google/wiki40b huggingface dataset:
Pyhän Joosefin kirkko (Kuopio)

Rakennuksen historiaa

Kirkko rakennettiin alun perin luterilaiseksi Hannukselan rukoushuoneeksi. Sen rakennutti vuosina 1912–1913 Kuopion diakonaattiyhdistys rakennusmestari Antti Koposen suunnitelmien mukaan. Rukoushuone vihittiin kirkoksi vuonna 1945, jolloin kellotorniin hankittiin tamperelaisen Lokomon valama teräksinen kirkonkello. Kirkossa on tehty korjauksia 1960-luvulla ja viimeksi 2002, jolloin osa vanhoista muutoksista palautettiin.
Kirkon alttaritauluna oli vuodesta 1964 lähtien Unto Heikkisen Hautaan laskeminen. Joulukuussa 2013 Heikkisen teos siirrettiin evankelisluterilaisen Männistön Pyhän Johanneksen kirkon aulaan. Edellinen Männistön Vanhan kirkon alttaritaulu oli mosaiikkityö, kuvataiteilija Uuno Eskolan Kristus ristillä. Vuonna 1957 lahjoitti kuvanveistäjä Raimo Utriainen  kirkkoon metallireliefin Jeesus ilmestyy opetuslapsille. Kirkon suunnittelija, rakennusmestari Koponen oli Männistössä asuneen Utriaisen äidinpuoleinen isoisä.
Kirkossa on Urkurakentamo Veikko Virtasen tekemät 15-äänikertaiset urut vuodelta 1970.

Katoliseksi kirkoksi

Maaliskuussa 2013 Kuopion seurakuntayhtymän yhteinen kirkkoneuvosto päätti esittää kesällä 2013 kokoontuvalle yhteiselle kirkkovaltuustolle kirkon myymistä, kauppahinta olisi 800 000 euroa. Kaupan toteutuminen piti hyväksyä vielä kirkkohallituksessa. Kirkon urut kuuluvat kauppaan, mutta ei mitään irtaimistoa tai taidetta. Kirkkovaltuusto hyväksyi myynnin katoliselle kirkolle kesäkuussa 2013.
Rakennus vihittiin katoliseksi kirkoksi 3. toukokuuta 2014. Pyhän Joosefin katolinen seurakunta aloitti toimintansa Kuopiossa pääsiäisenä 2016.
Karl von Goebel

Karl von Goebel (1855–1932) oli saksalainen kasvitieteilijä, professori viimeksi Münchenissä vuodesta 1891. Hän oli kasviorganologian perustaja. Hän tutki johtojänteellisten kasvien muotoa ja kehitystä sekä sitä, miten tehtävä kasveissa vaikuttaa muotoon. Von Goebelin teoksia ovat muiden muassa Vergleichende Entwickelungsgeschichte der Pflanzenorgane (2 painosta 1892), Pflanzenbiologische Schilderungen (2 nidettä 1889–1893), Organographie der Pflanzen (2 painosta 1913–1922, 3 nidettä) sekä Experimentelle Morphologie der Pflanzen (1908). Hän toimitti aikakauskirjoja Flora vuodesta 1889 ja Botanische Abhandlungen vuodesta 1922.
Portugalinkielinen Wikipedia

Portugalinkielinen Wikipedia on Wikipedian portugalinkielinen versio. Portugalinkielisessä Wikipediassa on noin 1 014 000 (15.1.2019) artikkelia ja se on artikkelimäärältään 15. suurin. Se perustettiin kesäkuussa 2001.

Historia

Toukokuussa 2004 portugalinkielinen Wikipedia oli Wikipedian 17. suurin versio. Vuoden 2004 lopulla kasvu kiihtyi. 50 000 artikkelin raja rikottiin 21. toukokuuta 2005 ja 100 000 raja 26. tammikuuta 2006.
Portugalinkielisessä Wikipediassa voi esiintyä pientä kirjoitusasun muuntelua, koska euroopan- ja brasilianportugalissa on pieniä eroja sanastossa ja sanojen käytössä. Vuonna 2005 ehdotus brasilianportugalinkielisen version perustamisesta hylättiin Wikimedian äänestyksessä.
ARC Caldas (1933)

Palvelus

Kolumbia pitäytyi puolueettomana toisessa maailmansodassa, mutta sen vuoksi laivasto valvoi puolueettomuutta aluevesillä. Caldas partioi Karibianmerellä valvoen meriliikennettä. Esimerkiksi 29.–30. maaliskuuta alus osallistui Saksan laivaston sukellusveneen U-154 metsästykseen. Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1960 ja se määrättiin poistolistalle 25. lokakuuta. Alus myytiin romutettavaksi Cartagenaan, jonne se saapui vuonna 1961.
Gustaf Lundahl (tähtitieteilijä)

Gustaf Lundahl (5. tammikuuta 1814 Tampere – 28. joulukuuta 1844 Helsinki) oli suomalainen tähtitieteilijä ja Helsingin yliopiston tähtitieteen professori.
Lundahlin vanhemmat olivat kauppaneuvos Gustaf Lundahl ja Anna Charlotta Rung. Hänen sisarensa oli Lauantaiseurassa vaikuttanut runoilija Augusta Lundahl. 
Gustaf Lundahl pääsi ylioppilaaksi 1828 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1836 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1840. Hän opiskeli tähtitiedettä Bonnissa Friedrich Wilhelm August Argelanderin johdolla 1838–1840 tehden havaintoja tähdenpeitoista ja muuttuvista tähdistä. Hän julkaisi täällä kaksi tutkimusta, ensimmäisessä hän laski 2. joulukuuta 1839 löytyneen komeetan rataelementit ja toinen tutkimus käsitteli Auringon liikettä kohti apeksia.  Lundahl opiskeli sitten Pulkovassa Friedrich Georg Wilhelm von Struven johdolla vuodesta 1840 alkaen. Pulkovassa Lundahl määritti aberraatio- ja nutaatiovakioille uudet arvot. Lundahl toimi Helsingin yliopiston tähtitieteen professorina 1842–1844. 
Lundahl kuoli jo 30-vuotiaana sairastuttuaan 1844. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Paavo Mikkola

Paavo Mikkola (29. syyskuuta 1906 Hietamäki, Inkeri – 13. huhtikuuta 1977 Lahti) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Paavo Mikkola oli erittäin taitava kiven käsittelijä. Veljiensä Edvard ja Walter Mikkolan kanssa Paavo Mikkola veistivät yhdessä Lahden sankaripatsaan Vapauden Hengetär Wäinö Aaltosen kipsimallin mukaan.
Mikkolan veljesten kiviveistämö valmisti myös Padasjoen ja Lapinjärven sankarimuistomerkkien kivet.
QuickTime

QuickTime Pro

QuickTime Player on rajoitettu vain perustoimintoihin. Kaikki toiminnot saa ostamalla lisenssin pro-toimintoihin. Apple kauppaa lisenssiä hintaan 29,95 Yhdysvaltain dollaria.
Until Dawn

Hahmot ja juoni

Pelin hahmot ovat muotoiltu heitä esittävien näyttelijöiden mukaan. Pelin pääosissa esiintyvät Hayden Panettiere, Peter Stormare, Rami Malek, Brett Dalton, Meaghan Martin, Galadriel Stineman, Noah Fleiss, Nichole Bloom, Jordan Fisher ja Ella Lentini. 
Juoni seuraa kahdeksan nuorta, jotka jäävät jumiin kanadalaiseen vuoristoon Wendigon saaliiksi. Peliä on kehuttu sen grafiikoiden, ääninäyttelyn, monivalintaisen pelaamisen, musiikin, kauhuelementtien ja pelattavuuden suunnittelun ansiosta, mutta kritisoitu sen juonen toista osaa, kameranäkökulmia, hahmojen liikuttavuutta ja pelin osittaista lineaarista juonta.

Pelaaminen

Pelaaminen tapahtuu vanhojen Resident Evil -pelien tavoin kiinteillä kameranäkökulmilla, jossa kuvakulma vaihtuu hahmon liikkuessa vaikkapa toiseen huoneeseen. Esineitä tarkastellaan tarttumalla ja pyörittämällä käyttäen takanappia ja analogista sauvaa. 
Pelin keskeinen mekaniikka on niin sanottu perhosvaikutus. Aiemmat teot ja tapahtumat voivat sitten vaikuttaa myöhempiin tapahtumiin ja tekoihin, esimerkiksi kirveen löytäminen huoneesta aikaisemmassa luvussa, antaa pelaajalle mahdollisuuden käyttää sitä seuraavassa luvussa. 
Peli kestää normaalisti yhdeksän tuntia ja sisältää useita erilaisia loppuratkaisuja. Pelaaja voi valita, haluaako säästää osan hahmokaartista tai pelastaa ja jopa tappaa kaikki. Tämä riippuu pelaajan omista valinnoista, joita hänen pitää tehdä koko pelin ajan. Valinnat myös käsittelevät moraalia ja koettelee pelaajaa valintojen suhteen. Pelin keskeinen pelaaminen koostuu pelialueiden tutkimisesta, quick time event -tapahtumista ja valintojen tekemisestä sekä todisteiden löytämistä. Pelin koko sisältö ei ole löydettävissä ensimmäisellä läpipeluulla, joten kaikkien todisteiden saamiseksi on aloitettava uusi peli. Peli myös tarjoaa ankaran, mutta todentuntuisen tallennusjärjestelmän. Jos pelaaja haluaa pelastaa kuolemaan tuomitun hahmon, hänen pitää joko aloittaa peli kokonaan alusta tai jatkaa loppuun ja aloittaa uusi peli.

Tekniikka

Peli käyttää Guerrilla Gamesin Killzone Shadow Fall -pelissä käyttämää pelimoottoria.

Vastaanotto

Muropaketti antoi pelille kolme tähteä viidestä arvostelussaan.
Tanka

Tanka (jap. 短歌, 'lyhyt runo') on japanilainen runouden laji. Tanka jakautuu perinteisesti kahteen lauseeseen. Japanin kielessä tanka kirjoitetaan usein yhteen suoraan riviin, mutta suomessa ja muissa kielissä jaetaan rivit yleensä viiteen tavukappaleeseen muotoon 5-7-5-7-7.

Historia

Tanka-runous (waka) syntyi Japanin Heian-aikakauden (794–1185) aikana. Alussa tanka oli erityisesti hovinaisten käytössä, mutta pian myös zen-munkit alkoivat käyttää runomittaa.
Alun perin tanka on ollut waka-ruonouden alalaji, ja wakan muiden muotojen kadottua Heian-kauden lopussa waka on merkinnyt käytännössä tankaa. Itse sana tanka on uudempi termi, jonka japanilainen runoilija Masaoka Shiki on keksinyt 1800-luvulla halutessaan uudistaa Japanin runoutta.
Tanka-runouden pitkän historian ajan suosituin käyttömuoto oli salaisena viestinä rakastavaisten välillä. Saapuessaan kotiin aamuisin, huviteltuaan koko yön rakastajan kanssa, hyvinkasvatetun henkilön oli tapana kirjoittaa välitön kiitosviesti vieraanvaraisuuden iloista. Pieni runo ilmaisi henkilön tunteita ja se lähetettiin joko erikoispaperirasiassa, kirjoitettuna viuhkaan, tai kiedottuna puunoksaan tai yksittäisen kukan varteen. Viesti lähetettiin rakastajalle henkilökohtaisen sanansaattajan avulla, jolle siitä hyvästä annettiin jotain juotavaa, jotta hän pääsisi mahdollisesti liehittelemään talon henkilökuntaa. Tällä välin viestinsaajan tuli kirjoittaa vastaus viestiin ja antaa se viestinviejälle palautettavaksi isännälleen.
Yleensä vastaanottaja oli jonkinlaisen paineen alaisena – kirjoittaja oli luultavasti ollut joko hereillä tai sitoutunut rasittaviin toimiin koko yön, joten runon kirjoittaminen liittyen jollain tavoin edelliseen viestiin, mikä ilmaisi varovasti toisen tunteet, ja joka kiihotti tarpeeksi lähettäjää vastaamaan uudelleen takaisin, ei ollut helppo tehtävä. Tehtävää vaikeutti se, että sanansaattaja tuli saattaa matkoihinsa viestin kanssa, jota hän ei itse ymmärtäisi täysin, mutta jonka rakastettu ymmärtäisi ja jota hän arvostaisi.
Nainen, joka pystyi selviytymään kirjoitustehtävästä herättyään hyvin ansaitusta unestaan omisti enemmän rakastajia ja näin myös varallisuutta kuin toiset. Näiden viestien kirjoittamisesta tuli pian hyväksyttävä taiteenmuoto. Sitä arvostettiin niin paljon, että alettiin järjestää säännöllisesti tanka-runojen kirjoitus- ja lukemiskilpailuja. Keisarit julistivat runokokoelmien saaneen alkunsa vuoden 700 aikoihin.
Tanka-runoja on säilötty japaniksi enemmän kuin mitään muita runomuotoja maailmassa. Muualla kiinnostus on vasta alkanut lisääntyä.

Luonne

Tanka-runot ovat usein valittavia. Tankaa käytettiin alun perin ilmaisemaan tunteita, erityisesti ystävien ja rakastavaisten erossa olemisen tuskaa. Perinteisessä tanka-runossa tunteet yleensä kuvattiin kaipauksina. Kaivattiin joko parempia aikoja tai uskollisempia rakastavaisia.
Enkelin käsky

Juoni

Tämä tarina alkaa Cartagenasta vuonna 1628. Nälkäiset Ben ja Nat etsivät ruokaa. He löytävät tavernan, jossa kaksi merirosvokapteenia, Rocco Madrid ja Raphael Thuron, pelaavat rahasta. Thuron saa Natin avulla paljastettua Madridin huijausyrityksen, jolloin ranskalainen lähtee ja kaappaa mukaansa kultaa. Rocco Madrid raivostuu ja lähtee La Petite Marien perään. Santa Martan paikkeilla takaa-ajoon liittyy vielä Punapalttoo Tealin kipparoima kaapparilaiva Devon Belle. Thuronin aikomuksena on purjehtia Ranskaan ja lopettaa merirosvoilu. Ranskan rannikolla merivoimien sotalaivat upottavat La Petite Marien, mutta Ben ja Nat pelastuvat.
Razanit
Ben ja Nat pelastavat Karay-nimisen tytön ilkeältä klovnilta ja joukkoon liittyy vielä Dominic, Sabadan kasvontekijä. He kulkevat Veroniin, markkinoille. Siellä Karay "ennustaa" vanhalle naiselle ja saa palkaksi syödä pannukakkuja. Ystävykset tapaavat Veronin kreivin, joka on surullinen vanha mies. Razanit ovat ryöstäneet kreivin veljenpojan vuosia sitten. Razanit olivat vuorilla elävä, armoton heimo, jota hallitsi Maguda Razan. Ben, Nat, Karay ja Dominic lähtevät vuoristoon pelastamaan kreivin veljenpojan Adamon. He seuraavat Razan-joukkiota vuorille, tulevat havaituksi ja piiloutuvat pieneen onkaloon. Kaksi Razanien seurueen jäsentä kuolee etsiessään heitä, ja onkalosta ystävykset pelastaa Arnela, vuohipaimen. Levättyään Arnelan luona pelastajat jatkavat matkaansa. Suuren lumivyöryn jälkeen Razanien seurue äkkää ja vangitsee heidät. Vain Nat pääsee pakoon ja käy hälyttämässä Arnelan. Vankina on myös omituinen karhu, johon Karay tuntee vetoa. Natin ja Arnelan matkustaessa Ben viedään Maguda Razanin luo sidottuna. Maguda murtautuu hänen mieleensä, joka on sillä hetkellä täynnä Natin lähettelemiä iloisia ja hassuja ajatuksia. Enkelin avulla Benin onnistuu surmata Maguda, ja kun häntä ollaan hautaamassa, Arnela ja Nat tulevat. Ystävykset pääsevät uhkarohkeasti pakenemaan säälittävä karhu mukanaan. Arnelan asuinpaikassa luolassa Dominic huomaa karhun silmissä jotakin erikoista, ja käy ilmi ettei se olekaan karhu vaan ihminen karhupuvussa. Eikä kuka tahansa ihminen, vaan Adamo, Vincente Bregonin kauan kadoksissa ollut veljenpoika. 
Kaikki palaavat Veroniin, jossa juhlitaan. Myöhemmin Veronin kreivi ilmoittaa haluavansa adoptoida Dominicin, Karayn ja Benin. Silloin Ben ja Nat lähtevät, onhan heillä Enkelin antamia tehtäviä suoritettavanaan. Rannalla he tapaavat kalastajan, joka osoittautuu papiksi ja Raphael Thuronin veljeksi, Mattieu Thuroniksi. Yhtäkkiä Ben ja Nat huomaavat osan La Petite Marien jollaa, joka on tarkalleen Thuronin aarteen kohdalla. Nat, Ben ja isä Mattieu lähtevät hakemaan aarretta, joka on sen verran iso, että sillä isä Mattieu saa elätettyä seurakuntaansa. Lopussa Ben ja Nat lähtevät kalastajaveneellä merelle.
Hernando da Silva Ramos

Alkuvaiheet

da Silva Ramos aloitti uransa 21-vuotiaana ajamalla MG TC -autoa vuoden 1947 Interlagosin GP:ssä, jossa hän joutui keskeyttämään. Varsinaisen autoilun hän aloitti palatessaan Eurooppaan 1953-1954. Hän ajoi tuolloin Aston Martinia Ranskan autosarjoissa. Vuosina 1954-1955 hän osallistui Le Mansin 24 tunnin ajoihin, mutta ei saavuttanut merkittävää menestystä kyseisestä kilpailusta.

Paluu kilpailemaan

da Silva Ramos aikoi jatkaa Gordinilla myös kaudella 1957, mutta tallin lopettaessa hän jäi ilman paikkaa ja siirtyi ajamaan urheiluautoja. Hän yritti tehdä paluun vuonna 1959 Formula 1 -sarjaan Maseratilla, mutta hanke epäonnistui. Samana vuonna myös Ferrari tarjosi hänelle mahdollisuutta ajaa Le Mansin 24 tunnin ajoja, mutta hän kieltäytyi, koska koki innokkuuden puutetta tallin ja Enzo Ferrarin osalta. Vuonna 2014 da Silva Ramos palasi kilpailemaan Le Mans Classic -sarjassa, jossa oli lopulta 40. sijalla.
Sirkkulampi (Saarijärvi, Kukko)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 4,3 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Pussijoen valuma-alueella (35.64), jonka Iso Palojärven alueeseen (35.642) se kuuluu.
John James Audubon

John James Audubon (alun perin Jean Rabin, 26. huhtikuuta 1785 – 27. tammikuuta 1851) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä, joka maalasi 1800-luvun alussa kaikki silloin Yhdysvalloissa tunnetut lintulajit. Saman työn oli tehnyt häntä ennen Alexander Wilson. Hän ei kuitenkaan saanut Yhdysvalloissa paljoakaan kuuluisuutta ja lähetti teoksensa Eurooppaan, missä ne julkaistiin neliosaisena teoksena. The Birds of America (julkaistu vuosina 1827–1838) menestyikin hyvin. Se on ilmestynyt suomeksi nimellä Linnut (Weilin & Göös, 1990).

Elämä

Audubon syntyi Haitissa ranskalaisen merikapteenin ja hänen ranskalaisen naisystävänsä aviottomana poikana. Hän kasvoi kasvattiäitinsä rouva Audubonin luona Nantesissa Ranskassa. 1803 hänet lähetettiin Amerikkaan, jotta hän välttyisi joutumasta Napoleonin armeijaan. Hän asui Mill Grovessa, lähellä Philadelphiaa, missä hän tapasi tulevan vaimonsa Lucy Bakewellin. Täällä hän myös teki ensimmäiset tunnetut lintujen merkitsemiset sitomalla langan harmaafiivin nilkkaan ja havaitsi, että linnut palasivat samaan pesäpaikkaan vuosi toisensa jälkeen.
Audubonista tuli Euroopassa suosittu, minkä vuoksi hän julkaisi elämänsä aikana vielä teokset Ornithological Biography (1831–1839) ja A Synopsis of the Birds of North America (1839).

Merkitys

Audubon on vaikuttanut merkittävästi luontoharrastukseen Yhdysvalloissa. 1900-luvun alussa perustettiin The National Audubon Society, joka vaalii amerikkalaista luontoa nimenantajansa hengessä. Järjestössä on puoli miljoonaa jäsentä, ja se julkaisee 1899 perustettua Audubon-lehteä. Audubonin mukaan on myös nimetty kaupunkeja, katuja, kouluja ja puistoja.
Nunavik

Nunavik (inuktitutiksi ᓄᓇᕕᒃ) on alue Kanadan Atlantinrannikolla. Se muodostuu Québecin provinssin pohjoisimmasta kolmanneksesta, ja sijaitsee kokonaisuudessaan alueen etelärajan muodostavan 55. leveyspiirin pohjoispuolella. Vuonna 2007 alueelle ehdotettiin itsehallinnollisen alueen perustamista.
Alue on Québecin inuitien kotialue, ja sen väkiluku on noin 11 000. Asukkaista 90 prosenttia on inuiteja. Asutus on keskittynyt alueen neljääntoista inuit-kylään sekä cree-intiaanien asuttamaan Whapmagoostuin kylään.
Nunavik tarkoittaa asuinpaikkaa paikallisella inuktitutin kielen murteella. Alueen asukkaat kutsuvat itseään nimeällä Nunavimmiut. Vuoteen 1912 saakka alue oli osa Luoteisterritorioihin kuulunutta Ungavan aluetta.

Maantiede

Nunavik on laaja, noin 507 000 neliökilometrin laajuinen alue, joka sijaitsee Québecin pohjoisosassa Hudsoninlahden ja Atlantin valtameren välisellä Ungavan niemimaalla. Osalla aluetta vallitsee arktinen, osalla subarktinen ilmasto.
Alueen erottavat Nunavutin territoriosta Hudsoninlahti lännessä sekä Hudsoninsalmi ja Ungavanlahti pohjoisessa. Nunavikilla on yhteistä rajaa Québeciin kuuluvan Côte-Nordin alueen kanssa sekä Newfoundlandin ja Labradorin provinssiin kuuluvan Labradorin alueen kanssa. Ungavan niemimaa muodostaa kaksi kolmasosaa Nunavikin alueesta.

Hallinto

Nunavik kuuluu Jamesinlahden alueen (Jamésie Territoryn) kanssa Nord-du-Québecin hallintoalueesen.
Vuoden 1978 James Bay and Northern Quebec Agreement ja Kativikin aluehallinnon perustaminen johtivat Nunavikin alueen laajempaan poliittiseen itsehallintoon. Kaikki alueen asukkaat ovat äänioikeutettuja alueellisissa vaaleissa. Kativikin aluehallinnon rahoituksesta puolet tulee Québecin hallitukselta, neljännes Kanadan liittovaltion hallinnolta ja loput paikallisista tuloista. Kuujjuaqissa kotipaikkaansa pitävä Makivik Corporation edustaa Pohjois-Québecin inuiteja  hallituksien ja aluehallintojen yhteistyössä. 
Whapmagoostuin cree-intiaanikylä kuuluu osana Cree Regional Authorityyn, joka puolestaan on osa cree-intiaanien suurneuvostoa (Grand Council of the Crees).

Talous

Laajan alueen maaperässä on monia rikkauksia. Kaivannaisista odotettiin saatavan tuloja kaivosyhtiöiltä.

Liikenne

Nunavikin tärkein liikenneyhteys on lentoliikenne. Alueella ei ole teitä, jotka yhdistäisivät sen muuhun provinssiin. Route Transtaïga (Trans-Taiga Road) päättyy 55. leveyspiirin lähelle Caniapiscaun patoaltaalle, useiden satojen kilometrien päähän Kuujjuaqin kylästä. Lentoliikennettä alueen kyliin on ympäri vuoden, lisäksi alueella on kesäisin ja syksyisin tarjolla laivayhteyksiä.
Bokeo

Bokeo (laoksi ບໍ່ແກ້ວ, suomeksi "Kivikaivos") on provinssi Laosin pohjoisosissa. Provinssi on rikastunut kaivostoiminnan avulla. Bokeon pääkaupunki on Mekong-joen varrella sijaitseva 17 000 asukkaan Ban Houayxay. Bokeon pinta-ala on 6 196 neliökilometriä. Vuoden 2015 väestönlaskennassa maakunnassa oli 179 300 asukasta.
Provinssi perustettiin vuonna 1983, kun se irtosi Louang Namthan provinssista.
Pirjo Honkasalo

Kuvaus- ja ohjaustuotanto

Honkasalo pääsi opiskelemaan Suomen elokuvakouluun (nykyinen Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun Elokuvataiteen ja lavastustaiteen osasto) 17-vuotiaana ja valmistui 21-vuotiaana vuonna 1969. Samana vuonna hän kuvasi ensimmäisen pitkän elokuvansa. Hän opiskeli myös Prahan FAMU-elokuvakoulussa. Toimiessaan assistenttina Templen yliopistossa Philadelphiassa hän opiskeli ohessa muun muassa visuaalista antropologiaa. Vuosina 1973–1974 hän toimi Keski-Suomen läänintaiteilijana.
Honkasalo toimi kuvaajana Sakari Rimmisen Pilvilinnassa (1970) ja Eija-Elina Bergholmin elokuvassa Marja pieni! (1972) sekä apulaisohjaajana Rauni Mollbergin elokuvassa Maa on syntinen laulu (1973). Monivuotinen ohjausyhteistyö Pekka Lehdon kanssa alkoi 45-minuuttisella dokumentilla Ikäluokka vuonna 1976. Sitä seurasi Tampereen elokuvajuhlilla palkittu Vaaran merkki (1978) sekä pitkä elokuva Kainuu 39 (1979), joka oli Jörn Donnerin Ruotsin televisiolle tuottama tilaustyö Suomen talvisodasta. Vuoden 1980 suurponnistus oli Suomen siihen asti kalleimmaksi elokuvaksi muodostunut Algot Untolasta kertova Tulipää. Seuraavan pitkän elokuvan Da Capo (1985) aiheena oli viulun lapsitähti Heimo Haitto. Sen jälkeen Pirjo Honkasalo piti pitkän tauon elokuvista, ja Pekka Lehto jatkoi ohjaustöitä itsenäisesti.
1990-luvun alkupuolella Honkasalo ohjasi Pyhän ja pahan trilogiaksi kutsumansa elokuvasarjan, joihin kuuluvat Mysterion (1991), Tanjuska ja 7 perkelettä (1993) sekä Atman (1996). Kahdessa ensimmäisessä liikutaan virolaisessa nunnaluostarissa, viimeisessä seurataan vaikeavammaisen intialaisen pyhiinvaellusta Ganges-joen latvoille Himalajan vuoristossa. Honkasalon vuonna 1998 valmistunut fiktiivinen näytelmäelokuva Tulennielijä sai osakseen peräti kahdeksan Jussi-palkintoa.
Honkasalon uusin ohjaustyö on Pirkko Saision romaaniin perustuva Betoniyö, joka sai Suomen ensi-iltansa 1. marraskuuta 2013. Elokuvan ensiesitys oli Toronton elokuvajuhlilla syyskuussa 2013. Suomessa se on esitettiin 22. syyskuuta 2013 Rakkautta ja anarkiaa -festivaaleilla.

Palkinnot ja vastuutehtävät

Honkasalo on toiminut taiteilijaprofessorina vuosina 2001–2006. 
Vuonna 1998 Honkasalo sai Taiteen keskustoimikunnan ja valtion taidetoimikuntien Suomi-palkinnon (arvoltaan 50 000 markkaa eli noin 8 400 euroa). Vuonna 2004 hänelle myönnettiin Aho & Soldan -elämäntyöpalkinto työstään ohjaaja-kuvaajana. Melancholian 3 huonetta sai Jussi-palkinnot parhaana dokumenttina ja musiikista vuonna 2005. Honkasalo on ollut Taideteollisen korkeakoulun kunniajäsen vuodesta 2006. 
Vuonna 2013 Pirjo Honkasalo promovoitiin Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun kunniatohtoriksi. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
Honkasalo on Suomen Elokuvaajien Yhdistyksen jäsen. Honkasalo on toiminut Suomen elokuvasäätiön hallituksen jäsenenä 1989–1990 ja Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen (AVEK) johtokunnan puheenjohtajana 1993–1999.

Yksityiselämä

Honkasalo elää rekisteröidyssä parisuhteessa kirjailija Pirkko Saision kanssa. Honkasalon isä oli vuorineuvos Jorma Honkasalo, joka toimi Outokumpu Oy:n pääjohtajana.