Steinway & Sons

Steinway and Sons on kuuluisa pianojen ja flyygelien valmistukseen erikoistunut soitinrakennusliike. Sen perusti alun perin Seeseniin Saksaan Heinrich Engelhard Steinweg (1797–1871).

Historia

Steinway and Sonsin perusti alun perin Seeseniin Saksaan Heinrich Engelhard Steinweg (1797-1871). Ensimmäiset pianot valmistuivat vuonna 1836. Hän muutti perheineen New Yorkiin vuonna 1850 ja vaihtoi nimensä Henry Steinwayksi. Yrityksen varsinaisena perustamisvuonna pidetään vuotta 1853. Viikossa valmistui yksi taffelipiano, mutta jo seuraavalla vuosikymmenellä Steinway & Sons oli noussut Yhdysvaltain johtavaksi pianonvalmistajaksi. Yhtiö perusti vuonna 1880 haaraliikkeen Hampuriin. Sekä New Yorkin että Hampurin tehtaat toimivat tänäkin päivänä. Sadastuhannes soitin valmistui jo vuonna 1903.
Yhtiö ja sen tuotteet saavuttivat 1800-luvun jälkipuoliskolla ja 1900-luvun alkuvuosikymmeninä huomattavan maineen sekä kotimaassaan että kansainvälisesti ja se menestyi myös taloudellisesti erittäin hyvin. Yhtiö otti pianoissaan käyttöön lukuisia muiden tekemiä teknisiä uudistuksia ja sai runsaasti patentteja myös oman tuotekehitystyönsä kautta (muun muassa agraffi 1859 ja 1878, koneiston metalliset rakenteet 1869, duplex-kielitys 1872, sostenuto-pedaali 1874, 1875 ja 1917). Steinway rakensi vuonna 1866 toimitilojensa yhteyteen konserttisalin, jonka nimeksi annettiin Steinway Hall. Sali oli 2 500 katsomopaikallaan New Yorkin suurin ja tärkein konserttisali, kunnes Carnegie Hall syrjäytti sen. Yhtiö toimi sekä sponsorina että impressaarina ajan suurimpien pianistien esiintyessä sekä Steinway Hallissa että laajoilla kiertueilla. Steinwayn nimi ja tuotteet olivat konsertti-ilmoittelussa vahvasti esillä. Steinway-flyygeli oli mainoksissa ”The Instrument of The Immortals”. Käsite ”Steinway Artist” (pianisti, joka konserteissaan soittaa vain Steinway & Sonsin D-mallin flyygeliä) on myös tältä ajalta peräisin. 
1930-luvun lamakausi, toinen maailmansota sekä pianon merkityksen väheneminen radion ja sittemmin television yleistyessä, työvoimakustannusten nousu, laatuongelmat, koveneva kansainvälinen kilpailu Itä-Aasian maista käsin ja monet muut syyt ajoivat koko Yhdysvaltain pianoteollisuuden pitkäaikaisiin ja yhä paheneviin vaikeuksiin. Steinwayn ongelmana oli näiden lisäksi omistuksen pirstaloituminen sukupolvien vaihtuessa, omistajien kyvyttömyys tai haluttomuus sijoittaa lisää pääomaa yritykseen sekä jatkajien puute. Vuonna 1972 Steinwayn suku joutui myymään vaikeuksiin ajautuneen yhtiön osakkeet The Columbia Broadcasting System Corporation (CBS) -mediayhtiölle. Lukuisten sulautumisten ja yrityskauppojen jälkeen Steinway & Sons -tuotemerkin ja tehtaat omistaa nykyisin tytäryhtiöiden kautta holdingyhtiö Steinway Musical Instruments, Inc., joka listautui New Yorkin pörssiin (NYSE) 1996. Pörssilistauksessa yhtiön lyhenne on LVB, jonka kerrotaan tulevan nimen Ludwig van Beethoven alkukirjaimista. Yhtiö omistaa lukuisia muitakin soitinvalmistajia ja -merkkejä. Perustajan pojanpojanpoika Henry Z. Steinway (1915-2008) oli viimeinen sukuun kuulunut yhtiön palveluksessa (toimitusjohtaja vuoteen 1977, hallituksen puheenjohtaja vuoteen 1980, sen jälkeen vielä erilaisissa PR-tehtävissä kuolemaansa saakka).
Steinway myy myös kahta muuta pianomerkkiä, jotka valmistetaan OEM-tuotantona Itä-Aasiassa. Näiden pianojen hintataso, laatu ja arvostus on New Yorkissa ja Hampurissa valmistettuja Steinway & Sons -soittimia selvästi alhaisempi. Boston-pianot ja -flyygelit valmistaa Kawai Japanissa ja Essex-merkkisiä soittimia ovat valmistaneet ainakin Young Chan Koreassa ja Pearl River Kiinassa. Näiden tuotteiden markkinoinnissa Steinway korostaa omaa osuuttaan suunnittelussa ja laadunvalvonnassa.
Steinway & Sons on D-mallillaan edelleen maailman konserttilavojen ylivoimaisesti yleisin flyygelimerkki. Se, samoin kuin pienemmät flyygelit ja pystypianot, ovat erittäin arvostettuja, korkealaatuisia ja kalliita. Tuotannon volyymi on, muiden kalliiden, korkeaan laatuun tähtäävien ja paljon käsityönä vaativien soittimien tavoin, kuitenkin alhainen: New Yorkin tehdas valmistaa noin 2 500-3 000 ja Hampurin tehdas noin 1 500-2 000 soitinta vuodessa, valtaosin flyygeleitä. Yhtiö on taloudellisesti kannattava. Se omistaa eräissä maissa (ei kuitenkaan Suomessa) myös tuotteiden jakeluketjun. Valmistaja kiistää, että New Yorkin ja Hampurin tuotteilla olisi laatueroa. Silti merkittävistä muusikoista muun muassa Vladimir Horowitz suosi New Yorkin mallia, eräät muut, esimerkiksi Artur Rubinstein, taasen eurooppalaista versiota, jonka sointia on kuvattu muun muassa pehmeämmäksi. Katsoja tunnistaa mustan hampurilaisen flyygelin peilikiiltoisesta lakkapinnasta, koska New Yorkissa valmistetussa vastaavassa tuotteessa on himmeä niin sanottu mattalakkaus. Euroopassa myydään liki yksinomaan Hampurin tehtaan tuotteita.