Kompastuskivet

Kompastuskivet (saks. Stolpersteine) ovat berliiniläissyntyisen taiteilijan Gunter Demnigin aloitteellisuudesta syntynyt projekti, jolla muistellaan henkilöitä, jotka kansallissosialismin valtakaudella murhattiin, kuljetettiin tuhoamisleirille, ajettiin itsemurhaan tai jotka muulla tavoin joutuivat tuolloin ennenaikaiseen kuolemaansa.
Kompastuskivet ovat kuution muotoisia betonikiviä, joiden sivun pituus on kymmenen senttimetriä ja joiden yläpinnassa on messinkiselle levylle painettuna muistettavaa henkilöä yksilöllisesti kuvaava teksti. Tekstissä on tyypillisesti henkilön nimi, syntymäaika ja lyhyesti tietoja hänen kuolemaansa johtaneista tapahtumista ja niiden ajoista. 
Kivet asennetaan upottaen katukiveykseen, siten että messinkinen pinta on kadunpinnan tasossa. Kompastuskivet pyritään sijoittamaan kadulle sen talon eteen, jossa uhrin tiedetään viimeksi asuneen vapaasti valitsemassaan asuinpaikassa ja kiven teksti alkaa sanoilla: ”Täällä asui…”. Gunter Demnig siteeraa Talmudia sanoessaan: "Ihminen on vasta sitten unohdettu, kun hänen nimeään ei muisteta." Kompastuskivet pitävät yllä paikalla eläneiden muistoa.

Kompastuskivet-projektin synnystä

Vuonna 1990 taiteilija Gunter Demnig käsitteli taiteellisesti viisikymmentä vuotta aiemmin tapahtunutta noin 1000 romanin poiskuljetusta Kölnistä vetämällä eräänlaisella pyöritettävällä painokoneella jälkiä kaupungin lävitse kuvaten jäljillä uhrien kuljetusreittejä.
Ensimmäisen kirjoitetulla messinkilevyllä varustetun kiven Demnig asensi 16. joulukuuta 1992 katukiveykseen Kölnin raatihuoneen eteen, siten muistaen tasan 50 vuotta aiemmin tapahtunutta Heinrich Himmlerin ns. Auschwitz-käskyä (saks. Auschwitz-Erlass), joka johti järjestelmällisiin romanien poiskuljetuksiin. Kiveen oli kirjoitettu tuon käskyn ensimmäiset rivit. Demnig otti osaa tällä taiteellisella teollaan myös tuolloin ajankohtaiseen keskusteluun Jugoslaviasta paenneiden romanien turvapaikkaoikeudesta. 
Laajentaakseen uhrien muistamista huomioiden kaikki vainotut ryhmät, Demnig kehitti seuraavina vuosina Kompastuskivet-projektin. Aluksi projekti oli teoreettinen konsepti julkaisua Größenwahn – Kunstprojekte für Europa (”Suuruudenhulluus – taideprojekteja Euroopalle”) varten. Julkaisussa Demnig esitti välttämättömänä saada koko Eurooppaan kuusi miljoonaa kompastuskiveä. Eräs pappi halusi asentaa ainakin joitain kiviä tukeakseen hanketta ja siten vuonna 1994 kölniläisen luterilaisen Pyhän Antoniuksen kirkon eteen asennettiin 250 kompastuskiveä. Demnig asensi koemielessä 4.1.1995 lisää kiviä Kölniin ilman mitään viranomaislupia.
Toukokuussa 1996 Demnig osallistui Berliinin Kreuzbergissä NGBK-yhteisön (saks. Neue Gesellschaft für Bildende Kunst, suom. kuvataiteen uusi yhteisö) Auschwitzia tutkivaan taidenäyttelyyn ja asensi sikäläiselle Oranienstraße-kadulle ilman viranomaislupia 51 kiveä. Viranomaisluvin asensi hän ensi kerran 19. heinäkuuta 1997 kaksi kiveä Itävallassa Sankt Georgen bei Salzburg -kunnassa. Saksassa hän saattoi asentaa vasta vuonna 2000 viranomaisluvilla lisää kompastuskiviä Kölniin. Seuraavina vuosina projekti on edistynyt enenevästi muiden vapaaehtoistoimijoiden voimin ja jo vuonna 2013 kompastuskivet olivat maailman suurin hajautettu muistomerkki.

Tarkoitusperästä

Demnigin tarkoituksena on muun muassa antaa kansallissosialismin uhreille, jotka keskitysleirillä alennettiin pelkiksi numeroiksi, takaisin heidän oma yksilöllinen nimensä. Pään alas painaminen, joka on tarpeen kadulle asennetun kompastuskiven tekstin lukemiseksi, on myös symbolinen kumarrus uhrien edessä. Tämän lisäksi kompastuskivet merkitsevät rikospaikkoja usein tiheästi asutuilla alueilla kyseenalaistaen joidenkin aikalaistodistajien väitteet suojelusta tai täydellisestä tietämättömyydestä uhrien poiskuljetuksista. Demnig on kritisoinut keskitettyjä muistomerkkejä, jotka hänen mukaansa eivät ole tarpeeksi näkyviä julkisuudessa. Muistomerkille viedään kunnioituksesta kerran vuodessa seppele, ”mutta muut voivat yksinkertaisesti kiertää muistomerkit”. Tavoitteena on tuoda uhrien nimet takaisin heidän elinpaikoilleen.

Kompastuskivien levinneisyydestä

Lokakuuhun 2016 mennessä on Gunter Demnigin projektin vaikutuksesta asennettu yli 60 000 kompastuskiveä yli 1400 paikkakunnalla Saksassa (yli 650 paikassa), Hollannissa, Belgiassa, Italiassa, Norjassa, Itävallassa, Puolassa, Slovakiassa, Tšekissä, Ukrainassa ja Unkarissa.
Toukokuun 13. päivänä 2013 asennettiin ensimmäiset neljä kompastuskiveä kroatialaiseen kaupunkiin Rijekaan. Järjestyksessä 40 000. kivi asennettiin 3.7.2013 Hollantiin. 
Kompastuskiviä on suunnitteilla 2017 myös Valko-Venäjälle, Liettuaan ja Makedoniaan. Kompastuskivet-projektin sivusto ylläpitää tietoja tulevista tapahtumista.

Kompastuskivet Suomessa

Helsingin Sanomat kirjoitti 6. lokakuuta 2016 lehden Kulttuurisvuillaan pääjuttunaan Kompastuskivistä otsikolla "Älkää unohtako meitä". Lehti ehdotti artikkelin Poiminta-osiossa Demnigille, että hän tulisi Suomeen asentamaan kompastuskiviä. Selvittelyiden jälkeen hän lupasi saapua vuonna 2018 Helsinkiin asentamaan muutaman muistokiven.
Mika Ebeling (kd) ja 18 muuta kaupunginvaltuutettua tekivät vuonna 2016 valtuustoaloitteen muistokivistä ja myös Helsingin vasemmistonuoret julkaisivat hanketta kannattavan lausunnon. Kaupungin virkamiehet ja poliitikot hyväksyivät hankkeen. Myös Helsingin kaupunginmuseo on suhtautunut hankkeeseen myönteisesti. Museonjohtaja Tiina Merisalo totesi: ”On hienoa, että historia muistetaan. Asia on tärkeä, kivet ovat koskettava tapa muistaa".
Suomen ensimmäiset kompastuskivet muurattiin Helsinkiin Munkkiniemen Puistotielle kesäkuussa 2018. Tuolloin Gunter Demnig saapui valamaan kolme laattaa Kollmannien perheen muistoksi. Perheeseen kuuluivat Georg ja Janka Kollmann ja heidän puolitoistavuotias poikansa Franz Olof, jotka luovutettiin marraskuussa 1942 ja vietiin Tallinnan kautta Auschwitziin.
Suomessa on (kesäkuussa 2019) neljä katukiveyksen keskelle valettua kompastuskiveä. Elias Kopelowskyn muistoa kunnioittava kivi valettiin kesäkuussa 2019 hotelli Tornin edustalle. Loput neljä kompastuskiveä on tarkoitus asentaa Korkeavuorenkadulle ja yksi Hakaniemeen vuonna 2020. Kivien asentaminen vaatii lupa-asioiden hoitamista kaupungin ja taloyhtiöiden kanssa. Saksalaissyntyiselle kauppamatkustaja Hans Szybilskille on suunniteltu muistokiven valamista myös Ruotsiin, jossa hän oleskeli ennen Suomeen tuloaan. Suomessa hankkeen taustalla on Holokaustin uhrien muisto -yhdistys.