google/wiki40b huggingface dataset:
Phalène

Alkuperä

Phalène-rotu syntyi jo keskiajalla ja on vuosisatoja ollut aatelisnaisten suosittu seurakoira. Taiteilijat ikuistivat niitä maalauksiin ja vanhimmissa taideteoksissa koirat olivatkin aina luppakorvaisia.
Satoja vuosia sitten Länsi-Euroopassa oli pieniä, luultavasti metsästysspanieleista kehittyneitä kääpiöspanieleita. 
Phalènella saattaa olla yhteyksiä Aasian ja Amerikan pieniin rotuihin, mutta luotettavaa tietoa ei olla vielä pystytty selvittämään. 
1990-luvun alkupuolella papillon ja phalène yleistyivät nopeasti.

Ulkonäkö

Phalène on siro kääpiörotu, joka on ilmeeltään valpas ja älykäs. Sillä on pitkäkarvaiset, perhosmaiset luppakorvat, joista juontuu rodun nimi, joka tarkoittaa ranskaksi yöperhosta (papillon, phalènen pystykorvainen muunnos sittemmin tarkoittaa päiväperhosta). Liikkeet ovat vapaat ja tyylikkäät. Pitkä karvapeite on korvissa, raajojen takaosassa, varpaiden välissä ja hännässä. Turkki on pohjaväriltään valkoinen. Laikuissa kaikki värit ovat sallittuja, mutta yleisimpiä ovat tummanruskea, musta ja punertava. Päässä valkoinen väri ei saisi olla vallitseva, mutta otsapiirto on toivottava.

Luonne ja käyttäytyminen

Phalène on iloinen, mutkaton ja vilkas. Hyvin seurallinen ja ystävällinen, suorastaan seuranhaluinen (yksilöstä tietenkin riippuen). Phalènen tulee olla luonteeltaan tasapainoinen, itsevarma ja leikkisä. Phalènet ovat lisäksi temperamenttisia. Pentuna ne ovat yleensä energisiä ja aina leikkimässä. Phalèneissa ei saa esiintyä arkuutta, eikä vihaisuutta. Tavoitteena on yhteiskuntakelpoinen seurakoira. Phalènet omaavat myös hyvin paljon omantahdon voimaa, joten omistajan on asetettava phalènelle selvät säännöt ja näyttää, että kuka määrää.
Phalène on helppo kouluttaa ja se oppii helposti ja nopeasti. Phalène ei sovi perheisiin joissa on pieniä lapsia, hennon rakenteensa vuoksi.

Rodun nykytilanne

Nykyään phalène soveltuu sekä seura- että harrastuskoiraksi. Muun muassa agilityn saralla menestystä on tullut. Rotu nousi Suomessa 1990-luvun alussa 20 yleisimmän joukkoon, mutta sittemmin penturekisteröinnit ovat pudonneet puoleen. Pentuja syntyy nykyään enää vain 300 ja koko kanta on noin 3 000.
Vuonna 2018 phalène oli Ranskassa papillonin kanssa yhteen laskettuna 13. suosituin paikallinen rotu - listauksessa se on 14. suosituin, mutta tämä johtuu ainoastaan siitä, että virallinen listaus laskee myös madagaskarilaisen coton de tuléarin ranskalaiseksi roduksi.
Tourujoen vesivoimalaitos

Tourujoen vesivoimalaitos on Jyväskylän Energian omistama 40-luvulla rakennettu vesivoimalaitos Tourujoessa, Jyväskylässä. Jyväskylän Energia osti laitoksen Kankaan paperitehtaalta 1990-luvun puolivälissä. Voimalaitoksen teho on 620 kW. Se tuottaa sähköä 1,5-3,5 GWh vuodessa, joka vastaa vajaata prosenttia Jyväskylän Energian myymästä sähköstä. Voimalaitosta käytetään myös Palokkajärven pinnankorkeuden säännöstelyyn. Voimalan koneisto rakennettiin sotavuosina pomminkestävään bunkkeriin.
Harolanjärvi

Historiallinen maantieto

Ennen vuotta 1688, ehkä jo Hiirjärven kylän asuttamisen aikoihin 1400-luvulla, Olaf Mört piirsi järven länsipuoliskolle heinäniittyjä. Tuolloin seutu oli muuten metsää, ja ihmisen raivaustoiminta vasta alkoi. Varmasti myös järven itäpuolella, joka kuului Harolan kylän puolelle, oli toimittu vastaavalla tavalla, vaikka sitä ei Mörtin säilyneessä kartassa esitetäkään. Jos hän oli mitannut soikean Harolanjärven halkaisijan ja merkinnyt sen karttaan oikein, sen mitta voitaisiin selvittää mittakaavasta. Sen mukaan järven halkaisija oli 580 al (aln eli kyynärää) eli 350 metriä. Nykykartassa koskeikko on 450 metriä pitkä ja 280 metriä leveä. Järven laskuojaa ei piirretty näkyviin, mutta sen on kuljettava sitä niittyjen vyöhykettä pitkin, joka yhdistää Hiirijärven ja Harolanjärven. Kalmbergin kartastossa vuonna 1856 laskuoja laskee Hiirijärveen, joka taas laksee länteen Tattaranjokeen.

Historiaa

Järven nimi on vaihdellut aikojen saatossa. Vuoden 1688 Hiirijärven kylän pitäjänkartassa järven nimeksi oli kirjoitettu "Isojerfwi" eli Isojärvi, mutta sitä kutsutaan nykyään Harolanjärveksi, koska järvi on ilmeisesti myöhemmin ollut vain Harolan kylän nautinnassa. Myöhemmässä Kalmbergin kartastossa ei järvellä ole nimeä, vaikka se on Hiirijärveä suurempi järvi, jonka nimi kirjoitetaan Mörtin kartassa "Wähäjärfwi". Vuonna 1688 Euran ja Kokemäen välinen raja kulki järven keskellä.

Järvenlasku ja raivaus

Järvi on myöhemmin laskettu ja sen reunat ojitettu niityiksi. Myöhemmin niityt raivattiin pelloiksi, mutta entisen järven keskikohta on edelleen koskeikkoa.
Suhoi Su-7

Suhoi Su-7 on Neuvostoliiton valmistama suihkukäyttöinen hävittäjäpommittaja eli oikeammin rynnäkkökone. Nato antoi tälle tyypille tunnistusnimen Fitter A.
Suhoi Su-7 on huomattavan samannäköinen kuin aikalaisensa MiG-21, ja sen ensilento tapahtui vuonna 1955. Sen siivet olivat kuitenkin nuolimuotoiset, kun MiG-21:ssä oli deltasiivet. Siipiprofiilien suunnittelu kuului keskitetysti aerodynamiikan suunnittelutoimisto TsAGI:lle. Su-7 oli MiG-21:a hitaampi, mutta saattoi kantaa suuremman pommikuorman. Maataistelukoneena sen enimmäisnopeus oli 1 150 km/h.
Konetyyppi on ollut käytössä sotatoimissa. Käyttäjänä oli Egypti Israelia vastaan, ensin kuuden päivän sodassa ja sitten Jom Kippurin sodassa. Intia käytti myös Su-7:ää Pakistania vastaan vuonna 1971 Intian–Pakistanin sodassa. Myös muut Varsovan liiton maat käyttivät tätä konetyyppiä. Konetyyppi lienee käytössä yhä Pohjois-Koreassa. Suhoi Su-7:n kehitystyö johti kääntyväsiipiseen (siipikulmat muuttuvat geometrisesti) Su-17 -malliin.
Mun

Mun (thaiksi แม่น้ำมูล) on joki Isanissa, Koillis-Thaimaassa. Se yhtyy Mekong-jokeen. Mun-joen alkulähde sijaitsee Khao-Yain kansallispuistossa, lähellä Nakhon Ratchasimaa ja se virtaa läpi Etelä-Isanissa sijaitsevan Buriramin ja yhtyy Mekongiin Ubon Ratchathanin provinssissa. Joen pituus on 673 kilometriä. Yhdessä sen suuaukoista sijaitsee Pak-Munin pato. Joessa virtaa keskimäärin 21 000 kuutiometriä vettä vuosittain.
Munin suurin sivujoki on Chi, joka liittyy jokeen Amphoe Kanthararomin alueella, Si Saketin provinssissa.
Lohipato

Lohipato eli kalapato (myös apaja) oli yleisesti kalastuksessa käytetty pyytämismenetelmä 1700-1900-luvuille asti.

Toimintaperiaate

Lohipato oli jokeen asennettu pyydys, joka rakennettiin puoleenväliin asti jokea tai koko joen levyiseksi. Kalapadon rakennus aloitetaan A-kirjainta muistuttavalla kuoritulla puurakenteella, joka oli valmistettu yleensä mänty- tai kuusipuusta. Rakenteessa A-kirjaimen vaakaviivaa muistuttava osa ylitti rakenteen n. 1 m. Tämän ylittävän osan kohdalle rakennettiin kulkusilta, jota pitkin pyytäjät pystyivät liikkumaan kokiessaan pyydyksiä. Kulkusilta tehtiin laudasta tai samasta materiaalista kuin pysty rakenteet. Kun rakenteet ja kulkusillat oli asetettu jokeen, alkoi pato-osan rakennus. A-rakenteiden väliin, jotka oli asetettu jokeen n. 1-2 m välein, asetettiin sulkuaidat. Aita oli koottu kahden vaakapuun väliin asetetuilla pystypuilla, joiden välistä vesi pääsi läpi. Rakenne esti suurten kalojen, kuten lohien läpipääsyn. Sulkuaitojen väliin jätettiin aukkoja, joiden kohdalle asetettiin pyyntirysiä. Niiden molemmilla sivuilla oli nostopuut, joiden avulla pyydykset koettiin nostamalla ne ylös. Lisäksi padon yläosaan asetettiin kiviä painoksi, ettei virta veisi rakennelmia mukanaan. Padosta löytyi useita muunnelmia paikkakunnan tai tekijöiden mukaan. Myös kovat virtapaikat asettivat padon rakenteelle erityisiä lisärakenteita. Virtaisimmista paikoista saatettiin jättää sulkuportit pois. Niihin asetettiin rysiä tiheämpään ja pyydykset saatettiin käydä kokemassa veneen avulla. Veneitä varten piti rakentaa myös erityisiä puomipuita, joista veneen apumies saattoi ottaa kiinni. Pato purettiin syksyllä, kevään jäidenlähdön vuoksi.

Nykypäivä

Höyrylaivojen ja dieselmoottorin keksimisen jälkeen alkoi patoamiskalastaminen vähentyä troolikalastuksen myötä. Syynä oli mm. edellisten kalastusmenetelmien tehostumisen myötä saaliin väheneminen joissa. Nykyään kalapatoja käytetään lähinnä Pohjois-Suomessa nahkiaisen sekä vähäisessä määrin myös lohen ja siian pyynnissä. Käytetyt rakenteet ovat 5-20 metriin pitkiä. Nahkiaisrysiä ja -mertoja käytetään perinteiseen tapaan, mutta lohen ja siian pyynnissä käytetään verkkoja, jotka on sijoitettu useimmiten padon päähän virran suuntaisesti. Tarkoituksena on silloin pyydystää kaloja, jotka lepäävät padon muodostamassa kosteessa. Kalojen ohjaamiseen voidaan käyttää myös aitaverkkoa, joka on sijoitettu rannan ja padon väliin. Koko joen ylittävä patoaminen on nykyisin kielletty.
Vartiomoottorivene 11

Rakentaminen

Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8–17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 180 hevosvoimaa, tosin piirustuksissa apukoneen teho on 100 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen, ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
HMS Topaze (1903)

Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 1921.
Kalle Ruusukallio

Kalle Ruusukallio on suomalainen muusikko ja näyttelijä. Hän näytteli Aapo Rönkköä vuosina 2010–2018 Ylen tv-sarjassa Uusi päivä, soitti koskettimia sarjan Vihreät Valot -yhtyeessä ja toimi säveltäjänä, sanoittajana ja sovittajana osana sarjan musiikkitiimiä. Ruusukallio näytteli Aapo Rönkköä myös Uuden päivän spin-off-sarjassa Väärät Bileet, joka esitettiin Ylellä vuonna 2016. Ruusukallio juonsi omaa radio-ohjelmaa YleX-kanavalla Valtteri Lehtisen kanssa vuosina 2014-2016.Muusikkona hän on soittanut ja laulanut mm. Screaming Thundersin, Sami Hintsasen, Costello Hautamäen, Heikki Salon, Sointi Jazz Orchestran ja TAKOMOn kanssa.
Henry Hedman

Henry Matti Vihtori Hedman (s. 8. maaliskuuta 1952) on suomalainen romanikulttuurin edistäjä ja kouluttaja, jolle myönnettiin opetusneuvoksen arvonimi vuonna 2017. Koulutukseltaan hän on merkonomi ja teologian maisteri.
Hedman on edistänyt romanikielen asemaa Suomessa yliopisto-opettajana, kääntäjänä (mm. Katekismos) ja oppikirjojen laatijana; hän työskenteli Kotimaisten kielten keskuksen tutkijana 2002–2011. Hän on myös osallistunut useisiin opetushallituksen ja sosiaali- ja terveysministeriön lautakuntiin ja työryhmiin, jotka ovat käsitelleet romaniasioita.
Hedmanin opettajanura alkoi Ruotsissa, jossa hän asui vuosina 1978–1980. Palattuaan Suomeen hän työskenteli aluksi opettajana Keravan, Riihimäen ja Hämeenlinnan vankilassa. Lisäksi Hedman on esiintynyt evankelistana ja muusikkona.
Rayman Legends

Juoni

Haavemanner (engl. The Glade of Dreams) on pulassa taas! Satavuotisten nokosten aikana painajaisolennot moninkertaistuivat, levisivät ja loivat entistäkin kauheampia uusia hirviöitä. Nämä olennot ovat kuin suoraan legendoista: lohikäärmeitä, jättiläissammakoita, merihirviöitä ja jopa pahoja vapaapainijoita. Ne loivat uusia maailmoja Haavemantereen sisälle ja loivat kaaosta vangiten kaikki Teensyt (engl. Teensies). Murfyn avustamana Rayman ja Globox heräävät taistelemaan näitä painajaisolentoja vastaan ja pelastamaan Teensyt. Herättyään he huomaavat, että heidän vanha ystävänsä Kuplahaaveilija (engl. Bubble Dreamer) on täyttänyt kotinsa maagisilla maalauksilla, joista näkee minkälaisia maailmoja painajaisoliot ovat luoneet. Todellisuudessa jokainen maalaus on portti näihin maailmoihin, joten sankarit hyppäävät niihin ja seikkailu voi alkaa. Heidän täytyy juosta, hyppiä ja taistella tiensä läpi näiden maailmojen pelastaakseen päivän, löytääkseen uusia ystäviä ja selvittääkseen jokaisen legendaarisen maalauksen salaisuudet.
Paljasjalkakreivitär

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antaa Paljasjalkakreivittärelle täydet viisi tähteä. Hän kutsuu elokuvaa satumaiseksi sukellukseksi Hollywoodin kulissien takaiseen ihanteettomaan maailmaan.
Järlepa järv

Maantietoa

Järvi on kaksialtainen ja altaita yhdistää 50 metriä leveä salmi. Sen pinta-ala on 45 ha (hehtaaria) ja se on 1,6 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Siihen laskee neljä suo-ojaa, joista yksi on Järvlepa raban suolammen suoraksi kaivettu laskuoja. Järvellä ei ole selvää laskuojaa, mutta ohi virtaavaan Angerja ojaan on johdettu rantasuolta länteen virtaava suora oja. Sen valuma-alueen laajuus on 8,4 km² (neliökilometriä).
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 1,5 metriä ja suurin syvyys 3,3 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00068 km³ (kuutiokilometriä) eli 0,68 miljoonaa m³ . Järven rantaviivan pituus on 4,5 kilometriä ja rannat ovat puoliksi metsää ja suota. Järven eteläpuolella sijaitsee Järlepan kylä.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (viroksi Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu (viroksi keskmise karedusega kihistumata veega järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti kasvillisuudeltaan rehevöityneeksi (viroksi makrofüüdijärv tai suurtaimerikas järv, MF), jolloin sekä pohja- ja rantakasvillisuus että kelluvalehtinen kasvillisuus kukoistaa. Tällaiset järvet ovat yleensä myös matalia.
John Stephenson

Ura

Stephenson esiintyi ensi kerran televisiossa 1950-luvulla ja jatkoi useimmiten vierasesiintymisiään aina 1970-luvulle asti, jonka aikana hän vieraili sarjoissa, kuten Cavalcade of America, Treasury Men in Action, 77 Sunset Strip ja Bonanza. Hän oli myös vuosina 1979–1980 Päivien viemää saippuasarjassa Terry Gilbertin roolissa. Lisäksi Stephensonin teki pieniä rooleja elokuviin, kuten Hylynryöstäjät (1955), Kuolin tuhat kertaa (1955), Murrosikäisen kapina (1956), Yöllinen murha (1957), Nuoruuden huuma (1957) ja Riemukupla rullaa taas (1974).

Ääninäyttelijänä

1960-luvulla Stephenson siirtyi ääninäyttelemisen pariin, jolloin hänen ääntään kuultiin useimmiten aina 1980-luvulle asti Hanna-Barberan tuotamissa animaatiosarjoissa. Näihin lukeutuivat muun muassa Kiviset ja Soraset, Scooby-Doo, Where Are You!, Topi-katti, Kasper-kummitus, Jetsonit, Dynomutt, Dog Wonder ja Smurffit. Hän oli kuitenkin jo 1950-luvulla tehnyt muutamia radionäytelmiä. Huolimatta siitä, ettei Stephensonilla ollut monipuolinen äänivalikoima hänet siitä huolimatta palkattiin useisiin animaatioihin. Vuonna 1978 Stephenson toimi Tohtori Doomin äänenä The Fantastic Fourissa ja 1980-luvulla hän oli muun muassa Thundercrackerin äänenä The Transformersissa. 1990-luvulla ja 2000-vuosikymmenellä Stephenson teki pieniä äänirooleja vielä Hanna-Barberan, sekä Walt Disney Television Animationin ja Warner Bros. Animationin tuottamiin animaatioihin, kuten Pilipalipilotit, Varjoankka, Hollyrock-a-Bye Baby, The Flintstones Christmas in Bedrock ja Scooby-Doo.
Kobolttinitraatti

Ominaisuudet

Kobolttinitraatti esiintyy usein kidevedellisessä muodossaan heksahydraattina Co(NO₃)₂·6H₂O (CAS-numero 10026-22-9), joka on kiteistä punaista ainetta. Kuumennettaessa se muuttuu 55 °C trihydraatiksi ja sulaa samalla. Edelleen kuumennettaessa syntyy kobolttinitraattimonohydraattia. Yhdiste liukenee hyvin veteen sekä orgaanisiin liuottimiin kuten alkoholeihin ja asetoniin. Muiden nitraattien tavoin kobolttinitraatti on voimakas hapetin.
Kidevedettömillä kobolttinitraattikiteillä on trigonaalinen alkeiskoppi. Jokaiseen koboltti-ioniin on kiinnittynyt kuusi eri nitraatti-ionia yhdestä happiatomistaan. Jokainen nitraatti-ioni on siis sitoutunut kolmeen eri koboltti-ioniin. Tämän rakenteen muoto on vääristynyt oktaedri.
De Havilland Canada DHC-2 Beaver

Kehitys

Toisen maailmansodan jälkeen Kanadassa toimiva De Havilland Canada -lentokonetehdas kehitti Beaverin Kanadan maaseudun tarpeisiin. Yksimoottorisen, kuusipaikkaisen koneen prototyypin ensilento lennettiin 16. elokuuta 1947. Laajojen erämaa-alueiden vuoksi hyvän kuljetuskyvyn sekä lyhyen nousu- ja laskumatkan omaava kone oli myyntimenestys; konetta valmistettiin vuoteen 1967 mennessä 1 657 kappaletta. Suuri osa valmistuneista koneista, 968 kappaletta, myytiin Yhdysvaltain asevoimien eri puolustushaaroille. Huomattava asiakas oli myös Ison-Britannian armeija, joka osti 46 Beaver-konetta. Konetta käytettiin kuljetuslentotoiminnan lisäksi muun muassa peltojen pölytyslennoilla, turistilennoilla, ambulanssikoneena ja metsäpalojen valvontaan.
Vuonna 2005 satoja Beavereita oli edelleen käytössä. Yhdysvalloissa Beaverin hinta oli vuonna 2005 noin 300 000 dollaria.

Käyttö Suomessa

Rajavartiolaitos osti vuonna 1951 ja 1952 DHC-2 Beaver lentokoneet OH-MVK:n ja OH-MVL:n. Koneiden oli tarkoitus tehostaa syrjäseutujen sairaskuljetuksia, mutta hoitaa myös muita siviililuonteisia tehtäviä. Vuonna 1955 ostettiin rajavartiolaitokselle kolmas DHC-2 Beaver OH-MVM. Se siirrettiin vuoden 1957 helmikuussa Rovaniemelle Norvajärven vesilentosatamaan. OH-MVK sijaitsi Turussa ja OH-MVL Vaasassa.
Ohjaajan lisäksi koneessa oli viisi paikkaa matkustajille. Koneen sisätiloja muuttelemalla mahtui koneen matkustamoon parhaimmillaan hoitaja ja kahdet paarit. Sairaskuljetusten lisäksi rajavartiolaitos käytti koneita luonnollisesti rajavalvontaan, mutta myös huolto-, metsäpalo-, pelastuspalvelu- ja kalanviljelylentoihin. Presidentti Urho Kekkosta seurueineen lennätettiin hiihtoretkillä Lapissa.
Turkuun sijoitettu OH-MVK myytiin Kanadaan vuonna 1976, kun sen korvasivat uudet Piper PA-31 Navajot. OH-MVM oli viimeinen Beaver-kone rajavartiolaitoksessa ja se siirrettiin museoon marraskuussa 1988 lentämällä. Nykyisin kone sijaitsee Kotkan Merikeskus Vellamossa, Merivartiomuseon näyttelyssä. OH-MVL on museoituna Suomen Ilmailumuseossa Vantaalla. Luotettavia Beavereita pidettiin onnistuneena valintana rajavartiolaitoksen lentotoimintaan.
Suomen ilmavoimilla oli käytössään kolme Beaveria, ensimmäiset kaksi hankittiin huhtikuussa 1958 ja kolmas vuonna 1962. Koneiden rekisteritunnukset olivat BV-1–3. Yhteyslentueen ja Ilmavoimien varikon käytössä olleita koneita käytettiin yhteyslentojen lisäksi koulutukseen, laskuvarjokokeiluihin sekä valokuvaus- ja maalilentoihin. Kaikki ilmavoimien Beaver-koneet tuhoutuivat; BV-2 tuhoutui moottoriviasta johtuneessa pakkolaskussa Rovaniemen Perunkajärvellä vuonna 1961, BV-3 samoin moottoriviasta johtuneen maahansyöksyn takia Tampereella vuonna 1962 sekä BV-1 upotessaan mereen Uudenkaupungin lähistöllä vuonna 1973.
Imatran Voiman käytössä oli yksi Beaver vuosina 1957–1974.
HMS Wolf (1897)

Palvelus

HMS Wolf palveli koko uransa kotivesillä. Alusta käytettiin alustyypin lujuuskokeissa HMS Cobran tuhoutumisen jälkeen. Se osallistui ensimmäiseen maailmansotaa. Alus myytiin 1. heinäkuuta 1921 romutettavaksi S. Castlelle Plymouthiin.
Barbie: Joutsenlampi

Barbie: Joutsenlampi on vuonna 2003 valmistunut Barbie-elokuva, joka jatkaa Barbie-elokuvasarjaa. Elokuva on toteutettu tietokoneanimaatiolla, kuten Barbie: Pähkinänsärkijä baletissa ja Barbie: Tähkäpää. Elokuvassa on Pjotr Tšaikovskin musiikkia ja balettikohtauksia kuten Pähkinänsärkijässä. Elokuva perustuu klassiseen balettiin Joutsenlampi.

Juoni

Esinäytöksessä Shelly on Barbien pitämällä leirillä eikä saa unta. Barbie huomaa sen ja menee Shellyn seuraksi katselemaan tähtiä. Barbie alkaa kertoa tarinaa tytöstä, joka muuttui joutseneksi. Elokuvassa siirrytään oikeasta maailmasta Barbien satuun. 
Pienessä kylässä elää tyttö nimeltä Odette. Hän on kylän leipurin tytär ja auttaa usein leipomisessa. Kerran kun Odetten isä on poissa, ilmestyy kaupunkiin yksisarvinen, jonka asukkaat aikovat tappaa. Odette lähtee seuraamaan yksisarvista, joka menee sisään aukaisemaansa salaiseen käytävään. Odette kerkeää parahiksi ennen kuin sisäänkäynti menee umpeen. Odette huomaa olevansa taikametsässä, jossa eläimet osaavat puhua. Hän onnistuu vanhassa kivessä olevalla taikakiteellä vapauttamaan yksisarvisen, Lilan, joka oli juuttuneena pensaikkoon. Pian Odette tapaa metsän Keijukaiskuningattaren, joka kertoo ilkeästä serkustaan Rothbartista, joka haluaa koko metsän itselleen. Pian Odette ja Lila törmäävätkin Rothbartiin, joka muuttaa Odetten joutseneksi. Keijukaiskuningatar onnistuu murtamaan taian, mutta vain yön osalta. Sen jälkeen Odette on siis päivisin joutsen ja öisin ihminen.
Korkeakosken koulu

Korkeakosken koulu on Kotkassa Korkeakosken kaupunginosassa sijaitseva peruskoulu, jossa toimivat vuosiluokat 1–6. Koulun oppilasmäärä on 210 (vuonna 2009).

Historia

Kymin kunnan Korkeakosken koulu aloitti toimintansa vuonna 1909 Kierikkalan kylässä Kymijoen Korkeakoskenhaaran länsipuolella. Oma puurakenteinen koulurakennus Kymijoen itäpuolelle Korkeakosken kylään valmistui vuonna 1911. Samalle tontille puukoulun kanssa valmistui vuonna 1935 kivirakenteinen koulurakennus ja vuonna 1955 niin sanottu pahvikoulu. Koulurakennuksista vanhimmassa eli puukoulussa toimii nykyisin päiväkoti, mihin tarkoitukseen rakennus peruskorjattiin vuonna 2005.
Korkeakosken koulun perustamiseen vaikutti koululaisten pitkä matka Helilään asti kouluun. Koulupiiriin kuuluivat Korkeakosken, Eskolan, Kierikkalan ja Laajakosken kylät. Korkeakosken koulun perustamisen jälkeen koulupiirin pohjoisosiin perustettiin myöhemmin Pernoon ja Kymin (alun perin Kankaan) koulut, joiden oppilaat tulivat Laajakosken, Peippolan ja Pernoon kylien alueelta. Näiden koulujen lakkauttamisen jälkeen oppilaat käyvät taas Korkeakosken koulua lukuun ottamatta Kymijoen länsipuolella sijaitsevaa Pernoon kylää, jonka oppilaat käyvät Jäppilän koulua.
Koulun ensimmäinen opettaja oli Manta (Mandi Kotiranta). Mantaa pidettiin hyvänä opettajana, hän piti luokan aina hyvässä järjestyksessä. Mantalle oli tärkeää että pulpetissa on aina oikea järjestys; vasemmassa ylänurkassa oli palttinen nenäliinä, jota ei saannut käyttää. Oikeassa ylänurkassa oli mustekynän terän pyyhin, joka oli askarreltu itse. Vasemmassa alanurkassa oli Porvoon öljyväriliiturasia, jossa oli kuusi lyhyttä ja kovaa väriä. Oikeassa alanurkassa oli 20 cm pituinen puinen viivotin.
Aasiankiuru

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 15,5–16,5 senttimetriä, siipien kärkiväli 26–30 senttimetriä ja paino 24–30 grammaa. Aasiankiuru muistuttaa suuresti kiurua, ollen kuitenkin hieman pienempi. Habitukseltaan se muistutta enemmänkin kangaskiurua. Lento on hidasta ja lepattelevaa. Laulukin on hyvin samankaltaista kuin kiurun laulu. Sukupuolet ovat samanvärisiä.

Esiintyminen

Aasiankiuru elää pääosassa Aasiaa Afganistanista Etelä-Siperiaan, Kiinaan, Filippiineille ja Sri Lankaan. Lajin kanta on elinvoimainen. Pääosa kannasta on paikkalintuja, osa pohjoisemmasta kannasta muuttaa etelämmäksi. Lajia tavataan harvinaisena Israelissa talviaikana. Sitä ei ole tavattu Suomessa.

Elinympäristö

Aasiankiuru elää samanlaisissa elinympäristöissä kuin kiuru, jonka se korvaa Aasian eteläisemmissä osissa, kuten viljelysaukeilla, niityillä, laitumilla ja muilla avomailla.

Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan puutteellisesti mutta pääpiirteissään se lienee samanlainen kuin kiurun pesintä.

Ravinto

Siemensyöjä, joka syö myös hyönteisiä ja muita selkärangattomia.