google/wiki40b huggingface dataset:
Tikkurila (yritys)

Historia

Tikkurila Oy:n historian lasketaan alkavan vuodesta 1862, jolloin Keravanjoen Tikkurilankoskeen rakennettiin öljynpuristamo ja perustettiin yhtiö nimeltä Dickursby Oljeslageri. Hankkeen takana oli Tikkurilan kartanon omistaja Anders Lorenz Munsterhjelm. Koskessa oli pyörinyt vesimylly jo sadan vuoden ajan, mutta Helsinki–Hämeenlinna-rautatien rakentaminen 1860-luvulla ja Tikkurilan aseman syntyminen aivan kosken viereen teki paikasta ihanteellisen teollisuudelle. Tehdas puristi pellavaöljyä, jota käytettiin pintakäsittelyaineena, sekä keitti siitä vernissaa, jota käytettiin maalien valmistukseen.
Omistajanvaihdosten jälkeen öljypuristamo ja vernissankeittämö päätyi 1885 helsinkiläisen kauppaliikkeen Schildt & Hallbergin omistukseen. Tehtaan toimintaa laajennettiin ja tehostettiin, ja vuosisadan vaihteessa Tikkurilan tehdas oli jo maan hallitseva vernissanvalmistaja. Lisäksi Hjalmar Schildt ja Mauritz Hallberg, jotka olivat vanhoja siemenkauppiaita, rakennuttivat Tikkurilaan siemenkaristuslaitoksen, jossa havupuiden kävyistä irrotettiin siemenet ulkomaille myyntiä varten. Tikkurilan tehtaan siemenet toivat yhtiölle hopeamitalin Pariisin maailmannäyttelyssä 1889.
Vuonna 1919 yhtiö, joka jo ennestään tuotti maalin tärkeimpiä raaka-aineita öljyä ja vernissaa, ryhtyi valmistamaan maaleja ja lakkoja. Maalien valmistus osoittautui menestykselliseksi, ja yhtiö kasvoi vähä vähältä Suomen suurimmaksi maali- ja lakkavalmistajaksi. Öljyn ja vernissan tuotanto lopetettiin 1960-luvulla, mutta siitä ajasta on yhä muistona kadunnimi Vernissakatu.
Rikkihappo Oy, nykyinen Kemira Oyj, osti vuonna 1972 Schildt & Hallbergin ja ryhtyi laajentamaan ja modernisoimaan tehdasta voimakkaasti. Vuonna 1975 vihittiin uusi Monicolor-maalitehdas, joka oli valmistuessaan maailman automatisoiduin maalituotantolaitos, ja sen myötä alkoi tehtaan muutto pois vanhalta paikaltaan Tikkurilankosken partaalta. Vanha tehdasalue purettiin 1980-luvun lopulla, lukuun ottamatta vuonna 1912 rakennettua punatiilistä vernissatehdasta, joka toimii nykyään monitoimi- ja nuorisotalona. Uusi tehdasalue on noussut kauemmas Tikkurilan keskustasta. 
Vuonna 1975 yhtiön nimeksi vaihdettiin Tikkurilan Väritehtaat Oy, joka lyheni 1986 muotoon Tikkurila Oy.
Maaliskuussa 2010 Kemira luopui Tikkurilasta, jolloin Kemira jakoi valtaosan Tikkurilan osakkeista osinkona omille osakkeenomistajilleen. Tikkurila sai näin pääosin samat omistajat kuin Kemira. Osakkeen noteeraus Helsingin pörssissä alkoi 26. maaliskuuta 2010. Kemiralle jäi 14 % Tikkurilan osakekannasta. Tikkurilan osuus Kemiran liikevaihdosta vuonna 2009 oli 21,2 %. Kemira myi loput Tikkurilan osakkeensa vuonna 2011. 
Tikkurilan tärkein markkina-alue on Venäjä, josta tulee 30 prosenttia yhtiön liikevaihdosta. Seuraavaksi tärkeimpiä markkina-alueita ovat Ruotsi, Suomi ja Puola. Nämä neljä maata tuottavat yli 80 prosenttia konsernin liikevaihdosta.
Rouva

Rouva (lyhenne rva) on nimitys, jota käytetään naimisissa olevasta, eronneesta tai leskeksi jääneestä naisesta. Ilmaus ei viittaa ainoastaan siviilisäätyyn, vaan on käytössä myös laajemmin naisen tittelinä ja puhuttelusanana.

Rouva kielenkäytössä

1900-luvun kolmannelle neljännekselle asti oli Suomessa varsin tavallista, että naista puhuteltiin tämän siviilisäädyn mukaan joko rouvaksi tai neidiksi. Yleistä oli myös sellainen, että korkeassa yhteiskunnallisessa asemassa olleen miehen vaimosta käytettiin sanaa rouva sellaisissa yhteyksissä, joissa muulloin useimmiten käytettiin sanaa vaimo. Puhuttiin esimerkiksi ministerin( )rouvasta, ei ministerin vaimosta. Neidiksi kutsuttiin yleisesti iäkästäkin naimatonta naista. 1900-luvulla tasa-arvokehitys johti vähitellen siihen, että tapaan käyttää sanaa neiti tai rouva siviilisäädyn mukaan alettiin suhtautua kriittisesti. Naimattomia naisia ei ollut yhteiskunnassa arvostettu yhtä paljon kuin naimisissa olevia, joten neiti-sanaan liittyi kielteisiä mielikuvia. Varsinkin naisliikkeen piirissä esitettiin siksi vaatimuksia, että kaikkia naisia olisi kutsuttava tasapuolisesti rouviksi. 1980-luvun loppuun mennessä neiti naimattoman naisen tittelinä jäi lähes kokonaan käytöstä osin korvautumatta millään sanalla, osin korvautuen rouvalla.
Rouvasta on näin tullut naispuolinen vastine sanalle herra: sitä voidaan käyttää aikuisista naisista yleensä, siviilisäätyyn katsomatta, samaan tapaan kuin sanaa herra yleensä aikuisista miehistä – tosin myös näiden tittelien käyttö on viime aikoina ollut vähenemään päin.
Suomen puolustusvoimissa naimattomankin naispuolisen upseerin tai aliupseerin sotilasarvon edessä käytetään sanaa rouva siinä missä miesupseerin tai -aliupseerin sotilasarvon edessä käytetään sanaa herra.
Myös presidentti Tarja Halosta kutsuttiin ensimmäisen virkakautensa alusta jälkimmäisen loppuun saakka rouva tasavallan presidentiksi, vaikka hän ei ollut naimisissa ensimmäisen virkakautensa alussa 1. maaliskuuta 2000 (hän avioitui valiokuntaneuvos Pentti Arajärven kanssa elokuussa 2000).

Rouva-nimitys muissa kulttuureissa

Suomen kielen rouva-tittelin vastineita muissa kielissä ovat muun muassa englannin kielen Mrs. tai Mrs, ranskan kielen Madame (lyh. Mme), espanjan kielen Señora (lyh. Sra.) tai Doña ja saksan kielen Frau (lyh. Fr.). Näistä viimeksi mainitun merkitys on muuttunut samaan tapaan kuin suomen rouva-sanan.
Eino Romppanen

Eino Romppanen (6. helmikuuta 1940 Mynämäki – 28. toukokuuta 2018 Nevada, Yhdysvallat) oli kansainvälisen uran luonut suomalaissyntyinen kuvanveistäjä, joka asui Yhdysvalloissa. 2000-luvulla Romppanen markkinoi teoksiaan taiteilijanimillä Eino ja Eino.org. Hänen tuotantonsa edustaa eri tyylisuuntauksia näköispatsaista abstrakteihin kiviveistoksiin.
Romppasen perhe oli Karjalan evakoita Viipurista ja hän vietti varhaislapsuutensa sotalapsena Ruotsissa. Romppanen asui nuoruutensa Helsingissä, kunnes muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1962. Hän asui pitkään Kalifornian Malibussa ja Santa Monicassa, ja opiskeli psykologiaa Santa Monica Collegessa ennen ryhtymistään vapaaksi taiteilijaksi. Romppasen veistoksia on hankittu moniin liikerakennuksiin ja julkisiin tiloihin ympäri maailmaa. Niitä on esillä Yhdysvaltain kongressissa ja Tukholman olympiastadionilla. Hän käytti usein teosten valmistusmateriaalina kiveä kuten marmoria. Hänen kiviveistoksiaan hankkivat omiin kokoelmiinsa monet amerikkalaiset merkkihenkilöt ja kuuluisuudet. Suomessakin on muutama Romppasen toteuttama julkinen taideteos.
Romppanen harrasti kestävyysjuoksua, toimi useiden amerikkalaisten kestävyysjuoksijoiden valmentajana ja managerina ja teki useita kilpajuoksijoita esittäviä realistisia veistoksia. Kempeleessä Polar Electron pääkonttorin edustalla on vuonna 1999 paljastettu Romppasen veistos Viimeinen metri (The Last Meter), joka esittää Lasse Virénin voittoa vuoden 1976 Montrealin olympialaisten 5 000 metrin juoksussa. Hän teki myös Virénin kuuluisammasta voitosta vuoden 1972 Münchenin olympialaisten 10 000 metrillä veistoksen Olympic Spirit, joka pystytettiin Ateenaan vuoden 2004 olympialaisten yhteydessä. Romppasen näköispatsas Roger Bannisterin vuoden 1954 kuuluisasta mailin juoksusta alle neljän minuutin on puolestaan ollut Royal Russell Schoolin pihalla Lontoon Croydonissa vuodesta 2008. Romppanen myös järjesti useita juoksutapahtumia. Hänen aloitteestaan sai alkunsa vuonna 1977 Kalifornian Malibussa vuosittain järjestettävä 20 kilometrin Lasse Viren -juoksukilpa.

Tuotanto Suomessa

Ensimmäisen näyttelynsä Suomessa Romppanen piti vuonna 2003. Hän oli Suomen ja Yhdysvaltain kaksoiskansalainen. Romppasen viimeinen julkinen työ Suomessa on Seinäjoen lukion pihalla Seinäjoella vuonna 2017 paljastettu Suomineito 100v. -graniittiveistos. Muita töitä Suomessa on edellä mainittu Viimeinen metri Kempeleessä.
Kontulan kelkkapuisto

Kontulan kelkkapuisto (myös kutsumanimi Kessa tai Kessan mäki nyttemmin jo puretun Kesoilin huoltoaseman mukaan; ruots. Gårdsbacka kälkparken) on Helsingin Kontulassa sijaitseva vapaa-ajan alue. Kelkkapuistossa on muun muassa skeittiramppeja, ja talvisin puisto on suosittu pulkkailupaikka. Kelkkapuistossa on näiden aktiviteettien ohella tarjolla myös tiloja muun muassa ratagolf- ja koiraharrastajille.
Kelkkapuiston kumpareet on muotoiltu ylijäämämassoista. Kumpareet antavat hyvän lähtökohdan puiston toiminnoille ja suojaavat naapuritaloja. Kumpareiden päällä ja rinteillä kasvaa mäntymetsikköä, ja reuna-alueilla enimmäkseen lehtipuita. Puistosta etelään sijaitsee Myllypuron lämpökeskus.
Skeittipuisto suunniteltiin yhdessä nuorten kanssa. Suunnittelutyöt aloitettiin vuonna 1999 Kontulan lähiöasemalla etsimällä puistolle sopivaa paikkaa, jossa melu ei häiritsi naapureita ja jonne olisi helppo tulla; valinta oli Kelkkapuisto. Skeittaajien ja bleidareiden suunnitteluryhmä teki Kontulan paikallisagenda-ryhmän, Kivikko Seuran ja lähiöprojektin tukemana opintomatkan Tukholman Söderiin. Matkan pohjalta nuoret suunnittelivat haluamansa rampit, ja lopulta puisto valmistui vuonna 2002. Hankkeen rinnalla Kontulan väestönsuojaan saatiin sisäskeittihalli. 
Kelkkapuistossa on myös vuodesta 2003 asti järjestetty vuotuinen KontuFestari, jossa on ollut joka vuosi noin 10 000–15 000 kävijää. Maksuton festari on Itä-Helsingin suurin kulttuuritapahtuma.
Bielkenstierna

Bielkenstierna oli Ruotsin ritarihuoneeseen kirjoitettu vapaaherrallinen aatelissuku numero 28. Suku on Liivinmaalta kotoisin ja vuonna 1510 Claus Hansson oli amiraali. Hänen poikansa Hans Clausson toimi Södermanlandin laamannina, lyötiin ritariksi Eerik XIV:n kruunajaisissa. Hän oli myös amiraali ja valtaneuvos.Hänen pojanpoikansa Hans Caesson nimitettiin amiraaliksi vuonna 1611 ja hänen poikansa Claes korotettiin Pyhäjoen vapaaherraksi vuonna 1652, jolloin alueen kylistä muodostettiin hänen vapaaherrakuntansa.
Kasper Strömman

Kasper Strömman (s. 4. kesäkuuta 1974 Turku) on suomalainen graafinen suunnittelija ja kuvittaja, joka tunnetaan humoristisista blogeistaan ja sarjakuvistaan.
Strömman on valmistunut lontoolaisesta Camberwell College of Arts -oppilaitoksesta vuonna 2001. Hänen töitään on nähty muun muassa Osakassa, Milanossa ja Lissabonissa. Grafia ry valitsi Strömmanin vuoden 2013 graafikoksi. Palkintoperusteissa häntä kuvattiin ideanikkariksi, katalysaattoriksi, kyseenalaistajaksi, graafisen suunnittelun stand-up-koomikoksi ja ammattilaiseksi, ”jolla on kyky avata kollegojen silmät uudelle”.
Vuosina 2011–2013 Strömmanin englanninkielisen blogin nimi oli The Kasper Stromman Design Blog. Sen lopetettuaan hän jatkoi design- ja muuta maailmaa humoristisesti käsittelevän suomenkielisen Kasper Diem -blogin pitoa. Yleisradion mukaan Strömmanin blogipäivityksiä jaetaan sosiaalisessa mediassa paljon, koska niiden jakaja tahtoo olla muiden silmissä hauska. Hän on vakiovieras Yle TV2:n ajankohtaisohjelmassa Kioski. Huhtikuussa 2016 alkoi Yle Fem -kanavalla Strömmanin juontama, kesämökkiarkkitehtuuria käsittelevä tv-ohjelmasarja Stugor.
Kasper on kirjoittanut lehtien yleisönosastopalstoille trollauskirjoituksia esiintyen eläkeläisenä nimeltä "Bo Hager". 
Strömman on kuvittanut monia sisarensa Nora Strömmanin kirjoittamia lastenkirjoja. Strömmanin avopuoliso on tekstiilitaiteilija Maija Louekari.
Morne Diablotinin kansallispuisto

Morne Diablotinin kansallispuisto on luonnonsuojelualue Dominican saarivaltion pohjoisosassa. Se on perustettu vuonna 2000 erityisesti keisariamatsonin ja toisen kotoperäisen papukaijalajin suojelua varten. Puisto ja siellä sijaitseva vuori ovat saaneet nimensä karibianviistäjän ranskankielisestä nimestä. Vuorten ylärinteitä peittävät pilvimetsät, joissa kasvaa matalakasvuisia puita, kuten klusioihin kuuluva Clusia mangle. Alarinteillä on sademetsää.
Tunnuslevy

Tunnuslevy eli tuntolevy on asevoimien käytössä oleva henkilötunniste. Tuntolevyn tarkoituksena on identifioida kaatuneet. Kaatuneelta sotilaalta otetaan talteen tuntolevyn toinen osa, joka lähetetään omaisille ja toinen osa kiinnitetään esimerkiksi ruumisarkun päätyyn. Näin voidaan varmistaa, että haudataan oikea sotilas, ja toisaalta tunnistamattomaksi ruhjoutuneet ruumiitkin voidaan tunnistaa varmemmin. Tuntolevyt ovat yleensä pieniä metallilevyjä, joita kannetaan kaulan ympärillä roikkuvassa ketjussa kuin kaulakorua.
Yhdysvaltain asevoimien käytössä olevissa tuntolevyissä yleensä lukee ylimmästä rivistä alimpaan sukunimi, etunimi, armeijan ID-numero, veriryhmä ja uskonto. Suomalaisessa versiossa on vain kantajansa henkilötunnus kirjoitettuna kahteen, toisistaan murrettavista oleviin teräslevyn puolikkaisiin.
Herrasmies

Herrasmies tarkoittaa nykyisin hieno-, tahdikaskäytöksistä (usein myös hyvin pukeutunutta) miestä. Herrasmiehen piirteitä ovat hienostuneet käytös-, seurustelu- ja pöytätavat, kohteliaisuus ja ylimyksellinen eleganssi.
Alun perin käsite on sääty-yhteiskunnan aikainen nimitys ylimpien luokkien miehistä, 1600-luvulle saakka pelkästään aatelistoon kuuluvista. Myöhemmin sana laajeni tarkoittamaan myös korkeita virkamiehiä, puoliaatelisia, suurmaanomistajia ja porvareita. Molemmat sukupuolet käsittävä ilmaisu oli herrasväki.
Muiden kielten herrasmiestä tarkoittava sana periytyy latinan gentilis-sanasta, joka tarkoittaa sukuun (lat. gens) kuuluvaa. Sanalla on viitattu erityisesti hyvän perheen miespuoliseen jäseneen, jolla on suvun maine suojeltavanaan. Sana kehittyi myöhemmin synonyymiksi aatelille. Silti sillä saatettiin myös viitata papistoon ja varakkaisiin porvareihin.
Askolan vaakuna

Askolan kunnanvaakuna on saanut aiheensa Askolan historiasta. Myllynkivi muistuttaa pitäjän useista myllyistä ja sen ympäri maata kuuluisista leivistä. Ruusut viittavat Askolassa syntyneeseen ja siellä vaikuttaneeseen kirjailija Johannes Linnankoskeen, jonka tunnetuin teos oli Laulu tulipunaisesta kukasta.
Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 14. marraskuuta 1956. Vaakunan heraldinen selitys on ”hopeakentässä myllynkivi, josta kasvaa kolme ruusua; kaikki punaista.”
Touchdown

Touchdown on amerikkalaisessa jalkapallossa maali. Touchdown on 6 pistettä, ja se syntyy, kun hyökkääjä tai puolustaja vie pallon vastustajan maalialueelle.
Heikki Pohto

Heikki Pohto (s. marraskuu 1970) on suomalainen puhallinmuusikko, joka soittaa huilua, saksofonia ja klarinettia. Hän on soittanut useiden suomalaisten artistien rinnalla. Hän on esiintynyt BumtsiBum! -ohjelman housebändissä sekä muissakin tv-ohjelmissa ja elokuvissa.  Hän on kotoisin Seinäjoelta.
Mackenzie Ziegler

Mackenzie Frances Ziegler (syntynyt 4. kesäkuuta 2004)   on yhdysvaltalainen tanssija, näyttelijä, laulaja ja malli. Häntä kutsutaan useimmin nimellä Kenzie. Mackenzie tuli tunnetuksi Lifetimen ohjelmasta Dance Moms (suom. Tanssin superäidit) jossa hän oli kuusi vuotta. Hän on tanssija Maddie Zieglerin pikkusisko. 
Zieglerin musiikkiura alkoi vuonna 2014 hänen ensimmäisellä albumillaan nimeltä Mack Z. Vuonna 2018 hän julkaisi toisen albuminsa nimeltä Phases. Hän on esiintynyt laulaja Johnny Orlandon kanssa ja ollut kiertueella Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Hän on myös julkaissut lauluja Orlandon kanssa. Vuosina 2017 ja 2018 Ziegler matkusti Australiaan ja Uuteen Seelantiin tanssikiertueelle hänen siskonsa Maddien kanssa. Hän on myös toiminut mallina Polo Ralph Laurenillen ja muille brändeille.
Televiso-ohjelman Dance Moms lisäksi Ziegler on esiintynyt muissakin televisio-ohjelmissa kuten Nicky, Ricky and Dawn (2015 ja 2017). Vuonna 2018 hän esiintyi kahdella ensimmäisellä kaudella draamasarja Total Eclipsessä. Hän myös kilpaili Tanssii Tähtien kanssa Junioreissa ja esiintyi Dorothyna The wonderful winter of Oz, Californiassa.
Tammikuussa 2019 Zieglerin sosiaalisen median sovelluksessa Instagramissa hänellä on enemmän kuin 12 miljoonaa seuraajaa. 10 miljoonaa musical.ly fania, kolme miljoonaa Youtube-tilaajaa ja miljoona Twitter seuraajaa.
Seljalandsfoss

Seljalandsfoss on yksi Islannin tunnetuimmista vesiputouksista. Putous sijaitsee Skógafoss-putouksen lähellä Seljalandsá-joessa ja sen putouskorkeus on 60 metriä entisellä rantaviivalla sijaitsevilta kallioilta. Putous on erittäin kuvauksellinen ja sen taakse pääsee kulkemaan polkuja pitkin.
Hannu Raittila

Tausta

Paraisilla nykyisin asuva Raittila vietti lapsuutensa Helsingin Katajanokalla, vankilan ja sataman vaikutuspiirissä. Seurakuntanuoresta tuli 1970-luvulla taistolaisnuori. Hän on opiskellut Helsingin yliopistossa vuosina 1986–1990 poliittista historiaa, sosiologiaa, valtio-oppia ja käytännöllistä filosofiaa.
Raittilan isä oli taidemaalari Tapani Raittila. Raittila on ollut vuodesta 2008 naimisissa kirjailija Leena Landerin kanssa. Hänellä on kaksi lasta aiemmasta avioliitostaan.

Ura

Ennen ryhtymistään vapaaksi kirjailijaksi vuonna 1990 Raittila toimi muun muassa oikolukijana Suomenmaa-sanomalehdessä (1981–1982) ja Aamulehden radio- ja televisiokriitikkona (1982–1986) sekä kolumnistina (1988–1992). Hän on työskennellyt kolumnistina myös Turun Sanomissa (1995–1996) ja Helsingin Sanomissa (2003–2005). Raittila toimi jäsenenä YLE Radio 1 Seija Walliuksen toimittamassa Herraseurassa-radio-ohjelmassa.
Raittila on saanut teoksillaan useita kirjallisuuspalkintoja. Vuonna 2001 hän voitti Finlandia-palkinnon teoksesta Canal Grande. Myös hänen teoksensa Terminaali nimettiin Finlandia-palkintoehdokkaaksi vuonna 2013. Terminaali voitti vuoden 2014 Runeberg-palkinnon. Teos on ehdolla myös vuoden 2015 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Raittilan tyylille on ominaista eri henkilöiden subjektiivisten näkökulmien limittäminen kerrontaan. Kokonaisuus hahmottuu vasta, kun lukija tekee synteesin erilaisten henkilöiden kautta kuvatuista yksittäisistä näkymistä. Mukana on usein henkilö, jolla on hyvin teknokraattinen asenne, sekä hänen vastapainonaan tunneperäisemmin asioihin suhtautuvia henkilöitä. Raittilaa on nimitetty tyylinsä vuoksi insinöörikirjailijaksi yhdessä Antti Tuurin ja Kari Hotakaisen kanssa. 
Raittila purki maaliskuussa 2010 Ajatus Kirjojen kanssa tekemänsä sopimuksen koskien Mannerheim-aiheista romaania, jonka piti ilmestyä rinnakkaisteoksena Solar Filmsin Mannerheim-elokuvalle. Toukokuun alussa 2010 Raittila kertoi yllättäen julkaisevansa romaanin marsalkka C. G. Mannerheimista kustannusosakeyhtiö Siltalan kustantamana. Samana vuonna ilmestynyt Marsalkka käsittelee Mannerheimin viimeisiä vuosia Sveitsissä. Romaanin muita päähenkilöitä ovat amerikkalainen journalisti Martha Gellhorn, kirjailija Ernest Hemingway sekä suomalainen eversti Aladár Paasonen.
Orvokki Kuortti

Orvokki Kuortti (o.s. Rudanko, s. 11. heinäkuuta 1932 Kokemäki) on suomalainen lentokapteeni, joka hankki ensimmäisenä naisena Suomessa muun muassa lennonopettajan, helikopterilentäjän ja mittarilentäjän pätevyyden.
Kuorttia pidetään suomalaisen naislentotoiminnan keskeisenä edelläkävijänä. Hän lensi yksimoottorisilla koneilla viiteen maanosaan ja takaisin sekä ylitti yksimoottorisilla koneilla Atlantin ilma-aluksen päällikkönä 17 kertaa, joista yksin yhdeksän kertaa.
Kuortti opiskeli yliopistossa muun muassa matematiikkaa, fysiikkaa, kemiaa ja meteorologiaa sekä teki teknisiä käännöstöitä kotiäitinä toimimisen ohessa. Haave lentämisestä syntyi jo varhain, mutta koulutukseen hakeutuminen oli naisille tuolloin vaikeaa muun muassa vaatimuksena olleen asevelvollisuuden suorittamisen takia. 36-vuotiaana Kuortti hakeutui Malmin lentoaseman lentokouluun ja sai lentolupakirjan joulukuussa 1968. Jo seuraavana vuonna hän oli nopein naislentäjä England–Australia Air Racessa. 
Vuoden 1971 Lon­don Vic­to­ria Air­ways -kil­pai­lus­sa Kuortti ja kakkospilotti Eira Kuorinka (o.s. Standertskjöld) ylittivät ensimmäisinä suomalaisnaisina Atlantin Piper Cherokee Arrow -lentokoneella. Ensimmäisenä suomalaisena Kuortti oli mukana Paris Air Shown näytöslentäjänä vuonna 1973.
Pakkolaskusta myrskyiseen Pohjois-Atlanttiin Kuortti selviytyi yksinlennollaan vuonna 1977, kun nelipaikkaisen Lake Buccaneer -koneen moottori sammui ja polttoainetta alkoi valua mereen. Hän pelastui paitsi taitavan laskeutumisensa, myös islantilaisesta tukikohdastaan apuun ehtineiden yhdysvaltalaissotilaiden ansiosta. 
Kuortti oli aktiivisesti mukana kansainvälisessä järjestötoiminnassa, muun muassa naispuolisten helikopteripilottien Whirly Girls -järjestön johtajistossa ja Euroopan naislentäjien liiton puheenjohtajana. Yhtenä yhdeksästä suomalaisesta naislentäjästä hän oli mukana perustamassa kansainvälisen naislentäjäjärjestön Suomen osastoa (The Ninety-Nines Inc. International Women Pilots Finnish Section ry) vuonna 1969. Hän toimi osaston puheenjohtajana vuosina 1980–1993.
Viimeistä kertaa lentokoneen ohjaimissa Kuortti oli yli 60-vuotiaana 1997. Vuonna 1983 tasavallan presidentti Mauno Koivisto myönsi Kuortille lentokapteenin arvonimen. Ilmailumuseoyhdistyksen kunniajäseneksi hänet nimitettiin 2007.
Suomen Ilmailuliiton moottorilentotoimikunta jakaa Orvokki Kuortti -kiertopalkintoa merkittävistä matkalentosuorituksista.
Kuortin ensimmäinen oma kone, Piper PA-28R-180 Cherokee Arrow OH-PJN, on Suomen ilmailumuseossa.
Ylöjärven kaivos

Ylöjärven (Parosjärven) kuparikaivos sijaitsi Ylöjärvellä Takamaan kylässä ja se oli toiminnassa 1943–1966. Kaivoksen omisti Outokumpu Oy. Kaivos tuotti kuparin ohella myös wolframia ja pieniä määriä kultaa ja arseenia. Malmia louhittiin toiminta-aikana 4,01 miljoonaa tonnia. Malmin pitoisuudet olivat 0,75% kuparia ja 0,11% wolframia. Kultapitoisuus oli 0,04 grammaa/tonni. Enimmillään kaivos työllisti lähes 300 henkilöä.
Kaivos löydettiin maanviljelijä Kalle Leppäsen 1937 lähettämän näytteen perusteella ja varsinainen malmiesiintymä löytyi 1939. Kuparikiisun vuosituotanto oli aluksi noin 100 000 tonnia mutta se kohosi myöhemmin jopa 300 000 tonniin. Malmin rikastuksessa syntyi jätteenä runsaasti arseenipitoista rikastushiekkaa. Tätä hiekkaa pumpattiin aluksi Parosjärven eteläosaan ja tämän alueen täytyttyä sitä varastoitiin 17 hehtaarin kokoiselle jätealueelle noin 3 miljoonaa tonnia 9 metrin paksuiseksi hiekkapatjaksi. Kaivoksen toiminnan lakattua läheisissä järvissä ja soissa sekä Näsijärveen laskevassa Vahantajoessa on havaittu kohonneita arseeni- ja metallipitoisuuksia. Kaivostoiminnan aikana Parosjärvi oli pumpattu tyhjäksi ja se toimi kaivoksen avolouhoksena. Järvi alkaa vähitellen palautua ennalleen kaivoksen lopetettua toimintansa.
Entisellä kaivosalueella toimii nykyisin Puolustusvoimien tutkimuslaitos joka siirtyi sinne vaiheittain 1967–1974 Helsingistä. Puolustusvoimien tutkimuslaitoksen koekenttä on entisellä rikastushiekka-alueella. Kaivosalueelle on rakennettu uusia rakennuksia mutta myös vanhat kaivosrakennukset on säilytetty.
Klusiakasvit

Kuvaus

Klusiakasvit ovat trooppisten ilmastoalueiden puuvartisia kasveja, useat lajit ovat puita, jotkut pensasmaisia, liaaneja tai päällyskasveja.  Lehdet ovat yleensä soikeat ja laidoiltaan ehyet, vastakkaisesti oksiin kiinnittyneet. Klusiakasvit ovat yleensä kaksikotisia, eli hede- ja emikukat ovat eri yksilöissä. Kukkien rakenne vaihtelee heimon sukujen välillä, verholehtien ja terälehtien määrät vaihtelevat kolmesta viiteen, ja joillain lajeilla ne ovat yhteenkasvaneet, toisilla erilliset. Hedelmä on marja tai kuiva kota.

Levinneisyys

Klusiakasvit ovat lähes yksinomaan trooppisia, muutamia lajeja esiintyy myös subtrooppisilla alueilla. Suurin lajirunsaus on Etelä-Amerikassa, Afrikassa, ja eteläisessä Aasiassa, mutta lajeja löytyy myös Väli-Amerikasta ja Australiasta. Useimmat lajit kasvavat sademetsissä tai monsuunimetsissä, harvoin kuivemmilla alueilla.

Käyttö

Heimo sisältää joitakin trooppisia hedelmiä, kuten useat mangostanit (Garcinia), joista yleisimpänä punamangostani eli mangostani (G. mangostana), sekä myös bakuri-hedelmän (Platonia insignis). Eräiden mangostanilajien hedelmien kuorista valmistetaan myös mausteita Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Usambaransambun (Allanblackia stuhlmannii) ja muiden sambulajien siemenistä tehdään ruokaöljyä. Joidenkin mangostanilajien mahlasta saadaan oranssinkeltaista väriainetta. Lisäksi monia heimon lajeja käytetään puutavarana.