google/wiki40b huggingface dataset:
Moptin alue

Maantiede

Moptin alue muodostaa 6,3 % Malin pinta-alasta. Se rajoittuu pohjoisessa Timbuktun ja lounaassa Ségoun alueisiin sekä kaakossa Burkina Fasoon.
Alueen läpi virtaa Nigerjoki, joka muodostaa Nigerin sisämaasuistoksi kutsutun laajan tulva-alueen. Muita luonnonalueita ovat Bandiagaran–Homborin ylänkö, Gondo-Mondoro ja Gourma. Järviä ovat Débo, Waladou, Korientzé, Korarou, Aougoundou ja Niangaye.
Seutu kuuluu Sahelin ja Sudanin ilmastovyöhykkeisiin. Vuotuinen sademäärä vaihtelee 150 ja 750 millimetrin välillä.

Hallinnollinen jako ja asutus

Alue käsittää kahdeksan piiriä: Bandiagara, Bankass, Djenné, Douentza, Koro, Mopti, Ténenkou ja Youwarou. Niihin kuuluu 103 maalais- ja viisi kaupunkikuntaa. Kaupunkikuntia ovat Bandiagara, Djenné, Douentza, Mopti ja Ténenkou. Kyliä ja nomadiryhmiä on 2 078. 
Alueella asuu 14,0 % Malin väestöstä. Asukastiheys on Bamakon sekä Sikasson ja Ségoun alueiden jälkeen maan neljänneksi suurin, 26,2 henkeä neliökilometrillä. Kaupunkiväestön osuus on 9,8 %.
Asukkaat ovat etupäässä fulbeja, dogoneja, bambaroita, markoja, bozoja, somonoja, songhaita ja boboja. Lisäksi on muun muassa tuaregeja, maureja ja moseja. Puhutuimmat kielet ovat dogon (41,4 %), fulani (25,9 %), bambara (11,1 %), bozo (9,1 %), songhai (4,4 %), tamašek (2,0 %) ja marka (1,8 %).

Talous

Tärkeimmät liikenneväylät ovat etelästä pohjoiseen johtava maantie RN16 sekä Nigerjoki. Sévaréssa Moptin lähellä on lentokenttä.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, hirssi, durra, fonio ja maissi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, hevoset, aasit, siipikarja sekä vähäisemmässä määrin kamelit ja siat. Kalastus tuottaa vuosittain 70 000–120 000 tonnia tuoretta, kuivattua tai savustettua kalaa. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Teollisuutta ei ole juuri lainkaan.

Nähtävyydet ja matkailu

Alueen nähtävyyksiä ovat Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluvat Djenné ja Dogonimaa, Nigerin sisämaasuisto, historialliset Moptin, Homborin ja Hamdallahin keskukset sekä seudun eläimistö, perinteinen arkkitehtuuri ja käsityötaide. Matkailupalvelut ovat vielä vähäisiä.
Fareyn jono

Fareyn jonojen historiaa

Fareyn jonot on nimetty brittiläisen mineralogin (kidetutkijan) John Fareyn mukaan. Hänen näitä jonoja koskeva kirjoitelmansa julkaistiin lehdessä nimeltä Philosophical Magazine vuonna 1816. Farey esitti väittämän, että jonon kukin jäsen voidaan laskea sen lähimpien naapurien ns. medianttina ts. jakamalla näiden lukujen osoittajien summa niiden nimittäjien summalla. Farey ei kuitenkaan tiettävästi itse  todistanut väittämäänsä. Todistuksen esitti ensimmäisenä Cauchy kirjassaan Exercises de mathématique. Saman tuloksen oli kuitenkin esittänyt toinen matemaatikko C. Haros jo vuonna 1802. Harosin artikkeli ei kuitenkaan liene ollut Fareyn tai Cauchyn tiedossa. On siis lähinnä historiallinen sattuma, että jonot kantavat edelleen Fareyn nimeä.
Silja Järventausta

Silja Järventausta (s. 1977, Seinäjoki) on suomalainen runoilija. Hänen esikoisteoksensa Patjalla meren yli (Teos) julkaistiin vuonna 2006.
Järventaustan runoja on julkaistu myös Elävien runoilijoiden klubin vuosikirjassa (MotMot 2000), Tuli & Savu -lehdessä, Nuoressa Voimassa ja Parnassossa. 
Järventausta on opiskellut Helsingin yliopiston lisäksi myös Snellman-korkeakoulussa ja Kriittisessä korkeakoulussa. Hän on työskennellyt Helsingin yliopistossa ja suunnitellut Kansallismuseoon lasten satureitin. Tällä hetkellä Järventausta työskentelee Lastentarhamuseossa.
Cantar de Mio Cid

Cantar de mío Cid (”Cidin laulu", kirjaimellisesti ”Laulu herrastani”) on Espanjan kansalliseepos. Se on tuntemattoman tekijän 1100-luvun lopussa kirjoittama sankarirunoelma. Sen ainut säilynyt alkuperäiskäsikirjoitus on vuodelta 1207.
Eepoksen päähenkilö on Rodrigo Díaz de Vivar eli El Cid, maureja vastaan taisteleva soturi, jonka tärkein päämäärä on vapauttaa kotimaansa arabien vallasta. Nimen El Cid (sayyid, ”herra”) hän sai voittamiltaan arabeilta.
Eepos sijoittuu Reconquistan aikaiseen Espanjaan. Urhoollinen El Cid joutuu Kastilian kuningas Alfonso VI:n epäsuosioon, ja kuningas karkottaa hänet. Cid kerää kuitenkin armeijan, saa joukon voittoja maureista sekä sotasaaliin, josta osan lähettää lahjaksi Alfonsolle. Kuningas liikuttuu Cidin jalomielisyydestä ja sallii tämän palata takaisin kotiin. Kuningas jopa naittaa Cidin tyttäret Carriónin suvun prinsseille. Cidin miehet kuitenkin häpäisevät prinssit syyttämällä näitä pelkureiksi. Tästä loukkaantuneena prinssit pahoinpitelevät vaimonsa. Cid vaatii kuninkaalta oikeutta ja voittaa prinssit. Sen jälkeen Cidin tyttäret menevät uusiin naimisiin Navarran ja Aragonian prinssien kanssa.
Jari Ronkainen

Poliittinen ura

Ronkainen valittiin Hollolan kaupunginvaltuustoon vuoden 2008 kunnallisvaaleissa, joissa hän sai 259 ääntä. Hän uusi valtuustopaikkansa vaaleissa 2012, jolloin hän sai 532 ääntä. Ronkainen valittiin kolmannelle valtuustokaudelle 334 äänellä kuntavaaleissa 2017.
Eduskuntavaaleissa 2011 Ronkainen oli ehdolla Hämeen vaalipiiristä, mutta ei tullut 4 362 äänellä valituksi. Kansanedustajan paikka irtosi toisella yrityksellä eduskuntavaaleissa 2015, jolloin Ronkainen sai 4 442 ääntä. Eduskuntavaaleissa 2019 hän tuli valituksi 6 038 äänellä.
Anton von Schmerling

Anton von Schmerling (23. elokuuta 1805 Wien – 23. toukokuuta 1893 Wien) oli itävaltalainen poliitikko, joka toimi Itävallan sisäministerinä vuosina 1860–1865. Hänen merkittävin saavutuksensa oli vuoden 1861 niin sanottu helmikuun patentti, Itävallan ensimmäinen pidempiaikainen perustuslaki. Kokeilu kuitenkin kaatui Itävallan ei-saksalaisten kansallisuuksien vastustukseen.
Schmerling työskenteli vuodesta 1829 virkamiehenä. Hän oli Klemens von Metternichin konservatiivisen hallinnon vastustaja, ja hän osallistui maaliskuun 1848 vallankumoukseen Ala-Itävallan säätyjen edustajana. Uusi hallitus lähetti hänet edustajanaan Frankfurtin liittopäiville. Hänet valittiin siellä Saksan yhdistämistä kaavailleen Frankfurtin kansalliskokouksen jäseneksi Tullnin kaupungin edustajana. Kokouksen Saksan valtionhoitajaksi valitsema arkkiherttua Juhana nimitti Schmerlingin heinäkuussa 1848 hallituksensa sisäministeriksi, ja pian hänestä tuli käytännössä myös ulko- ja pääministeri. Nämä toimet olivat kuitenkin vain puhtaasti muodollisia, ja hän vetäytyi niistä jo joulukuussa, sillä Frankfurtin kansalliskokouksen enemmistö vastusti Itävallan hallitsevaa asemaa. Schmerling jäi vielä Frankfurtiin, jossa hänestä tuli niin sanotun suursaksalaisen puolueen johtohahmo. Hän jätti kansalliskokouksen huhtikuussa 1849, kun se oli valinnut Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm IV:n Saksan keisariksi. Saman vuoden heinäkuussa Schmerling nimitettiin Itävallan oikeusministeriksi, ja hän käynnisti oikeuslaitoksen uudistamisen. Hän kuitenkin erosi hallituksesta vuonna 1851, koska ei hyväksynyt pääministeri Felix zu Schwarzenbergin ajamaa taantumuksellista politiikkaa ja paluuta absolutismiin.
Tämän jälkeen Schmerling toimi korkeimman oikeuden presidenttinä ja oli sivussa politiikasta, kunnes hänet joulukuussa 1860 kutsuttiin sisäministeriksi. Hän sai tehtäväkseen laatia suunnitelman siirtymisestä perustuslailliseen hallintoon. Tuloksena oli 26. helmikuuta 1861 annettu valtiosääntö eli niin sanottu helmikuun patentti, joka oli pääosin Schmerlingin käsialaa. Sen nojalla Habsburgien valtakunnalle perustettiin yhteinen kaksikamarinen parlamentti, valtakunnanneuvosto (Reichsrat), jonka tarkoituksena oli luoda monikansaisesta valtakunnasta yhtenäisempi valtio. Valtakunnanneuvoston paikkajakoa oli kuitenkin painotettu saksankielisen väestön eduksi, joten Itävallan muut kansallisuudet, varsinkin unkarilaiset ja kroaatit asettuivat vastarintaan ja boikotoivat uutta parlamenttia. Tämä johti Schmerlingin ”perustuslaillisen kokeilun” epäonnistumiseen, ja hän erosi sisäministerin tehtävistä heinäkuussa 1865. Sen jälkeen hän palasi aiempaan virkaansa korkeimman oikeuden johtoon, josta tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1891. Lisäksi hän oli vuodesta 1867 valtakunnanneuvoston ylähuoneen (Herrenhaus) elinikäinen jäsen ja vuosina 1871–1879 sen puhemies.
Olga Rypakova

Ura

Rypakova sai hopeaa Kingstonin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailujen 2002 seitsenottelussa pistein 5727. Vuonna 2005 hän oli pituushypyssä neljäs Incheonin Aasian-mestaruuskilpailuissa ja voitti sisäratojen Aasian kisoissa kultaa viisiottelussa. Seuraavana vuonna hän voitti sisäratojen Aasian-mestaruuden viisiottelussa Pattayalla Aasian ennätystuloksella 4582. Hän sijoittui viisiottelussa seitsemänneksi Moskovan sisäratojen MM-kilpailuissa ja pituushypyssä kahdeksanneksi Ateenan maailmancupissa sekä voitti kultaa seitsenottelussa ja pronssia pituushypyssä Dohan Aasian kisoissa. Vuonna 2007 hän oli kolmiloikassa yhdestoista Osakan MM-kilpailuissa ja voitti pituushypyn (ennätyksellään 685 cm) Bangkokin universiadeissa. Hän voitti sekä pituushypyn että kolmiloikan (kisaennätyksellä 14,69 m) saman vuoden Ammanin Aasian-mestaruuskilpailuissa.
Vuonna 2008 hän sijoittui kolmiloikassa neljänneksi sekä Valencian sisäratojen MM-kilpailuissa että Pekingin olympialaisissa, jossa hänen tuloksensa oli 15,11 m. Hän osallistui olympialaisissa myös pituushyppyyn, mutta karsiutui finaalista. Lisäksi hän voitti sisäratojen Aasian-mestaruuden kolmiloikassa. Seuraavana vuonna hän oli kolmiloikassa kymmenes Berliinin MM-kilpailuissa ja voitti Aasian-mestaruuden Kantonissa tuloksella 14,53. 
Rypakova voitti vuonna 2010 kolmiloikassa kultaa Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa, jossa hänen tuloksensa oli 15,14 m. Sisäratojen Aasian kisoissa hän voitti sekä pituushypyn että kolmiloikan, ulkoratojen Aasian kisoissa hän sai kultaa kolmiloikassa ja hopeaa pituushypyssä. Splitin maanosien cupissa hän voitti kolmiloikan ja oli kolmas pituushypyssä. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui toiseksi tuloksella 14,89 m, vain viiden sentin päässä voitosta. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän voitti hopeaa tuloksella 14,63.
Vuonna 2012 hän voitti Lontoon olympialaisissa olympiakultaa tuloksella 14,98. Hän voitti kultaa myös Incheonin Aasian kisoissa 2014 tuloksella 14,32. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sai pronssia tuloksella 14,77. Hän saavutti sisäratojen Aasian-mestaruuskilpailuissa 2016 kultaa kolmiloikassa ja pronssia pituushypyssä. Saman vuoden Rio de Janeiron olympialaisissa hän sai pronssia kolmiloikassa tuloksella 14,74. 
Rypakova saavutti Lontoon MM-kilpailuissa 2017 pronssia kolmiloikassa tuloksella 14,77. Hän voitti samana vuonna sisäratojen Aasian kisoissa kultaa sekä pituushypyssä että kolmiloikassa. Hän voitti Jakartan Aasian kisoissa 2018 kultaa kolmiloikassa tuloksella 14,26. Saman vuoden maanosien cupissa hän oli kolmiloikassa toinen.
Sulo Vireoja

Sulo Emil Vireoja ent. Virén (11. joulukuuta 1893 Kalvola – 23. tammikuuta 1939) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja Viron armeijan luutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällisotaan Valkoisen armeijan riveissä komppanianpäällikkönä. Sisällissodan jälkeen hän osallistui niin sanottuihin heimosotiin aluksi Viron vapaussodassa ja myöhemmnin Aunuksen retkikunnalla.

Perhetausta ja opinnot

Vireojan vanhemmat olivat kivenhakkaaja Adolf Viren ja Ida Kirkkomäki. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Hilja Ikävalkon kanssa. Vireoja kävi kansakoulun.

Jääkärikausi

Vireoja työskenteli rakennuspuuseppänä ja osallistui jääkärivärväykseen Imatran seuduilla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 24. tammikuuta 1915, josta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1916 pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.

Suomen sisällissota

Vireoja astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin 20. helmikuuta 1918 komppanianpäälliköksi Porin rykmentin I pataljoonan 3. komppaniaan. Sisällissodan aikana hän osallistui Sampakosken, Pomarkun, Noormarkun, Ruosniemen ja Harjakankaan taisteluihin. Vireoja haavoittui lievästi Pomarkussa 9. maaliskuuta 1918. Hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1918 alkaen Porin rykmentin täydennyspataljoonaan.
Käsipallon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut

Käsipallon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut on Euroopan käsipalloliiton (EHF) vuodesta 1994 alkaen kahden vuoden välein järjestämä naisten aikuistason käsipallon Euroopan-mestaruusturnaus. Norja  on voittanut mestaruuden seitsemän kertaa, Tanska kolme kertaa sekä Unkari ja Montenegro kerran.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 2020 – naisten 1 500 m

Aikataulu

1. kierros kilpaillaan 3. elokuuta. Välierät juostaan 5. elokuuta ja loppukilpailu 7. elokuuta. Palkintojenjakotilaisuus on 7. elokuuta.
Franck Perera

Franck Perera (s. 21. maaliskuuta 1984 Montpellier, Ranska) on ranskalainen moottoriurheilija. Hän on kilpaillut Formula Renault sarjassa vuosina 2002–2003, Formula 3 Euroseries -sarjassa 2004–2005, World Series by Renault -sarjassa 2006, Atlantic Championships -sarjassa 2007, Indy Lights ja IndyCar Series -sarjassa 2008 ja Superleague Formula -sarjassa 2008–2010. Perera kilpaili myös GP2-sarjassa kausina 2006 ja 2009 saavuttaen yhden kakkossijan ja 8 pistettä. Perera voitti Formula Renault 2000 Italian sarjan mestaruuden vuonna 2003. Perera toimi myös Toyotan Formula 1 -tallin testikuljettajana kaudet 2004–2005.
Kristaps Baževičs

Seuraura

Baževičs on EVHS:n kasvatti. Hän siirtyi jo 15-vuotiaana Ruotsiin ja AIK IF:n U16-junioreihin kaudeksi 2009–2010. Kesken kauden 2010–2011 Baževičs siirtyi seuran J18-junioreista Lidingö Vikingsiin, jossa hän debytoi kauden aikana myös miesten peleissä pelattuaan Ruotsin II-divisioonassa yhden runkosarja- ja kaksi nousukarsintasarjan ottelua.
WHL-joukkue Prince Albert Raiders varasi Baževičsin 24. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2011. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2011–2012, mutta vain kahden siellä pelatun ottelun jälkeen Baževičs vaihtoi NAHL-junioriliigan Alaska Avalancheen. Kauden 2012–2013 hän aloitti samassa liigassa Johnstown Tomahawksin riveissä, mutta Baževičs vaihtoi sieltä Wichita Falls Wildcatsiin tammikuussa 2013.
Kesällä 2014 Baževičs siirtyi try-outille SM-liigajoukkue Porin Ässiin, jonne hän sai elokuussa vuoden mittaisen sopimuksen. Baževičs pelasi kauden 2014–2015 kuitenkin kokonaan seuran A-nuorissa. Hän voitti koko A-nuorten SM-liigan tehotilaston lukemalla +37 ja palkittiin kauden päätteeksi Raimo Helminen -palkinnolla. Kaudeksi 2015–2016 Baževičs siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue TuToon. Hän purki sopimuksensa kuitenkin yhteisymmärryksessä jo ennen kauden alkua elokuussa 2015. Baževičs pelasi alkukaudella kaksi ottelua kotimaansa pääsarjan HK Zemgalessa, kunnes hän teki syyskuun 2015 lopulla loppukauden mittaisen sopimuksen Mestiksen nousijajoukkue Kokkolan Hermeksen kanssa. Baževičsin kausi päättyi kuitenkin runkosarjaan loukkaantumisen vuoksi.
Heinäkuussa 2016 Baževičs palasi kotimaahansa ja siirtyi try-outille KHL-joukkue Dinamo Riikaan. Hän jäi kuitenkin ilman sopimusta ja siirtyi elokuussa try-outille Itävallan Erste Bank Eishockey Ligan slovenialaisjoukkue Olimpija Ljubljanaan.

Maajoukkueura

Baževičs pelasi alle 20-vuotiaiden IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän voitti hopeaa. Baževičs edusti myös Latvian alle 17-vuotiaiden maajoukkuetta Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla vuonna 2011. Hän on pelannut myös kolme ottelua Latvian A-maajoukkueessa.
Erkki Jokinen (kirjailija)

Erkki Jokinen (s. 1965) on suomalainen kirjailija, valokuvaaja ja pastori. Hänen teoksensa Idänkohtaus voitti Vuoden kristillinen kirja -palkinnon vuonna 2005.

Ura

Erkki Jokinen asui perheineen Venäjällä vuosina 1996–2000, Kelton kylässä 25 kilometrin päässä Pietarista, ja työskenteli Inkerin kirkon koulutuskeskuksessa kouluttajana. Suomeen palattuaan hän on toiminut Helsingin seurakuntayhtymässä venäjänkielisen työn pastorina ja Kauniaisten Raamattuopistolla maahanmuuttajatyön pilotoijana sekä pastorina. Nykyään hän toimii freelancekirjailijana, -valokuvaajana ja -luennoitsijana sekä tekee seurakuntatyötä.
Jokisen esikoisteos Idänkohtaus, joka perustuu Jokisen ja hänen perheensä Venäjän-vuosien aikaisiin kokemuksiin, voitti Vuoden kristillinen kirja -palkinnon vuonna 2005. Jokisen teos Muukalainen oli niin ikään Vuoden kristillinen kirja -kilpailun finalisti vuonna 2011.
Kirjoissaan Näkemisen portilla ja Suojassa Jokinen käyttää tekstin lisäksi kuvaamiaan luontokuvia. Hän tiivistää ensimmäisen valokuvakirjansa Näkemisen portilla lauseeseen: "Mistä ei voi puhua, se on kuvattava."
Shadow of the Day

Listasijoitukset

"Shadow of the Day" debytoi Billboardin Hot 100-listan sijalla 89, ja oli parhaimmillaan sijalla 15. Modern Rock Tracks -listalla kappale oli parhaimmillaan toisena ja myös useilla muilla Billboardin listoilla kärkikymmenikössä. Kappale sai paljon suosiota monessa maassa. Se kipusi top 20:een yli 15 maassa, mm. Australiassa (15.), Kanadassa (12.), Portugalissa (18.), Ranskassa (20.), Ruotsissa (20.), Saksassa (13.), Sveitsissä (11.) ja Uudessa-Seelannissa (13.). Kaikesta huolimatta kappale menestyi Britanniassa varsin huonosti, oltuaan parhaimmillaan sijalla 46.
Bopha!

Bopha! on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, joka on näyttelijänä paremmin tunnetun Morgan Freemanin esikoisohjaus. Elokuvan pääosia näyttelevät Danny Glover, Malcolm McDowell, Alfre Woodard, Marius Weyers, Maynard Eziashi, Malick Bowens ja Michael Chinyamurindi. Elokuva kertoo eteläafrikkalaisesta poliisista apartheidin aikana.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää elokuvaa hajanaisena ja liian mustavalkoisena ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Väliaika

Väliaika tarkoittaa esityksen, kuten näytelmän, oopperan, konsertin tai elokuvanäytöksen, näytösten välissä olevaa taukoa, jonka aikana yleisö ja esiintyjät voivat levätä ja valmistautua seuraavaan näytökseen.
Eric Hobsbawm

Eric John Ernest Hobsbawm [ˈhɒbzbɔːm] CH (9. kesäkuuta 1917 Aleksandria, Egypti – 1. lokakuuta 2012 Lontoo) oli brittiläinen historiantutkija. Hän tuli tunnetuksi varsinkin yhtenä merkittävimmistä marxilaisen historiantutkimuksen nimistä. Hänen tunnetuimpia julkaisujaan on Äärimmäisyyksien aika (1994).

Elämä

Hobsbawmin vanhemmat olivat juutalaisia. Hän vietti lapsuutensa saksankielisillä alueilla – Wienissä ja Berliinissä – mutta hän ja hänen nuorempi sisarensa Nancy oppivat äidinkielenään englannin. Hän jäi orvoksi menetettyään äitinsä 14-vuotiaana ja muutti vuonna 1933 Lontooseen.
Poliittisesti Hobsbawm kuului Ison-Britannian kommunistiseen puolueeseen, josta hän erosi vain pari vuotta ennen sen lakkautusta vuonna 1991. Kun Neuvostoliitto aloitti talvisodan Suomea vastaan 1939, hän antoi hyökkäykselle tukensa. Kuitenkin käydessään Suomessa 1990-luvun alussa hän pyysi anteeksi toimintaansa. Hobsbawm allekirjoitti historioitsijoiden kirjeen, jossa protestoitiin Neuvostoliiton Unkarin miehitystä ja puolsi intohimoisesti Prahan kevättä.
Hän opiskeli muun muassa Cambridgen yliopistossa ja luennoi myöhemmin eri puolilla maailmaa. Hobsbawm oli erittäin kielitaitoinen: hän puhui englantia, saksaa, ranskaa, espanjaa sekä italiaa ja ymmärsi hollantia, portugalia ja katalaania. Hobsbawm oli kahdesti naimisissa. 
Hobsbawm oli Lontoossa toimivat Royal Societyn jäsen vuodesta 1978 ja kuului Order of the Companions of Honour -kunniaritarikuntaanvuodesta 1998. Vuonna 2003 hän sai Balzan-palkinnon.

Perinteen keksiminen

Kirjassa The Invention of Tradition (Perinteen keksiminen, 1983) Hobsbawm kohdistaa mielenkiintonsa erityisesti vuosien 1870-1914 väliseen ajanjaksoon. Hänen mukaansa ajankohdan traditioiden keksimisessä kolme innovaatiota olivat keskeisiä: perusopetuksen järjestäminen, julkisten seremonioiden organisoiminen ja julkisten monumenttien massatuottaminen. Näistä viimeistä on lähestytty statuomanian käsitteen avulla. Varsinkin kouluopetus, julkiset seremoniat ja monumenttien pystyttämiset edistivät tehokkaasti yhteisöllisyyttä ja ryhmäidentiteettiä, sekä tuottivat ja siirsivät traditioita.
Diablo Swing Orchestra

Taustatarina

Yhtyeen kuvitteellisen taustatarinan mukaan sen jäsenten esivanhemmat muodostivat orkesterin 1500-luvun alun Ruotsissa, missä heidän säätyrajat ylittävä suosionsa ei miellyttänyt kirkkoa ja muiden hillitsemiskeinojen osoittauduttua tehottomiksi heidät lavastettiin lopulta murhaajiksi. Yhtye joutui piilottelemaan suosijoidensa avustuksella, kunnes heistä luvattiin niin suuri kiinniottopalkkio, että he totesivat jäävänsä väistämättä kiinni ennemmin tai myöhemmin. He päättivät paljastaa itsensä ja esiintyä avoimesti vielä viimeisen kerran, mutta sitä ennen he kirjoittivat sinetöidyt kirjeet, joissa he velvoittivat jälkeläisensä aloittamaan yhtyeen uudestaan 500 vuotta myöhemmin.
Amatsonit (mytologia)

Amatsonit ovat antiikin tarustossa esiintyvä pelottava naissotureiden kansa. Legendan mukaan soturit leikkasivat toisen rintansa pois voidakseen ampua paremmin jousella. Useat Kreikan tarujen miessankarit, kuten Herakles, Theseus ja Akhilleus, kuitenkin voittivat amatsonit. Kuvaannollisesti amatsoneilla tarkoitetaan naisten asemaa aggressiivisesti ajavia tai fyysisesti voimakkaita naisia.
Antiikin taruissa puhutaan Vähässä-Aasiassa (historioitsija Diodoros Sisilialainen puhuu Pohjois-Afrikasta) Thermodon-joen varrella asuvasta kansasta, joka koostui vain naisista. Naiset asioivat naapurikylän miesten luona vain halutessaan lisääntyä. Lapsista vain tyttäret olivat haluttuja, miespuoliset myytiin sumeilematta orjiksi.
Amatsonit palvoivat Artemista ylimpänä jumaluutena Areksen kanssa. Myös Äiti Maata voi otaksua palvotun amatsonien keskuudessa. Alueelta, jolla amatsonien epäillään eläneen, ei ole löydetty temppelien jäänteitä.
Antiikin Kreikan filosofin Strabonin mukaan amatsoninaiset asuivat Kaukasian Albaniassa, joka on nykyinen Azerbaidžan. Azerbaidžanin Gobustanissa on edelleen jäljellä merkkejä ja kaiverruksia Amatsoneista. Tarulle ei ole kuitenkaan pystytty osoittamaan selvää historiallista pohjaa. Kreikkalaiset ovat varmaankin kohdanneet kansoja, joiden naiset osallistuivat taisteluihin. Näiden heimojen yhteiskunta on saattanut olla matriarkaalinen. Tämä on Kreikassa haluttu leimata barbaariseksi ja luonnonvastaiseksi. Taru on liioittelemalla tehty varoitukseksi matriarkaalisen järjestyksen vaaroista.
Helen Mirren

Perhe

Helen Mirren syntyi Chiswickissä Lontoon länsipuolella, ja hän oli vanhempiensa kolmesta lapsesta toinen. Hänen ristimänimensä oli Yelena Vasilievna Mironova. Hänen isänsä Vasili Petrovitš Mironov oli lapsena muuttanut Venäjältä Englantiin diplomaatti-isänsä mukana ja jäänyt maahan Venäjän vallankumouksen jälkeen. Mirrenin äiti Kathleen Alexandrina Eva Matilda, o.s. Rogers, oli englantilainen. Isä muutti perheen sukunimen Mirreniksi 50-luvulla.

Ura

Helen Mirrenin merkittävimpien teatteritöiden joukossa ovat roolisuoritukset Kleopatrana ja lady Macbethina. Hän on myös tehnyt pitkän elokuvauran, johon kuuluvat muiden muassa Caligula, Gosford Park, Excalibur – sankarin miekka, Linnunradan käsikirja liftareille (äänirooli) ja The Queen. Mirren on myös näytellyt televisiosarjoissa, joista tunnetuin rooli on poliisi Jane Tennison rikossarjassa Epäilyksen polttopiste (1991–2006). Televisioelokuvista merkittävin lienee historiallinen draama Elisabet I. Mirren esiintyi myös vuoden 2007 elokuvassa National Treasure: Salaisuuksien kirja.
Mirren on ainoa näyttelijä, joka on esittänyt valkokankaalla sekä Elisabet I:tä että Elisabet II:ta ja lisäksi voittanut molemmista samana vuonna (2007) Golden Globe -palkinnot.

Yksityiselämä

Helen Mirren on ollut naimisissa yhdysvaltalaisen ohjaaja-tuottajan Taylor Hackfordin kanssa vuodesta 1997 lähtien; hänellä ei ole lapsia.
Denis de Rougemont

Denis de Rougemont (1906–1985) oli sveitsiläinen, äidinkieltään ranskaa käyttänyt kirjoittaja.
Euroopan sivistyksen perusarvoihin nimeen vannonutta de Rougemontia pidetään yhtenä EU:n perustajaisistä.