Väinö Linna

Tausta, lapsuus ja nuoruus

Väinö Linnan suku edusti niin isän kuin äidinkin puolelta hämäläisiä torppareita ja maatyöläisiä. Väinön isä Vihtori oli teurastaja. Hän ja Maija Linna, Maria o.s. Nyman, menivät naimisiin 1907. 20. joulukuuta 1920 Urjalassa syntyi Väinö Linna, joka oli kymmenlapsisen perheen seitsemäs. Häntä ennen oli perheessä ollut kaksi vanhempaa Väinöä, Väinö Ilmari ja Väinö Olavi, jotka kuolivat tuberkuloosiin, kuten myös Armas-veli.
Vihtori oli Urjalassa sijainneen Honkolan kartanon torpparin poika mutta sai elantonsa teurastajana, ja Linnan torppa jäi sisarelle ja tämän miehelle. Isä-Linna ei osallistunut politiikkaan, mutta kunnioitti presidentti K. J. Ståhlbergia ja tämän oikeudenmukaisuuspyrkimyksiä. Kun kirjailijalta vuosikymmeniä myöhemmin Suomen Kuvalehden yleisönosastossa kysyttiin hänen poliittisesta ajattelustaan, hän vastasi, ettei hänellä ole henkilökohtaista kantaa veljessotaan, mutta voi silti sanoa, että hänen isänsä oli lahtari.
Vihtori Linna menehtyi reumaattiseen kuumeeseen 1928, jolloin Väinö oli seitsenvuotias, ja vastuu perheestä jäi yksin äidille. Isältä jäi niin paljon velkoja, että äiti joutui niin sanotusti muonamuijan pestiin kartanolle ja alkoi käydä töissä Velkalan ulkotilalla. Isän kuoltua perhe asui Väinön syntymäkodissa vielä vuoden, kunnes se oli myytävä. Silloin perheelle tarjottiin asuttavaksi mökki kartanon mailta. Väinö Linnan syntymäkodin paikalla ovat nykyisin jäljellä vain peruskivet, sillä paikan uusi omistaja purki rakennuksen 1950-luvulla.
Linna aloitti koulunkäynnin kahdeksanvuotiaana, mutta koska hän oli oppinut lukemaan jo viisivuotiaana hänet siirrettiin pian toiselle luokalle. Jo varhain Väinö kiinnitti huomiota kykenemällä uppoutumaan esimerkiksi lehden lukemiseen, vaikka ympärillä meluttiin. Kansakoulun kirjastosta Linna löysi Aarresaaren kaltaisia seikkailukirjoja sekä suomalaiset historialliset romaanit ja kertomuskokoelmat kuten Suomalaisia sankareita tai Karoliinit. Pian pojan lukemisto laajeni venäläisten klassikoiden kuten Dostojevskin, Gogolin ja Tolstoin suuntaan. Linna ei ollut erityisen innokas koululainen, vaikka menestyikin hyvin.  Myöhemmin hän muisteli varhaisten aineidensa olleen kieliopillisesti moitteettomia, mutta sen kummempaa eloa tai ilmeikkyyttä niissä ei ollut. Väinön vanhempi sisar, joka oli kotiapulaisena vakuutusjohtaja Aarne Kuusen perheessä Helsingissä, lähetti ja toi kotiinsa muiden muassa erilaisia nuortenlehtiä sekä perheen poikien Matin ja Pekan vanhoja vaatteita, mistä Linna myöhemmin leikillään arveli kulttuuriharrastusten tarttuneen häneenkin.
Hän kävi kuusi luokkaa silloista kansakoulua, mutta halusi töihin. Koska Urjalassa vakituinen työ oli vähissä, hän muutti 18-vuotiaana vuonna 1938 Tampereelle. Perhe oli edellisenä vuonna muuttanut Velkalasta Villamon ulkotilalle, jossa Väinö kävi tilan töissä. Tampereella nuorukainen sai sukulaistensa avulla työpaikan Finlaysonin kehräämöstä. Aluksi hän työskenteli karstaamon apupoikana eli kärrärinä, ja sitten hänestä tuli karstaaja ja korjausmies. Linna kuului tehtaassa tiiviiseen neljän työmiehen ryhmään, jossa olivat hänen lisäkseen Kosti Itäluoto, Rauni Ollikka ja Reino Sirén. Linnan ensimmäinen asunto oli tädin Annan luona Puuvillatehtaankadulla. Yksinäisen maalaispojan ainoat harrastukset kaupunkiympäristössä olivat lukeminen ja elokuvat. Myöhemmin Linna arveli, että ahkera elokuvien katselu näkyi hänen kirjoissaan, joita oli ollut helppo muokata elokuviksi.

Armeija ja sota

Talvisodan aikana Linna oli väestönsuojelutehtävissä korttelinvartijana. Sodan päätyttyä Linnan ikäluokka kutsuttiin tarkastukseen. Huhtikuun 4. päivänä 1940 Linna lähti armeijaan Riihimäen jalkaväkeen, josta hänet jo kahden viikon kuluttua siirrettiin aliupseerikouluun, ensin Lopen Launosiin ja sitten Hausjärven Ryttylään. Komennusta edesauttoivat alokas Linnan laajat tiedot sotataktiikasta ja aseista. Keväällä 1941 Linna ylennettiin korpraaliksi ja seuranneena kesänä alikersantiksi jatkosodan alkaessa. Alikersanttina hänen tehtäväkseen tuli kouluttaa seuraavan vuoden alokkaat. Työ jatkui kesään 1941 asti, jolloin alkoi jatkosota.
Linna sijoitettiin eversti Pietari Autin komentaman Jalkaväkirykmentti 8:n ensimmäisen pataljoonan konekiväärikomppaniaan, jossa hän osallistui etenemisvaiheen kamppailuihin ja asemasotaan Syvärillä.  
Kesän ja syksyn 1942 Väinö Linna palveli Syvärillä. Sota oli muuttunut asemasodaksi, ja kun Linnalla oli aikaa, hän luki kaikki kenttäkirjaston kirjat. Asemasotavaiheessa kesällä 1942 jäi sotamiehille paljon aikaa vartiovuorojen väliin. Silloin Linna päätti kokeilla ensimmäisen kerran kirjailijan kykyjään laatimalla kertomuksen rykmentin etenemisestä ja taisteluista rajalta Syvärille. Hän lähetti sen toiveikkaana WSOY:lle, mutta kustantaja palautti sotakuvauksen takaisin todeten, että teksti oli liian kehittymätöntä ja kömpelöä. Linna ei pahastunut vaan päinvastoin sisuuntui ja uhosi mielessään, että jonakin päivänä hänenkin naamansa vielä paistaisi kirjakauppojen ikkunoista. Hänen ensimmäinen tekstinsä julkaistiin Hurtti-Ukon joulunumerossa 1942, jossa se voitti kirjoituskilpailun. Kevättalvella 1943 alikersantti Linna siirrettiin koulutustehtäviin ensin Tammelan Mustialaan ja sitten Miehikkälään, jossa oli sodan loppuun asti. Siellä hän kohtasi lottana toimineen maanviljelijän tyttären Kerttu Seurin, jonka kanssa meni naimisiin 1945. Linna kotiutettiin syksyllä 1944.
Jo armeijavaiheessa keskusteluissa ilmeni Linnan veto ammattiyhdistysliikkeeseen ja vasemmistolaisuuteen, vaikka hän ei ollut politiikkaan osallistunutkaan.

Kirjailijakokeilut

Sodan jälkeen Linna ryhtyi kirjoittamaan palattuaan Finlaysonille entiseen työhönsä karstaajaksi. Työpaikallakin hän kirjoitti irtolehdille ja ruutupaperille. Kunnianhimoisena päämääränä oli kirjoittaa oma romaani. Hän itse opiskeli kaunokirjallisuutta, filosofiaa, psykologiaa ja kirjoittamisen tekniikkaa.
Vuonna 1946 Linna osallistui Kokoomuksen Nuorten Liiton kirjoituskilpailuun tekstillä Köyhän työmiehen isänmaa. Raati lunasti sen ja se julkaistiin Nuori Oikeisto -lehdessä. Isänmaallisuus merkitsi Linnalle sitä, että oman kansan menneisyyttä, isien muistoa ja heidän hyviä tekojaan kunnioitetaan ja arvostetaan. Tekstissään esikoiskirjaansa valmisteleva Linna avasi maailmankuvaansa: maailmantalouden on oltava vapaata, mutta se tarvitsee tasapainokseen sosialismia; järjestely ei kuitenkaan saa laajentua sosialistiseksi yhteiskunnaksi.
Linna riimitteli myös runoja, joista hän kehitteli kokoelman ja lähetti kustantajalle. Runot palautettiin ja Linna totesi, ettei hänestä ollut runojen kirjoittajaksi.
Väinö Linna osallistui myös Nuoren Voiman Liiton toimintaan. NVL:n ystäviensä kanssa hän keskusteli kirjoittamisesta ja kirjallisuudesta.

Päämäärä ja Mäkelän piiriin pääsy

Esikoisteos Päämäärä valmistui 1946, mutta hän ei ollut siihen tyytyväinen, joten hän kirjoitti sen uudelleen. Se saatettiin matkaan suurieleisesti kustantajalle Runebergin päivänä. Päämäärä julkaistiin syksyllä 1947. Se arvosteltiin lupauksia herättäväksi, joskin vain kohtuulliseksi romaaniksi. Kirjan ilmestymisen huomattuaan tamperelainen kirjailijapiiri Mäkelän piiri pyysi Linnan mukaan toimintaansa. Joukosta muodostui hänelle tärkeä kirjallinen ystäväpiiri ja taustaryhmä. Mäkelä muun muassa vetosi kustantaja WSOY:hyn ennakoiden maksamiseksi Linnalle apurahojen saannin ollessa epävarmaa.
Työpaikalla ”kirjailijan syntymiseen” reagoitiin siirtämällä Linna varastoon ”kympiksi” työnjohdollisiin tehtäviin. Omistuskirjoituksia Linnalta haettiin työpaikalta paljon, joskus signeerattavia teoksia tuotiin kassikaupalla.
Vuoden 1947 aikana Linnoille syntyi myös esikoinen Sinikka.

Musta rakkaus – vastenmielinen myyntimenestys

Kalevi Jäntin apurahan turvin ilmestyi 1948 Linnan toinen romaani Musta rakkaus, joka oli jo kohtalainen myyntimenestys. Linna itse hämmästyi kirjan saamasta vastaanotosta. Kustantajan edustajalle hän uskoutui pitävänsä teosta epäonnistumisena. ”…minä inhoan sitä kuin vastateurastettua sianlihaa. On niin kovin surkeaa nähdä miten se suuri näkemys kuivuu tuollaiseen muruseen.” Joka tapauksessa hänet palkittiin Kalevi Jäntin palkinnolla ja nuorille kirjailijoille tarkoitetulla akatemia-apurahalla vuonna 1952.

Messias ja henkinen kriisi

Kolmannen teoksen nimeksi oli suunniteltu Messias. Sen teema oli kuolemansairas nuori mies, jonka sielun syvyyksiin uppoutuminen kuitenkin ajoi Linnan kriisiin, kun hän ei saanut luotua teokseen sen paremmin itseään kuin kustantajaakaan tyydyttävää loppua. Elokuussa 1952 hän hakeutui Helsinkiin tutun psykiatrin luo apua saadakseen. "Analyseeraamisen" seurauksena hän päätti "ottaa persoonallisuutensa omiin käsiinsä", eikä Tampereelle palattuaan pystynyt palaamaan romaaninsa maailmaan, vaikka kustannussopimuksen velvoittamana olikin ehtinyt kokeilla kolmea erilaista ratkaisua päähenkilön ongelmiin. Messiaan käsikirjoitus eteni tiettävästi 83. liuskalle, mutta sittemmin luonnokset ovat ilmeisesti kadonneet.
Linnan mukaan päähenkilöltä olisi puuttunut maailmankatsomus, tai oikeammin se oli särkynyt. Teoksen pohjaa hän luonnehti ”eksistentiaaliseksi”.

Vapaa kirjailija teki torpparitrilogian

Tuntemattoman sotilaan jälkeen Linna sai mahdollisuuden jättäytyä vapaaksi kirjailijaksi. Hän ryhtyi toteuttamaan ajatustaan kirjoittaa lapsuuden ajan miljööstä ja haastatteli useita vanhoja urjalalaisia. Se syveni pidemmälle menneisyyteen ja laajeni koko suomalaista yhteiskuntaa kuvaavaksi historialliseksi eepokseksi. Ensimmäinen osa romaanitrilogiasta Täällä Pohjantähden alla ilmestyi 1959. Samana vuonna syntyi myös Linnan toinen lapsi Petteri. Vuonna 1960 ilmestyi kansalaissotaa käsittelevä toinen osa, joka herätti melko kiihkeän julkisen keskustelun vuoden 1918 tapahtumista ja niihin johtaneista syistä. Trilogian päätösosa, joka ulottui ajallisesti 1920-luvun alusta Lapuan liikkeen ajan sekä talvi- ja jatkosodan yli 1950-luvulle saakka, ilmestyi vuonna 1962. Linnan terveys kärsi vakavasti raskaasta työprosessista, ja hän päätti lopettaa kaunokirjallisen tuotantonsa. Hän otti kuitenkin vielä pitkään osaa yhteiskunnalliseen ja kirjalliseen keskusteluun ja julkaisi vuonna 1967 esseekokoelman Oheisia.
Linnan omissa elämänvaiheissa on monista yhtäläisyyksiä yhden romaanien päähenkilön, Vilho Koskelan kanssa. Tästä huolimatta hän on itse mieltänyt heidät eri henkilöiksi.
Ohjaaja Edvin Laine teki Pohjantähti-trilogiasta kaksi elokuvaa: vuonna 1968 valmistui Täällä Pohjantähden alla sekä 1970 Akseli ja Elina. Näistä yhdistelemällä leikattiin vielä 1973 elokuva Pohjantähti.

Esseisti ja keskustelija

"Pohjantähden" jälkeen Linna kirjoitti esseitä, joiden valikoima Oheisia julkaistiin 1967. Toinen esseekokoelma Murroksia ilmestyi 1990.
Maaliskuussa 1972 Väinö Linna osallistui WSOY:n yhtiökokoukseen, jota edelsi kuohunta kustantamon johdossa: hallintoneuvosto oli tammikuussa erottanut pääjohtaja Hannu Tarmion äänin 5–3; seurauksena kustannusliikkeen kirjailijat kärkiniminään Linna ja Mika Waltari asettuivat puolustamaan Tarmiota. Yhtiökokouksessa Linna määritteli puheessaan kirjailijan ja kustantajan roolit sekä kirjallisen arvovallan jota kustantajalta vaaditaan, jotta kirjailija voisi sitoa nimensä ja asemansa yhtiön asemaan. Tämän arvovallan horjuttaminen oli hänestä omiaan syömään kirjailijan ja kustantajan herkkää luottamussuhdetta. Linna päätti puheenvuoronsa toteamukseen, jonka mukaan WSOY:llä oli vaihtoehtoina joko "Tarmio tai turmio". Voimakkaat suosionosoitukset saanut puhe saattoi olla vaikuttamassa siihen, että yhtiökokous lopulta hyvin niukalla enemmistöllä päätti kumota erottamispäätöksen.

Viimeiset vaiheet

Väinö Linna menetti kokonaan puhekykynsä aivoveritulpan vuoksi vuonna 1984. Puhekyvyn menetys oli kova isku Linnalle, jonka rakkaimpia harrastuksia oli osallistuminen yhteiskunnalliseen keskusteluun, ja niinpä hän vetäytyikin tämän jälkeen julkisuudesta miltei täysin. Huhtikuun 21. päivänä 1992 hän menehtyi keuhkosyöpään Kangasalla Pikonlinnan sairaalassa. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle Tampereelle. Samaan hautaan on haudattu Väinö Linnan puoliso Kerttu Linna (1925–1998).

Yhteiskunnallinen vaikuttaja

Presidentti Urho Kekkonen luki paljon ja seurusteli mielellään kirjailijoiden kanssa, ja esimerkiksi Väinö Linnaan hänellä oli läheiset suhteet. Linna tuki näkyvästi Kekkosen poliittista linjaa, ja presidentti pohti hänen kanssaan suomalaisen yhteiskunnan muutoksia ja kehitystä ohjailevia voimia. Tasavallan presidentti Kekkonen myönsi Linnalle tieteen akateemikon arvonimen vuonna 1980. Linnasta tuli ensimmäinen tieteen akateemikko, joka ei ollut suorittanut akateemista tutkintoa.

Merkitys, vaikutus ja kirjailijakuva

Linna piti itseään ennen muuta taiteilijana. Tämä Linnan taiteellisen panoksen ja romaanitaiteen ansioiden tutkimus ei vakavassa mielessä ole vielä edes alkanut, vaan kansallinen merkitys on peittänyt sen näkyvistä. Linnan ansiokkuus on kuitenkin ohimennen todettu. Niinpä ohjaaja Jouko Turkka totesi Linnan kuuluvan maailmankirjallisuuteen. Turkka katsoi Linnan pidättäytyneen liittämästä mitään aatetta tai filosofiaa itseensä tai teoksiinsa, mutta myöntäneen henkilökohtaisesti ainakin Tuntemattoman sotilaan pohjan olevan tietyllä tavalla eksistentialistinen.
Kirjallisuudentutkija Jyrki Nummi on pitänyt Linnan uraa tavallaan käänteisenä Aleksis Kiveen verrattuna. Linna oli itsetuntoinen ja tavoitteli menestystä eikä hän murtunut professorien arvostelusta. Maiju Lassilasta, Pentti Haanpäästä ja Hannu Salamasta hänet erottaa se, ettei Linnaa boikotoitu tai vedetty oikeuteen, ampumisesta puhumattakaan. Linnan voi katsoa myös menestyneen paremmin kuin esimerkiksi Runeberg, Aho tai Koskenniemi, sillä hänen kirjojaan myytiin hyvin, hän pystyi turvaamaan taloudellisen asemansa ja sai useita palkintoja. Alkuhankaluuksien jälkeen hän kohosi nopeasti kansallisten suurmiesten joukkoon: hänelle perustettiin nimikkoseura ja kesäisiä kulttuuritapahtumia. Linna kieltäytyi hänelle tarjotusta kirjallisuuden akateemikon arvosta, sillä hänen taiteellista panostaan ei ollut ratkaistu. Lopulta Linnasta tuli kuitenkin Suomen Akatemian jäsen, sillä tämän jälkeen historioitsijat vetosivat Linnaan ja vaativat häntä ottamaan auki tulleen historian akateemikon paikan. Siihen kompromissiin Linnan suostui. Erityisen ansiokkaana lähtökohdista riippumatta voidaan pitää sitä, että Väinö Linna on Suomessa toistaiseksi ainoa tieteen akateemikon arvonimen saanut henkilö, jolla ei ole akateemista tutkintoa.
Linna osallistui vahvasti julkiseen keskusteluun eikä hän siten ollut vain taiteilija, vaan myös osallistuja, keskustelija, poleemikko ja kansalainen.

Elokuva

T.J. Särkkä teki Väinö Linnan kanssa Tuntemattoman sotilaan filmaussopimuksen vain muutama viikko kirjan ilmestymisen jälkeen. Käsikirjoituksen laativat hänen kanssaan ohjaaja Edvin Laine ja toimittaja Juha Nevalainen. Ongelmaksi oli nousta puolustusvoimien penseys kirjasodan nostattaneen teoksen filmatisointia kohtaan, mutta pulma kierrettiin lainaamalla aseita, panssarivaunuja ja muuta kalustoa Rajavartiolaitokselta. Elokuva valmistui 1955, vain vuosi kirjan tulon jälkeen. Elokuvaa levitettiin ulkomailla ja se sai Berliinin elokuvajuhlilla palkinnon. Suomen ulkopuolella esitettiin yleensä lyhennettyä, "suomalaisuuksista" karsittua versiota.
Vuonna 1958 Edvin Laine ohjasi teoksen Musta rakkaus elokuvaksi, mutta sen menestys jäi vaatimattomaksi.
Linna on tehnyt alkuperäiskäsikirjoituksen Edvin Laineen elokuvaan Sven Tuuva (1958), josta Juha Nevalainen muokkasi varsinaisen elokuvakäsikirjoituksen. Elokuva perustui yhteen Johan Ludvig Runebergin teoksen Vänrikki Stoolin tarinat (1848–1860) runoista. Tämän lisäksi Linna toimi myös omien romaaniensa elokuvasovituksien (Täällä pohjantähden alla 1968, Akseli ja Elina 1970, Tuntematon sotilas 1985) yhtenä käsikirjoittajana. Tämän lisäksi Linna on myös kirjoittanut suomalaisen dialogin suomalais-venäläiseen yhteistyöelokuvaan Luottamus (1976).
Linnan romaaneista ainoastaan Päämäärää ei ole filmattu.

Teatteri

Päämäärää lukuun ottamatta kaikki Linnan teokset on nähty näyttämöllä. Elokuvankin ohjanneen Edvin Laineen näyttämöversio Tuntemattomasta sotilaasta Pyynikin kesäteatterissa muodostui suorastaan legendaariseksi ja produktion näki vuoden 1961 ensi-illan jälkeen yhdeksän vuoden aikana kaikkiaan 347 241 katsojaa 372 esityksessä. Tampereen lisäksi "Tuntematon" on nähty Joensuussa, Oulussa, Kouvolassa ja Helsingissä; Jouko Turkka on tehnyt Tuntemattoman sotilaan kahdesti, Joensuuhun 1971 ja Helsinkiin 1979. Suomen Kansallisteatterissa marraskuussa 2007 ensi-iltansa saanut Kristian Smedsin Tuntematon sotilas -ohjaus oli ensimmäinen kyseisessä teatterissa esitetty Linnan näytelmä. Näytelmää kritisoitiin siitä, että siellä ammuttiin nyky-Suomen "ikonien", kuten presidenttien ja kulttuurivaikuttajien kuvia.
Useimmin estradilla on Linnalta nähty Täällä Pohjantähden alla. Se on esitetty lähes jokaisessa suuressa ja keskisuuressa teatterissa. Tampereen Työväen Teatterissa Täällä Pohjantähden alla II oli ensi-illassa 30. marraskuuta 1961. Sovituksesta vastasivat Väinö Linna ja ohjaaja Eugen Terttula. Täällä Pohjantähden alla I sai samojen tekijöiden toteuttamana ensi-iltansa 6. joulukuuta 1962. Sarjan osa III oli vuorossa vasta 24. maaliskuuta 1977, jolloin sen sovitti ja ohjasi Lasse Pöysti.
Musta rakkaus on tehty näyttämölle vain kerran. Se sai ensi-iltansa Tampereen Työväen Teatterissa 27. syyskuuta 1988. Arto Seppälän sovituksen ohjasi Juhani Niemelä. Saara Kesävuori kirjoitti Tuntematon Väinö Linna -näytelmän Tampereen Työväen Teatterille. Se sai ensi-iltansa 5. lokakuuta 1995 TTT:n suurella näyttämöllä Jussi Helmisen ohjaamana. Näytelmän työstäminen innoitti tekijöitä Väpi-kirjoituskokoelman julkaisemiseen vielä samana vuonna.

Postuumit teokset

Väinö Linnan alkuperäinen käsikirjoitus Tuntemattomasta sotilaasta julkaistiin nimellä Sotaromaani vuonna 2000. Sotaromaani sisältää Tuntemattomana sotilaana tunnetun tekstin lisättynä niillä kohdilla, jotka kustantaja jätti pois Tuntemattomasta sotilaasta.
Linna ei ollut tyytyväinen esikoisteokseensa Päämäärä, ja hänen pyynnöstään siitä ei otettu uusintapainoksia kirjailijan eläessä. Kirjan toinen painos ilmestyi vasta vuonna 2000 osana Linnan koottuja teoksia.