Buddhalainen filosofia

Buddhalaisuus: uskonto vai filosofia?

Buddhalaisuus voidaan nähdä joko käytännöllisenä filosofiana tai uskontona, riippuen siitä, mikä merkitys sanoille ”filosofia” tai ”uskonto” annetaan. Niissä etelä- ja itäaasialaisissa kulttuureissa, joissa buddhalaisuus kehittyi, filosofian ja uskonnon välillä ei ole selvää eroa, eikä sitä voida välttämättä tehdä. Buddhalaisuuden filosofia on käytännöllistä, koska se keskittyy tiettyjen menetelmien tai filosofisten periaatteiden soveltamiseen käytännön elämässä. Buddhalaisuus eroaa monista muista uskonnoista siinä, että se voidaan nähdä ei-teistisenä, eli se ei tarvitse jumalan tai jumalien olemassaoloa. Lisäksi buddhalaisuudessa ei ole oppirakennelmia samassa mielessä kuin uskonnoissa yleensä.
Eräs näkemys on, että buddhalaisuutta voidaan harjoittaa yhtä lailla uskontona kuin filosofianakin. Vastaava erottelu tehdään usein taolaisuuden suhteen. Anagorika Govindan mukaan Buddhan Dharma on kokemuksena ja käytännöllisenä toteutuksena uskontoa; tämän kokemuksen älyperäisenä muotoiluna filosofiaa; ja itsehavainnon ja -analyysin tuloksena psykologiaa. Se, joka kulkee tämän polun, saavuttaa sisäisen prosessin tuloksena käyttäytymismallin, jota voimme kutsua moraalisuudeksi.

Metafysiikka

Buddhan sanotaan kyseenalaistaneen kaiken metafyysisen olemisen ja ei-olemisen käsitteet, ja tätä kritiikkiä on pidetty Buddhan lähestymistavan keskeisimpänä osana. Metafysiikassa eräs keskeinen ajatus on pratitya-samutpada eli ehdonvarainen seuraamus tai ehdonvarainen seurausketju. Ehdonvarainen seuraamus tarkoittaa sitä että kaikki olemassa olevat asiat ja ilmiöt ovat toisistaan riippuvaisia ja edellyttävät toistensa olemassaoloa.
Buddha uskoi minän tyhjyyteen (anatta), mikä oli vastakkainen näkemys kuin niillä hindulaisilla ajattelijoilla, jotka etsivät tietoa muuttumattomasta Atmanista. Buddha katsoi sen sijaan, että kiinnittyminen pysyvään minään tässä muutoksen maailmassa on kaiken kärsimyksen alkuperä ja tärkein este vapautumiselle. Samalla lähestymistavalla voidaan kieltää kaikkien korkeampien jumalien ja korkeamman hengellisen todellisuuden olemassaolo, sekä pyrkimys ja menetelmät transsendentin todellisuuden tavoittelemiseksi.
Buddha selitti minän harhan syntyvän inhimillisen kokemuksen muodostavien koosteiden (skandhaa) seurauksena. Skandhat jakoivat todellisuuden osatekijät viiteen ryhmään, mutta tällä ei luonnehdittu mitään substantiaalisia olioita, vaan pyrittiin selittämään harha koordinoimalla aineelliset osatekijät henkisten kanssa. Buddha kielsi transsendentin todellisuuden virheellisenä esineellistämisenä eli reifikaationa. Tilalle hän antoi jalon kahdeksanosaisen polun itsen havaitsemiseen keinona päästä nimen ja muodon (namarupa) maailman ulkopuolelle.

Tietoteoria

Tietoteoreettinen oikeuttaminen on eräs asia, joka erottaa buddhalaisen ajattelun hindulaisesta. Kaikki intialaisen logiikan koulukunnat tunnistavat erilaisen joukon oikeutuksia tiedolle, eli pramana. Buddhalaisuuden hyväksymä joukko on pienempi kuin muilla. Kaikki koulukunnat hyväksyvät esimerkiksi havainnon ja päättelyn, mutta joillekin hindulaisuuden ja buddhalaisuuden koulukunnille kirjallinen perinne on näihin verrattavissa oleva tietoteoreettinen kategoria. Näissä koulukunnissa oli mahdollista, että jokin väite, jolle ei löytynyt tukea kirjoituksista, katsottiin mielettömäksi; kun taas jokin väite, jolle ei löytynyt tukea tavanomaisin keinoin, voitiin oikeuttaa vetoamalla kirjoituksiin.
Jotkut buddhalaisuuden koulukunnat sen sijaan hylkäsivät oppirakennelmat ja kirjoitukset. Buddhan kerrotaan sanoneen, että mitään ei pitäisi hyväksyä pelkästään perinteen, kirjoitusten tai totunnaisten oletusten mukaan, vaan sillä perusteella, että asia tiedetään itse: mitkä asiat ovat moraalisia, mitkä moitteettomia, mitkä viisaiden ylistämiä, mitkä asiat suoritettuina johtavat hyvinvointiin ja onnellisuuteen — tällöin on elettävä tämän mukaan.
Varhaiset buddhalaiset ajattelijat loivat pluralistisen metafyysisen ja fenomenologisen järjestelmän, jossa kaikki inhimillinen kokemus, asiat ja tapahtumat voitiin jakaa pienempiin ja pienempiin havainnollisiin tai havainnollis-ontologisiin yksiköihin nimeltä dharma. Nämä dharmat tulkittiin eri koulukunnissa eri tavalla: joidenkin mukaan kaikki ja joidenkin mukaan vain osa oli todellisia, joidenkin mukaan kaikki olivat harhoja, joidenkin mukaan tyhjiä (sunyata), ja joidenkin mukaan ne liittyivät olennaisesti kärsimykseen.

Vertailu länsimaiseen filosofiaan

Länsimaisista filosofeista ehkä erityisesti Arthur Schopenhauerin ajattelua on useimmin verrattu buddhalaisuuteen. Schopenhauerin filosofia yhtyi buddhalaisuuden neljästä jalosta totuudesta kolmeen ensimmäiseen (elämä on kärsimystä; kärsimys johtuu elämänjanosta; kärsimys lakkaa, kun elämänjano sammutetaan) siinä, että hän yhdisti tahdon elämänjanoon, haluun, himoihin ja tarpeisiin. Neljännen totuuden (tie elämänjanon sammumiseen on jalo kahdeksanosainen polku) sijaan Schopenhauer esitti kuitenkin kaksiosaisen polun. Hänen mukaansa tahdon kieltäminen saavutettiin hänen mukaansa joko elämänhalun menettämiseen kärsimysten seurauksena tai muiden ihmisten kärsimysten tarkkailulla. Buddhalaisen Nirvanan voisi nähdä tilana, jota Schopenhauer piti tahdon kieltämisen tilana. Schopenhauer itse kirjoitti, ettei ollut saanut vaikutteita buddhalaisuudesta, vaikkakin oli tyytyväinen, että niin suuren uskonnon opetukset olivat osittain yhtäpitäviä hänen ajatustensa kanssa.
Friedrich Nietzsche, joka itse hylkäsi buddhalaisuuden yhtenä nihilismin muotona, kehitti kuitenkin oman filosofiansa, jonka eräinä piirteinä olivat elämän hyväksyminen sellaisena kuin se on sekä itsensä kehittäminen, hyvin samanlaiseksi kuin buddhalainen ajattelu.
Martin Heideggerin ajatuksia olemisesta ja ei-olemisesta on joskus pidetty samanlaisina kuin buddhalaisuudessa. Ludwig Wittgenstein ajatuksia on verrattu zen-buddhalaisuuteen. David Humen mielen kimpputeoria muistuttaa hyvin paljon buddhalaista anatta-käsitettä.