google/wiki40b huggingface dataset:
Franz Viehböck

Franz Artur Viehböck (s. 24. elokuuta 1960 Wienissä) on itävaltalainen elektroniikkainsinööri ja Itävallan ensimmäinen avaruuslentäjä.
Hänet valittiin Clemens Lothallerien kanssa neuvostoliittolais-itävaltalaiselle Austromir 91-lennolle. He saivat Tähtikaupungissa kaksivuotisen koulutuksen kosmonauteiksi. Viehböck lensi avaruuteen 2. lokakuuta 1991 yhdessä venäläisen Aleksandr Volkovin ja kazakstanilaisen Toktar Aubakirovin kanssa Sojuz TM-13-avaruusaluksella Baikonurin kosmodromilta. Hän teki 15 koetta Mir-avaruusasemalla yhdessä Anatoli Arzebarskin ja Sergei Krikaljovin kanssa. Lento kesti noin kahdeksan vuorokautta ja Viehböck laskeutui 10. lokakuuta 1991.
Lennon jälkeen Viehböck kulutti kaksi vuotta lennosta kertomiseen. Sen jälkeen hän toimi Rockwell International -yhtiön palveluksessa Yhdysvalloissa. Hän nousi kansainvälisen liiketoiminnan johtajaksi Wieniin Rockwellillä, kun Boeing oli ostanut yhtiön ja Itävalta oli tilaamassa F/A-18-hävittäjiä. Sen jälkeen hänestä tuli teknologiajohtaja Niederösterreichin maakuntaan. Vuodesta 2004 hän on toiminut Berndorfer AG-yhtiön johdossa. Hän on naimisissa, perheessä on yksi tytär ja kaksi poikaa.
Sam Huntington

Sam Huntington (s. 1. huhtikuuta 1982 Peterborough, New Hampshire) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Peterboroughissa, New Hampshiressa, vuonna 1982, ensimmäinen päivä huhtikuuta. Hänen äitinsä Christine Stabile omisti The Black Box -teatterin, missä poika aloitti näyttelemisen. Vuonna 1997 Sam, palkittiin Showbiz Kids'in uudeksi nuoreksi tähdeksi.
Sam meni naimisiin tyttöystävänsä Rachel Kleinin kanssa syyskuussa 2006.
Retoromaani

Asema

Vuodesta 1938 retoromaani on kuulunut Sveitsin valaliiton kansallisiin kieliin, kuitenkin aluksi ilman virallisen kielen asemaa. Kaikilla viidellä kielen murteella on ollut tasaveroinen asema vuodesta 1999. Vuodesta 2001 lähtien Graubündenin kantonin virallisena retoromaanisena kirjakielenä ja kouluissa opetettavana kielenä on Rumantsch grischun, 1970–1980-luvuilla eri murteiden pohjalta kehitetty yhtenäistetty retoromaani.
F. M. Pitkäniemi

Frans Mikael (Mikko) Pitkäniemi (15. syyskuuta 1878 Pirkkala – 18. syyskuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori ja Valion pitkäaikanen toimitusjohtaja.

Henkilöhistoria ja ammattiura

Pitkäniemen vanhemmat olivat maanviljelijä Karl Efraim Pitkäniemi ja Ulrika Vilhelmina Pispa. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen lyseosta 1897 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1902, maisteriksi 1905, lisensiaatiksi 1908 ja tohtoriksi 1911. Pitkäniemi oli naimisissa 1906–1909 Margit Björklundin (k. 1909) ja vuodesta 1916 Anna Strömbladin kanssa.
Pitkäniemi oli Kotkan kauppakoulun ja kauppaopiston johtajana 1906–1908 ja sitten Valion toimitusjohtajana 1908–1945 ja Pellervo-Seuran johtokunnan puheenjohtajana 1918–1927. Hän oli Etelä-Suomi -lehden päätoimittajana 1904–1905, Pellervon päätoimittajana 1918–1925 sekä Suomen Osuustoimintalehden päätoimittajana 1918–1927. Pitkäniemi sai professorin arvon 1938.
Pitkäniemi oli perustamssa Valion neuvontaorganisaatiota ja Valion omaa tutkimuslaitosta jossa myöhemmin työskenteli muun muassa A. I. Virtanen. Voi oli 1930-luvulle saakka Suomen toiseksi tärkein vientituote metsäteollisuuden tuotteiden jälkeen joten Pitkäniemellä oli merkittävä asema Suomen kauppapolitiikassa. Pellervolaisen osuustoimintaliikkeen yhtenäisyyttä haittasi kuitenkin Valion johdon ja osuustoiminnan uranuurtajan tohtori Hannes Gebhardin välinen kunnianloukkausoikeusjuttu vuonna 1926, joka rikkoi Pitkäniemen ja Gebhardin välit. Gebhard oli arvostellut Pitkäniemeä liian liikemiesmäisistä otteista ja arvostellut myös hänen korkeaa palkkaansa. Pitkäniemi näet sai Valion tantiemi-järjestelyn vuoksi 6 penniä jokaisesta myydystä voiastiasta ja myynnin kasvettua rajusti myös Pitkäniemen tulot kasvoivat.
Valio kehittyi Pitkäniemen johtajakaudella pienestä vuonna 1905 perustetusta voinvientiosuuskunnasta suureksi keskusliikkeeksi. Hän edisti Suomen vientiä naapurimaihin osallistuessaan presidentin kauppavaltuuskuntiin. Politiikan pyörteisiin hän joutui pulavuonna 1917 puhjenneissa voimellakoissa, kun väkijoukko uhkasi "hirttää Pitkäniemen hehkuvaan rautalankaan".
Annie-gaala 1975

Annie-gaala 1975 oli neljättä kertaa järjestetty palkintogaala, jossa jaettiin vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1975 parhaille animaatioiden tekijöille.

Voittajat

Voittajat lihavoituna:
Sininärhet

Tuntomerkit

Sininärhet ovat keskikokoisia, kirkkaanvärisiä lintuja, joilla on lyhyt nokka ja jalat ja keskipitkät siivet. Joillakin lajeilla on pitkät pyrstösulat.

Levinneisyys ja elinympäristö

Sininärhet elävät Vanhan mantereen alueella avoimissa metsissä ja metsänreunoilla, jotkin lajit alamaan sademetsissä ja niiden reunoilla.
Trianon (Frankfurt am Main)

Trianon on pilvenpiirtäjä Frankfurt am Mainin kaupungissa, Saksassa. Se on rakennettu vuosina 1989–1993. Sen suunnittelusta ovat vastanneet arkkitehtitoimistot Albert Speer & Partner, Hentrich, Petschnigg & Partner ja Novotny Mähner Assoziierte. Rakennuksen tieltä purettiin vuonna 1964 valmistunut 12-kerroksinen BfG Bankin rakennus. Trianon yltää 186 metrin korkeuteen ja siinä on 45 maanpäällistä sekä neljä maanalaista kerrosta.
Tampereen yliopiston humanistinen tiedekunta

Tampereen yliopiston humanistinen tiedekunta oli yksi Tampereen yliopiston tiedekunnista. Se perustettiin vuonna 1964 ja lakkautettiin vuoden 2011 alusta yliopistossa toteutetun organisaatiouudistuksen yhteydessä. 
Nykyisin humanistiseen tiedekuntaan kuuluneet oppiaineet kuuluvat joko kieli-, käännös- ja kirjallisuustieteiden yksikköön (kieli- ja käännöstieteiden laitos, Suomen kirjallisuus ja yleinen kirjallisuustiede), viestinnän, median ja teatterin yksikköön (puheoppi (puheviestintä), teatterin ja draaman tutkimus, teatterityön koulutusohjelma), kasvatustieteiden yksikköön (puheoppi (vokologia)) tai yhteiskunta- ja kulttuuritieteiden yksikköön (historiatieteen ja filosofian laitos).
Tiedekuntaan kuului perinteisten humanististen tieteiden lisäksi teatterialan koulutus ja tutkimus. Ainelaitoksia tiedekunnassa oli kuusi. Opiskelijoita oli noin 3 500, joista 3 000 oli perustutkinto-opiskelijoita, 300 jatko-opiskelijoita ja 200 erillisiä opintoja suorittavia.
Itä–Länsi-ottelu 2013

Länsi

* Valittiin yleisöäänestyksen perusteella.

Länsi

* Valittiin yleisöäänestyksen perusteella.
Birgittalaiset

Birgittalaiset (virallinen nimi OSSS Ordo Sanctissimi Salvatoris eli Kaikkein Pyhimmän Vapahtajan Sääntökunta) on ruotsalaisen Pyhän Birgitan (1302–1373) perustama luostarijärjestö. Ensisijaiset innoituksen lähteet birgittalaisten elämässä ovat Jumalan ylistäminen, lähetystyö, ekumenia ja uskollisuus. Keskiajalla Suomen ainoa birgittalaisluostari oli Naantalissa. Naantalin kaupunki perustettiinkin juuri luostarin ja siihen kuuluvan kirkon ympärille (Vallis Gratiae, "Armon laakso", ruotsiksi Nådendal). Tuolloin luostarin toiminta hiljeni reformaatioon ja lakkasi viimeisen nunnan kuoltua. 
Nykyään Suomessa toimii Turussa birgittalaissääntökunnan luostari, joka on aloittanut toimintansa 1976. Sen kymmenestä sisaresta pääosa on ulkomaalaissyntyisiä. Turussa toimii myös luostarin toimintaa tukeva, siihen liittyvä maallikkoryhmä eli oblaatit, jossa on myös miesjäseniä. Turun luostarin yhteydessä on nykyaikainen kirjaston, kokoustilat ja televisiohuoneen sisältävä vieraskoti 50 vieraalle sekä nuorille naisille 10-paikkainen opiskelijakoti.
Lohjalla sijaitsevassa Katolisen kirkon Stella Mariksessa birgittalaissisaret tekevät merkittävää työtä vetämällä leirejä etenkin lapsille ja nuorille sekä retriittejä aikuisille.
Uudella ajalla Suomessa on toiminut myös kaksi muuta birgittalaiskommuniteettia, Helsingissä ja Koisjärvellä mutta niiden kummankin toiminta kesti vain muutaman vuoden.
Maailmanlaajuisesti birgittalaisluostareita on ympäri maailmaa yli 40 luostarissa. Sääntökunnan äitiluostari sijaitsee nykyään Roomassa. 
Järjestön tunnetuin tunnus on mustan päähupun päällä kannettava valkonauhainen, orjantappurakruunua symboloiva, punaisin lasijalokivin koristeltu ”Kristuksen kruunu”.
Ilmari Vuoristo

Ilmari Vuoristo (14. kesäkuuta 1897 Sortavala – 17. huhtikuuta 1939 Rovaniemi) oli suomalainen metsänhoitaja ja metsäteknologian professori.

Henkilöhistoria

Vuoriston vanhemmat olivat lehtori Paavo Sakari Vuoristo (Friberg) ja Johanna Ingeborg Wallin ja puoliso vuodesta 1923 Selma Dagmar Martin. Myös hänen veljensä Veikko Vuoristo (s. 1894) oli metsänhoitaja. Vuoristo tuli ylioppilaaksi 1916 Kajaanin yhteiskoulusta ja suoritti diplomi-insinööritutkinnon ja metsänhoitotutkinnon 1920 sekä maatalous- ja metsätieteiden kandidaatin ja lisensiaatin tutkinnot 1936. Tekniikan tohtoriksi Vuoristo väitteli 1932. Vuoristo toimi 1920-luvulla useissa eri tehtävissä sahateollisuudessa, mutta myös konepajalla ja telakalla sekä opettajana. 1930-luvulla hän työskenteli muun muassa metsänhoitajana ja rakennuspäällikkönä. Vuodesta 1934 hän toimi Metsäntutkimuslaitoksen metsäteknologisen osaston apulaisena ja vuodesta 1938 osaston professorina. Metsäteknologian dosentti hän oli vuodesta 1937.
Vauhtihirmut valloillaan

Vastaanotto

Vauhtihirmut valloillaan oli Oscar-ehdokkaana käsikirjoituksestaan (William Rose) ja musiikistaan. Se voitti vuoden parhaan brittielokuvan Baftan sekä Golden Globen ja National Board of Review -palkinnon parhaana ulkomaisena elokuvana.
British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät Vauhtihirmut valloillaan vuonna 1999 mukaan kaikkien aikojen sadan parhaan brittielokuvan listalle. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Transvaalin provinssi

Historia

Kun Etelä-Afrikan unioni perustettiin vuonna 1910, Transvaalin provinssi muodostettiin entisestä Transvaalin valtion alueesta, joka oli menettänyt itsenäisyytensä toisessa buurisodassa. Vuonna 1961 liitto erosi Brittiläisestä kansainyhteisöstä ja muodosti Etelä-Afrikan tasavallan. Niin sanotusta PWV-alueesta (Pretoria-Witwatersrand-Vereeniging) Transvaalissa (nykyään Gautengin provinssi) muodostui Etelä-Afrikan talouden veturi – asema jota se yhä pitää hallussaan.
Vuonna 1994 ensimmäisten kaikille roduille avointen vaalien jälkeen vanhat provinssit ja asuinalueet järjestettiin uudelleen eikä erillistä Transvaalin provinssia enää ole. Osa Transvaalista kuuluu nykyisiin Gautengin, Luoteismaakunnan, Limpopon ja Mpumalangan provinsseihin.
Merle

Merle on useilla koiraroduilla esiintyvä marmorimainen väritys. Merletekijä vaikuttaa läiskittäin vaalentavasti koiran eumelaniinipigmenttiin eli mustaan, maksanruskeaan, siniseen ja liilaan väriin. Feomelaniiniin (punaiset merkit, keltainen väri) merle ei vaikuta ja kokonaan keltaisessa tai punaisessa koirassa merletekijä voi jäädä täysin näkymättömäksi.
Merlen ulkoasu vaihtelee tummavoittoisesta vaaleavoittoiseen ja joskus melkein näkymättömään: esimerkiksi mustalta vaikuttavalla koiralla voi olla vain pieni harmaa merkki huomaamattomassa paikassa. Mustapohjainen merle eli blue merle on mustan ja siniharmaan kirjava, maksapohjainen eli red merle ruskean ja punaharmaan kirjava, sinipohjaisella eli slate merlellä on tummempaa ja vaaleampaa siniharmaata ja liilapohjaisella (ei vakiintunutta nimeä) vaaleaa punaharmaata, josta kuvio vaivoin erottuu lyhytkarvaisillakin koirilla.

Esiintyminen

Merlekuviota esiintyy muiden muassa welsh corgi cardiganilla, mäyräkoiraroduilla (nimellä dapple), pyreneittenpaimenkoiralla, catahoulanleopardikoiralla, amerikanpitbullterrierillä,  shetlanninlammaskoiralla, australianpaimenkoiralla, chihuahualla, kääpiövillakoiralla sekä beaucenpaimenkoiralla (nimellä harlequin) ja epätoivottuna värityksenä tanskandoggilla. Merletekijä on kuitenkin välttämätön toivotun harlekiinikuvion synnylle.
Karjamaja

Karjamaja oli ennen aikaan karjan kesäpaikka. Koko karja saatettiin viedä kesäksi kauempana olevalle talon niitylle tai muuhun paikkaan, missä karja paimennettiin, lehmät lypsettiin ja maito kirnuttiin voiksi. Karjamajalla oli ihmisille alkeellinen asunto, sauna ja karjalle sekä sen rehuille tilat. Osa talon asukkaista saattoi asua koko kesän luonnon helmassa olevalla karjamajalla. Karjamajoja on ollut etenkin Pohjois-Pohjanmaalla. Haapavedellä on säilytetty karjamajoja kulttuurimuistomerkkeinä entisajan maataloudesta. Karjamajat ovat olleet aktiivisessa käytössä vielä 1930-luvulla, Torniojokilaaksossa jopa vielä 1950-luvulla.
Darryl Sutter

Ura

Ennen NHL-uraansa Sutter edusti juniorina Red Deer Rustlersia AJHL:ssä ja Lethbridge Broncosia WCHL:ssä. Chicago Black Hawks varasi Sutterin vuoden 1978 NHL:n varaustilaisuudessa yhdennellätoista kierroksella varausvuorolla 179. Kauden 1978–1979 Sutter pelasi Chicagon farmijoukkueissa New Brunswick Hawksissa AHL:ssä ja Flint Generalsissa IHL:ssä.
Sutter pelasi myös suurimman osan kaudesta 1979–1980 New Brunswickissa, mutta pääsi kuitenkin kaudella pelaamaan kahdeksan runkosarjan ottelua Chicagossa. Kaudella 1980–1981 Sutter vakiinnutti paikkansa Chicagossa, kun hän pelasi runkosarjassa 76 ottelua tehopistein 40+22=62. Sutter pelasi koko kahdeksan kautta kestäneen NHL-uransa Chicagossa. Pelaajauransa hän lopetti vuonna 1987.
Peliuran jälkeen Sutter siirtyi valmentajaksi ja on ollut NHL:ssä päävalmentajana Chicago Blackhawksissa (kaudet 1992–1995) San Jose Sharksissa (1997–2003) ja Calgary Flamesissa (2002–2004 ja 2005–2006).
12. heinäkuuta 2006 Sutter jätti paikkansa Calgaryn päävalmentajana keskittyäkseen toimeensa joukkueen toimitusjohtajana. Sutter jätti toimitusjohtajan tehtävät joulukuun lopulla 2010. Apulaistoimitusjohtaja Jay Feaster otti Sutterin paikan toimitusjohtajana. Sutter palasi NHL:ään joulukuussa 2011, kun Los Angeles Kings palkkasi hänet päävalmentajakseen. Hän korvasi tilapäisesti valmentajan paikka pitäneen John Stenvensin, joka valmensi neljä peliän Terry Murrayn potkujen jälkeen.
Darrylin veli Brent toimii nykyisin Calgaryssä päävalmentajana.
Rustoahven

Anatomia

Rustoahven on melko kookas kala ja voi saavuttaa jopa 2,13 metrin pituuden. Nimensä mukaisesti kalan tukiranka koostuu pääasiassa rustokudoksesta ja ruumis on hyvin taipuisa. Aikuiset ja nuoret kalat eroavat ulkonäöltään toisistaan huomattavasti. Nuorella kalalla on suomut ja ruumis on hyvin korkea ja litteä. Pitkät selkä- ja peräevät ovat pyöreälaitaiset, kuten myös pyrstöevä. Nuoren rustoahvenen rintaevät ovat kookkaat ja sillä on myös vatsaevät. Kala on väriltään ruskea ja siinä on keltaisia ja violetteja pilkkuja. Nuori kala muuttaa aikuistuu 40–60 cm:n pituisena. Aikuisen lajin ruumis on matalampi, suomuton ja paksunahkainen, pyrstöevä on lievästi haarautunut ja rintaevät ovat pienentyneet ja vatsaevät puuttuvat. Aikuisena rustoahven eroaa nuoresta kalasta myös väritykseltään ollen suklaanruskea. Rustoahvenella ei ole uimarakkoa.

Levinneisyys ja elintavat

Rustoahventa tavataan pohjoiselta Tyyneltämereltä Japanista Alaskaan ja Kaliforniaan ulottuvalta vyöhykkeeltä. Nuoret kalat elävät lähellä rannikkoa ja ulapalla lähellä pintaa, kun taas aikuiset rustoahvenet elävät lhellä pohjaa, jopa 1 420 metrin syvyydessä. Rustoahvenen hampaat ovat pienet ja terävät ja se pyydystää pääasiassa meduusoja, mutta voi syödä myös mustekaloja ja kaloja. Rustoahvenet ovat kaskelotin yleisiä saaliita.
Mäkilammi (Jämsä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Isojärven valuma-alueeseen (14.263) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 170,9 metriä mpy.
Vihtori Heinonen

Vihtori Arvi Heinonen (20. huhtikuuta 1891 Lapua – 15. elokuuta 1940) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat vaatturimestari Konstantin Heinonen ja Vilhelmiina Mikkilä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Suoma Sofia Ojalan kanssa.

Opinnot

Heinonen kävi seitsemän luokkaa Lapuan yhteiskoulua ja aktiiviupseerikurssin jääkärialipäällystöä varten Kadettikoulussa vuonna 1921 sekä tykistö- ja viestikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1926. Taktiikan soveltamiskurssin hän suoritti vuonna 1927 ja komppanianpäällikkökurssin vuonna 1933.

Jääkärikausi

Heinonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 23. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 17. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella, josta hänet siirrettiin 16. huhtikuuta 1917 sairauden takia pataljoonan täydennysjoukkoon ja joutui hoidettavaksi kaularauhastulehduksen vuoksi Siemenstadtin sotilassairaalaan lähelle Berliiniä. Hän työskenteli toipilaana Siemens & Schuckertin konttorissa Berliinissä, mistä hän palasi takaisin patteriin 6. helmikuuta 1918.

Sisällissodan jälkeinen aika

Heinonen palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, mistä hänet siirrettiin tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä 15. heinäkuuta 1918 Vuoristotykistön 2. patteriin, josta hän erosi 1. maaliskuuta 1919 ja liittyi toukokuun alussa 1919 suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kurikan suojeluskuntaan, missä tehtävässä oli 1. marraskuuta 1923 saakka, jonka jälkeen hänet nimitettiin Mikkelin suojeluskuntapiirin 2. alueen päälliköksi. Hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1927 Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin 10. alueen (1. helmikuuta 1933 alkaen 9. alue) päälliköksi.

Talvi- ja jatkosota

Heinonen osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 16:ssa, josta hänet siirrettiin Reservinaliupseerikoulun johtajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 4:ään. Välirauhan aikana hän palveli samassa joukko-osastossa, josta hänet kumminkin siirrettiin myöhemmin III Pataljoonan komentajaksi ja edelleen Komppanianpäälliköksi 13. Prikaatiin.
Niukkala

Niukkala on kylä Parikkalan kunnassa Etelä-Karjalan maakunnassa Pyhäjärven rannalla.
Kylä kuului Uukuniemen kuntaan vuoden 2005 alkuun saakka, jolloin Uukuniemi liitettiin Parikkalaan . Kylä oli Uukuniemen kunnan keskus, mutta taajamaa se ei ole koskaan muodostanut liian pienen väestöpohjan takia. Niukkalaan johtaa Niukkalantie eli yhdystie 4021 kuutostieltä idästä, tie jatkuu Uukuniemen kylälle. Pohjoiseen päin kuutostielle taas johtavat Kummuntie eli tie 4040 ja Pyhäjärven rantaa seuraileva Maironiementie. Etelään Saaren ja Parikkalan suuntaan pääsee valtakunnan rajaa myötäileviä sivuteitä tai lännempää Tarnalasta Sorokulmantietä numero 4014.
Niukkalan palveluihin kuuluvat muun muassa kyläkauppa, Osuuspankin konttori, urheilukenttä ja kirjasto. Vuonna 2011 Niukkalaan valmistui uusi vierasvenesatama.
Hyposentri

Hyposentri on maanjäristyskeskus eli fokus, maan alla sijaitseva kohta, josta maanjäristys alkaa. Suoraan hyposentrin yläpuolella olevaa maanpinnan kohtaa kutsutaan episentrumiksi. Maanjäristyksessä kallioperään varastoitunut jännitys ylittää hyposentrissa kiviaineksen lujuuden. Tällöin maanjäristyskeskusta ympäröivä kallioperä repeää ja kallioperän osaset siirtyvät toisiinsa nähden. Hyposentrissa vallitseva jännityskenttä vaikuttaa maanjäristyksen syntyyn ja voimakkuuteen. Jännitystä varastoituu kallioperään nopeammin mannerlaattojen kohtaamisvyöhykkeillä kuin niiden sisäosissa.
Hyposentrin syvyys voi olla sadoista metreistä satoihin kilometreihin. Maanjäristyskeskuksen syvyys vaikuttaa maanjäristyksen tuhoisuuteen. Tuhot ovat yleensä sitä pahempia, mitä lähempänä maanpintaa hyposentri sijaitsee. Maanjäristyksessä hyposentrin ympärille muodostuu murtuma-alue eli fokusalue, jossa tapahtuvaa muodonmuutosta kuvaa järistyksen fokusmekanismi. Voimakkaissa maanjäristyksissä fokusalue voi olla laajuudeltaan useita satoja kilometrejä.
Hyposentri-termiä käytetään myös ilmakehässä räjähtävän ydinaseen alapuolella olevasta kohdasta. Termi sopii kaikkiin vastaavankokoisiin räjähdyksiin, mutta sille ei ollut käyttöä ennen ydinräjäytyksiä. Tässä kontekstissa termi "nollapiste" (ground zero) on sen synonyymi, vaikkakin se on vähemmän tarkka ja sitä käytetään vapaammin.

Hyposentrin määrittäminen

Hyposentrin koordinaatit ja tapahtuma-aika voidaan määrittää seismografihavaintojen perusteella. Perinteisin määritystapa on graafinen. P- ja S-aallon saapumisaikojen erotus seismogrammilla antaa etäisyyden maanjäristyksen tapahtumapaikkaan. Tämän jälkeen oikeapituiselle kartalle voidaan piirtää ympyrä käyttäen havaintopistettä ympyrän keskipisteenä. Jos maanjäristys on matala, sen episentri löytyy tämän ympyrän kehältä. Vähentämällä P- ja S-aaltojen saapumisajasta kyseisten aaltotyyppien ennustettu kulkuaika, saadaan arvio järistyksen tapahtumahetkelle eli origoaika.
Maanjäristyksen paikantamiseen tarvitaan yleensä vähintään kolme asemaa, sillä kolme erikeskeistä ympyrää voi leikata enintään yhdessä pisteessä. Pienikin syvyyden kasvu johtaa siihen, että ympyrät eivät enää leikkaa toisiaan, jolloin episentrin paikkaan tulee epävarmuutta. Useamman aseman käyttäminen pienentää virheen todennäköisyyttä. Mikäli käytettävissä on yhden aseman kaikki kolme komponenttia ja P-aallon tulosuunta voidaan määrittää, voidaan alustava paikannus tehdä myös yhden aseman perusteella.
1960-luvulta lähtien hyposentrejä on voitu määrittää käyttäen tietokonealgoritmeja. Algoritmit käyttävät paikannukseen P- ja S-aaltojen tuloaikoja ja laskevat iteratiivisesti fokuksen sijainnin ja syvyyden virherajoineen. Laskenta voidaan suorittaa litteällä tai pallomaisella nopeusmallilla. Laskennan onnistuminen riippuu käytetyn nopeusmallin hyvyydestä sekä algoritmin teknisistä yksityiskohdista.
Makiranmesikko

Levinneisyys

Makiranmesikkoa tavataan kotoperäisenä Makiran saarella Salomonsaarilla. Saaren nimi oli aiemmin San Cristóbal. Lajia on kuvattu yleisestä runsaslukuiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Asnières-sur-Seine

Nimi

Asnières-sur-Seineä kutsuttiin aiemmin vain nimellä Asnières. Nimi Asnières tallennettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1158 muodossa Asnieras, joka taas tuli keskiaikaisen latinan sanasta asinaria, joka tarkoittaa aasifarmia.
Helmikuussa 2008 kunnasta tuli virallisesti Asnières-sur-Seine.
Erkki Jokinen (säveltäjä)

Erkki Ilmari Jokinen (s. 16. lokakuuta 1941 Tervakoski) on suomalainen säveltäjä ja sävellyksen opettaja.

Koulutus ja työura

Jokinen opiskeli sävellystä Sibelius-Akatemiassa Erik Bergmanin ja Joonas Kokkosen johdolla ja Bilthovenissa Ton de Leeuwin johdolla. Hän suoritti Sibelius-Akatemian sävellysdiplomin 1970.
Jokinen toimi musiikinteorian opettajana Hämeenlinnan musiikkiopistossa 1971-1981. Vuodesta 1981 hän toimi lehtorina Sibelius-Akatemiassa ja vuosina 2001-2005 sävellyksen professorina.

Tuotanto

Jokista on kuvailtu erittäin itsekriittiseksi säveltäjäksi. Hänen sävellystuotantonsa on suhteellisen suppea, käsittäen noin 40 työtä. Hän ei ole julkaissut uusia sävellyksiä juurikaan 2000-luvun alun jälkeen.
Jokisen tuotannon pääelementtejä ovat harmonia, tonaalinen väri ja tekstuuri. Hänen varhaiset työnsä koostuvat jyrkistä muutoksista ja eri tekstuurien vastakkainasetteluista, kuten staattisten hetkien ja aggressiivisten rytmisten purkausten vaihtelusta. Hän on käyttänyt töissään sekä perinteistä nuottikirjoitusta, mutta myös vapaampaa paikka-aika notaatiota Erik Bergmanin tapaan 1970-luvun jälkeen.
1980-luvulla Jokisen ilmaisu monipuolistui ja lähestyi jälkisarjallisuutta. Myös hänen nuottikirjoituksensa palautui traditionaalisemmaksi.
Jokinen on käyttänyt ennakkoluulottomasti uusia sointivärejä ja hänet tunnetaan muun muassa harmonikkasävellyksistään, joilla hän on hälventänyt soitinta kohtaan pitkään koettuja ennakkoluuloja. Yleisestikin ottaen Jokinen on säveltänyt enimmäkseen soolosoittimille ja kuorolle suunnattua musiikkia ja kamarimusiikkia. Hänen päätöinään pidetään neljää jousikvartettoa, joissa hän käsittelee kokoonpanoa yhtenäisenä "superinstrumenttina" neljän erillisen instrumentin sijasta.
Berezina

Historiaa

Joki tunnetaan Napoleonin sotajoukkojen siellä venäläisille kärsimistä raskaista tappioista niiden perääntyessä Moskovasta vuonna 1812.
Berezinasta on kanavayhteys Itämeren valuma-alueelle Väinäjoen vesistöön.