google/wiki40b huggingface dataset:
Laurent Guyot

Ura pelaajana

Guyot aloitti ammattilaisuransa FC Nantes'ssa 1985. Hän profiloitui Kanarialintujen puolustajana edustaen seuraa 13 vuoden ajan 191 ottelussa. Maalinteossa hän onnistui kahdesti. 1998 hän siirtyi Nantes'sta Toulouseen, jossa peliaika kuitenkin jäi vähiin. Yhden kauden jälkeen hän jättikin joukkueen ja pelasi uransa viimeiset kolme kautta 1999–2002 En Avant de Guingampissa.

Ura valmentajana

Peliuransa jälkeen Guyot on jatkanut jalkapallon parissa ja toiminut juniorivalmentajana FC Nantes'n organisaatiossa. Kesäkuussa 2009 hän allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen pääsarjaan nousseen US Boulognen kanssa. Hänen apulaisvalmentajana uran ensimmäisellä päävalmentajakaudella toimi entinen seurakaveri Serge Le Dizet.  Kaksikko ei onnistunut pitämään Boulognea liigassa yhtä kautta pidempään. Putoamisesta huolimatta Guyot sai jatkaa tehtävässään. Joulukuun lopulla 2010 seurajohto erotti Guyot'n Boulognen ollessa Ligue 2:n keskikastissa turhan kaukana noususijoista. 
Toukokuussa 2011 Guyot'n kerrottiin siirtyvän kesäkuussa Ligue 2:ssa pelaavan CS Sedan Ardennes'n uudeksi päävalmentajaksi.  Guyot'n debyyttikaudella Sedan taistelu noususta takaisin liigaan, mutta taipui lopulta neljänneksi. Kausi 2012/13 oli murheellinen ja toiseksi viimeiseksi jääneenä se putosi Nationaliin. Seuran talousvaikeuksien vuoksi Sedan pudotettiin lopulta CFA2:een, viidennelle sarjatasolle. Kauden jälkeen Guyot jätti seuran ja siirtyi Ranskan jalkapalloliiton palvelukseen Liiton valmentajana Guyot vastasi ensin U17- ja vuodesta 2014 alkaen U16-maajoukkueen valmentamisesta.
Kesäkuussa 2015 Guyot siirtyi kanadalaisen Toronto FC:n palvelukseen joukkueen akatemian johtajaksi. Tammikuussa 2018 hän siirtyi joukkueen reservijoukkueen päävalmentajaksi. Hän jätti tehtävänsä Torontossa kesäkuussa 2018 ja siirtyi Belgian pääsarjaan nousseen Cercle Bruggen päävalmentajaksi. Guyot'n johdolla nousijajoukkue Cercle säilytti sarjapaikkansa kauden 2018/19 päätteeksi. Kauden jälkeen Guyot jätti joukkueen ja palasi US Boulognen päävalmentajaksi Ranskan Nationaliin.
Deutsche Oper Berlin

Deutsche Oper Berlin (Berliinin Saksalainen ooppera) on yksi Saksan pääkaupungin Berliinin oopperataloista. Se sijaitsee Charlottenburgin kaupunginosassa läntisessä Berliinissä.

Historia

Oopperatalolla on historiaa 1910-luvulle saakka. Vuosina 1911–12 tuolloin vielä itsenäiseen Charlottenburgiin rakennettiin oopperatalo Deutsches Opernhaus (Saksalainen oopperatalo) arkkitehti Heinrich Seelingin suunnitelmien pohjalta. Se avattiin 7. marraskuuta vuonna 1912 Ludwig van Beethovenin teoksella Fidelio. Vuonna 1925 oopperatalon nimeksi vaihdettiin Städtische Oper (Kaupunginooppera).
Kansallissosialismin kaudella propagandaministeri Joseph Goebbelsin toimeksiannosta oopperatalo sai takaisin alkuperäisen nimensä. Vuonna 1935 rakennusta uudistettiin Paul Baumgartenin johdolla ja sen paikkamäärä pieneni. Rakennus tuhoutui toisessa maailmansodassa 23. marraskuuta vuonna 1943.
Sodan loputtua jälleen Kaupunginoopperaksi nimitetty ooppera käytti Theater des Westensin tiloja, kunnes uusi oopperatalo valmistui vuonna 1961. Sen rakennustyöt oli aloitettu vuonna 1957 ja sen suunnittelusta oli vastannut Fritz Bornemann. Noin 27,5 miljoonaa D-markkaa maksanut oopperatalo avattiin 24. syyskuuta vuonna 1961 Wolfgang Amadeus Mozartin teoksella Don Giovanni. Samana vuonna oopperatalo nimettiin nykyiselleen Ferenc Fricsayn ehdotuksesta reaktiona Berliinin muurin rakentamiselle.
Batman of the Future

Juoni

Batman on taistellut vuosikymmeniä rikollisia vastaan Gothamissa ja lopettanut rikoksen torjumisen 20 vuotta sitten. Batmanin legenda kuitenkin jatkuu, kun eräs lukiolaispoika Terry McGinnis saa vahingossa selville Batmanin todellisen henkilöllisyyden ja varastaa hänen vanhentuneen asunsa kostaakseen isänsä murhan. Tästä alkavat uuden Batmanin seikkailut tulevaisuuden Gothamissa, jossa ikääntynyt Bruce Wayne ja uusi Batman taistelevat uusia ja vanhoja pahiksia vastaan.

Vastaanotto ja arvostelu

Sarja on listattu IGN-sivuston tammikuussa 2007 laatiman listan seitsemänneksi parhaaksi sarjakuvaan perustuvaksi animaatiosarjaksi. 
Wizard Magazine listasi vuonna 2001 Batman of the Futuren sijalle kuusi laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalla.
Tammikuussa 2009 IGN-sivuston laatiman sadan parhaan animaatiosarjan listan mukaan Batman of the Future oli sijalla 40.
Nabatîyén alue

Nabatîyén hallintoalue on yksi Libanonin kahdeksasta hallintoalueesta. Se sijaitsee maan eteläosassa. Alueen pääkaupunki on Nabatîyé. Sen pinta-ala on 1 058 km² ja vuosina 2004-2005 arvioitu asukasluku oli 221 846.
Pertti Eloranta

Pertti Vesa Eloranta (s. 1943) on suomalainen limnologi. Hän on Helsingin yliopiston emeritusprofessori. Hän oli limnologian vuodesta 1989.

Ura

Eloranta väitteli tohtoriksi 1970 Turun yliopistossa. Hänen väitöskirjansa käsitteli Mäntän sulfiittiselluloosatehtaan päästöjen vaikutuksia vesikasveilla.
Valmistuttuaan Eloranta työskenteli vuodesta 1970 Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteiden laitoksella (vielä tuolloin nimellä biologian laitos) kasvitieteen assistenttina. Bio- ja ympäristötieteiden laitos oli syksyllä 1970 vasta aloittamassa toimintaansa. Laitoksen ensimmäiseksi johtajaksi valittiin kaudelle 1970–1971 vt. professori Juhani Kohonen.
Elorannan aloittaessa laitoksella syksyllä 1970 toimitilojen remontti oli vielä kesken, joten henkilöstö ei päässyt heti aloittamaan opetusta.
Eloranta työskenteli 1970- ja 1980-luvuilla Jyväskylässä biologian laitoksella erilaisissa opetus- ja tutkimusviroissa. Hän osallistui myös matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan hallintotoimiin istuessaan tiedekuntaneuvoston jäsenenä kaudella 1971–1974. Vuonna 1989 hän siirtyi Helsingin yliopistoon saatuaan sieltä viran limnologian professorina. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2006.
John White

John White (s. noin 1756 – 20. helmikuuta 1832 Worthing, Englanti) oli englantilainen lääkäri ja luonnontieteilijä.
White syntyi Sussexissa, joidenkin lähteiden mukaan vuonna 1750. Hän liittyi kirurgiksi Kuninkaallisen laivaston alukselle HMS Wasp vuonna 1778 ja purjehti niin Intiaan kuin Karibialle. Vuonna 1786 White liittyi Irresistiblen miehistöön, ja kapteeni Sir Andrew Snape Hamondin suosituksesta hänet valittiin pääkirurgiksi laivastoon, joka lähti 1787 perustamaan asutusta Australian Botany Bayhin. Laivastossa oli yhdessätoista laivassa kaikkiaan lähes 1 500 ihmistä, joista 778 vankeja, ja paljolti Whiten ja hänen alaistensa ansiosta kahdeksan kuukautta kestäneen purjehduksen aikana kuoli vain 34 ihmistä. Perillä Australiassa rakennettiin sairaala ja kuolleisuus väheni edelleen. Elokuussa 1788 White joutui kaksintaisteluun alaisensa William Balmainin kanssa, ja molemmat haavoittuivat.
White piti päiväkirjaa Australiassa havaitsemistaan linnuista ja lähetti kirjoituksensa Englantiin ystävälleen Thomas Wilsonille, joka julkaisi teoksen Journal of a Voyage to New South Wales vuonna 1790. Teoksessa oli 65 piirrosta, ja se käännettiin pian saksaksi ja myöhemmin myös ruotsiksi ja ranskaksi. Hän lähetti piirroksia ja näytteitä myös teokseen The Voyage of Governor Phillip to Botany Bay (Lontoo, 1789).
Vuonna 1790 siirtokuntaan saapui toinen 500 vangin laivasto. Vangit olivat erittäin huonossa kunnossa ja heitä kuoli paljon. Lääkkeiden ja tarvikkeiden puutteesta huolimatta White alaisineen hoiti yli puolet vangeista terveiksi. Kolmas vankilaivasto 1791 koki lähes saman kohtalon ja pahimmillaan lähes 600 vankia oli sairaalahoidossa ja kykenemättömiä työhön. Vuonna 1792 kuoli kaikkiaan 436 vankia.
Vuonna 1792 White sai omakseen 40 hehtaarin tilan nykyisen Petershamin kaupungin alueelta. Myöhemmin hänelle myönnettiin vielä 12 hehtaaria lisää maata. Hän myi maansa uudisasukkaalle vuonna 1822.
White palasi Englantiin 1795 ja kirjoitti laajan käsikirjoituksen australialaisista kasveista. Käsikirjoitus katosi jäljettömiin, mutta todennäköisesti siihen liittyvät piirrokset on museoitu British Museumiin. Vuonna 1796 White palasi laivastoon ja purjehti merillä kolme vuotta. Tämän jälkeen hän toimi lääkärinä laivaston asemilla Kentissä aina vuoteen 1820 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle.
White kuvaili ja nimesi tasmaniankaijan vuonna 1790. Myös IBC mainitsee auktoriksi Whiten, mutta Itiksessä auktoriksi mainitaan George Shaw, mikä lienee väärin.
Thérèse Blondeau

Thérèse Blondeau (4. joulukuuta 1913 – 28. kesäkuuta 2013) oli ranskalainen uimari. Hän kilpaili vuoden 1936 kesäolympialaisissa Berliinissä ja putosi naisten 100 metrin selkäuinnissa ensimmäisellä kierroksella. Myös Thérèsen sisko Renée Blondeau osallistui kisoihin.
Maaliskuussa 2011 julkaistussa Reutersin artikkelissa, jossa Blondeau muistelee Natsi-Saksan olympialaisia, kerrotaan, että tämän kisakuntoa heikensi isän äkillinen kuolema viikkoja ennen kisoja. Artikkelin mukaan Blondeaun uskotaan olevan viimeinen elossa oleva vuoden 1936 olympialaisten ranskalainen naisurheilija.
Eva Ryynänen

Eva Ryynänen (o.s. Åsenbrygg (Honkajärvi), 15. kesäkuuta 1915 Vieremä – 18. lokakuuta 2001 Lieksa) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hän käytti materiaalinaan erityisesti puuta.
Ryynänen kävi Suomen taideakatemian koulun 1934–1939. Taiteilijan debyyttinäyttely oli 1940. Hän on tehnyt yli 500 veistosta, joista 50 on ulkomailla. Ryynäsen ateljee sijaitsee Vuonislahdella 28 kilometriä Lieksasta Joensuuhun päin. Ateljee, Ryynäsen kotitalo ja samassa pihapiirissä sijaitseva Paaterin kirkko ovat matkailunähtävyyksiä.
Ryynäsen puoliso oli maanviljelijä Paavo Ryynänen (k. 2002). Ryynäsen vanhemmat olivat Juho Åsenbrygg (Honkajärvi) ja Aino Å., o.s. Hujanen.
Campbell Bayn kansallispuisto

Campbell Bayn kansallispuisto on luonnonsuojelualue Intian Andamaanien ja Nikobaarien territoriossa. Siitä tuli kansallispuisto vuonna 1992, jolloin se liitettiin myös Nikobaarien biosfäärialueeseen. Puiston pinta-ala on 426 km². Siellä kasvaa trooppista ikivihreää metsää ja puusaniaisia. Puistossa tavataan monia lintuja, rapuja ja kilpikonnia.
Nora-Jane Noone

Nora-Jane Noone (s. 8. maaliskuuta 1984) on irlantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Bernadetten roolista elokuvassa Magdalena-sisaret (2002).
Animal Crossing

Pelin kulku

Pelaaja valitsee pelihahmokseen pojan tai tytön, joka muuttaa kylään. Kylän muut asukkaat ovat eläimiä. Kylään voi muuttaa yhteensä neljä ihmishahmoista pelaajaa, mutta pelaaminen on mahdollista vain vuorotellen. Vakiohahmojen lisäksi kylässä voi asua pelistä riippuen korkeintaan 10-15 eläintä. Eläimet on esitetty antropomorfisina hahmoina. Eläinten kanssa voi jutella ja niille voi suorittaa palveluksia. Kaupungin asukkaat muuttavat yksi kerrallaan pois ja niiden tilalle tulee uusia asukkaita, esimerkiksi silloin, kun pelaaja matkustaa toisella GameCube-muistikortilla olevaan Animal Crossing -kylään. Eläimet voivat myös muuttaa omasta kylästä sellaiseen kylään, jossa pelaaja on vieraillut, ja toisin päin. Eläimet monesti valittelevat tylsyyttä ennen muuttamistaan. Toisinaan niitä voi pyytää jäämään, jolloin muutto estyy.
Pelissä ei ole varsinaista päämäärää, vaan idea on elää sovussa eläinten kanssa. Pelissä voi maksaa vuokrarästit pois (jolloin pelihahmon asunto tai kyläkauppa kasvattavat kokoaan), keräillä hyönteisiä, kaloja, fossiileita ja maalauksia museota varten sekä sisustaa omaa taloa. Talon sisustuksessa voi hyödyntää erilaisia teemoja, kuten avaruus-, villi länsi-, tai moderni-teemaa. Hyvästä sisustuksesta saa Happy Room Academyltä paljon pisteitä. Taloon mahtuu rajoitettu määrä tavaraa, joten esineet, joita ei halua antaa pois tai HRA:n arvioitavaksi, voi säilyttää kellarissa. Joitakin esineitä voi myös säilyttää kaapissa. Kaikki tavarat, jotka on onnistunut pelissä keräämään, ilmestyvät kauppias Tom Nookin postimyyntiluetteloon. Luettelosta esineen voi tarvittaessa tilata, jos alkuperäisen esineen on myynyt tai lahjoittanut pois. Kylässä vierailevilta erikoishahmoilta saa harvinaisia tavaroita. Tällaisia tavaroita ei voi ostaa edes Tom Nookin postimyyntiluettelosta, vaikka ne ilmestyvätkin sinne näytille.
Pelin aika noudattaa pelikonsolin sisäistä kelloa. Pelissä on kaikki neljä vuodenaikaa juhlineen. Esimerkiksi jouluaattona Jingle the Dark-Nosed Reindeer tulee jakamaan lahjoja kilteille lapsille. Asettamanaan syntymäpäivänä pelaaja saattaa saada lahjoja kyläläisiltä.
Iðunn

Iðunn oli yksi skandinaavien mytologian jumalattarista. Eddan mukaan hänen hallussaan olivat ihmeelliset omenat, joiden avulla aasat säilyttivät ikuisen nuoruutensa. Iðunn oli jättiläisjumala Bragin vaimo.
Kun myrskyjättiläinen Tjasse kaappasi Iðunnin alkoivat jumalat vanheta. Jumalat lähettivät Lokin hakemaan Iðunnia. Loki tappoi jättiläisen ja palautti Iðunnin, jolloin jumalien ikääntyminen pysähtyi.
Nimi kirjoitetaan eri kielissä Idun, Idunn, Idunnor, Iduna, Idunna, Ithun tai Ithunn. Nimi tarkoittaa ”Elvyttäjää”.
European Platform for Rehabilitation

European Platform for Rehabilitation (EPR) on eurooppalaisten ammatillisen kuntoutuksen palveluntuottajien verkosto, jonka kohderyhmänä ovat vammaiset ja muista syistä työelämästä syrjäytyneet henkilöt. EPR:n keskeinen tavoite on työllistyminen avoimille työmarkkinoille, joskin toiminta kattaa myös lääkinnällisen kuntoutuksen ja sosiaalisen kuntoutuksen. EPR keskittyy pääasiassa alan koulutuksen ja laatujärjestelmän (hyvien käytäntöjen) kehittämiseen, mutta pyrkii myös edistämään lainsäädännön kehittämistä erityisesti Euroopan unionin tarjoamin resurssein.

EPR:n keskeiset toiminnot

Mukana ovat olleet Euroopan Vammaisfoorumi (EDF), Euroopan neuvosto, Työnantajien vammaisfoorumi (Employers’ Forum on Disability), Vammaispalvelujen tuottajayhdistys (Association of Service Providers for Persons with Disabilities), Euroopan sosiaalivakuutuskumppanit (European Social Insurance Partners), Euroopan ammatillinen yhteisjärjestö (European Trade Union Confederation) ja Rehabilitation International.

EPR toimii myös alan palvelujen laatua ja on kehittänyt oman laatujärjestelmän European Quality Assurance for Social Services (EQUASS).
Unfinished Music No. 1: Two Virgins

Taustaa

Beatles-muusikko John Lennon oli tavannut avantgarde-taiteilija Yoko Onon Lontoossa vuonna 1966. Kun Lennon ja hänen vaimonsa Cynthia palasivat Intias vuonna 1968, Lennon kertoi vaimolleen kaipaavansa rauhaa ja ehdotti, että Cynthia lähtisi lomamatkalle ja ottaisi heidän poikansa Julianin mukaan. Kun Cynthia oli lähtenyt, John kutsui muutaman päivän päästä Yoko Onon käymään hänen luonaan. Lennonin talossa asui tuolloin myös hänen lapsuuden ystävänsä Pete Shotton, jonka kanssa John oli tehnyt erilaisia kokeellisia kappaleita ja erilaisia nauhaefektejä. Kun Ono saapui, Lennon esitteli hänelle kotistudionsa, Shottonin kanssa tehdyt kokeilut ja demoja muutamista Beatles-kappaleista. Ono innostui ja Lennonin kertoman mukaan he tekivät musiikillisia kokeiluja ja nauhaefektejä ja ääniä koko yön. Näistä kokeilullisista sessioista syntyi Unfinished Music No. 1: Two Virgins, jolla oli mukana myös Lennonin ja Shottonin yhteisiä kokeiluja. Albumi äänitettiin siis pääosin yhdessä yössä, Lennonin ja Onon ensimmäisenä yhteisenä yönä 19. toukokuuta 1968. Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa 11. marraskuuta 1968 ja Britanniassa noin kaksi viikkoa myöhemmin. Albumi oli The Beatlesin jäsenten perustaman levy-yhtiön Apple Recordsin ensimmäinen julkaisu ja se sai laajaa julkisuutta kantensa vuoksi; siinä Lennon ja Ono seisovat vierekkäin, käsi kädessä, täysin alasti. Albumi menestyi heikosti ja kriitikot lyttäsivät sen täysin, Yhdysvalloissa se kuitenkin nousi albumilistan 129. sijalle.
J. A. Juvani

J. A. Juvani (oik. Jari Juvani, s. 1988 Ylitornio) on suomalainen kuvataiteilija, jonka ilmaisukeinoja ovat video, valokuva ja kuvanveisto. Hän on opiskellut Tampereen ammattikorkeakoulun kuvataidelinjalla ja valmistunut taiteen maisteriksi Kuvataideakatemiasta. Juvani käsittelee töissään muun muassa sukupuolirooleja ja sukupuoli-identiteettiä.
Vuonna 2017 hänet valittiin Vuoden nuoreksi taiteilijaksi.
Hanna Lekander

Hanna Katariina Lekander (s. 1980) on suomalainen näyttelijä. Hän on valmistunut Teatterikorkeakoulusta vuonna 2010. Lekander on esiintynyt neljässä pitkässä elokuvassa sekä muun muassa televisiosarjoissa Mökki ja Villa Helena. 
Merkittävimmän roolinsa Lekander on tehnyt Ilkka Vanteen ohjaamassa elokuvassa Lupaus. Hän oli roolistaan ehdolla Parhaan naissivuosan Jussi-palkinnon saajaksi vuonna 2006.
Josef Kaartinen

Josef Kaartinen (noin vuodesta 1955 Juhani Kervanto; 27. maaliskuuta 1905 Viipuri – 29. tammikuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen saksofonisti.
Kaartinen meni 13-vuotiaana soitto-oppilaaksi Karjalan Kaartin soittokuntaan. Hän oli klarinetistina tässä soittokunnassa ja Raskaan Tykistön Rykmentin soittokunnassa vuoteen 1925 saakka jonka jälkeen hän siirtyi vuoden ajaksi ensimmäiseksi klarinetistiksi ja saksofonisolistiksi Suomen Valkoisen Kaartin soittokuntaan. Kaartinen suoritti 1925 lopputukinnon Viipurin musiikkiopistossa ja opiskeli sitten Helsingin konservatoriossa. 1920-luvun lopulla Kaartinen oli saksofonistina Jambo-yhtyeessä joka esiintyi helsinkiläisissä ravintoloissa. 
Kaartinen lähti 1928 maailmankiertueelleen joka kesti kymmenen vuotta. Hän osallistui vuodenvaihteessa 1928–1929 Sydneyssä Australiassa järjestettyyn kansainväliseen saksofoninsoiton maailmanmestaruuskilpailuun johon otti osaa lähes 600 saksofonistia eri puolilta maailmaa. Kaartinen voitti kilpailun ja voittonsa ansiosta hän pääsi kilpailun järjestäneen Australian radion palvelukseen ja työskenteli sitten sekä solistina että kapellimestarina muun muassa Australiassa ja Uudessa Seelannissa.
Kaartinen palasi Suomeen 1939 talvisodan aattona. Talvisodan aikana hän palveli Viipurin vartiopataljoonassa ja jatkosodan alussa Ässärykmentissä. Haavoituttuaan Kannaksella 1941 Kaartinen oli sitten lopun aikaa sodasta Puolustusvoimain viihdytysjoukoissa ja laivastossa. Sodan jälkeen hän toimi säveltäjänä, musiikkiarvostelijana ja eri orkesterien vierailevana solistina. Kaartinen sovitti ja johti myös elokuva- ja äänilevymusiikkia. Viimeksi Kaartinen oli vuodesta 1958 lähtien yli 20 vuoden ajan saksofonistina ja klarinetistina Kullervo Linnan Humppa-Veikot-yhtyeessä. Kaartinen sai valtion taiteilijaeläkkeen 1975.
Kaartisen solistina esittämään ohjelmistoon kuuluivat muun muassa Claude Debussyn Rapsodia, Nikolai Rimski-Korsakovin Kimalaisen lento ja Johannes Brahmsin Unkarilainen tanssi. Hän kirjoitti 1940-luvulla kaksi matkakirjaa ulkomaanmatkoistaan ja julkaisi LP-levyt Master of saxophone 1–2 1980-luvun lopulla.
Suomen Saksofoniseura ry myöntää vuorovuosittain Josef Kaartinen -palkinnon ansioituneille klassillisen musiikin ja jazzin edustajille.
Suomen futsalmaajoukkue

Historia

Futsalin maajoukkuetoiminta alkoi, kun Suomesta kerättiin maajoukkue vuoden 1994 opiskelijoiden MM-kilpailuihin Kyproksella. Kahta vuotta myöhemmin Suomi toimi opiskelijoiden MM-kilpailuiden isäntämaana, kun turnaus pelattiin Jyväskylässä. Suomen ensimmäiset viralliset futsalmaaottelut pelattiin kuitenkin vasta 21. ja 22. lokakuuta 1998 Unkaria vastaan. Myöhemmin samana vuonna Suomi osallistui 1999 EM-kisojen karsintaan Timo Liekosken valmentamana, muttei päässyt kisoihin. 
Liekoskea maajoukkueen päävalmentajana seurasi Simo Syrjävaara vuoden 1999 lopusta lähtien. Syrjävaaran johdolla Suomi karsi kaksiin MM-kisoihin ja kolmiin EM-kisoihin. Näistä karsintaotteluista Suomi voitti kaksi ja hävisi 14. Syrjävaaran jälkeen valmentajaksi valittiin Jouni Pihlaja. Hän valmensi maajoukkuetta vuoden 2005 alusta vuoden 2012 loppuun.
Luettelo Suomen futsalmaajoukkueen otteluista & Luettelo Suomen futsalmaajoukkueen tilastoista
Mellunkylän pelastusasema

Mellunkylän pelastusasema on Helsingin pelastuslaitoksen asema numero 60, joka otettiin käyttöön vuonna 2002. Asema sijaitsi aikaisemmin Herttoniemessä. Asemalla sijaitsee Helsingin pelastuslaitoksen letkuhuolto.
Espoon kartanon Sågbron silta

Espoon kartanon kivisillat ja Suuri Rantatie

Suuri Rantatie oli olemassa jo 1300-luvulla ja siirretty nykypaikalleen viimeistään vuonna 1556, jolloin Espoon kuninkaankartano perustettiin. Talonpoikaisasutusta on seudulla ollut jo paljon ennemmin, ja kartanon ympäristössä on runsaasti muinaisjäännöksiä. Kartanon sijoittamiseen vaikutti suuresti Mankinjoen Kartanonkoskesta saatava vesivoima. Asutuksen sijoituksen vaikutti myös Gumbölenjoki, joka yhtyy Mankinjokeen parisataa metriä alajuoksuun kartanosta. Mankinjoki laskee Espoonlahteen. Joki jakaantuu kartanon kohdalla kahteen haaraan, eli jokeen muodostuu pieni saari. Molemmissa jokihaaroissa oli aluksi puusillat. Jokihaarat ja niiden väliin jäävä saari ovat kiinteä muinaisjäännös.
Kivisiltojen rakentaminen aloitettiin vuonna 1775. Kustaa III ulotti eerikinretkensä Suomeen asti ja oli läsnä tilaisuudessa, jossa kartanon silloinen omistaja Anders Henrik Ramsay laski kivisillan peruskiven. Kyseessä oli todennäköisesti Qvarnbro, joka valmistui vuoden 1778 tammikuussa. 1700-luvulla teiden ja siltojen rakentamisvelvollisuus kuului pitäjäläisille, kullekin omistamansa maan määrän mukaan jaettuna. Vuoden 1778 talvikäräjillä Ramsay vaati oman maksuosuutensa pienentämistä, koska hän oli rakennuttanut omin varoin korjausta kaipaamattoman kivisillan. Kartano maksoi myöhemmin myös toisen kivisillan rakentamisen.
Nykyään kivisiltojen yli kulkee yhdystie 11310 eli Kuninkaankartanontie. Siltojen painorajoitus on 16 tonnia.
MacArthur Fellowship

MacArthur Fellowship on vuosittain tyypillisesti 20-40 yhdysvaltalaiselle jaettava palkinto poikkeuksellista lahjakkuudesta omalla alallaan. Vuodesta 1981 jaettuun palkintoon kuuluu viiden vuoden aikana neljännesvuosittain maksettava rahapalkinto, jonka arvo on yhteensä 625 000 dollaria. Palkinto tunnetaan myös nimellä "genius award" (sanatarkasti suomennettuna "nerouspalkinto").
MacArthur-palkinnon ovat saaneet mm. filosofi Patricia Churchland 1991, säveltäjä Bright Sheng 2001, matemaatikko Terence Tao 2006 ja elokuvaohjaaja Laura Poitras 2012.
Robert Wagner

Robert John Wagner (s. 10. helmikuuta 1930 Detroit, Michigan) on yhdysvaltalainen näyttelijä.

Ura

Robert Wagner aloitti elokuvauransa 50-luvun alussa. Hänen yksi ensimmäisistä elokuvarooleista oli sivuosa elokuvassa Haluan vaimoni takaisin (Let's Make it Legal, 1951) jossa näytteli sivuroolissa myös toinen vasta uraansa aloitteleva tähtönen, Marilyn Monroe. Seuraavana vuonna hän sai jo lupaavimman tulokkaan Golden Globe -ehdokkuuden roolistaan elokuvassa Marssikuningas (Stars and Stripes, 1952). Yksi hänen 50-luvun alun tunnettuja elokuvia oli myös rooli elokuvassa Titanic (Titanic, 1953) jossa näytteli mm. Barbara Stanwyck. Hän kuitenkin karisti kultapojan maineen harteiltaan näytellessä rahanhimoista murhaajaa elokuvassa Suudelma ennen kuolemaa (A Kiss Before Dying, 1956). Seuraavana vuonna hän näytteli nimiosan elokuvassa Jesse James (The True Story of Jesse James, 1957). Hänen tunnetuimpia 60-luvun elokuvia ovat mm. Atlantin valli murtuu (The Longest Day, 1962) ja Vaaleanpunainen pantteri (The Pink Panther, 1963). Myöhemmällä urallaan hän on näytellyt mm. sivuroolin kolmessa Austin Powers -elokuvassa. Elokuvien lisäksi hän on luonut mittavan uran televisiossa, hän on näytellyt urallaan peräti kolmessa eri televisiosarjassa; Itse teossa (It Takes a Thief, 1968–1970), Switch (1975–1978) ja Hart & Hart (Hart to Hart, 1979–1983). Robert Wagner on saanut urastaan kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle.

Yksityiselämä

Robert Wagner on solminut neljä avioliittoa. Hän oli kahdesti naimisissa näyttelijätär Natalie Woodin kanssa: vuosina 1957–1962 ja 1972–1981. Vuodet 1963–1970 hän oli naimisissa Marion Marshallin kanssa (liitto päättyi avioeroon). Vuodesta 1990 lähtien hänen puolisonsa on ollut Jill St. John. Robert Wagnerilla on yksi lapsi Marion Marshallin kanssa ja yksi lapsi Natalie Woodin kanssa, ja lisäksi hän on adoptoinut Natalien toisen lapsen.
Robert Wagner ja Natalie Wood olivat aikoinaan yksi Hollywoodin suurista lemmenpareista, mutta heidän rakkaustarinansa päättyi traagisesti vuonna 1981, kun Natalie hukkui Santa Catalinan saarella. Heidän tyttärensä oli tuolloin seitsemänvuotias.