään pääasiassa turismista. Toinen matkailukylä on Juodkrantė. Niemen muut entiset kalastajakylät eivät ole yhtä kaupallistuneita.
Liettuan puolella Kuurinkynnäs kuuluu kahteen kuntaan: Klaipėdan kaupunkiin tai Neringan kuntaan. Kylistä pohjoisin on Klaipėdaan kuuluva Smiltynė. Kylän nähtävyyksiä ovat delfinaario, Liettuan merimuseo, saksalaisen rannikkotykistön linnoitusmuseo, kalastusalusten näyttely ja kalastajakylää esittelevä ulkomuseo.
Noin 10 kilometriä etelään on Neringan kuntaan kuuluva Alksnynėn kylä, ja edelleen kahdeksan kilometrin päässä suurehko Juodkrantė, sitten Agila. Edelleen 15 kilometriä etelään sijaitsevat Pervalka, Karvaičiai, Nagliai ja Preila. Tästä kuuden kilometrin päässä ovat Neringan kuntakeskus Nidaan kuuluva Purvynė ja Skruzdynė, sitten itse Nida, jossa on esimerkiksi Nobel-kirjailija Thomas Mannin huvila, jossa hän vietti kesää kolmena vuonna 1930–1932.

Venäjän Kuurinkynnäs

Venäjän puoleinen kynnäs kuuluu Kaliningradin alueen Zelenogradskin piirin Kuršskaja kosan maalaiskuntaan.  Tässä maalaiskunnassa asui väestönlaskennan 2010 mukaan yhteensä 1 309 henkeä. Siellä on kolme taajamaa: Morskoje (ent. Pillkoppen), Rybatši (Rossitten) ja Lesnoi (Sarkau). Myös kynnään Venäjän puoleinen osa on kansallispuistoa.
FLOSS Manuals

FLOSS Manuals on vuonna 2006 perustettu voittoa tuottamaton säätiö. Säätiö keskittyy avoimen lähdekoodin ohjelmien dokumentaatioon. 
FLOSS Manualsin käyttämä kirjoitustyökalu on Booktype, joka on kehitetty kirjojen kollaboratiivista kirjoittamista varten. Useimmat käyttöoppaat on lisensoitu GNU GPL:en mukaan. 
Lisäksi FLOSS Manualsin toiminta eroaa tavallisesta wikistä siinä mielessä, että uusia oppaita ei aina kirjoiteta verkossa tapahtuvana tuntemattomien ihmisten välisenä yhteistyönä, vaan booksprint-nimellä tunnetuissa kirjoitustapahtumissa, joissa joukko ihmisiä kokoontuu samaan huoneeseen muutamaksi päiväksi kirjoittamaan oppaan.
Kuka tahansa voi lisätä materiaalia FLOSS Manualsiin. Muokkaukset eivät ole reaaliaikaisia - ylläpitäjä julkaisee ne FLOSS Manualsin etusivulla, kun muokkaukset ovat valmiina. Näin lukijat eivät kohtaa 'puolivalmista' sisältöä. 
Oppaita voi lukea verkkosivuilla ja ne voi ladata ilmaiseksi EPUB ja PDF -muodoissa. Lisäksi oppaiden painettuja versioita voi tilata Lulu-kirjakaupasta. Suomessa oppaita on jaeltu myös VALO-CD:llä.

Suomenkielinen FLOSS Manuals

FLOSS Manuals on alun perin ollut englanninkielinen. Vuonna 2009 FLOSS Manualsista julkaistiin suomenkielinen lokalisaatio. 
Suomenkielisen sivuston toiminta jouduttiin lopettamaan vuonna 2015 vähäisen osallistujamäärän ja resurssipulan vuoksi. 
Suomenkielisiä oppaita voi vielä lukea kansainvälisen FLOSS Manualsin sivuilla.
Rajajärvi (Jyväskylä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 13,1 hehtaaria, se on 950 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 82 metriä mpy.
Katajalaakso

Katajalaakso on asuinalue Seinäjoella Alakylän kaupunginosassa. Alue sijaitsee noin viiden kilometrin päässä kaupungin keskustasta länteen päin. Katajalaaksossa sijaitsee päiväkoti ja yksi Seinäjoen seurakunnan toimipaikoista.
Nolla nolla nolla

Historia

Nolla nolla nollan treenipaikka oli Korkeavuorenkadun pommisuoja. Ensimmäisen keikkansa yhtye teki loppuvuodesta 1979 Herttoniemen nuorisotalolla bändikilpailussa. Maaliskuussa 1980 yhtye osallistui Rockin SM-kilpailujen esikarsintoihin Lepakossa ja sijoittui viiden parhaan joukkoon. Yhtyeen jäsenet olivat alaikäisiä, mikä siihen aikaan rajoitti keikkojen saantia. Marraskuussa 1981 tämä kokoonpano teki varsinaisen toimintansa aikaisen ainoan levytyksen, Oodeja simasuille -EP-levyn. Levyn julkaisi Ari Kuittisen Maaemo-levy-yhtiö. Kuittisella oli myös yhteinen bändi, Cläk, Make Timosen ja Haba Ehrströnin kanssa. Levy nauhoitettiin Helsingissä Aarno Ranisen studiolla. Vuonna 1982 yhtyeen rivit alkoivat rakoilla, ja 21. huhtikuuta yhtye soitti viimeisen keikkansa, Lepakossa Jalankulkijat jäävät suosiolla alle -konsertissa Laman ja Neurovision kanssa.
Vuonna 1984 Nolla nolla nolla kokoontui yhdelle keikalle, Punk elää -teemailtaan. Keikan jälkeen yhtye sai mahdollisuuden albumin äänittämiseen. Pete Ehrström oli armeijassa ja ei osallistunut levyn tekoon. Love Kustannus julkaisi levyn Nolla nolla nolla samana vuonna. 
Yhtye soitti joulukuussa 1993 Joren muistokonsertissa. Vuonna 1996 Love Kustannus julkaisi Tänään täällä, huomenna poissa -kokoelman, joka sisälsi koko yhtyeen julkaistun tuotannon ja muutamia ennen julkaisemattomia demoja ja live-esityksiä. 
Vuonna 2012 Nolla nolla nolla teki muutamia keikkoja laulajanaan Klaus Edvards ja Svart Records uudelleenjulkaisi Nolla nolla nolla -albumin ja  Oodeja simasuille -EP:n vinyylilevyinä. Toukokuussa 2015 yhtye julkaisi Päinkävelijä-EP:n ja marraskuussa 2016 albumin Pahaa.
Telê Santana

Telê Santana da Silva, joka yleensä tunnettiin vain nimellä Telê Santana (26. kesäkuuta 1931 Itabirito, Minas Gerais, Brasilia – 21. huhtikuuta 2006 Belo Horizonte, Minas Gerais, Brasilia) oli brasilialainen jalkapalloilija ja myöhemmin jalkapallovalmentaja.

Pelaajaura

Telê Santana ei pelaajana saavuttanut järin menestyksekästä uraa, vaikka edustikin useita maansa huipputason seuroja kuten Fluminensea, Guarania, Madureiraa ja Vascoa. Hän kuului urallaan myös Brasilian maajoukkueen rinkiin, mutta joutui tyytymään lähinnä reservimiehen osaan. Hänen pelipaikkansa oli vasen laitalinkki, joskin hän aloitti uransa maalivahtina.

Valmentajaura

Telê Santana aloitti valmentamisen vuonna 1967 Fluminensen juniorijoukkueessa. Parin vuoden kuluttua hän siirtyi valmentamaan aikuisjoukkueita. Urallaan hän valmensi kotimaassaan Fluminensea, Atlético Mineiroa, Grêmiota, SE Palmeirasia, Flamengoa ja São Pauloa sekä kahteen otteeseen maajoukkuetta, vuosina 1982 ja 1986. Kumpanakin vuonna Telê Santana luotsasi Brasiliaa MM-kisoissa. Maajoukkuepestien välisen ajan hän valmensi saudiarabialaista liigajoukkuetta al-Ahlyä. Parhaiten Telê Santana muistetaan maajoukkueen lisäksi São Paulosta, jonka hän valmensi muun muassa kaksi kertaa Copa Libertadoresin ja Maailmanpokaalin voittoihin.

Valmentajauran jälkeinen elämä

Hän joutui lopettamaan valmentamisen sairastuttuaan vuonna 1996 iskemiaan, joka vuonna 2003 johti vasemman jalan amputointiin. Vuoden 2006 huhtikuussa hän menehtyi suolistotulehdukseen.
Antti Mattila

Antti Aukusti Mattila (19. marraskuuta 1911 Hinnerjoki – 28. syyskuuta 1948) oli suomalainen kirjailija.
Boris Pahor

Palkinnot ja tunnustukset

Pahor on ollut ehdolla Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi. 
Saksalainen SWR-Bestenliste valitsi Nekropolin vuoden 2001 parhaaksi kirjaksi, ja seuraavana vuonna hänelle myönnettiin 10 000 euron palkinto.
Pahor on valittu 2009 Slovakian tiede- ja taideakatemian jäseneksi.
Nuutajärvi (järvi)

Kuormitus

Järvi on ruskeavetinen, ja veden laatu on ollut suurimmaksi osaksi maatalouden aiheuttaman hajakuormituksen takia varsin huono. Järvi on melko voimakkaasti rehevöitynyt ja sen vesissä on esiintynyt hapen vajausta ja myrkyllisiä sinileväkukintoja. Järven samean veden laatu on yleisluokaltaan välttävä, mutta ravinteiden suuren määrän vuoksi sen voisi luokitella huonoksikin.
Nuutajärven taajaman jätevedet johdetaan Urjalan vedenpuhdistamoon siirtoviemärillä. Taajaman jätevedet eivät siten vaikuta Nuutajärven veden laatuun, mutta myös Rutajärvi, johon Nuutajoki laskee, on rehevöitynyt ja samentunut osittain Nuutajärvestä Nuutajoen kautta tulevan huonolaatuisen veden takia.
Nuutajärvi kuuluu Ala-Satakunnan viljelyseutuun, ja peltopinta-alaa on järven valuma-alueella yhteensä noin 1850 ha. Kevätvalunnan aikana pelloilta laskee järveen jopa noin puolet sen vesimäärästä, eli vajaat 2 miljoonaa kuutiometriä.

Nuutajärven valuma-alue

Järven länsiosaan laskee Mustanoja, joka saa alkunsa Vähästä ja Isosta Mustajärvestä sekä Valajärvestä.
Järven itäosaan laskee valumavedet laajalta alueelta kokoava Ihanajoki. Sen päähaaran latvajärviä ovat Kivijärvi Urjalassa sekä Vähäjärvi ja Matkunjärvi Urjalan ja Forssan, aiemmin Koijärven rajalla. Ihanajokeen lähellä sen suuta Urjalan Menosissa yhtyvät lännestä Kaakkosuolta alunsa saava Kallensillanoja ja idästä  Särkijärvestä alkunsa saava Särkänoja eli Kokonoja.
Nuutajärven valuma-alueella sijaitsevat Kaakkossuon, Kivijärvien, Pirttilahden, Palkkisuon 1 ja 2 sekä Pesämäen luonnonsuojelualueet.
Nuutajärven oma valuma-alue on lähes kokonaan Urjalan kunnan alueella.

Alapuolinen vesistö

Nuutajärvi, Rutajärvi ja Kortejärvi muodostavat valuma-alueineen yhteensä noin  232 km² suuruisen alueen. Vesistön vedet kulkeutuvat valtakunnalliseen lintuvesien suojeluohjelmaan ja Natura 2000-verkostoon kuuluvasta Kortejärvestä Honkolanjokea myöten Tarpianjokeen, josta edelleen Vanajaveden-Pyhäjärven reitin kautta Kokemäenjoen vesistöön.
Rutajärveen laskee vielä idästä Kokonjärven, Lahmajärven ja Hirsjärven muodostama järviketju.

Muuta

Nuutajärven rannoilla on vielä merkittäviä rakentamattomia rantakaava-alueita, ja vapaa-ajan asutusta on toistaiseksi melko vähän. Järven etelärannalla on muinaislinnaksi nimetty Nuutajärven linnavuori.
Vetokoukku

Vetokoukku tai vetolaite tai peräkoukku on ajoneuvon ja perävaunun tai toisen vedettävän ajoneuvon välinen mekaaninen kytkinlaite, joka on kiinnitetty vetävän ajoneuvon runkoon, korin kantavaan osaan tai alustaan, vedettävän perävaunun tai ajoneuvon siihen kiinnittämiseksi. Vetolaitteeseen kuuluvat myös osat, joilla varsinainen kytkinlaite kiinnitetään tai sitä säädetään.

Rakenne

Vetolaitteeseen kuuluvat koukun runko, joka kiinnitetään ajoneuvon runkoon, sekä varsinainen koukku eli vetokuula. Koukku voi olla irrotettava, kääntyvä tai kiinteästi asennettu. Irrotettava koukku voidaan irrottaa muun muassa autolla peruutettaessa tai ajoneuvon kokonaisulkonäön vuoksi. Irrotettava vetokoukku saattaa kuitenkin jumittua ja ruostua vähäisen käytön vuoksi, jolloin sitä on enää vaikea irrottaa. Vetokoukkua ei tarvitse lainmukaisesti irrottaa käyttöjen välissä, mikäli siitä ei ole haittaa esimerkiksi rekisterikilven näkyvyydessä. Kiinteä vetokoukku ei esimerkiksi vaadi säännöllistä käyttöä ja se on yleensä edullisempi vaihtoehto. Kääntyvän vetokoukun saa piiloon, vaikka se pysyykin ajossa mukana.
Vetolaitteessa on tavallisesti lisäksi perävaunun valoille johtosarja ja pistorasia kiinnittimineen ja mahdollisine pistokesovittimineen. Vetokuula suojataan usein muovisuojuksella, joskus tennispallollakin. Henkilöauton vetokoukun kuulaan voidaan kiinnittää myös esimerkiksi polkupyörän kuljetusteline. Pyörätelineet eivät vaadi Suomessa minkäänlaista tyyppihyväksyntää. Pyörä ei kuitenkaan saa peittää auton rekisterikilpeä tai valoja eikä se saa ylittää leveydellään ajoneuvon mittaa.

Vaatimukset

Perävaunun vetoon tarkoitettu vetolaite asennetaan auton runkoon tai rungossa oleviin rakenteisiin tai laitteisiin auton pituusakselille. Tietyntyyppisen keskiakseliperävaunun vetokoukun saa kiinnittää myös auton koriin, valmistajan määrittelemiin kiinnityspisteisiin. 
Euroopan Unionissa perävaunun vetolaitetta ja sen kiinnittämistä säätelevät direktiivi 94/20/EY sekä E-säännöt numero 55 ja numero 102. Direktiivillä varmistetaan moottoriajoneuvojen ja erityyppisten perävaunujen yhteen kytkemisen sopivuus ja turvallisuus, mukaan lukien vetolaitteen kytkentä ja irrotus.
Vetokoukun asentamiseen muun muassa hybridi- ja sähköautoihin liittyy rajoituksia ja huomioitavia asioita. Esimerkiksi sähköauton kyky tehdä kuormatun perävaunun kanssa mäkilähtö voi olla huono. Hybridiautoissa myös peräkärryn sallittu massa on polttomoottoriautoja pienempi.
Vetokoukun käyttöä erilaisissa ajoneuvoissa säädellään lisäksi ajoneuvo- ja maakohtaisilla määräyksillä.
Eila Roine

Ura

Roine aloitti näyttelemisen Eino Salmelaisen iltanäyttelijäkoulussa vuonna 1949. Hänet kiinnitettiin Tampereen Työväen Teatteriin vuonna 1951. Roine näytteli teatterissa vuoteen 1994, eläkkeelle jäämiseen saakka. Hän on vieraillut teatterissa tämän jälkeenkin.
Roine on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Heikki ja Kaija (Kaijan roolissa), Rintamäkeläiset ja Kotikatu. Hän näytteli myös elokuvassa Juoksuhaudantie (2004). Vuosina 1996–2013 Roine toimi lastenohjelma Pikku Kakkosen juontajana, ”Eila-mummina”. Hän juonsi Pikku Kakkosen viimeistä kertaa 11. syyskuuta 2013.

Palkinnot ja tunnustukset

Roine on saanut Tampereen kaupungin taidemitalin ja kultaisen ansiomerkin, Hämeen läänin taidetoimikunnan mitalin, Suomen teatterijärjestöjen keskusliiton kultaisen ansiomerkin ja Hämäläis-Osakunnan mitalin.
Vuonna 1995 Roinelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke. Hän sai Kalle Kaiharin säätiön kulttuuripalkinnon 1997, Ida Aalberg -mitalin 1997, Jalmari Finnen säätiön tunnustuspalkinnon 2004, Vuoden lapsitekopalkinnon 2004, Larin Paraske -palkinnon 2006 ja Tampere-palkinnon 2009. Hänet valittiin Vuoden isovanhemmaksi vuonna 2004. Joulukuussa 2013 Roinelle myönnettiin Pirkanmaan taidepalkinto. Vuonna 2018 Roine palkittiin Elämäntyö-Venlalla.

Yksityiselämä

Roineen isä oli näyttelijä Eero Roine. Hänen sisaruksensa Esko Roine ja Liisa Roine ovat myös näyttelijöitä. Sisaruksista toisena syntynyt, Olavi Roine, on ainoa, joka löysi ammattinsa muualta kuin teatterista.
Vuonna 1955 Roine avioitui teatteriohjaaja Vili Auvisen kanssa. Liitto päättyi Auvisen kuolemaan vuonna 1996. Heillä on kaksi poikaa: ohjaaja-näyttelijä Tommi Auvinen ja valo- ja äänisuunnittelija Janne Auvinen.
Von Nottbeck

Von Nottbeck on baltiansaksalaista alkuperää oleva entinen suomalainen aatelissuku, joka tunnetaan parhaiten Tampereella sijainneen Finlaysonin puuvillatehtaan omistajina 1800-luvulla. Suvun edustajia ei enää nykyisin asu Suomessa ja suomalaisten von Nottbeckien jälkeläiset käyttävät nimeä de Nottbeck.
Suvun alkuperä on epäselvä, mutta se on mahdollisesi lähtöisin Saksan Westfalenista. Suvun erään esi-isän tiedetään työskennelleen Münsterin hovioikeudessa 1500-luvun lopulla. 1600-luvulta alkaen Nottbeckit asuivat sukupolvien ajan Tallinnassa ja puhuivat äidinkielenään saksaa. Kauppias Carl Samuel Nottbeck muutti Tallinnasta Pietariin, jossa hänestä tuli merkittävä liikemies. Hänen nuorempi poikansa Wilhelm Nottbeck saapui vuonna 1836 Pietarista Tampereelle ja meni töihin Finlaysonin tehtaalle, jonka hänen isänsä oli hankkinut omistukseensa. Wilhelmistä tuli tehtaan johtaja vuonna 1860. Hänellä oli läheiset yhteydet Venäjän hoviin ja keisari Aleksanteri II:een. Wilhelm ja hänen veljensä Carl aateloitiin vuonna 1855 nimellä von Nottbeck ja suku introdusoitiin Suomen ritarihuoneelle vuonna 1857 aatelissukuna nro 221. Eräitä suvun edustajia merkittiin myös Tallinnan ritarihuoneelle vuosina 1909 ja 1912.
Von Nottbeckin suku rakennutti Finlaysonin tehdasyhteisölle muun muassa oman koulun ja kirkon ja perusti sille oman kirjaston, palokunnan, poliisin ja seurakunnan. Itselleen von Nottbeckit rakennuttivat Näsilinnan huvilan ja perustivat oman hautausmaan Tampereen Lielahteen. He omistivat Lielahden kartanon Tampereella ja Neitsytniemen kartanon Imatralla. Suku poistui vuonna 1917 Suomesta vallankumouksen vuoksi. Suomalaisen aatelissuvun mainittiin sammuneen vuonna 1990, jolloin Wilhelm von Nottbeckin pojantytär Andrée de Nottbeck kuoli Genevessä. Vuonna 2014 kuitenkin ilmeni, että eräitä Wilhelm von Nottbeckin jälkeläisiä asuu edelleen Kanadassa, jossa he käyttävät nimeä de Nottbeck.
Rodrigo Orlando Cabrera Cuéllar

Rodrigo Orlando Cabrera Cuéllar (s. 14. maaliskuuta 1938) on elsalvadorilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 6. tammikuuta 1962 ja nimitettiin Santiago de Marían hiippakunnan piispaksi 23. joulukuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. helmikuuta 1984. Pääkonsekraattorina toimi Lajos Kada, jota avustivat Arturo Rivera Damas ja José Eduardo Alvarez Ramírez.
Max Weinberg

Ura muusikkona

Weinberg tuli tunnetuksi Bruce Springsteenin E Street Bandin rumpalina (1974–1988, 1995, 1999–). Hän kuuluu edelleen E Street Bandiin ja on mukana aina Springsteenin kiertäessä koko orkesterin kanssa. Vuosina 1993–2009 Weinberg toimi keskusteluohjelma Late Night with Conan O'Brienin musiikillisena johtajana ja houseyhtye The Max Weinberg 7:n rumpalina. Late Nightiin hän päätyi kohdattuaan sattumalta ohjelman vastavalitun juontajan Conan O'Brienin New Yorkin kaduilla. Musisoinnin lisäksi Weinberg otti ohjelmassa ajoittain osaa keskusteluun ja sketseihin O'Brienin kanssa. Sketseissä hänet kuvattiin usein hieman kieroutuneena ja perverssinä luonteena. Conan O'Brien aloitti The Tonight Show'n isäntänä vuonna 2009, jolloin Weinberg yhtyeineen seurasi mukana ja vaihtoi nimekseen Max Weinberg and The Tonight Show Band. Conan O'Brien ja The Tonight Show'ta esittävä NBC ajautuivat riitoihin ohjelman esitysajasta, mikä johti O'Brienin eroon tammikuussa 2010. O'Brienin aloittaessa uutta sarjaansa TBS-kanavalla Max Weinberg ilmoitti, ettei aio tulla mukaan ohjelmaan. Sarjan yhtye on kuitenkin muuten samana kuin entinen The Tonight Show Band.
Weinberg on kirjoittanut kirjan The Big Beat (1991), jossa hän haastatteli eri aikakausien rockrumpaleita, sekä tuottanut Rhino Recordsin Let There Be Drums -kokoelmalevysarjan (1994). Hän on myös kiertänyt pohjoisamerikkalaisia oppilaitoksia oman An Evening with Max Weinberg -show'nsa kanssa kertomassa muusikonurastaan. Weinberg on julkaissut The Max Weinberg 7:n kanssa albumin The Max Weinberg 7 (2000) sekä esiintynyt tai äänittänyt muun muassa Stingin, Paul McCartneyn, Peter Gabrielin, Barbra Streisandin, Ringo Starrin, Natalie Merchantin, Pete Townshendin ja Meat Loafin kanssa.

Yksityiselämä

Weinberg on uskonnoltaan juutalainen. Hän asuu New Jerseyn rannikolla vaimonsa Beckyn, tyttärensä Alin ja poikansa Jayn kanssa. Myös Jay (s. 1990) on rumpali ja on tuurannut isäänsä Springsteenin Working on a Dream -kiertueella tämän ollessa kuvaamassa O'Brienin uutta The Tonight Show'ta. Weinbergin sisko Nancy Winston on New Yorkissa tunnettu laulaja ja pianisti. Weinberg soitti rumpuja Winstonin esikoisalbumilla My Shining Hour (2002). Weinberg on jääkiekkojoukkue New Jersey Devilsin innokas kannattaja.
Peukaloiskerttuli

Levinneisyys

Peukaloiskerttulia tavataan Costa Ricassa ja Panamassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kalevan koulu (Kerava)

Historia

Kalevan koulu oli ennen Viron koulu. Vuonna 2013 kesällä Kalevan koulu vanha puoli purettiin homevaurioiden takia. Koulun korjausprojekti päättyi syksyllä 2014.

Koulu äänestyspaikkana

Kalevan koulu toimii varsinaisina vaalipäivinä Keravan kaupungin kahden vierekkäisen äänestysalueen äänestyspaikkana. Koululla voivat vaalipäivinä äänestää Keravan asukkaat äänestysalueelta 1 (Viro) ja 2 (Kaleva).
Topeliuspriset

Topeliuspriset on suomenruotsalaisille toimittajille vuosittain myönnettävä palkinto, jota on vuodesta 1991 jakaneet kaksi järjestöä, Svenska folkskolans vänner ja Finlands svenska publicistförbund. Sakari Topeliuksen mukaan nimetty palkinto pyrkii nostamaan esiin journalisteja, jotka ovat edistäneet suomenruotsalaista kulttuuria ja ruotsinkielistä journalismia Suomessa. Palkinto jaetaan vuosittain Topeliuksen syntymäpäivänä 14. tammikuuta ja on nykyisin suuruudeltaan 5 000 euroa.
Ennen Topeliuspalkinnon perustamista Finlands svenska publicistförbund jakoi vuodesta 1957 alkaen toimittajapalkintoa.
AMD Phenom

Phenom on AMD:n työpöytäkäyttöön suunnattu suoritinsarja, joka perustuu K10-arkkitehtuuriin tai AMD:n nimityksen mukaan AMD K10 -perheen arkkitehtuuriin. Ensimmäiset Phenom-suorittimet julkaistiin vuonna 2007

Phenom

Kolmiytimiset versiot (8xxx-sarja, koodinimeltään "Toliman") tulivat hieman neliytimisten (9xxx-sarja, koodinimeltään "Agena") jälkeen. Phenomeista on tehty myös FX-versioita, joiden ero tavallisiin suorittimiin nähden on niiden kerroinlukottomuus.
AMD markkinoi Phenom-suorittimia ensimmäisinä aitoina neliytimisinä suorittimina (Intelin neliytimisissä on 2x2 sirua yhdessä kotelossa) ja kehui niiden huikeaa suorituskykyä. Suorittimien liitäntänä on AM2+-suoritinkanta, joskin ne ovat yhteensopivia vanhempienkin Socket AM2 -suoritinkantojen kanssa. Kaksiytimellisiä K10-suorittimia kutsutaan nimellä Athlon X2.

Vika suorittimen TLB-puskurissa

Ennen Phenom-suorittimen julkaisemista niiden TLB-puskurissa (engl. Translation lookaside buffer) havaittiin vika. Suorittimet tuotiin kuitenkin "viallisina" markkinoille, ja vian kiertämiseksi julkistettiin bios-korjaus, joka poisti käytöstä jotain suorittimen ominaisuuksia hidastaen suorittimien toimintaa noin 10 prosentilla. Myöhemmin ilmestyi suorittimen kolmas versio, jossa ongelma oli korjattu.
Tyrnikiitäjä

Koko ja ulkonäkö

Perhosen etusiivet ovat pohjaväriltään harmaanruskeat, tyvestä kolmiomaisesti hieman tummemmat. Siiven takareunasta kärkeen kulkee tummanruskea viiru, jonka etupuolella siipi vaalenee etureunasta viirua kohti ja jonka takapuolella siipi on tummanruskea mutta vaalenee taas ulkoreunan viiruun asti. Aivan siiven ulkoreuna on vaalean harmaanruskea. Etusiivessä on musta keskitäplä, johon liittyy siiven kärkipuolella laaja tummanruskea varjostuma. Takasiivet ovat laajalti ruusunpunaiset, ja niissä on leveä mustanruskea etureuna sekä reunajuova. Siiven takakulmassa on valkoinen laikku. Perhosen ruumis on harmaanruskea, mutta keskiruumiin sivuilla on valkoinen juova. Takaruumiin tyviosan sivuilla on mustavalkoinen raidoitus. Siipiväli on 60–80 mm.
Laji risteytyy Ranskan Alpeilla lepakkokiitäjän (Hyles vespertilio) kanssa.
Täysikasvuinen toukka on 85 mm pitkä. Nuorena toukka on vihreä ja vaaleiden nystyjen vuoksi karkeapinteinen. Myöhemmin toukan väri muuttuu tumman vihreäksi, ja sen kyljissä on laajoja kermanvalkoisia laikkuja. Toukan peräpäässä on mustansävyinen kaareva sarvi, jonka sivuilla on pisaramainen vaalea laikku.

Levinneisyys ja lentoaika

Tyrnikiitäjää tavataan kahtena erillisenä alueena Pohjois-Espanjasta Etelä-Alpeille ja Pohjois-Italiaan sekä uudelleen Romaniasta ja Kreikasta Turkkiin ja Ukrainaan. Perhoset lentävät pääasiassa huhtikuun lopulta heinäkuun alkuun. Pieni toinen sukupolvi on lennossa elokuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Tyrnikiitäjää tavataan merenrannoilla, nummilla, jokilaaksoissa ja kallioisilla seuduilla, eli siellä missä toukan ravintokasvi tyrnikin viihtyy. Esiintymät ovat usein paikallisia, mutta lajilla on taipumusta lentää pitkiä matkoja vakituisten esiintymispaikkojen ulkopuolelle. Perhonen on aktiivisena lennossa vain lyhyen ajan iltayöstä ja käy silloin ahkerasti kukilla. Valo ei perhosia houkuttele kovinkaan paljon.
Parittelu tapahtuu yön aikana ja kestää korkeintaan kolmisen tuntia. Naaras munii munia yksitellen ravintokasvin lehdille, yleensä lähelle lehden reunaa. Toukat paistattelevat avoimesti lehdettömiksi syömillään oksilla ja kaivautuvat elo-syyskuussa maahan ravintokasvin juurakkoon tai kivien alle. Kotelo telvehtii.

Ravintokasvi

Toukka on tyrnillä (Hippophae rhamnoides) elävä monofagi.