Akseliaika

Akseliaika (saks. Achsenzeit) on saksalaisen filosofi Karl Jaspersin kehittämä termi, joka kuvaa 800-luvun ja 200-luvun eaa. välistä aikaa. Jaspersin mukaan tällöin tapahtui samanlaisia ajattelutapojen muutoksia yhtä lailla niin Kiinassa, Intiassa kuin länsimaissakin (kuten antiikin Kreikassa).
Jaspers tunnisti teoksessaan Vom Ursprung und Ziel der Geschichte (”Historian alkuperä ja päämäärä”, 1949) keskeisiä akseliajan ajattelijoita sellaisiksi henkilöiksi, joilla on ollut suuri merkitys filosofian ja uskontojen myöhemmälle suunnalle. Hän hahmotteli myös tyypillisiä piirteitä kullekin niistä maantieteellisistä alueista, joista nämä ajattelijat olivat syntyisin. Jaspers näki, että kullakin alueella oli tapahtunut samantyyppistä kehitystä ilman, että alueiden välillä oli tapahtunut suoraa ajatustenvaihtoa — hän ei löytänyt kirjallisia todisteita ainakaan mistään suuremmasta yhteydenpidosta kreikkalaisen, kiinalaisen ja intialaisen kulttuurin välillä.
Jaspersin ajattelu on saanut useita seuraajia, ja käsitteestä on tullut laajan keskustelun kohde uskonnonhistoriallisessa tutkimuksessa. Termiä ovat käyttäneet muun muassa Karen Armstrong ja Johann Arnason.

Akseliaika ihmiskunnan käännekohtana

Jaspers katsoi, että ihmiskunnan henkinen perusta luotiin akseliajalla yhtä aikaa ja itsenäisesti eri puolilla maailmaa, ja että tämä on se perusta, jonka päällä ihmiskunta edelleen elää ja toimii. Tämä perusta on tiettyjen keskeisten ajattelijoiden luoma, ja se on syntynyt tietyssä historiallisessa tilanteessa, yhteiskunnallisen muutoksen ollessa käynnissä.

Ajattelijat ja liikkeet

Jaspersin kuvaamiin keskeisiin muutoksiin kuului muun muassa platonismin nousu, joka vaikutti myöhemmin länsimaiseen ajatteluun sekä kristinuskon että keskiajan ja renessanssin maallisen ajattelun kautta. Siddhartha Gautama, joka eli Intiassa, perusti buddhalaisuuden. Kiinassa syntyi kungfutselaisuus, joka vaikuttaa edelleen maan yhteiskunnallisen ja uskonnollisen elämän taustalla. Zarathustralaisuus oli merkittävä monoteismin kehityksen kannalta. (Jaspers tosin ajoittaa zarathustralaisuuden synnyn seleukidien ajalle, vaikkakin se on uskontona merkittävästi vanhempi.)
Jaspers luki mukaan myös Upanishadien kirjoittajat, Laozin, Homeroksen, Sokrateen, Parmenideen, Herakleitoksen, Thukydideen, Elian, Jesajan, Jeremian ja Deuterojesajan. Jaspers itse piti Sokratesta, Kungfutsea ja Siddhartha Gautamaa erityisen korkeassa arvossa, kuvaten heidät esimerkillisiksi ihmisiksi tai ”paradigmaattisiksi persoonallisuuksiksi”.

Akseliajan luonteenpiirteitä

Jaspers kuvaili akseliaikaa hengähdystauoksi kahden suuren imperiumin hallitseman ajan välillä; lepohetkeksi vapauksille; syväksi hengenvedoksi, joka selkeytti tietoisuuden. Jaspers oli erityisen kiinnostunut akseliajan henkilöiden ajatusten ja heidän olosuhteidensa välisistä yhtäläisyyksistä. Näihin kuuluivat pyrkimys inhimillisen olemassaolon tarkoituksen selvittämiseen ja uuden uskonnollisten johtajien eliittiluokan nousu sekä Kiinassa, Intiassa että länsimaissa. Kaikki kolme aluetta synnyttivät ja institutionalisoivat kaupungista toiseen kiertelevien ja keskenään ajatuksia vaihtavien oppineiden perinteen. Nämä oppineet kuuluivat johonkin uskonnolliseen tai filosofiseen perinteeseen: Kiinassa kungfutselaisuuteen tai taolaisuuteen; Intiassa hindulaisuuteen, buddhalaisuuteen tai jainalaisuuteen; Lähi-idässä zarathustralaisuuteen tai juutalaisuuteen; ja Kreikassa sofistiseen tai muuhun klassisen filosofian perinteeseen.
Jaspersin mukaan nämä piirteet kehittyivät samanlaisissa yhteiskunnallisissa oloissa: sekä Kiinassa, Intiassa että lännessä valtiot olivat pieniä ja sekä niiden sisällä että välillä oli paljon jännitteitä.

Teoria

Saksalaisella sosiologi Max Weberillä oli merkittävä osa Jaspersin ajattelussa. Shmuel Eisenstadtin mukaan Weberin teokset Kiinan ja Intian uskonnoista ja muinaisesta juutalaisuudesta tarjosivat taustaa ajan merkityksen ymmärtämiselle. Hänen mukaansa Eric Voegelinin Order and History sisälsi samantyyppisiä ajatuksia kuin Jaspersilla. Jaspers sai ajatuksilleen laajempaa hyväksyntää, kun hän esitti ne alan konferenssissa ja julkaisi ne Dædaluksessa vuonna 1975.
Uskonnonhistorioitsija Karen Armstrong tutki aikakautta teoksessaan The Great Transformation, ja teoria on ollut useiden tieteellisten konferenssien aiheena. Termin käyttö on laajentunut siitä, miten Jaspers sen alun perin muotoili. Armstrongin mukaan valistusaika ja sitä seurannut kehitys, mukaan lukien Isaac Newton, Sigmund Freud ja Albert Einstein, oli ”toinen akseliaika”. On myös esitetty, että nykyaika on uusi akseliaika, jolloin perinteiset suhteet uskonnon, maallisuuden ja perinteisten ajatusten välillä ovat muutoksessa.