google/wiki40b huggingface dataset:
Steve Ott

Ura

Ott pelasi ennen NHL:ää kolme kautta OHL-joukkue Windsor Spitfiresissä. Dallas Stars varasi hänet ensimmäisellä kierroksella ja numerolla #25 kesällä 2000. Kaudella 2000–2001 hänet valittiin OHL:n kolmanteen ja CHL:n toiseen tähdistökentälliseen sekä kaudella 2001–2002 OHL:n toiseen tähdistökentälliseen. Kaudeksi 2002–2003 Ott siirtyi Dallas Starsin organisaatioon. Hän pelasi NHL:ssä 26 ottelua tehoin 3+4=7 ja suurimman osan kaudesta farmijoukkue Utah Grizzliesissä.
Kaudella 2003–2004 Ott murtautui Starsin NHL-kokoonpanoon ja pelasi 73 ottelua. Ott pelasi työsulkukauden 2004–2005 AHL:n Hamilton Bulldogsissa. Kaudella 2006–2007 Ott pelasi vain 19 ottelua loukattuaan nilkkansa lokakuussa 2006.
Ott on viime vuosina kehittynyt paljon myös pisteiden tekemisessä ja kaudella 2008–2009 hän teki henkilökohtaisen piste-ennätyksensä tehoin 19+27=46 ollen myös joukkueen neljänneksi paras pistemies Mike Modanon kanssa. Vuotta myöhemmin Ott teki NHL:n yhden kauden henkilökohtaisen jäähyennätyksensä 153 minuutillaan. Kaudella 2010–2011 hänen jäähyminuuttimääränsä nousi vieläkin korkeammalle, 183 minuuttiin. Enemmän on tullut ainoastaan työsulkukaudella 2004–2005 AHL:n runkosarjassa, kun jäähyminuutteja kertyi 279. Maaliskuussa 2010 Ott teki Starsin kanssa nelivuotisen jatkosopimuksen, joka toi hänelle keskimäärin 2,95 miljoonaa dollaria kaudessa.
Ott pelasi Starsissa kauden 2011–2012 loppuun. Hän teki tuon kauden aikana 39 pistettä ja taklasi 278 kertaa, neljänneksi eniten koko NHL:ssä. Kauden jälkeen Ott oli osallisena Starsin ja Buffalo Sabresin välisessä kaupassa, jossa hän siirtyi Adam Pardyn kanssa Sabresiin vaihdossa Derek Royhin.
Buffalo Sabres nimesi ennen kautta 2013–2014 Ottin ja Thomas Vanekin joukkueensa kapteeneiksi. Vanek toimi kauden alussa kapteenina kotiotteluissa ja Ott vierasotteluissa. Vajaat neljä viikkoa kauden alkamisesta Vanek siirtyi kuitenkin New York Islandersiin ja Ott jatkoi joukkueen ainoana kapteenina. Helmikuussa 2014, muutama vuorokausi ennen kauden 2013–2014 siirtotakarajaa, myös Ott siirtyi pois Sabresistä, St. Louis Bluesiin. Hän oli osana pelaajakauppaa, jossa Blues sai hänen lisäkseen maalivahti Ryan Millerin ja jossa Sabresiin siirtyivät maalivahti Jaroslav Halák, hyökkääjät Chris Stewart ja William Carrier sekä kaksi varausvuoroa.
Kesällä 2016 Ott teki yksivuotisen sopimuksen Detroit Red Wingsin kanssa. Ottin viimeisellä kaudellaan 2016–2017 hän pelasi 42 ottelua Detroitissa ja 11 ottelua Montrealissa. 
Hän ilmoitti uransa lopettamisesta ja siirtymisestä St.Louis Bluesin apuvalmentajan tehtäviin 25. toukokuuta 2017. Ott pelasi urallaan 848 ottelua tehden niissä pisteet 237. Häntä arvostettiin eniten urallaan kilpailijana ja joukkueen henkisenä johtajana. Myös St.Louis Bluesin päävalmentaja Mike Yeo sanoi että hän uskoo Ottin tuovan lisää energiaa joukkueeseen roolissaan apuvalmentajana.
Valkokulmanakkeli

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 11,5 cm, siipien kärkiväli 19–21 cm ja paino noin 10–11 g. Valkokulmanakkeli muistuttaa suuresti pienikokoista pähkinänakkelia, johon eroina ovat musta päälaki ja räikeän valkoinen silmäkulmajuova mustan silmä- ja ohjasjuovan ja mustan päälaen välissä, sekä ja punaruskean värin puuttuminen alaperästä. Sukupuolet ovat lähes samannäköisiä, naaraan pään ja alapuolen kuviointi on kuitenkin himmeämpää. Nuori lintu on yläpuolelta himmeämpi ja vaaleampi kuin vanha. Tavallisin ääni muistuttaa pienen lelutorven tööttäystä.

Esiintyminen

Valkokulmanakkeli elää Pohjois-Amerikassa Kanadassa arktisen alueen eteläpuolella ja Etelä-Alaskassa, sekä Yhdysvaltojen länsi- ja pohjoisosissa ja Appalakkien vuoristoa seuraten myös etelämpänä. Lajin kokonaisyksilömäärä on noin 18 miljoonaa yksilöä ja sen elinympäristön laajuus on 7,1 miljoonaa neliökilometriä. Laji on osassa elinaluettaan muuttolintu ja talvehtii Yhdysvaltain eteläosissa. Euroopassa laji on tavattu ainakin kahdesti vuoteen 1993 mennessä, mutta sitä ei ole tavattu Suomessa.

Elinympäristö

Valkokulmanakkelit asuvat havumetsissä, levinneisyysalueen eteläosissa lähinnä vuoristometsissä. Kanadassa laji elää paikoin myös sekametsissä, harvoin puhtaissa lehtimetsissä.

Lisääntyminen

Valkokulmanakkelit ovat yksiavioisia. Parinmuodostus tapahtuu talvella tai keväällä, ja pari pysyttelee yhdessä vuodesta toiseen. Pesimäaikana nakkelit puolustavat aggressiivisesti pesäänsä. Lajin pesä on puun kolossa, usein paksun oksan kolossa. Kolo voi olla vanha tikanpesä tai emot kovertavat sen yhdessä. Nakkelit varustavat lentoaukon pihkalla, naaras sisäpuolen ja koiras ulkopuolen. Ne kantavat pihkan nokassaan tai kaarnanpalasen päällä. Naaras munii tavallisesti viisi tai kuusi munaa, vaihteluväli on 2–8. Naaras hautoo 12–13 päivää. Poikasia ruokkivat sekä naaras että koiras. Poikaset lähtevät pesästä 18–21 päivän ikäisinä, ja ovat täysin itsenäisiä kaksi viikkoa pesästä lähdön jälkeen. Laji pesii kerran kesän aikana.

Ravinto

Kesäaikaan nakkelit syövät pääasiassa pieniä selkärangattomia. Syksyllä ja talvella nakkelit syövät enimmäkseen havupuiden siemeniä. Poikasia ruokitaan eläinravinnolla. Syksyllä ja talvella ne varastoivat ruokaa muiden nakkelien tapaan.
Kimiya Satō

Kimiya Satō (jap. 佐藤 公哉, Satō Kimiya, s. 5. lokakuuta 1989 Kōbe, Hyōgo) on japanilainen moottoriurheilija. Vuonna 2013 Satō testasi Sauberin F1-autoa Silverstonen nuorten kuljettajien testeissä. Hän ei ole sukua entiselle F1-kuljettajalle Takuma Satōlle.
Satō aloitti uransa Karting-sarjoissa. Vuonna 2006 Satō kilpaili Formula BMW UK -sarjassa, jossa hän sijoittui sarjan kymmenneksi. Vuonna 2007 Satō jatkoi sarjassa voittaen yhden kilpailun sijoittuen loppupisteissä neljänneksi. Vuonna 2008 Satō ajoi Formula Challenge Japan -sarjassa sijoittuen sarjan toiseksi. Samana vuonna hän ajoi yhden kilpailun Formula BMW Pacific -sarjassa. Vuonna Satō ajoi Japanin Formula 3 -sarjassa, jossa hän oli National Class -luokassa sarjan toinen. Vuonna 2010 hän jatkoi sarjassa ollen neljäs. Vuonna 2011 Satō siirtyi Formula 3 Euroseries -sarjaan voittaen yhden kilpailun sijoittuen sarjan kymmenneksi. Vuonna 2012 Satō siirtyi Saksan Formula 3 -sarjaan sijoittuen loppupisteissä kolmanneksi voittaen kauden aikana neljä kilpailua. Vuonna 2013 Satō kilpaili Auto GP World Series -sarjassa. Hän voitti kauden aikana viisi kilpailua sijoittuen sarjan toiseksi. Samana vuonna hän ajoi Sauberin nuorten kuljettajien testeissä Silverstonessa ja toimi tallin vara ja -kolmoskuljettajana Japanin GP:n ajan. Vuonna 2014 Satō kilpaili GP2-sarjassa Campos Racing-tallissa saavuttaen kaksi pistettä. Samana vuonna hän jatkoi Auto GP -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden.
Norteño

Norteño eli conjunto (espanjaa, tarkoittaa kirjaimellisesti "pohjoinen") on meksikolaisen populaarimusiikin tyylilaji. Se syntyi 1900-luvulla. Siinä on vaikutteita vanhemmasta meksikolaisesta kansanmusiikista ja on sukua polkalle. Tunnettuja yhtyeitä ovat esimerkiksi Los Tigres del Norte ja Conjunto Primavera.
Christof Innerhofer

Arvokilpailut

Innerhofer teki ensiesiintymisensä aikuisten arvokilpailuissa Åren MM-kisoissa 2007 sijoittuen syöksylaskussa 38:nneksi.
Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 hän oli supersuurpujottelussa neljäs jääden mitalista viiden sadasosasekunnin päähän. Syöksylaskussa hän sijoittui 11:nneksi.
Vancouverin olympialaisissa 2010 Innerhofer oli supersuurpujottelussa kuudes ja superyhdistetyssä kahdeksas. Garmisch-Partenkirchenin MM-kisoissa 2011 hän voitti supersuurpujottelussa kultaa, superalppiyhdistetyssä hopeaa ja oli pronssilla syöksyssä. Schladmingin MM-kisoissa 2013 hän sijoittui supersuurpujottelussa seitsemänneksi ja syöksylaskussa 14:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sai syöksystä hopeaa ja alppiyhdistetystä pronssia. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli alppiyhdistetyssä neljästoista. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui supersuurpujottelussa neljänneksi ja syöksylaskussa 11:nneksi.

Maailmancup

Innerhofer sijoittui maailmancupissa ensimmäisen kerran kymmenen parhaan joukkoon oltuaan yhdeksäs Bormion syöksykilpailussa joulukuussa 2007. Ensimmäisen voittonsa – ja palkintokorokepaikkansa – hän sai niin ikään Bormion syöksylaskussa 28. joulukuuta 2008. Samalla kaudella hän oli lisäksi kolmas Sestrieren yhdistetyn kilpailussa ja Åren supersuurpujottelussa. Supersuurpujottelucupissa hän sijoittui viidenneksi.
Kaudella 2010–2011 Innerhofer oli kolmas Bormion syöksylaskussa ja voitti Banskon alppiyhdistetyn. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksanneksi ja yhdistetyn cupissa toiseksi. Kaudella 2011–2012 hän oli kolmas Wengenin syöksylaskussa ja voitti Schladmingin supersuurpujottelun. Kaudella 2012–2013 hän voitti Beaver Creekin, Wengenin ja Garmisch-Partenkirchenin syöksylaskut ja oli kolmas Kitzbühelin supersuurpujottelussa. Syöksylaskucupissa hän sijoittui neljänneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kymmenenneksi. Kaudella 2013–2014 hän sijoittui toiseksi Lenzerheiden syöksylaskussa. Kaudella 2015–2016 hän oli toinen Jeongseonin supersuurpujottelussa. Seuraavalla kaudella hän sijoittui toiseksi Kitzbühelin supersuurpujottelussa. Kaudella 2017–2018 hän oli toinen Åren finaalitapahtuman supersuurpujottelussa. Kaudella 2018–2019 hän sijottui toiseksi Lake Louisen syöksylaskussa, Val Gardenan supersuurpujottelussa ja Bormion syöksylaskussa.
Euroopan cupissa Innerhofer on voittanut kolme osakilpailua.
Pekka Perttu

Pekka Perttu (14. lokakuuta 1917 – 10. elokuuta 1992) oli Neuvostoliitossa asunut suomeksi kirjoittanut vienankarjalainen kirjailija.
Perttusten runonlaulajasukuun kuulunut Pekka Perttu syntyi Köynäsjärven kylässä Vienan Karjalassa. Hän valmistui Uhtuan keskikoulusta 1937 ja lähti sitten Petroskoihin opiskelemaan opettajaksi. Talvisodan aikana Perttu oli asepalveluksessa työskennellen rintamalehdessä. Jatkosodan vuosina hän palveli hävittäjäpataljoonassa sekä sissiosastossa. Perttu haavoittui 1944 ja siirtyi sen jälkeen siviiliin Totuus-lehden osastonjohtajaksi. Perttu opiskeli 1950–1955 Moskovan Gorki-kirjallisuusinstituutissa ja palattuaan Moskovasta Karjalaan hän oli toimittajana Punalippu-lehdessä vuoteen 1968 saakka ja toimi Karjalan kirjailijaliiton konsulttina.
Pertun ensimmäinen kertomuskokoelma Ruuhka ilmestyi 1955, ja sen jälkeen hän kirjoitti useita novelleja, esseitä ja kertomuksia. Pertun teosten aiheet tulivat Karjalan luonnosta, Kalevalasta sekä karjalaisesta kansanperinteestä. Hän kirjoitti myös pakinoita vienankarjalan murteella ja niitä julkaistiin kokoelmassa Vesiperän paikinoita.
Pekka Perttu oli naimisissa inkerinsuomalaisen kansanrunouden tutkijan Unelma Konkan kanssa. Heidän poikansa on kirjailija Arvi Perttu, joka on asunut vuodesta 2001 Suomessa.
Temppeli E (Selinus)

Historia

Temppeli E rakennettiin klassisen kauden alussa noin vuonna 480–460 eaa. Sen oletetaan yleensä olleen omistettu Heralle perustuen eräässä votiivistelessä olevaan piirtokirjoitukseen. Jotkut tutkijat ovat kuitenkin ehdottaneet sitä Afroditen temppeliksi rakenteellisten yhtäläisyyksien vuoksi. Samalla paikalla on ilmeisesti ollut kaksi varhaisempaa temppeliä, joista edellinen oli tuhoutunut tulipalossa vuonna 510 eaa.
Temppeli kaivettiin vuonna 1823. Kaivaukset suorittivat brittiläiset arkkitehtien Samuel Angell ja William Harris johdolla. Rakennuksen raunioita on kunnostettu huomattavasti vuosina 1956–1959, ja siksi se on nykyisin Selinuksen temppeleistä näyttävin.

Rakennus

Temppeli E sijaitsi niin kutsutulla Itäkukkulalla Selinuksen muurien ympäröimän kaupunkialueen itäpuolella. Se on eteläisin kukkulan kolmesta temppelistä, joista muut tunnetaan nykyisin nimillä Temppeli F ja Temppeli G. Se sijaitsi omalla muurin ympäröimällä temenos-alueellaan. Temppeli edusti doorilaista tyyliä. Siinä oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 15 pylvästä, joiden korkeus oli noin 10,2 metriä. Temppelin stylobaatin koko oli noin 25,3 x 67,8 metriä.
Sisällä temppelissä oli pronaos, naos eli cella, adyton ja opisthodomos. Temppelissä oli useita porrastuksia. Itäpäässä kymmenen porrasta johti ensin pronaokselle, pronaoksesta kuusi porrasta sisään naokseen ja naoksen perältä jälleen kuusi porrasta sisään adytoniin. Naoksessa oli temppelin jumaluuden, oletettavasti siis Heran, kulttikuva, jonka jalusta on löydetty.
Pronaoksen friisi oli koristeltu metoopeilla, jotka oli tehty paikallisesta kalkkikivestä sekä marmorista. Neljä metoopeista on löydetty, ja ne ovat Palermon arkeologisessa museossa (Museo archeologico regionale ”Antonino Salinas”). Niiden veistokset esittävät Heraklesta surmaamassa amatsoni Antiopen, Zeuksen ja Heran häitä, Artemiin koirien raatelemaksi joutunutta Aktaionia sekä Athenea, joka surmaa gigantti Enkeladoksen.
Aleksandr Hotovitski

Aleksandr Aleksandrovitš Hotovitski (ven. Александр Александрович Хотовицкий, myös Aleksander Helsinkiläinen, 11. helmikuuta 1872 Kremenets, nyk. Ukraina – noin 16. kesäkuuta 1937) oli venäläinen ortodoksinen pappi, lähetystyöntekijä ja Helsingin ortodoksisen seurakunnan kirkkoherra vuosina 1914–1917.
Hotovitski opiskeli Volynian hengellisessä seminaarissa ja Pietarin hengellisessä akatemiassa. Päätettyään opiskelunsa hänet lähetettiin lähetystyöntekijäksi New Yorkiin pyhän Nikolaoksen seurakuntaan. Hänet vihittiin avioliittoon ja pappeuteen vuonna 1896 San Franciscossa ja toimi tämän jälkeen pyhän Nikolaoksen seurakunnan kirkkoherrana. Hotovitski pyrki aktiivisesti kehittämään ortodoksisuutta Pohjois-Amerikassa ja perusti useita uusia seurakuntia. Hän myös toimitti perustamaansa The American Orthodox Messenger -lehteä.
Vuonna 1914 Hotovitski nimitettiin Venäjän Berliinin suurlähetystön kirkon kirkkoherraksi, mutta ensimmäinen maailmansota muutti suunnitelmia ja Hotovitski saapui Helsinkiin kaupungin seurakunnan kirkkoherraksi ja ortodoksisten kirkkojen piirinvalvojaksi. Helsingissä hän toimitti Gelsingforskij Prikodskij Listok -lehteä.
Näkyväksi muistomerkiksi jäi Uspenskin katedraalin Golgata-risti, jonka hän hankki vuonna 1916 yksityisin lahjoituksin; tosin ikonikokonaisuuteen alun perin tarkoitettu taustakuva, jossa olisi ollut kevyesti hahmotettu Jerusalemin kaupunki yllään puolipilvinen yötaivas, jäi toteuttamatta sopivan taiteilijan puutteessa. 
Vuonna 1917 hän siirtyi Moskovaan Kristus Vapahtajan kirkon kalustonhoitajaksi. Lokakuun vallankumouksen jälkeen kirkon tilanne vaikeutui. Hotovitski vangittiin 1920-luvulla useita kertoja ja tuomittiin vallankumoustribunaalissa 13. joulukuuta 1922 kymmeneksi vuodeksi pakkotyöhön. Hänet kuitenkin armahdettiin viiden vankilavuoden jälkeen. Viimeisen kerran Hotovitski vangittiin 16. kesäkuuta 1937 ja ilmeisesti tuomittiin teloitettavaksi jo samana päivänä. Tuomion syynä oli "osallistuminen kirkollisten terroristien organisaation neuvostovastaiseen toimintaan ja kiihotukseen". 
Venäjän ortodoksinen kirkko kanonisoi Hotovitskin vuonna 1994 ja vuoteen 2012 saakka hänen muistopäiväänsä vietettiin Suomessa ja Pohjois-Amerikassa 4. joulukuuta, hänen kanonisointipäivänänään.   Vuodesta 2012 lähtien pappismarttyyri Aleksanderin muistopäivä on hänen kuolinpäivänään 19. elokuuta.
Uspenskin katedraalin krypta on pyhitetty pappismarttyyri Aleksander Hotovitskin muistolle. Kryptan temppelijuhlaa vietetään hänen muistopäivänään 19.8.
Sven Wollter

Sven Justus Fredrik Wollter (s. 11. tammikuuta 1934 Göteborg) on ruotsalainen näyttelijä.
Wollter on näytellyt elokuvissa ja televisiossa 1960-luvulta asti. Hän on esiintynyt muun muassa Bo Widerbergin elokuvissa Komisario Beck tähtäimessä (1976) ja Mies Mallorcalta (1984) sekä Andrei Tarkovskin viimeisessä elokuvassa Uhri (1986). Wollterilla oli myös rooli John McTiernanin ohjaamassa yhdysvaltalaisessa elokuvassa 13. soturi (1999). Håkan Nesserin kirjoihin perustuvassa Van Veeteren -sarjassa hän esittää nimiosaa.
Panssarijääkäri

Panssarijääkäri on nimitys Suomen puolustusvoimien kouluttamille panssariaselajiin kuuluville jalkaväen taistelijoille, jotka liikkuvat taistelukentällä rynnäkköpanssarivaunuin ja taistelevat jalan. Panssarijääkäri on samalla sotamiestä vastaava miehistön sotilasarvo.
Panssarijääkäreita koulutetaan Panssariprikaatin alaisuuteen kuuluvan Hämeen Panssaripataljoonan Panssarijääkärikomppaniassa sekä Karjalan Prikaatin alaisuuteen kuuluvassa Kymen Jääkäripataljoonassa. Joukkojen pääasiallisena kuljetusvälineenä ovat BMP-2, MT-LB (PsPr), CV9030 (KarPr) ja XA-180 Pasi (Karjalan Prikaatissa).
Panssarijääkäreiden koulutushaaratunnuksena on viisikulmainen, keltaisilla reunuksilla ja vihreällä pohjalla oleva BTR-60-miehistönkuljetuspanssarivaunu ja rynnäkkökivääri 62.
Panssarijääkärikompaniassa koulutetaan pääasiassa peruspanssarijääkäreitä, tiedustelijoita, panssarintorjujia, tulenjohtajia sekä CV/XA-ajoneuvokuljettajia. Panssarijääkärit koulutetaan etulinjan taistelijoiksi, hyökkääväksi kärjeksi. Koulutuksessa keskitytään tehokkaaseen ja nopeaan hyökkäykseen sekä oman tukikohdan puolustamiseen ja tiedustelutehtäviin.
A. Honko

Historiaa

Aarne Honko, joka oli aiemmin työskennellyt paikallisen tehtaan työnjohtajana, perusti sotien jälkeen vuonna 1947 oman toiminimen, jonka avulla hän alkoi valmistaa naisten käsilaukkuja sekä lompakoita. Yritys on alansa vanhin suomalainen perheyritys kolmannessa sukupolvessa.

Tuotteet

Yritys on erikoistunut valmistamaan ja suunnittelemaan räätälöityjä kanto- ja suojalaukkuja sekä koteloita ammattikäyttöön. Tuotteisiin kuuluu myös mallisuojattu HonkoQuick Wallet -lompakkomallisto. 
Yrityksen asiakkaisiin kuuluvat muun muassa VR-Yhtymä sekä Suomen puolustusvoimat.
Jacque Fresco

Resurssipohjainen talous

Resurssipohjaisen talouden mukaan talouden perustana tulisi olla kunkin maan ekologisesti hyödynnettävissä olevat resurssit – ei raha tai kilpailu.
Nina Rindt

Nina Rindt (o. s. Nina Madeline Lincoln, s. 1943) on suomalainen entinen malli, joka nousi 1960- ja 1970-lukujen vaihteen tyyli-ikoniksi formulakuljettaja Jochen Rindtin vaimona. Hän on suomalaisen kilpa-autoilijan Curt Lincolnin tytär.
Nina Lincoln kävi Suomessa keskikoulun ja opiskeli sitten sisäoppilaitoksessa Sveitsin Montreux’ssä. Hän toimi 1960-luvun puolivälissä mallina New Yorkissa, Pariisissa ja Lontoossa, jossa hänen tuttavapiiriinsä kuului muun muassa ajan supermalli Twiggy. 23 vuoden iässä vuonna 1967 hän avioitui Formula 1 -kuljettaja Jochen Rindtin kanssa, joka sai surmansa harjoituksissa Italian Monzassa 1970. Jochen Rindt voitti kuolemansa jälkeen kauden maailmanmestaruuden, ja palkinto luovutettiin Nina Rindtille.
Nina ja Jochen Rindtille syntyi vuonna 1968 tytär Natasha. Vuonna 1972 Nina Rindt avioitui brittiläisen Philip Martynin kanssa, ja he saivat tyttären nimeltä Tamara. Vuonna 1979 Nina Rindt avioitui skotlantilaisen investointipankkiirin, Bridportin 4. varakreivin Alexander Hoodin kanssa, ja heille syntyi poika Alexander 1983. He erosivat 1999, minkä jälkeen Nina Rindt on kaihtanut julkisuutta.
Italialainen urheilulehti La Gazzetta dello Sport teki vuonna 2011 listan kaikkien aikojen kauneimmista formulavaimoista. Nina Rindt nostettiin sen ykköspaikalle.
Sveitsiläisen luksuskellomerkin Universal Genèven eräs kronometrimalli tunnetaan keräilijöiden piirissä ”Nina Rindt -mallina”, koska hänellä oli tapana käyttää sellaista formulavarikkovuosinaan. Ravintola Kosmoksen jälkiruokalistalla on ollut ”jäädytetty suklaa-juustokakku Nina Lincolnin tapaan”. Sen resepti on julkaistu myös Kotilieden Suuressa leivontakirjassa vuonna 1987.
William Windom

William Windom (28. syyskuuta 1923 New York – 16. elokuuta 2012 Woodacre, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten televisiosarjasta Murhasta tuli totta, jossa hän näytteli päähenkilön Jessica Fletcherin ystävää Seth Hazlittiä. Sen lisäksi hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Raising Dead, Pahin rikos, Joulu Manhattanilla ja Space Rage.
Huuto yössä

Juoni

Lontoossa veret uhreistaan valuttavan sarjamurhaajan jäljille pääsee poliisi. Tämä seuraa häntä taloon, jonka omistaa eriskummallinen tiedemies...

Tuotanto ja julkaisu

Vincent Price kieltäytyi kohtauksesta, jossa hän upottautuu poreilevaan keltaiseen "liisteriin".
Vincent Price kertoi haastattelussa vuosia elokuvan tekemisen jälkeen, ettei hän koskaan ymmärtänyt käsikirjoitusta.
Vuonna 1971 American International Pictures teatterilevitti tämän elokuvan kaksoismainosjulisteessa Uskomaton kudossiirto -elokuvan (1971) kanssa.

Arvioita

VideoHound’s Golden Movie Retriever sanoo elokuvan sisältävän ”kolme kuulua kauhutähteä, psykedeelisen diskoteekin ja upeaa 1960-luvun muotia” ja antaa sille kaksi ja puoli tähteä neljästä.
Vesa-Matti Loirin diskografia

Tämä artikkeli käsittelee Vesa-Matti Loirin virallista diskografiaa.
Browningieae

Tuntomerkit

Tribukseen kuuluu kookkaita, puu- tai pensasmaiseksi kasvavia lajeja. Niiden varret ovat nivelikkäitä tai nivelettömiä, pylväsmäisiä, uurteisia, tavallisesti runsaspiikkisiä, ja niiden kukkia tuottavat osat eivät ole erilaistuneet varsinaisiksi kefalioiksi, vaikkakin piikit niissä ovat toisenlaisia. Kukat sijaitsevat lateraalisesti ja ovat keskikokoisia tai kookkaita ja avoinna pääasiassa öisin. Pohjuksessa on limittäisiä suomuja ja piikikkäitä tai sukasellisia areoleja. Hedelmät ovat meheviä ja avautumattomia sekä pinnaltaan suomuisia, piikkisiä tai paljaita. Siemenet ovat keski- tai isokokoisia ja pinnaltaan poimuisia. Siemenen kannattimen arpi eli hilum ja siitereikä eli mikropyle ovat yhteydessä toisiinsa, ja siementä peittää toisinaan limainen vaippa eli arillus.

Levinneisyys

Tribus kasvaa Etelä-Amerikan Andien alueella ja Galápagossaarilla.
Gangsteri

1900-luku

Uudelle vuosisadalle tultaessa New Yorkin juutalaisten suurin jengi, Monk Eastmanin johtama Eastman Gang oli hävittänyt Whyosin. Vaikka irlantilaisgangstereita ja jengejä toimii vieläkin ympäri Yhdysvaltoja, oli niiden kukoistuksen aika ohi. 1900-luku kuului etenkin italialaisjohtoisille suurille rikollisperheille. Paul Kelly ja Johnny Torrio perustivat italialaisjengin Five Points, joka puolestaan kukisti Eastman Gangin. Al Capone ja Lucky Luciano olivat kummatkin uransa alkuvaiheessa Five Pointsin jäseniä, Five Pointerseja.
Yhdysvaltain kieltolaki loi pohjaa rikolliselle alkoholikaupalle. Alalla mukana olevat joutuivat yleensä alistumaan siihen, että rikollisjärjestö pyöritti toimintaa ja peri osansa voitoista. Gangsterijärjestöt kilpailivat reviireistään ja niiden väliset riidat ratkottiin usein tappamalla.
BNY Mellon Center (Pittsburgh)

BNY Mellon Center on pilvenpiirtäjä Pittsburghin kaupungissa, Yhdysvaltain Pennsylvaniassa. Se on kaupungin toiseksi korkein pilvenpiirtäjä. Rakennus valmistui vuonna 1983 ja sen suunnittelusta vastasi arkkitehtitoimisto Welton Becket & Associates. Pilvenpiirtäjä yltää 221 metrin korkeuteen ja siinä on 54 kerrosta.
Rakennus rakennettiin Mellon Financial Corporation -pankin pääkonttoriksi ja sen nimi oli vuoteen 2008 One Mellon Center. Kyseisen yrityksen fuusioiduttua Bank of New Yorkin kanssa Bank of New York Melloniksi talon nimi muutettiin nykyiseen muotoonsa.
Luhtarahkasammal

Ulkonäkö

Luhtarahkasammal on keskikokoinen ja sillä on 2 tai 3 sivulle suuntautuneita ja saman verran alaspäin suuntautuneita haaroja. Se muistuttaa keräpäärahkasammalta.

Levinneisyys

Lajia esiintyy koko Suomessa Lappia lukuun ottamatta. Se on uhanalainen laji Kainuussa. Valtakunnallisessa uhanalaisuusluokittelussa se on silmällä pidettävä. Sen uhanalaisuuden syitä ovat ojitus ja turpeenotto.

Elinympäristö

Luhtarahkasammal kasvaa keskiravinteisilla soilla ja luhtaisilla niityillä.
Hachimaki

Hachimaki (jap. 鉢巻) on päänauha, yleensä punaisesta tai valkoisesta kankaasta tehty. Se symboloi japanilaisessa kulttuurissa sinnikkyyttä ja ponnistelua. Hachimakin voi sitoa otsalleen esimerkiksi synnyttävä nainen, pääsykokeisiin opiskeleva nuori, toimistotyöläinen, työstään ylpeä elinkeinoharjoittaja, bōsōzoku eli moottoripyöräjengiläinen tai mielenosoitukseen osallistuja. Hachimakin kuuluisimmat käyttäjät olivat toisen maailmansodan kamikazelentäjät.
Hachimakeissa on yleensä koristeena erilaisia innoittavia iskulauseita tai nouseva aurinko -kuva-aihe.
Hachimakin historia on epäselvä. Erään teorian mukaan ne liittyvät varhaisten uskonnollisten askeettien vaatetukseen. Toisen mukaan niiden alkuperä on samuraiden kypäriensä alla pitämissä päänauhoissa, joiden tarkoitus oli imeä hikeä itseensä ja pitää hiukset pois silmiltä. ""Hachimaki" on käännettynä "kypärähuivi".
Hachimakin sitominen otsalle vastaa länsimaista hihojen ylös käärimistä ja merkitsee tosissaan olemista ja työn alkamista.