U-vene

Aika ennen ensimmäistä maailmansotaa

Ensimmäinen sukellusvene Saksassa oli keksijä ja insinööri Wilhelm Bauerin vuonna 1850 Saksan laivastolle suunnittelema Brandtaucher. Schweffel & Howaldt rakensi sen Kielin telakallaan. Vuonna 1905 Saksan laivastolle rakennettiin Karp-luokan sukellusvene, joka nimettiin U1:ksi. Siinä oli kaksinkertainen runko, Kortingin petrolimoottori ja yksi torpedoputki. Puolet suuremmassa U2:ssa oli kaksi torpedoputkea. Dieselmoottori tuli Slaivaston sukellusveneisiin vasta U19-luokan myötä 1912–1913. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli 48 sukellusvenettä palveluskäytössä tai rakenteilla. Sukellusveneluokkia oli 13 erilaista.

Sotienvälinen aika

Pariisin rauhankonferenssin 1919 osana Versailles’n rauhansopimusta rajoitti Saksan laivaston kokoa ja kielsi sukellusveneiden rakentamisen. Sopimusta kuitenkin kierrettiin: sukellusveneiden suunnittelutoimisto Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw perustettiin Alankomaihin ja torpedoiden käytön tutkimusohjelma käynnistettiin Ruotsissa. Ennen toisen maailmansodan syttymistä Saksa ryhtyi rakentamaan sukellusveneitä ja kouluttamaan miehistöjä. Nämä toimenpiteet piilotettiin muun muassa tutkimukseksi. Kun asia paljastui, Britannia ja Saksa pyrkivät sopimaan kahdenvälisellä laivastosopimuksella 18. kesäkuuta 1935 pariteetista sukellusveneiden suhteen. Toisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli 65 sukellusvenettä, joista 21 oli merellä valmiina sotaan.

Torpedot

Saksalainen sukellusvene oli ensisijaisesti sen pääaseen, torpedon, laukaisualusta, vaikka myös miinoja laskettiin. Sodan päättyessä lähes 3 000 liittoutuneiden alusta (175 sotalaivaa, loput kauppa-aluksia) oli upotettu saksalaisten sukellusveneiden torpedoimana. Sodan alkuaikojen torpedot kulkivat suoraan, toisin kuin sodan loppuaikojen kohteeseen ohjautuvat ja tiettyjä kulkukuvioita toistavat torpedot. Sytyttimestä riippuen torpedot räjähtivät joko osumasta kohteeseen tai kohteen magneettikentän läheisyydessä (muutaman metrin etäisyys). Magneettisia sytyttimiä käytettäessä oli erityisen tehokasta asettaa torpedon kulkusyvyys hieman kohteen köliä suuremmaksi,  jolloin kohteen kölin alapuolella tapahtuva torpedon räjähdys aiheuttaisi paineaallon ja laiva katkeaisi keskeltä kahtia. Tällä tavalla jopa suurikokoinen tai raskaasti panssaroitu alus voitaisiin upottaa tai saattaa toimintakyvyttömäksi yhdellä hyvin kohdistetulla osumalla. Käytännössä sodan varhaiskauden torpedon kulkusyvyydestä huolehtiva laitteisto ja magneettisytytin olivat erittäin epäluotettavia.
Torpedot kulkivat usein väärällä syvyydellä, räjähtivät ennenaikaisesti tai eivät räjähtäneet ollenkaan. Tämä oli erityisen ilmeistä operaatio Weserübungin aikana, jolloin saksalaisten sukellusveneiden vialliset torpedot eivät pystyneet aiheuttamaan brittien aluksille tuhoja. Viat johtuivat pääasiassa torpedojen valmistuksen aikaisesta puutteellisesta testauksesta. Magneettisyttimeen vaikutti myös Maan magneettikenttä – korkeimmilla leveyspiireillä suhteessa enemmän. Magneettisytyttimiä kehitettiin ja lopulta torpedojen kulkusyvyydenpito-ongelmat ratkaistiin vuoden 1942 alussa.
Myöhemmin saksalaiset kehittivät maalihakuisen akustisen torpedon, GTes eli Zaunkönig T-5 (”peukaloinen”), brittien koodi  GNAT (German Navy Acoustic Torpedo). Sähkömoottoria käyttävän torpedon tehokas kantama oli 5 700 metriä nopeuden ollessa 24 solmua (44 km/h). Sen pääasiallisena kohteena olivat saattueiden suoja-alukset. Torpedo oli suunniteltu kulkemaan 400 metriä suoraan, minkä jälkeen se suuntaisi voimakkainta äänilähdettä kohti. Ainakin kahden saksalaisen sukellusveneen (U-972 joulukuussa 1943 ja U-377 tammikuussa 1944) tiedetään joutuneen omien akustisten torpedojensa upottamiksi. Toisinaan myös tavalliset torpedot olivat vaarallisia omalle sukellusveneelleen laukaisun jälkeen. Akustiset torpedot olivat tehokkaita vain aluksia vastaan, joiden nopeus oli yli 15 solmua (28 km/h). Liittoutuneet häiritsivät myöhemmin akustistia torpedoja hinaamalla aluksen perässä normaalia aluksen ääntä voimakkaampia ääntä tuottavia laitteita (Foxer, FXR, CAT ja Fanfare).
Saksalaiset sukellusveneet ottivat myös käyttöön ”mutkittelukuvioita” kulkevia torpedoita, jotka kulkivat määrätyn etäisyyden päähän ja kulkivat sen jälkeen joko ympyränmuotoista tai tikapuunmuotoista reittiä. Laivastosaattuetta kohti ammuttaessa mutkittelukuvio lisäsi torpedon osumistodennäköisyyttä mikäli esisijaiseen maaliin ei osuttu.

Sukellusveneiden kehittelyä

Sodan aikana Kriegsmarine tuotti useita erilaisia sukellusvenetyyppejä teknologian kehittyessä. Huomattavimpia niistä on tyyppi VII (varsinkin VIIC) ja ylivoimaisesti kaikkein eniten valmistettuna. Tyyppi IX:n sukellusveneet olivat suurempia ja erityisesti suunniteltuja kaukopartiointiin, eräät kulkivat jopa Japaniin saakka. Tyyppi XXI:n ”Elektrobootin” myötä saksalaiset suunnittelijat ymmärsivät sukellusveneen tarvitsevan sukelluskykyään hengissäsäilyäkseen ja upotustehtäväänsä varten. Tyyppi XXI:ssä oli vallankumouksellinen virtaviivaistettu runkorakenne ja suurikokoista akkua käyttävä voimansiirtojärjestelmä, mikä antoi sille kyvyn kulkea sukelluksissa pitkiä aikoja ja saavuttaa entistä suurempi nopeus sukelluksissa. 
Sodan aikana liittoutuneiden ja Kriegsmarinen välillä käytiin jatkuvaa varustelukilpailua varsinkin merikohteiden havaitsemisessa ja havaitsemisen ehkäisyssä. Kaikuluotain (SONAR, briteillä nimitys ASDIC) mahdollisti liittoutuneiden sotalaivojen havaita vedenalaiset sukellusveneet (ja päinvastoin) yli näköetäisyyden päästä mutta ei ollut tehokas pinnalla kulkevaa alusta vastaan; täten sodan alkuvaiheessa yöllä tai huonossa säässä sukellusvene oli  paremmassa turvassa pinnalla kuin pinnan alla. Tutkatekniikan edistysaskeleet osoittautuivat erityisen kuolettaviksi sukellusvenemiehistöille varsinkin sen jälkeen kun lentokoneisiin ryhdyttiin asentamaan tutkia. Vastatoimenpiteenä  sukellusveneisiin asennettiin tutkasta varoittavia vastaanottimia jotta sukellusvene ehtisi sukeltaa riittävän ajoissa ennen vihollisen lähestymistä. Myös sukellusveneisiin kehitettiin tutka, mutta monet kapteenit eivät käyttäneet sitä pelätessään ilmaisevansa asemansa vihollispartioille.
Saksalaiset omaksuivat snorkkelin idean vallatuista hollantilaisista sukellusveneistä, vaikka he ryhtyivätkin käyttämään sitä omissa sukellusveneissään vasta melko myöhään sodan aikana. Schnorchel oli sukellusveneen sisään vedettävä putki joka toi ilmaa dieselmoottorille periskooppisyvyydellä sukellettaessa, mikä mahdollisti sukellusveneen kulku- ja akkujenlatauskyvyn veden alla. Ratkaisun toimivuus oli kuitenkin kyseenalainen. Laitteen ilmaventtiilin kanssa oli ongelmia sen juuttuessa kiinni tai sulkeutuessa sen jäädessä veden alle kovassa merenkäynnissä; järjestelmän käyttäessä koko painerunkoa puskurina dieselmoottorit imaisivat tällöin kerralla suuren määrän ilmaa sukellusveneen eri osastoista jolloin miehistö kärsi usein kivuliaista paineenvaihteluiden aiheuttamista korvavaurioista. Jätteidenpoisto oli myös ongelma pitkäaikaisissa sukelluksissa ilman pintautumisia. Nopeus oli rajattu kahdeksaan solmuun (15 km/h), muutoin snorkkeli olisi irronnut veden vastuksesta. Snorkkeli teki myös sukellusveneestä meluisan ja häiritsi oman kaikuluotaimen toimintaa. Lopulta liittoutuneiden tutka kehittyi niin pitkälle että pystyttiin havaitsemaan pelkkä snorkkelin vedenpäällinen pää. Sukellusveneissä oli tutkanilmaisin mutta liittoutuneet muuttivat tutkansa senttimetrialueella toimivaksi mitä saksalaiset eivät havainneet. Myöhemmät saksalaiset sukellusveneet oli päällystetty ääntä vaimentavalla kumilla. Niissä oli myös mahdollista laukaista kemiallinen kuplia muodostava houkutuslaite, Bold.
Sukellusveneluokkia (U-Boot Klasse) olivat muun muassa tyypit (Typ) I, II, V (keskeytynyt projekti), VII (kaikkein yleisin luokka), IX, X, XI (keskeytynyt projekti), XIV (muiden sukkellusveneiden huoltamiseen, lempinimi lypsylehmä), XVII (keskeytynyt projekti), XVIII, XXI, XXIII, XXVI (keskeytynyt projekti) sekä pienoissukellusveneluokkia kuten Biber, Hai, Molch ja Seehund (”Hylje”).

Vastatoimenpiteet

Saksalaisten sukellusveneiden menestyksen käänsivät kuitenkin useat tekijät: Amiraali Rudolf Arendtin mukaan Saksan laivaston Enigma-salauslaitteen salauskoodin murtaminen oli ratkaiseva tekijä. Lisäksi sukellusveneiden toimintaa vaikeuttivat liittoutuneiden edistysaskeleet saattuetaktiikoissa, korkeataajuksinen radiosuuntimalaite (High frequency direction finder, HF/DF, tunnettu lausunnan mukaan nimellä ”Huff-Duff”), tutka, aktiivi kaikuluotain (ASDIC nimellä  Britanniassa vuoteen 1948), syvyyspommi, sukellusveneentorjunnassa käytetyt syvyysammusheittimet (”hedgehog”, siili), ja ennen kaikkea sopivien lentokoneiden täysipainoinen käyttö partiointiin ja torjuntaan, Brittien rannikkolennoston pommikoneisiin asennetut voimakkaat sukellusveneenetsintävalonheittimet (”Leigh light”), saattolentokoneiden toimintasäteen kasvu (varsinkin yhdessä saattuetukialusten käytön kanssa) ja Yhdysvaltain täysipainoinen liittymiminen sotaan ja sen suunnaton laivanrakennuskapasiteetti. Lopulta saksalainen sukellusvenelaivasto kärsi erittäin suuria menetyksiä: 743 sukellusvenettä ja arviolta 28 000 sukellusvenemiestä menetettiin (75 %:n tappiot).

Toisen maailmansodan jälkeen

Vuodesta 1955 Länsi-Saksan Bundesmarinelle sallittiin pienen laivaston ylläpito. Aluksi nostettiin ja korjattiin kaksi tyyppi XXIII:n sukellusvenettä ja yksi tyyppi XXI:n sukellusvene. 1960-luvulla Länsi-Saksa ryhtyi jälleen sukellusvenebisnekseen. Koska Saksalle oli asetettu alun perin 450 tonnin uppoaman yläraja Bundesmarine keskittyi pieniin rannikkosukellusveneisiin torjuakseen Neuvostoliiton uhkaa Itämerellä. Saksalaiset pyrkivät käyttämään edistynyttä tekniikkaa korvatakseen pientä uppoamaa, kuten käyttämään magnetisoitumatonta terästä laivastomiinoilta ja magneettikentän häiriöiden ilmaisimilta suojautumiseksi. Tyyppi 201 oli ensimmäinen saksalainen toisen maailmansodan jälkeinen sukellusveneluokka. Se kuitenkin osoittautui epäonnistuneeksi rakenneratkaisuiltaan uudenlaisen runkomateriaalin halkeillessa. Seuraava tyyppi 205 astui palvelukseen vuonna 1967 ja oli menestys. Saksan laivastolle rakennettiin 12 tyypin alusta. Jatkaakseen U-boot-traditiota ja ”brändiä” uudet alukset saivat perinteisen U-luokituksen alkaen U-1:stä. 
Tanskan hallituksen ostettua kaksi tyypin 205 sukellusvenettä Saksan hallitus ymmärsi sukellusveneen vientimahdollisuudet. Kolme parannetun tyypin 206 sukellusvenettä myytiin Israelin laivastolle (Gal-luokka). Saksalainen tyypin 209 diesel-sähkö sukellusvene oli maailman kaikkein suosituin vientisukellusvene 1960-luvulta 2000-luvun alkuvuosille. Suuremmalla 1 000–1 500 tonnin uppoamallaan luokka oli hyvin muunneltavissa ja vuoteen 2006 mennessä 51 valmistettua alusta ovat palvelleet 14 maan laivastossa.
2000-luvulla julkaistiin tyyppi 212. Se käyttää ilmasta riippumatonta työntövoimaa (engl. Air Independent Propulsion), vetypolttokennoja. Järjestelmä on turvallisempi kuin aikaisemmat suljetun kierron dieselmoottorit ja höyryturbiinit, halvempi kuin ydinreaktori ja hiljaisempi kuin kumpikaan niistä. Vaikka U212:ta on tilannut myös Italia, niin tyyppi 214 on suunniteltu seuraavaksi vientimalliksi ja sitä on myyty Kreikkaan ja Etelä-Koreaan.

Muuta

Lothar von Arnauld de la Perière oli kaikkien aikojen menestynein sukellusveneenkomentaja. Tämä saksalainen U-35:n ja U-139:n kapteeni upotti ensimmäisessä maailmansodassa 194 alusta (453 716 bruttorekisteritonnia). Neljää torpedointia lukuun ottamatta hän teki kaikki upotuksensa veneensä kansitykillä. Saksalainen Otto Kretschmer oli toisen maailmansodan menestyksekkäin sukellusveneen päällikkö. Hän upotti 46 alusta (273 043 bruttorekistoritonnia). Ehkä kuuluisin saksalaisia sukellusveneitä käsittelevä teos on saksalaisen kirjailijan Lothar-Günther Buchheimin romaaniin Das Boot (1973) perustuva Wolfgang Petersenin ohjaama sukellusvene-elokuva Sukellusvene U-96, joka perustuu osittain U-96:n kapteenin Heinrich Lehmann-Willenbrockin kokemuksiin.