Tutkimusmatkat pohjoisnavalle

Ensimmäiset arktiset tutkimusretkeilijät

Arktiset löytöretket olivat Arktikseen ja lähialueelle suuntautuneita tutkimusretkiä. Ne alkoivat, kun Pytheas Massilialainen purjehti kertoman mukaan pohjoiseen Thuleen, ehkä Norjan rannikolle vuonna 325 eaa. Sen jälkeen viikingit saapuivat Islantiin ja Grönlantiin keskiajalla. Uudella ajalla eurooppalaiset tekivät retkiä Siperiaan ja Kanadan arktisille saarille.
1700–1800-luvuilla monet löytöretkeilijät yrittivät purjehtia Pohjoisnavalle uskoen, että sula vesi ulottuisi navalle saakka. Varsinkin kesän aikana Golfvirran lämmittämällä alueella pääsee purjehtimaan pitkälle pohjoiseen Huippuvuorten, Frans Joosefin maan ja Severnaja Zemljan seuduilla. Mutta toiset taas kuvittelivat pitkään virheellisesti, että alueella olisi Etelänavan tapaan iso yhtenäinen manner. Alettiin myös etsiä meriteitä Amerikan ja Aasian pohjoispuolitse Atlantilta Tyynellemerelle, ns. luoteis- ja koillisväyliä, jotka myöhemmin löydettiinkin, tosin monien vaiheiden ja vaikeuksien jälkeen.
Myös magneettinen pohjoisnapa kiinnosti tutkijoita. Se löydettiin 1831 syrjäisiltä Kanadan pohjoissaarilta. Napamerillä liikkuivat myös valaanpyytäjät ja 1850-luvulla järjestettiin monia retkiä Arktisilla saarilla vuonna 1845 kadonneen napatutkija Sir John Franklinin retkikunnan löytämiseksi.

Naparetkien vaarat ja vaikeudet

1800-luvulla alkoi kilpajuoksu pohjoisnavalle. Monet tutkimusmatkailijat yrittivät huonolla menestyksellä päästä koiravaljakolla navalle 1800-luvun alkupuolelta lähtien. Monet eivät palanneet hengissä ja monet selvisivät vain hädin tuskin. Nälkä, kylmä ja uupumus tappoivat monia naparetkeilijöitä. Napaseuduilla saattavat myrskyt puhjeta äkkiä ja rikkoa ohuen jään tai palelluttaa suojautumattoman kulkijan. Tutkimusmatkoja vaikeutti se, että pohjoisnapa-alue on lauttajäätä, joka on monesti sulan veden, jäälauttojen ja röykkiömäisten ahtojäiden sekamelskaa. Tämä on vaikeaa niin koiravaljakoille kuin kajakeille ja laivoille. Koiravaljakoiden etenemisen pysäyttivät railot ja jääröykkiöt ja laivoja kulun esti umpijää, joka saattoi murskata jäihin juuttuneen laivan. Jos railo on edes ohuessa jäässä, siinä oli nahkakajakillakaan mahdotonta liikkua. Joskus avautuneen leveän railon jäätymistä sai odotella ikuisuudelta tuntuvan ajan, niin että tarvikkeet hupenivat vähiin. Esimerkiksi polttoöljy oli välttämätöntä jotta voitaisiin kypsentää ruokaa, joka muuten oli jäässä. Railoja saattoi avautua vaikkapa leirin keskelle kun oltiin asetuttu nukkumaan. Mikä pahinta, railo pystyi avautumaan pian sulkeutumisensa jälkeen. Jos railosta pääsi hengissä ylös, paleltuminen uhkasi. Uupumus saattaa äärimmillään johtaa siihen, että ihminen tuupertuu lumihankeen ja lopulta jäätyy kuoliaaksi.
Aivan pohjoisimmalla napa-alueella on harvassa ravinnoksi kelpaavaa eläimistöä, napakettuja ja jääkarhuja. Toisaalta jääkarhut uhkasivat napaseuduilla liikkujia. Raa'asta tai huonosti kypsennetystä jääkarhun lihasta saattoi saada trikinoosin. Liikkuminen jääröykkiöiden seassa oli todella väsyttävää. Kylmä jäädytti hikiset tai kastuneet vaatteet hiertäväksi panssariksi. Kanadan pohjoisilla saarilla oli vaara, että alkuasukkaat hyökkäisivät esimerkiksi haaksirikkoutuneiden laivojen miehistöjen kimppuun.

Amundsen ja Nobile

Kuuluisin naparetkeilijöistä oli norjalainen Roald Amundsen, joka purjehti ensimmäisenä luoteisväylän ja saavutti ensimmäisenä etelänavan. Amundsen lähti Huippuvuorilta Norgen-nimisellä ilmalaivalla 11. toukokuuta 1926, ja purjehti pohjoisnavan yli 200 metrin korkeudessa. Pohjoisnavalle Norgen saapui 12. toukokuuta, ja koko lento Huippuvuorilta Alaskaan vei 70 tuntia. Lennon jälkeen Amundsen ja Norgen rakennuttaja italialainen Umberto Nobile ajautuivat riitaan. Norjalaisten mielestä Nobile oli kyvytön johtamaan ilmalaivaretkeä. Sen sijaan Amundsenin aikaisemman yhteistyökumppanin Umberto Nobilen yritys päästä navalle Italia-nimisellä ilmalaivalla johti ilmalaivan tuhoon.
Ilmalaiva Italia lähti Milanosta 15. huhtikuuta 1928, ja noin kuukautta myöhemmin ilmalaiva saapui Kongsfjordiin, josta Norgenkin oli lähtenyt. 23. toukokuuta Italia lähti tutkimaan pohjoisnapaa. Jää ja lumi lisäsivät ilmalaivan painoa ja se syöksyi alas. Kun ilmalaiva lähestyi maan pintaa, kymmenen miestä hyppäsi jäälle. Ilmalaivan gondoli murskaantui suureksi osaksi jään pintaan ja suuret määrät tarvikkeita putosi jäälle. Ilmalaiva keveni ja alkoi nousta. Kuusi miestä jäi nousevaan ilmalaivaan, josta ei tämän jälkeen kuultu mitään. Jäälle jäänyt osa miehistöstä selvisi hengissä, päätyi jäälautalle ja onnistui sähköttämään apua itse kyhätyllä lähettimellä. Amundsen katosi Atlantin yllä, kun oli kuullut Nobilen ilmalaivan tuhosta ja lähti etsimään häntä lentäen. Mahdollisesti Amundensenin kuolema johtui lentokoneen moottoriviasta. Jäälle jääneitä Italia-ilmalaivan miehiä ei saatu ensin noudettua jäälautalta, mutta heitä kyettiin huoltamaan lentokoneilla. Eräs ruotsalainen kykeni hakemaan Nobilen paljon ennen kuin muut saatiin lautalta pois. Mukana ollut ruotsalainen Finn Malmgren oli aivan uupunut, ja italialaiset jättivät hänet jäälle, kunnes hän kuoli.

Nykyajan retkeilijöitä

Nykyään pohjoisnavalle vaellellaan usein. Naparetkeilystä on tullut huippu-urheilua. Matkoilla on yhä monia vaaroja, koska useimmiten matkat tehdään ilman suksia kummempia kulkuvälineitä. Tällöin railoihin putoaminen, pettävä jää, myrskyt, ja paleltumat uhkaavat. Myös rahoittajien löytäminen on joskus vaikeaa.
Vuonna 1993 Richard Weber ja tohtori Mikhail (Misha) Malakhov tekivät ensimmäisen kaupallisen naparetken. Nykyään monet yritykset avustavat sadan ihmisen vaeltamisessa pohjoisnavalle vuosittain. Vuonna 1995 Weber ja Maklanov pääsivät ensi kertaa pohjoisnavalle ilman koiria ja ulkopuolista ilmasta tai muualta annettavaa apua.
Vuonna 1994 norjalainen Börge Uosland hiihti ensimmäisenä pohjoisnavalle yksin ilman matkan varrella tullutta huoltoa Sevarnaja Zemljalta. 52 päivän hiihto tapahtui 2. maaliskuuta – 23. huhtikuuta.
Vuonna 2001 ensimmäinen naisryhmä saapui navalle Josée Auclairin opastamana.
Vuonna 2003 Borge Ousland ja Mike Horn saapuivat ensi kertaa navalle pohjoisen talvella.
Ranskalais-suomalaisen naparetkeilijän Dominick Arduinin matka päättyi katoamiseen 5. maaliskuuta 2004, kun hänen kajakkinsa joutui matkan alussa olevalla avovesialueella myrskyyn. Luultavasti Dominick joutui veteen ja kuoli hypotermiaan tai hukkumalla.
Vuonna 2005 Tom Avery, George Wells ja muutamat muut kulkivat 16 koiran valjakon avulla vähän alle 37 päivässä lähdettyään pohjoisnavalle Kanadan pohjoisosen Arktisten saarten Ellesmeren saaren Cape Columbiasta. Matka jäljitteli Pearyn vuoden 1909 kiisteltyä retkeä.
2. toukokuuta 2007 brittiläinen moottoriohjelma Top Gear kävi vuoden 2006 magneettisella pohjoisnavalla. Kyseisen päivän aamuna kaksi ohjelman kolmesta juontajasta, Jeremy Clarkson ja James May, pääsivät ensimmäisinä magneettiselle pohjoisnavalle käyttäen kulkuvälineenään pelkkää autoa.
Kesällä 2007 venäläinen retkikunta teki tutkimusretken pohjoisnavalle jäänmurtaja Rossijan ja tutkimusalus Akademik Fjodorovin voimin. Tutkimusaluksesta laskettiin vesille kaksi Mir-sukellusvenettä, jotka laskeutuivat ensimmäistä kertaa merenpohjaan pohjoisnavalla.
Naparetkeilyn luonne voi muuttua kokonaan vesillä liikkumiseksi, jos kasvihuoneilmiö sulattaa napajään.