Dimotikí

Synty

Dimotikí oli kreikan kielimuotona suoraa jatkumoa bysanttilaisena aikana muodostuneelle puhutulle kreikalle, ja laajassa merkityksessä termillä voidaan viitata kreikan puhekieleen yleensä. Tunnetumman merkityksen nimitys sai 1800-luvun alkupuolella, kun kreikalle alettiin kehittää kirjakieltä. Tuolloin vallitsi erilaisia näkemyksiä siitä, mihin kirjakieli tulisi perustaa. Monet kannattivat kirjakielen perustamista suoraan klassiseen kreikkaan. Realistisemmin ajatelleet kannattivat klassisesta kreikasta ja puhekielestä otettujen piirteiden yhdistelemistä, ja tältä pohjalta kehitettiin katharévousa-kirjakieli. Jotkut kannattivat sen sijaan puhekielen käyttöä sellaisenaan kirjakielenä. Varhaisin nimityksen dimotikí käyttö tällaisen kielimuodon nimenä tunnetaan Panagiótis Kodrikákselta vuodelta 1818.
Merkittäviä varhaisia dimotikín käyttäjiä oli runoilija Dionýsios Solomós. Hän arvosteli vuonna 1824 katharévousaa, kytkien kansankielen Kreikan vapaussodan sankareihin: ”Menkää ja etsikää sotasankarit, tuntekaa heidän haavansa (λαβωματιές, lavomatiés) ja kertokaa heille, että heidän tulisi kutsua niitä sanalla τραύματα (tráfmata)”.
Vielä 1800-luvun alkupuolella dimotikí ei nauttinut vielä kovin laajaa suosiota, sillä kieltä kehittäneet oppineet osasivat yleensä itse klassista kreikkaa, ja pitivät usein kansankieltä turmeltuneena ja katsoivat siinä olevan liikaa vaikutteita turkista, albaniasta, italiasta ja muista kielistä. Siksi kiinnostus suuntautui alkuvaiheessa kielen ”puhdistamiseen”, mihin katharévousan nimikin viittaa. Kreikan itsenäistyttyä katharévousasta tuli uuden valtion käyttämä kielimuoto. Myös proosakirjailijat käyttivät yleensä katharévousaa, ja vaihtoivat tyylin dimotikíksi lähinnä kuvatessaan kansan puhetta tai tavoitellakseen maalaistunnelmaa.
Dimotikí oli kuitenkin erityisesti runoilijoiden käytössä, ja monet halusivat osoittaa, että sillä pystyttiin kirjoittamaan minkälaista runoutta tahansa. Merkittävä askel dimotikílle oli se, kun Kreikan kansallislauluksi valittiin vuonna 1863 Solomóksen dimotikíksi jo vuonna 1823 kirjoittaman runon kaksi ensimmäistä säkeistöä.
Siinä missä katharévousa pyrki palauttamaan kielen mahdollisimman lähelle klassista kreikkaa, dimotikín kannattajat argumentoivat kielen luonnollisen jatkumon puolesta, ja halusivat osoittaa kansan puhekielen olevan oikeaoppista kreikkaa. Ajatusta tuettiin myös kielentutkimuksen kehittymisellä.

Nykyisin

Vaikka dimotikí ”voitti” kielikiistaan, nykyinen kreikan kirjakieli ei kuitenkaan ole alkuperäistä dimotikía, vaan ennemminkin sekoitus dimotikía, erityisesti sellaisena kuin sitä puhutaan Ateenassa, sekä katharévousasta tulleita vaikutteita. Voidaankin sanoa, että nykyinen dimotikí on ikään kuin suodatettu katharévousan läpi. Ajan kuluessa kielimuoto on omaksuttu eri puolilla Kreikkaa paikallisten dimotikín variaatioiden tilalle.
Kielikiistan jälkeenkin kielessä on tapahtunut muutoksia. Eräs merkittävä uudistus oli, että Andréas Papandréoun hallitus yksinkertaisti kreikan oikeinkirjoitusta vuonna 1982 poistamalla polytonisen ortografian käytöstä. Nykyisestä kirjakielestä käytetään joskus nimitystä nykykreikkalainen yleiskieli (Νεοελληνική Κοινή, Neoellinikí Koiní).