Lepra Suomessa

Leprasta Suomessa on ensimmäinen maininta vuodelta 1355, jolloin Turun Pyhän Yrjänän hospitaalille testamentattiin rahasumma. Lepra ei kuitenkaan ole koskaan ollut Suomessa kovin yleinen verrattuna Manner-Eurooppaan. Suomen tunnetuin leprasiirtola oli Seilin saari Turun saaristossa Rymättylän ja Nauvon välillä. Siirtola perustettiin saarelle 1600-luvulla. Potilaat joutuivat tuomaan mukanaan ruumisarkun tai puutavaraa arkun rakentamista varten, eikä sieltä ollut paluuta. Leprasairaala suljettiin vuonna 1785, mutta vuonna 1755 saarelle avattu mielisairaala jatkoi toimintaansa vuoteen 1962.
Suomen viimeinen ja pitkään ainoa leprasairaala toimi Orivedellä vuoteen 1953 saakka.

Lepra Suomessa keskiajalla

Suomessa lepra mainitaan ensimmäisen kerran Pyhän Yrjänän hospitaalille vuonna 1355 osoitetussa testamentissa. Samalla se on ensimmäinen sairaus, josta on Suomesta kirjallista lähdeaineistoa. Hospitaali toimi Maarian kunnan Aninkaistenkylässä, Puolalanmäen rinteellä. Turussa lepraparantola toimi vakituisesti, sillä Turun piispa Bero Balk mainitsee sen toiminnan kirjeessään vuonna 1396. Turun kaupunki pyrki tasaamaan Pyhän Yrjänän hospitaalin taloutta vuonna 1440.
Viipuriin perustettiin Suomen toinen leprasairaala vuonna 1475. Tästä on jäänyt todisteeksi Eerik Akselinpoika Tottin perustamiskirje.

1600-luku: lepran huippuaika Suomessa

Kuningas Kustaa II Adolf määräsi vuonna 1619 tartuntavaaran vuoksi Turun spitaalisairaalan siirron Turun kaupungista Seilin saareen. Seilin "leprosorium" perustettiin 1620 Turun saaristoon Seilin saareen. Tällöin sinne siirrettiin sekä Pyhän Yrjänän hospitaalin että Turun Pyhän Henrikin Huoneen leprapotilaat. Spitaalisairaalan kappeli Puolalanmäeltä purettiin ja siirrettiin Seiliin vuonna 1624. Muut sairaalarakennukset poltettiin tartuntavaan pelossa.

Koska todettu leprasairaus vei sairastaneen yhteiskunnan ulkopuolelle, kaivattiin "sairaustuomioon" lisää varmuutta. Pappien apuna käytettiin seurakunnan niin sanottuja "valittuja miehiä". Vasta Turun Akatemian perustamisen jälkeen oli ajateltavissa että lääkäri diagnostisoisi lepran. Turun piispa Gezelius antoi papistolle ohjeen: 

»Niiden, joita epäillään jostain vaarallisesta taudista, ei voi sallia oleskella muiden kanssa ennen kuin lääkärit ovat vapauttaneet heidät sellaisista epäilyistä.» 
Vaikka lääkärit toki todennäköisesti ymmärsivät potilaan sairautta paremmin kuin "valitut miehet", oli lääkärien lukumäärä Suomessa tuohon aikaan mitätön. Käytännössä lepraepäilyä oli siis vaikea kumota ja elinikäinen eristäminen uhkasi jokaista epäiltyä.

1600-luvun leprahospitaalit Suomessa

Seilin leprahospitaali on suomen leprahospitaaleista kuuluisin, mutta niitä perustettiin ympäri Suomea tarpeen mukaan. Leprahospitaaleja on Suomessa ollut Ahvenanmaalla, Helsingissä, Kokkolassa, Kruunupyyssä, Kuusamossa, Kärkölässä, Merikarvialla, Mustasaaressa, Orivedellä, Oulussa, Paltamossa, Porissa, Pudasjärvellä, Seilissä, Tammelassa, Tampereella, Turussa ja Viipurissa. Toisin kuin Pyhän Hengen talot, jotka saattoivat sijaita kaupunkiasutuksen keskellä, hospitaalit eristettiin muusta yhteiskunnasta, ja ne oli takoitettu nimenomaan spitaalisairaille. Muutenkin tuon ajan yhteiskunta rajoitti yhteydenpitoa leprapotilaisiin monin säädöksin ja määräyksin. Koska lepralle ei tuon ajan lääketiede voinut antaa edes lievitystä ja sairautta kammottiin, tiesi lepradiagnoosi sairastuneelle eristystä hospitaaliin loppuiäkseen. Hospitaalien toimialueet muotoutuivat sen spitaalipenninkien kantoalueelta, ja seurakunnat velvoitettiin kustantamaan oman seurakuntansa varattomien lepratautisten rahoitus hospitaaleissa. Toisin oli laita säätiömuotoisten Pyhän Hengen talojen: näiden tulot muodostuivat lahjoituksista, oman omaisuuden tuotosta ja sisäänpääsymaksuista Pyhän Hengen taloon.
Parkinniemen hospitaalin ylläpitovarat kerättiin paikallisesta kihlakunnasta jokaiselta asutulta talolta eli "savulta": kaksi äyriä hopeaa. Myöhemmin vero laajennettiin koskemaan jokaista vapaaherrakunnan savua yhden jyväkapan verran vuodessa. Parkinniemen asyylistä Juhana Cajanuksen isä rovasti Johan Cajanus mainitsee sairaalan olleen vuonna 1663 seiväsaidalla ympäröity talo, jossa oli kolme huonetta, eteinen ja aitta sekä sauna.

Lepra 1700- ja 1800-luvun Suomessa

Lepra oli yleinen Kuusamossa ja Pudasjärvellä 1700–1800-luvun taitteessa. Oulun piirilääkärin vuoden 1859 raporteista ilmenee kuitenkin, että lepra oli katoamassa ennen yleiseltä esiintymisalueelta. 1800-luvun puolivälissä yleisin lepran esiintymispaikka oli Lounais-Suomen rannikkoalue. Syytä miksi lepra Suomessa (ja myös muissa pohjoismaissa) esiintyi yleensä rannikkoseuduilla ja kalastajaväestössä ei tiedetä. Lepran erottamisessa vakavista kroonisista ihosairauksista oli vaikeuksia vielä 1800-luvulla, ja kansan ja jopa lääkäreiden käsityksissä kuppa ja lepra kietoutuivat toisiinsa. Kun kansan parissa puhuttiin spitalista eli pitalitaudista, on huomattava että maallikot eivät kyenneet tai edes nähneet tarvetta erottaa lepraa ja kuppaa eli ransuusia (ranskantautia) toisistaan.