Scania

Uusi yhtiö, uudet mallit: 1968–1980

Vuonna 1968 Scania-Vabis AB fuusioitui Saab AB:n kanssa ja näin syntyi teollisuuskonserni Saab-Scania. Samana vuonna nimi "Scania-Vabis" poistui käytöstä kuorma- ja linja-autojen keulalla. Tästä lähtien ajoneuvojen merkkinä oli "Scania". Vuonna 1968 yhtiö toi markkinoille myös uuden pystyhyttimallin. Tämä ohjaamo pysyi tuotannossa vuoteen 1980, 1-sarjan valmistuksen päättymiseen asti. 
Samaan aikaan tehtiin myös mallikoodeja koskeva uudistus, joka oli käytössä vuoteen 2004 asti. Koodi muodostui kahdesta yhteenkirjoitetusta osasta, joista ensimmäinen kertoo moottorin iskutilavuuden litroina ja jälkimmäinen ajoneuvon sukupolven, alkaen vuoden 1968 0-sarjasta. Koodimuutoksen myötä Scania-Vabis L36:sta tuli Scania L50, L56:sta  L80 ja L76:sta L110. Esimerkkinä puretaan mallin Scania LBS 110 Super koodi: "L" = kuorma-auto (lastbil), "B" = pystyohjaamon tunnus (Bulldog), "S" = ennen numeroa tarkoittaa nostoteliä, "110" = 11-litrainen moottori, 0-sarja, numeron jälkeinen "S" tarkoittaa turboahdettua moottoria (Super). Tästä käytännöstä luovuttiin 70-luvun puolivälissä. "T" = tarkoittaa vetävää teliä (tandem). Lisäksi koodin perässä voitiin ilmoittaa akseliväli desimetreinä.
Vuonna 1969 Scanialta tuli markkinoille kaksi huomionarvoista uutuutta. Ensimmäinen oli LB140, yhtiön omalla 14-litraisella turboahdetulla V8-moottorilla varustettu huipuversio. 350 hevosvoiman tehollaan Scania oli tuon aikakauden voimakkain eurooppalainen sarjavalmisteinen kuorma-auto. Toinen uutuus oli keskiraskaaseen luokkaan esitelty pystyhyttinen LB80.
Vuonna 1972 V8-moottori tuli tarjolle myös nokkamallin Scaniaan, uuden L140-mallin myötä. Vanhemmat L80- ja L110 -mallit jatkoivat vanhalla hytillä mutta uutuusmalli L140 sai uuden oman ohjaamomallinsa. Yksiosaisella flippikeulalla varustettua sarjaa valmistettiin vuoteen 1976 asti.
Vuonna 1974 seurasi malliuudistus, jolloin 0-sarja muuttui 1-sarjaksi. Mallien ulkoiset muutokset olivat melko vähäisiä, ohjaamon sisätilat sen sijaan uudistuivat täydellisesti. Malliuudistuksen myötä esiteltiin uusi moottorisukupolvi, jonka myötä V8-moottorin teho nousi 375 hevosvoimaan.

Sukupolvet vaihtuvat, 1980–1995

Vuonna 1980 yhtiö toi markkinoille uutta sukupolvea edustaneen 2-sarjan, jonka myötä sarjojen numeroinniksi muuttui 82, 112 ja 142. Moottoreiden tehoa oli hieman nostettu aiemmasta ja sekä pysty- että nokkamallit saivat täysin uudistetun ohjaamon. Ohjaamon ulkoinen muotoilu oli aiempaa kulmikkaampi ja aerodynamiikkaa oli paranettu kallistetulla tuulilasilla. Edeltäneen sarjan pystyhyttimallien yhteydessä käyttöönotettu modulaarinen valmistustekniikka levitettiin kattamaan koko tuotelinja. Nokkamallin vanha, 1950-luvulta periytynyt ohjaamo siirrettiin eläkkeelle ja uusi ohjaamo oli nyt identtinen pystyohjaamon kanssa. Keskiraskaat nokka- ja pystyhyttimallit saivat omat, hieman pienempikokoiset ohjaamot, jotka kuitenkin olivat designiltaan yhteneväisiä raskaiden mallien vastaavien kanssa. Vaikka mallien numerokoodit jatkoivat tuttua linjaa, niiden kirjainkoodeille tehtiin muutos. Aiempi pystyhyttimallien tunnus LB jäi pois käytöstä ja sen tilalle tuli yksi kirjain, joka näkyi myös maskissa olevan numerotunnuksen jäljessä. Nokkamallien koodiksi tuli kirjain T, joka ei ollut näkösällä, mutta joka esim. myyntiesitteissä kirjoitettiin numerokoodin eteen. Uusi, numerokoodin jälkeen sijoitettu kirjain ilmaisi alustan järeyden, eli sillä viitattiin kantavuuteen ja jäykkyyteen. Kirjainkoodit olivat M (medium), H (heavy) ja E (extra heavy). Nokkamallien "T"-kirjaimen tavoin pystyhyttimallit saivat ennen numerotunnusta sijoitetun kirjaintunnuksen, joka kertoi ohjaamon mallin: "R" oli korkealle sijoitettu ohjaamo, jossa päiväohjaamo CR13 ja makuuohjaamo CR19. "P"-ohjaamo oli matalalle sijoitettu ohjaamo (kolme askelmaa), jossa alamallit CP13 ja CP19 ja G matalalle sijoitettu (kaksi askelmaa) jakeluliikenteeseen tarkoitettu ohjaamo.
Vuonna 1982 14-litraisen V8-moottorin tehoksi nostettiin 420 hv, jolloin siitä tuli taas voimakkain Euroopan markkinoilla myynnissä ollut vakiomalli.
Vuonna 1984 Scania toi markkinoille sähköpneumaattisen CAG-vaihteiston (Computer Aided Gearshift). CAG oli vielä esivalintavaihteisto, mutta se antoi jo viitteitä tulevista robottivaihteistoista. Tämä valinnaisvaruste sai suuremman suosion Scanian linja-autoissa kuin rahtipuolella. Samana vuonna tarjontaa kasvatettiin 92-sarjalla, jonka voimanlähteenä oli siis 9-litrainen, 6-sylinterinen välijäähdytetty turbodiesel. 
Vuonna 1988 markkinoille tuotiin 3-sarja. Uuden sukupolven myötä ohjaamoiden ulkoinen design ei muuttunut, mutta sisältä ne uudistettiin täydellisesti. Uutena ohjaamomallina 3-sarjaan lisättiin korotetulla katolla ja suuremmalla sisäkorkeudella varustettu Topline.
Vuonna 1989 Scania 143:n V8-moottorin tehoksi ilmoitettiin 470 hv, vuonna 1992 valmistajansa lippulaiva tavoitti 500 hv:n merkkipaalun. Vuonna 1991 hyttimallistoon lisättiin Streamline-versio, joka oli C-ohjaamo johon oli liitetty aerodynamiikkaa parantavia komponentteja. Mallin ohjaamon vakiokorkeus oli "Topline"-hyttiä vastaava. Näiden ansiosta malli eroaa muista 3-sarjalaisista huomattavasti. Samana vuonna markkinoille tuli Scanian uusi Turbo Compound -moottori.

Uudet muodot ja mallitunnukset, 1995–

Vuonna 1995 markkinoille tuotiin Scania 4-sarja. Ohjaamon muodot olivat pyöristyneet aiemmasta huomattavasti ja aerodynamiikka parantunut, jälleen pystyasentoon nostetusta tuulilasista huolimatta. T- eli nokkamallin autoissa oli vastaavantyyppinen design. Mallin tunnus koostui edelleen moottorin iskutilavuuden ja mallisarjan sukupolven ilmaisevasta numerosta. Tämän tunnuksen jälkeen oli kirjain, joka ilmaisi alustan järeyden, mutta aiemmasta poiketen kirjaintunnukset olivat nyt L, D, C ja G. 4-sarjan korkein ohjaamo eli Topline oli kasvanut mittaan, jossa sen sisällä oli täysi seisomakorkeus. Ammattipiireissä tämä malli sai nopeasti lempinimen vesipää-Scania. 
Sarjan moottorivalikoimaa laajennettiin. Vuonna 1998 tarjolle tulivat uudet 9-, 11-, 12- ja 14-litraiset moottorit, jotka kattoivat tehoalueen 230 – 530 hv. Vuonna 2000 moottoreita muokattiin uudemman kerran ja samalla palettiin lisättiin 580-hevosvoimainen, 16 litran V8. 
Vuonna 2004 tehdyn malliuudistuksen myötä Scania siirtyi uuteen nomenklatuuriin. Uusi sukupolvi ei enää ollutkaan 5-sarja, vaan mallitunnus muodostuu ohjaamon asennuskorkeuden ilmaisevasta kirjaimesta moottorin hevosvoimaluvusta. Jo aiemmin muodostuneen käytännön mukaan kirjain. "R" tarkoittaa korkealle sijoitettua ohjaamoa, "G" matalalle sijoitettua ohjaamoa ja "P" jakeluajoon tarkoitettua matalaa ohjaamoa. Mallin design sai hieman uusia muotoja mutta on selkeä perintöä aiemmalta sukupolvelta. Perinteisten nokkamallin kuorma-autojen kysyntä on Euroopassa ollut jatkuvassa laskusuunnassa ja viimeisenä eurooppalaisena tehtaana niitä valmisti Scania. Eräs aikakausi kuorma-autojen valmistuksen historiassa tuli päätökseen lokakuussa 2005, kun T-sarjan valmistus lopetettiin.

Linja-autot

Scania laskee linja-autojen valmistuksensa alkaneen vuonna 1911, jolloin yhtiö toimitti ensimmäisen 12 hengen Nordmarkbussen -linja-autonsa. Vastaperustetussa Scania-Vabis -yhtiössä Scania valmisti alustat Malmössä ja Vabis korit ja moottorit Södertäljessä. Ruotsin Postilaitoksen 1920-luvulla tekemien postilinja-autojen suurhankintojen myötä Scania-Vabis aloitti bussialustojen sarjatuotannon . Eräs tärkeä virstanpylväs linja-autojen valmistuksessa oli vuosi 1932, jolloin yhtiö alkoi valmistaa pystykeulaisia busseja amerikkalaisen Twin Coach -yhtiön lisenssillä. Vuonna 1932 Scania-Vabis valmisti enemmän linja- kuin kuorma-autoja. Linja-autojen korittaminen siirrettiin ulkopuolisille valmistajille.
Toisen maailmansodan aikana linja-autojen valmistus oli lähes olematonta, yhtiön keskittyessä sotilaskuorma-autojen valmistukseen. Sodan jälkeen linja-autojen tuotanto kasvoi, mutta yhtiön päätuote oli nyt raskaat kuorma-autot. Vuonna 1948 yhtiö aloitti linja-autojen viennin Brasiliaan. Vuonna 1953 yhtiö lanseerasi markkinoille Metropol-lähiliikennebussin, joka oli kehitetty yhteistyössä amerikkalaisen Mack Trucks -yhtiön kanssa. Kyseinen malli oli myös ensimmäinen ruotsalaisvalmisteinen, itsekantavalla korilla varustettu linja-auto. Muita yhtiölle merkittäviä bussimalleja ovat olleet vuonna 1966 markkinoille tuotu lähiliikennebussi CR76 sekä vuonna 1971 esitelty CR111.
Vuonna 1968 tapahtuneen Saab-Scanian perustamisen myötä kaikki linja-autojen valmistamiseen liittyvät toiminnot siirtyivät Scania Bussar AB -yhtiön alaisuuteen. Kaupungistumisen myötä uusien ja myös käytettyjen paikallisliikenteen bussien markkinat olivat kovassa kasvussa ympäri Euroopan. Vuonna 1980 Scania toi markkinoille ensimmäisen kaasukäyttöisen bussimallinsa. 1980-luvulla Scania aloitti etanolikäyttöisten bussien kenttäkokeet, ensimmäisenä etanolibussina markkinoille tuotiin vuonna 1985 kaupunkibussi CR113. 2000-luvulta lähtien Scania on lisääntyvässä määrin keskittynyt kasvavien suurkaupunkien BRT (Bus rapid transit) -järjestelmien ja vaihtoehtoisilla polttoaineilla toimivien bussien kehittämiseen. Yhtiön 1990-luvun puolivälin ja 2000-luvun tuotelinja kaupunkiliikenteeseen olivat OmniCity-, OmniLink- ja OmniLine -sarjat. Näiden korvaajaksi esiteltiin vuonna 2011 Scania Citywide -sarja.
Scania valmisti etumoottorisia linja-auton alustoja Pohjoismaiden markkinoita varten 1980-luvun lopulle saakka, ja viimeiset tehdyt etumoottoriset alustat menivät lähinnä kehitysmaihin, joissa suosittiin tällaista yksinkertaista ja karua rakennetta. Manner-Euroopassa takamoottoriset linja-autot olivat 1980-luvulla jo syrjäyttäneet muunlaiset linja-autotyypit.
Scania on maailman kolmanneksi suurin linja-autojen valmistaja  ja yhtiö valmistaa lähi- ja kaukoliikenteen bussialustoja oman Omni-tuoteperheensä lisäksi myös muille korivalmistajille. Scanian linja-autojen valmistuksesta on vastannut nyt jo toimintansa lopettanut tanskalainen Scania A/B, Silkeborg. Yhtiö tekee läheistä yhteistyötä mm. espanjalaisen Irizar-yhtiön kanssa. Nykyisin yksi Scanian tärkeistä kumppaneista on linja-autoja globaaleille markkinoille toimittava kiinalainen Higer Bus. Suomalaisista korittajista Scanian alustoja käyttivät Carrus ja Lahden Autokori sekä monet muut.
Vuosien 2002 – 2004 välisenä aikana linja-autojen valmistusta yhtiön Katrineholmin tehtaalla Ruotsissa ajettiin alas ja siirrettiin enenevässä määrin Puolaan. Vuonna 2013 sama kohtalo uhkasi Lahden Autokoria, mutta konkurssin jälkeen Scania otti yrityksen toiminnot haltuunsa ja jatkoi toimintaa SOE Busproduction -nimisenä.

Scania Engines

Syyskuussa 2007, aiemmin nimellä Scania Industri- och Marinmotorer toiminut moottorien valmistuksesta vastannut yksikkö, sai uuden nimen Scania Engines. Yksikkö valmistaa kaikki Scanian omiin tuotteisiin tarvittavat voimanlähteet, mutta toimittaa moottoreita myös teollisuus- ja voimalaitoskäyttöön sekä merimoottoreiksi. Scania Engines -yksikkö toimittaa moottoreita globaalisti.
Scanian tuotelinjaan kuuluu vuonna 2015 9-litrainen, viisisylinterinen ja 12-litrainen, kuusisylinterinen rivimoottori sekä 16-litrainen V8.

Scania Suomessa

Suomen ensimmäisiä Scania-Vabis -autoja hankkivat muiden muassa Helsingin palolaitos vuonna 1917 ja puolustusvoimat vuonna 1918. Puolustusvoimien tällöin ostamat kuusi Scania-Vabista olivat ensimmäiset Suomen puolustuslaitokselle uusina hankitut autot. Helsingin kaupungin liikennelaitos sai käyttöönsä ensimmäiset Scania-Vabis -linja-autot 1930-luvun lopulla, mutta muutoin merkki pysyi Suomessa melko tuntemattomana. Talvisodan aikana Ruotsin valtio lahjoitti naapuriapuna Suomen puolustusvoimille kahdeksan Scania-Vabis -kuorma-autoa tykinvetäjiksi.
Toisen maailmansodan päätyttyä Scania-Vabis alkoi etsiä aktiivisesti vientimarkkinoita ja oli kiinnostunut tulemaan myös Suomeen. Scania-Vabis -autojen säännöllinen maahantuonti Suomeen alkoi vuonna 1949, jolloin sitä varten perustettiin Oy Scan-Auto Ab. Scania-Vabis alkoi saada nopeasti mainetta kestävänä ja taloudellisena autona, mitä kuvasti osaltaan se, että Linja-autoliiton jäsenyrityksilleen vuonna 1953 tekemään kyselyyn vastanneista jo 26 prosenttia ilmoitti eniten haluamakseen merkiksi Scania-Vabiksen.  Valuuttapulan ja tuontisäännöstelyn vuoksi autoja ei kuitenkaan saatu maahan kysyntää ja tarvetta vastaavasti. Kuorma- ja linja-autojen tuontisäännöstely purettiin vuonna 1957, johon mennessä Suomeen oli tuotu noin 200 Scania-Vabis -kuorma-autoa ja noin 500 linja-auton alustaa. Vuonna 1963 Scan-Autolle siirtyi myös Saabin maahantuonti. Saabin ja Scanian yhdistyttyä ruotsalainen emoyhtiö ja Valmet Oy ostivat puoliksi Oy Scan-Auto Ab:n osakekannan vuonna 1969. Vuoden 1969 lopussa Suomessa oli rekisterissä 5 694 Scania-kuorma-autoa, jolloin se oli tilaston viidennellä sijalla Bedfordin, Mercedes-Benzin, Volvon ja Sisun jälkeen. Vuoden 1972 lopussa Scania oli jo Suomen yleisin kuorma-automerkki 8 669 autolla. Linja-autojen osalta Scania oli vuoden 1969 lopussa toiseksi yleisin automerkki Volvon jälkeen 1 957 autolla.
Vuoden 1999 lopussa Suomen ajoneuvorekisterissä oli 16 081 Scania-merkkistä kuorma-, linja- ja erikoisautoa (muiden muassa matkailu-, palo- ja hinausautot) vuosimallista 1938 alkaen.
Suomessa Scanian kuorma- ja linja-autot ovat olleet 1960-luvulta lähtien rekisteröintitilastojen kärjessä toisen ruotsalaismerkin Volvon kanssa.