Geisha

Geisha (芸者; suomeksi myös geiša, lausutaan /ˈgeiʃa/) on japanilainen naisviihdyttäjä, eräänlainen PR-emäntä ja taiteilija, jonka tehtävänä on saada vieraat tuntemaan olonsa mukavaksi. Nykyaikaisen geishan voi ymmärtää emännäksi, joka viihdyttää vieraita ochayassa eli teehuoneessa erilaisin taide-esityksin, pelaa seurapelejä tai vain keskustelee ja tarjoilee teetä. Geishan ammattiin ei kuitenkaan millään tavalla liity kiihkeä seksi asiakkaan kanssa.
Sana geisha tarkoittaa ”monitaitoista henkilöä”, eli taiteilijaa tai taiteiden tuntijaa. Kiotossa geishaa kutsutaan Kansain murteella geikoksi (芸妓) erotuksena onsen geishasta (’kylpylägeisha’), joka vivahtaa enemmän prostituoituun. Geishaharjoittelijasta käytetään nimitystä maiko (舞子 tai 舞妓). He ovat olleet suosittuja kuvien aiheita ja niinpä heidän ulkoasunsa on muovannut yleistä käsitystä geishasta.
Geishat pukeutuvat työskennellessään ja usein myös vapaa-aikanaan perinteisiin kimonoihin. Työasu noudattaa tarkkaa kaavaa myös kampauksen, sen koristelun, asusteiden ja ehostuksen suhteen. Varsinkin iltatilaisuuksiin nuorempien geishojen kasvot ehostetaan perinteiselle valkealle pohjalle. Vanhemmat geishat käyttävät raskasta meikkiä vain erityistilanteissa.

Perinteen synty

Uskotaan, että noin 1000-luvulla kaksi ylhäissyntyistä naista kehitti uuden tanssin viihdyttääkseen taistelijoita, shōguneita. Tanssin ei ollut tarkoitus olla erityisen viehkeä ja naisellinen, vaan kertoa shōguneiden taisteluista ja urheudesta. Ilmentääkseen sotureiden pukuja tanssijat pukeutuivat valkoisiin vaatteisiin. Tanssijoilla oli korkeat hatut ja pitkät valkoiset kaavut sekä miekka kiinnitettynä vyötärölle. Tällainen asu kuvasi myös poliittisia päättäjiä, joiden tunnusmerkkinä oli juuri suippo hattu. Myöhemmin hatusta tuli musta ja kaavusta punainen hame. Sittemmin sekä hattu että miekka katosivat tanssiasusta.
Toisen teorian mukaan geishat olivat alun perin miehiä, jotka viihdyttivät 1600-luvulla prostituoituja ja näiden asiakkaita juhlissa. Näitä miehiä kutsuttiin nimityksillä geisha (taiteilija), taikomochi (rumpuniekka) ja hōkan (ilveilijä, vitsailija). He esittivät musiikkia ja kertoivat huvittavia juttuja. Ajan myötä alalle tuli naisia.
Geishainstituution juuret ovat Kiinan, Japanin ja Korean kulttuurien yhteisessä kulttuuripohjassa. Kun avioliiton tarkoitus oli kiinalaisessa yhteiskunnassa ensisijaisesti suvun jatkaminen, ei onni tai rakkaus, lempeä etsittiin ”liehittelijänaisilta”. Toisin kuin prostituoidut, liehittelijäneidot olivat kouluttautuneet arvostetuilla taiteen aloilla, kuten runoudessa, musiikissa tai maalaustaiteessa. Näiden neitojen suosioon pääsi ainoastaan taitavalla liehittelyllä. Tämä kulttuuri kulkeutui Koreaan, missä muodostui ammattimainen viihdyttäjäkunta "gisaengit". Myös he olivat perehtyneet taiteisiin, mutta tunsivat niiden lisäksi ajankohtaisia asioita ja osasivat ylläpitää henkevää keskustelua.
Japanin ensimmäiset geishat olivat miehiä. Ensimmäiset varmat tiedot naisgeishoista ovat Kiotosta vuodelta 1751 ja Edosta 1762. Alalle tulevia naiset saivat nimen "onna geisha" (naisgeisha) erotukseksi miehistä, ja kun ala vähitellen muuttui naisvaltaiseksi, alettiin miesgeishoja kutsua nimellä "otoko geisha". 1800-luvulla sana geisha tarkoitti jo oletusarvoisesti naispuolista geishaa.
Geishat olivat suosittuja ja tärkeitä Japanin kulttuurin murrosvaiheessa. Taidoistaan kuuluisat geishat alkoivat viihdyttää teetalojen asiakkaita ja jättivät näin jälkensä Japanin kulttuuriin. 1700-luvulla geishojen tuli toimia osoitetuissa huvikortteleissa, mutta heitä toimi myös määrätyn alueen ulkopuolella itsenäisinä. Myös monet muut asetukset koskivat geishoja: he saivat viihdyttää asiakkaitaan laulaen, soittaen ja tanssien, mutta eivät sellaisin keinoin, jotka olisivat asettaneet heidät kilpailuasemaan "muiden viihdyttäjien" kanssa. Myös geishojen loisteliasta pukeutumista rajoitettiin säädöksin. 1780-luvun alussa japanilaiset olivat katkeria geishoja kohtaan sillä heidän ei tarvinnut maksaa veroja tuloistaan. Samaan aikaan geishojen ammattikunta ja siihen liittyvät käytöskoodit vakiintuivat nykyiseen muotoonsa.

Ulkoasu ja sen symboliikka

Jo geishojen ulkonäkö on taidetta. Sen symboliset merkitykset ja tarkat säännöt ovat monimutkaisia, eikä japanilainenkaan osaa aina tulkita niitä kaikkia, turistista puhumattakaan. Asiaa tuntemattoman on helppo sekoittaa geishat, maikot ja niin sanotut henshin maikot (maksusta maikoksi puetut turistit) toisiinsa. Asiaan perehtynyt taas voi päätellä geishan ulkoasusta paljonkin. Geishojen ulkoasussa erityisen tärkeä on punaisen värin symboliikka.
Japanin kielessä on ilmaisu jap. 紅一点, kō itten, joka sananmukaisesti kääntyy ”punainen kosketus”, mutta tarkoittaa yhtä naista miesseurueessa. Ilmaisua käytetään ystävällisenä, kohteliaana käsitteenä naisista, erityisesti geishoista. Punaisen värin käyttö puvuissa ja meikissä on hyvin merkittävä japanilaisessa kulttuurissa.
Punainen symboloi värinä kauneutta, onnellisuutta ja erotiikkaa. Moniosaisen kimonon alimmaisten punaisten vaatteiden ajatellaan liittyvän naisen hedelmällisyyteen, kuukautisiin, neitsyyteen ja hyvään terveyteen. Geishat käyttävät karmiininpunaista vaatetta kimononsa alla. He käyttävät myös ohdakeuutteesta valmistettua kirkkaanpunaista huulipunaa ja punaista poskipunaa.

Ehostus

Geishojen perinteinen ehostus on todennäköisesti piirre, joka osataan yhdistää heihin Japanin ulkopuolellakin. Meikki on hyvin voimakas ja vastakohtainen, joten se painuu mieleen helposti ja toimii näin hyvänä tunnusmerkkinä. Tang-kauden Kiinan vaikutuksesta naiset maalasivat ennen vain kulmakarvansa kultaisiksi. 1500-luvun alussa valkoisen meikkivoiteen valmistuksessa käytetyn lyijyn haitat huomattiin ja voidetta alettiin valmistaa riisijauhosta.
Meiji-kauteen asti geishat ja muut esiintyjät tunnettiin hampaistaan, jotka he maalasivat mustiksi noudattaakseen buddhalaista periaatetta, jonka mukaan ”on epäkohteliasta näyttää muille luuta”. Toinen syy hampaiden mustaukseen oli hampaiden luonnollisen värin keltaisuus ympäröivän valkoisen meikin rinnalla. Nykyään hampaat saavat olla luonnollisen väriset, mutta muut ehostuksen värit ja periaatteet ovat edelleen käytössä. Ehostuksen värit ovat valkea sekä harmaan ja punaisen sävyt vaaleasta tummaan. Se levitetään maalaamalla erikokoisilla sudeilla erityisen vahamaisen voiteen päälle. Kulmakarvat piirretään mustiksi (tämä tehtiin ennen puusta poltetulla hiilellä) punaisen värin päälle, jolloin kulmakarvat näyttävät punamustilta. Geisha maalaa huulensa punaiseksi lähes kokonaan. Silmät rajataan ohuelti punaisella ja mustalla, ja erityisesti silmäkulmien kohdat ovat punaiset. Noin kolmenkymmenen vuoden iässä geisha siirtyy käyttämään hillittyä länsimaalaistyyppistä ehostusta ja käyttää valkoista meikkiä vain esittäessään tanssia, johon se kuuluu. Vanhemmiten geishat luopuvat kaikesta meikistä.
Maikon meikki poikkeaa hieman geishan meikistä. Koska maiko ei käytä peruukkia, hiusrajaan jätetään ohut maalaamaton raja, minkä tarkoituksena on myös saada ehostus muistuttamaan perinteistä nō-teatterin naamiota. Nuori, vasta-alkanut maiko maalaa vain osan alahuulestaan punaiseksi. Koulutuksessa edistymisen myötä myös huulien maalattu alue kasvaa. Ensimmäisenä kahtena vuotenaan maiko käyttää melko voimakasta vaaleanpunaista sävyä poskiensa ja silmiensä alueella, myöhemmin vähemmän ja vaaleampaa. Maikojen meikissä punaiset ovat enemmän vaaleanpunertavia, ”kirsikankukan sävyjä”.
Sekä geishalle että maikolle jätetään maalaamaton kaksihaarainen alue niskaan. Nämä kapeat kaistat paljasta ihoa korostavat niskaa ja kiihottavat mielikuvitusta, luoden näin selkeän eroottisen vaikutelman. Juhlallisimpia tilaisuuksia ja aikoja varten maalaamaton alue tehdään kolmihaaraiseksi.

Tapojen symboliikka

Geishojen toimintaan liittyy monia tapoja ja toimituksia, joilla on kaikilla suuri merkityksensä. Maalamatonta kohtaa niskassa, jonka niskasta laskeva kimono paljastaa, omaa erityisen eroottisen merkityksen (ks. ehostus). Samaa asiaa symboloi nuoren maikon kampaustyyli ”halkaistu persikka”.
Aikanaan, kun geisha oli lähdössä geishatalosta teehuoneeseen, hänen takanaan iskettiin yhteen kahta piikiveä, joiden aikaansaamat kipinät tuottivat onnea. Kilisevien bira-bira-hiuskoristeiden on sanottu myös tuovan onnea. Japanilaiseen kulttuuriin kuuluivat muinoin myös vahvasti horoskoopit ja erilaiset ennustukset, joiden ohjeita tulkittiin ja noudatettiin säntillisesti. Erityisesti geishojen hanamachi-perinteessä taikauskoisuus säilyi voimakkaana ja pitkään.
Kun nuori maiko liitetään yhteen häntä opastavan vanhemman geishan kanssa, maiko saa oman erityisen ”geishanimensä”, jota hän tulee käyttämään koko uransa ajan. Nimessä osa on tavallisesti otettu onee-sanin (isosisko) nimestä. Ennen nimi vaihtui virallisestikin geishanimeksi, nykyään se on vain eräänlainen taiteilijanimi. Nimien perinne on elänyt jo kauan.

Työnkuva

Kioto ja jotkin suurimpien kaupunkien alueet ylläpitävät suurimman määrän geishoista ja geishakulttuurista. Tunnettuja Kioton geisha-alueita ovat muun muassa Gion ja Pontochō. Tokiossa asuu toiseksi eniten geishoja, mutta Tokion geishat ja teetalot tapaavat olla vähemmän perinteisiä. 
Geishakortteleissa (hanamachi) geishat ja varsinkin maikot harjoittavat eri taidemuotoja, kuten klassisia tansseja (jap. 舞踊, buyō), perinteisten instrumenttien soittoa ja erilaisia laulutyylejä. Heidän varsinainen työnsä on kuitenkin vieraiden viihdyttäminen. He tarjoilevat juomia, keskustelevat vieraiden kanssa, pelaavat pelejä heidän kanssaan ja esiintyvät heille. Nykyään geishat saattavat olla myös malleja tai osallistua esimerkiksi kansainvälisiin matkoihin. Kun asiakas keskustelee geishan kanssa, hän voi olla hyvinkin avoin ja luottaa siihen, ettei puhuttu leviä ovien ulkopuolelle. Terapeuttien ja lääkäreiden tapaan geishoilla on vaitiolovelvollisuus asiakkaidensa suhteen.
Geishoilla on esiintyessään yleisesti kaksi erilaista pääesitystä: tachikata, joka on yleensä maikojen esittämää perinteistä tanssia, ja jikata, jossa on laulua ja soittoa tai vain jompaakumpaa. Jikatan esittävät yleensä geishat. Erityisesti shamisen on vanhempien geishojen soitin, koska se vaatii paljon harjoitusta. Esityksen tarkoituksena on huomioida, kunnioittaa ja viihdyttää vierasta.
Geishojen esittämä tanssi on yleensä nihon buyōta (jap. 日本舞踊, "japanilainen tanssi"), jossa saatetaan käyttää yhtä tai kahta viuhkaa, paperista sateenvarjoa tai esimerkiksi puun oksaa. Tanssin merkitys Japanin yleisessä kulttuurissa ja geishaperinteessä on todennäköisesti peräisin muinaisista uskonnollisista palvontamenoista. 1800–luvulta alkaen monet ovat kehittyneet tansseista, jotka nyt ovat miltei poikkeuksetta nähtävissä vain geishojen esityksissä oli kyseessä sitten yksityisjuhla tai yleinen tapahtuma kuten festivaali. Jokakeväinen Miyako odori -tanssi on esimerkki geishojen ja maikojen harvoista julkisista esiintymisistä. Tanssia säestetään laululla, taiko-rummuilla ja shamisenilla.
Geishojen soittamat taiko-rummut ovat varsin pieniä. Ne muistuttavat puutelineessä riippuvia tai seisovia kehärumpuja, joita lyödään säännöllisen sylinterin muotoisilla, päistään pyöristetyillä puukapuloilla. Geishat soittavat rumpuja samoin kuin muitakin soittimia seizassa (jap. 正座), japanilaisten polvi-istunnassa.
Juoman tarjoileminen on japanilaisessa kulttuurissa yleisesti kunnianosoitus vieraalle, oli tämä geishan asiakas tai kotona vieraileva ystävä. Niinpä juhlissa geishojen tehtäviin kuuluu juomien tarjoilu, mutta ei ruoan valmistus tai tarjoileminen. Kaikkein tärkein juomista on vihreä tee, joka tarjoillaan kauniista kupeista erityisen teeseremonian mukaan. Vapaammissa tilaisuuksissa nautitaan myös usein alkoholia ja jo 1900-luvun alussa leikittiin jopa erilaisia juomapelejä. Sake on vanha, perinteinen alkoholijuoma, vaikka myös olut on saanut vakaata kannatusta erityisesti miesten keskuudessa.
Ennen geishat saattoivat järjestää asiakkaidensa tyttärien häät. Tätä ei enää nykyään juurikaan tapaa, mutta edelleen geishat ovat kuin lahja tärkeiden asiakkaiden hautajaisissa. He saattavat johtaa hautajaisten järjestelyjä tai sitten hoitavat itse kaikki valmistelut perheen kanssa. Yleensä tämä on suuri apu perheelle ja apu otetaan useimmiten kiitollisena vastaan.
Geishojen palvelut ovat hyvin kalliita. Laskutus toimii vielä nykyäänkin suitsuketikkujen mukaan: tunnissa palaa noin neljä tikkua, mikä on myös pienin saatavilla oleva aika. Asiakas maksaa geishan kanssa viettämästään ajasta, ruoasta, juomista ja käytetystä tilasta. Geishan palkka lähetetään tämän välitystoimistoon, jossa palkasta erotetaan verot (noin 10 %) ja toimiston osuus (noin 3 %). Geisha saa lisäksi juomarahaa, joka saattaa olla jopa suurempi kuin varsinainen palkka.  Geishojen palkat ovat yleensä japanilaisnaisten tulojen keskiarvoa suurempia, mutta edes korkeahko palkka ja okiyan tuoma turva eivät houkuttele nuoria naisia ryhtymään geishoiksi. Geishojen lukumäärä onkin vähentynyt valtavasti. 1900-luvun alkupuolella geishoja oli 80 000, mutta nyt heitä on enää vain 8 000. Asukkaita Japanissa on 127 miljoonaa.

Rooli yhteiskunnassa

Geishojen suosion perusta on kauneuden esittely, kunnia, esiintymistaito, kyky viehättää, moitteeton käytös ja sivistyneisyys. Kuten muuallakin, nuoret aikuiset ja lapset ovat irtautuneet perinteisistä tavoista. Kuitenkin ochayaan päästäkseen vieraalla tulee olla hyvät ja luottamukselliset suhteet, jotka eivät synny hetkessä. Teehuoneiden ylläpitäjät eivät yleensä ota uusia asiakkaita ilman tarkkaa taustatutkimusta ja henkilökohtaista tutustumista.
Geishojen maailma on kulttuurin osa, joka antaa japanilaisille naisille mahdollisuuden itsenäisen ja taloudellisesti omavaraisen elämän, vaikka he eivät olisi naimisissa.  Se on todennäköisesti ainoa ammatti Japanissa, jossa naiset on vakaasti nostettu ammattimaisuudessa miesten yläpuolelle. Geishana oleminen antaa naiselle mahdollisuuden työskennellä vanhanakin ja koska se on kulttuurissa korkeasti arvostettua perinteisen taiteen vaalimista, kulttuuri antaa naiselle suuren arvon ja kunnian, jota hän ei muuten voisi saavuttaa.

Asema vaimojen rinnalla

Geishat eivät japanilaisessa kulttuurissa ole uhka avioliitolle. Miehiä, joilla on suhteita teehuoneisiin, arvostetaan enemmän kuin paheksutaan. Perinteisesti vaimo ja geisha ovat täysin erilliset osat yhteiskunnassa. Yleensä suhde miehen ja geishan välillä ei perustu rakkauteen ja näin ollen se ei häiritse naimisissa olevaa miestä ja vaimoa. Tämä käytäntö on kuitenkin järkkymässä länsimaistumisen myötä.
Vaimot tietävät lähes poikkeuksetta, ketkä ovat heidän miestensä geishoja. Joskus vaimo ja geisha jopa tapaavat toisensa. Obon-festivaalin aikaan ja uudenvuodenjuhlissa geishat yleensä vierailevat tärkeiden asiakkaiden kodeissa ja tuovat lahjoja näiden vaimoille. He voivat myös ajoittain esittää tanssia erityisten asiakkaiden vaimoille ja tyttärille. Yhteistyötä voidaan tehdä joskus, jos vaimo ei voi puhua miehelleen esimerkiksi halutessaan miehensä muuttavan tapojaan. Vaimo voi silloin pyytää geishaa suostuttelemaan miestään.
Kuten vaimot, myös geishat voivat antaa neuvoja liiketoimintaan. Vaitiolovelvollisuuden turvin hänelle voidaan myös kertoa yksityiskohtia tapauksista tai liiketoiminnan tilanteista. Joskus geisha saattaa myös rohkaista miestä arvostamaan taitojaan ja tuomaan niitä esiin, vaikka geishan onkin hyvin sopimatonta liiaksi esittää omia taitojaan. Geishat ovat ja voivat olla paljon omavaraisempia ja suorempia kuin vaimot ja äidit.

Vaihtoehto avioliitolle

Japanissa on vasta hiljattain luovuttu käytännöstä, jossa perheet sopivat keskenään naimaikäisten lastensa avioliitoista. Näissä ajateltiin enemmän arvoasemaa kuin nuorten henkilökohtaista onnea. Järjestettyjen avioliittojen takia japanilaisella miehellä oli tyypillisesti kaksi naista elämässään: vaimo ja rakastajatar. Oli hyvin tyypillistä, että normaalilla varakkaalla ja vaikutusvaltaisella miehellä oli jonkinlainen suhde geishan kanssa. Viehättäville tytöille, joilla ei perheen aseman takia ollut toivoa päästä hyviin naimisiin, tämä järjestely saattoi olla hyvä vaihtoehto. He saattoivat elää varakkaampina ja omavaraisempina kuin jos olisivat menneet naimisiin. Geishana he saivat päättää, kenet hyväksyivät suojelijakseen.

Murroskausi

Perinteisesti geishat elävät erillään kaikesta muusta yhteiskunnasta. "Ihanne on, että geisha tuo pitohuoneeseen hienostuneisuutta ja on aistikas kuin harvinainen kukka. 'Kuin kukka omassa ympäristössään keskellä pajujen maailmaa.' Se, mikä tekee geishoista erikoisia ja verhoaa heidät tietynlaisella mystisyydellä on eristyneisyys kaikesta muusta maailmasta. Tämän päivän seinät ovat heidän maailmassaan taide ja kuri." (ote kirjasta Dalby).
Ennen perheet toivat tyttäriään geishoiksi teetaloille. Mikäli tarjokas hyväksyttiin, perhe saattoi saada rahasumman ja tytär elatuksen ja mahdollisuuden ammattiin. Vain kaikkein lahjakkaimmat tytöt etenivät geishoiksi, osa sai tyytyä lähinnä palvelijattaren asemaan. Nykyisin tämänkin ammatin valintaan vaikuttavat vähemmän taloudelliset syyt, se valitaan vapaaehtoisesti. Teetalojen johtajat joutuvat houkuttelemaan tyttöjä ammattiin ja suorastaan hemmottelemaan shikomi-kokelaita ja maikoja, jotta nämä ihastuisivat alaan eivätkä jättäisi koulutustaan kesken.
Jos geisha ennen sai tyttäriä, heidät kasvatettiin ja koulutettiin geishoiksi kuten äitinsä. Nyt geishan lapset käyvät tavallista koulua kuten kaikki muutkin lapset. Tämä on yksi syy siihen, miksi geishat ovat viime aikoina tulleet lähemmäksi muun maailman arkea.
Geishojen määrä on laskenut huolestuttavasti. Nykyään on jäljellä vain muutama alkuperäinen geishasuku. Monet japanilaiset miehet menevät emännöityihin klubeihin, kun he haluavat käydä ulkona ja pitää hauskaa muiden kuin perheenjäsenten tai työpaikan naisten kanssa. Japanilaiselle tytölle on paljon helpompaa tulla nykyaikaiseksi länsimaiseksi viihdyttäjäksi kuin käydä läpi geishan kova koulutus.
On mahdollista, että geishojen määrä pienenee tulevaisuudessa entisestään ja että heidän perinteensä väistyvät uusien tieltä. Turistien ja liikemiesten kiinnostus Japanissa vierailulle pitää luultavasti geishakulttuuria yllä, ehkä jopa perinteisessä muodossaan. On myös mahdollista, että japanilaiset naiset, jotka ennen ryhtyivät geishoiksi, tavoittelivat itsenäisyyttä ja tahtoivat eroon vaimon/äidin perinteisestä roolista, voivat löytää mahdollisuuden menestyä. Näin Japanin kulttuurin eräs kiinnostusta herättävimmistä perinteistä voisi säilyä.
Nykyään geishojen merkitys piilee viihteessä, estetiikassa ja politiikassa. Geishat ovat koulutettuja liiketoimintaan ja talouselämään, mikä saattaa yllättää. Kun geisha tuntee näitä aloja, hän voi keskustella asiakkaansa kanssa myös tämän työasioista. Miehille avautuu usein uusia mahdollisuuksia ulkopuolisesta näkökohdasta ja geishojen vaitiolovelvollisuus varmistaa, ettei ongelmien pohtimisesta voi mitenkään seurata mahdollista kasvojen menetystä.
Jos asiakas haluaa kutsua geishan tai maikon juhliinsa, hänen pitää kysyä teehuoneen johtajalta, okaasanilta, lupaa tähän, minkä jälkeen tämä antaa pyynnöstä tiedotteen päätoimistoon, yakataan. Yakata toimittaa tiedon geishoille tai maikoille, jotka saapuvat oikeaan paikkaan, kuten okiyaan, ravintolaan, hotelliin tai japanilaiseen majataloon asiakkaan pyynnöstä riippuen. Asiakas voi myös vuokrata huoneen teehuoneesta päivällisjuhlia varten, mutta tällöin hän joutuu hankkimaan ruoan tilaisuuteen itse. Geishojen ohjaajaa tällaisessa tilanteessa kutsutaan nimellä ohanadai.
Teehuoneet hyväksyvät yleisesti asiakkaikseen vain vakioasiakkaita sekä näiden vieraita. Yleensä asiakkaat valitaan suurella huolella, mutta kaikki näihin liittyvät tiedot ja tekemiset ovat ehdottoman yksityisiä, ja talon työntekijöillä on täysi vaitiolovelvollisuus. Laskut lähetetään perinteen tapaan myöhemmin maksettavaksi. Monet japanilaiset majatalot ovat luoneet yhteyksiä ja suhteita ochayaihin Kiotossa, jotta asiakkaiden palveleminen olisi helpompaa. Teehuoneet tutkivat tarkoin kaikki paikat, joihin lähettävät geishojaan tai maikojaan.

Ulkomaiset geishat

Amerikkalaista antropologi Liza Dalbya pidetään ensimmäisenä länsimaalaisena, joka on työskennellyt geishana. Hän ei kuitenkaan käynyt läpi perinteistä koulutusta, ja osallistui geishajuhliin geishakulttuuria koskevan tutkimuksensa tueksi.
Joulukuussa 2007 hyväksyttiin geishaksi Fiona Graham, taiteilijanimeltään Sayuki. Hän on ensimmäinen länsimaalainen, joka on hyväksytty geishaksi perinteiseen tapaan maikokoulutuksen saatuaan. Graham työskentelee Tokion Asakusassa, joskin Asakusan geishajärjestö on pyytänyt häntä lopettamaan uransa geishana sen jälkeen, kun hän oli herättänyt pahennusta muun muassa työskentelemällä Asakusan ulkopuolella ja kieltäytymällä perinteen vastaisesti jatkamasta koulutustaan. Grahamin oman näkemyksen mukaan hänet erotettiin vain siksi, ettei hän ole japanilainen, ja hän on kertonut aikovansa jatkaa uraansa, mahdollisesti jollakin toiseella geisha-alueella.
Grahamin lisäksi geishoina toimivat nykyään myös unkarilaissyntyinen Ibu Anjossa ja romanialainen Isabella Onou (Fukutarō) Shizuokan Izu-Nagaokassa.