google/wiki40b huggingface dataset:
Esa Mäntymaa

Esa Mäntymaa (s. 9. tammikuuta 1961 Nurmo) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija. Vuosina 1977–1993 Hautala pelasi pesäpallon SM-sarjassa ja Superpesiksessä Nurmon Jymyn ja Seinäjoen Maila-Jussien joukkueissa. Hautala valittiin pelaajaurallaan kahdesti Itä–Länsi-otteluun ja viidesti Liitto–Lehdistö-otteluun.

Juniorivuodet

Mäntymaa vietti lapsuutensa Nurmon Viitalankylällä, jossa pesäpallo kuului tiiviisti päivittäiseen elämään. Ensimmäinen merkittävämpi tapahtuma lajin parissa oli Tampereen suurkilpailut 1971, jossa joukkueen valitsijana toimi Pentti Yli-Torala. Mäntymaa pelasi Nurmon Jymyn eri ikäluokissa vuodesta 1973 vuoteen 1979 asti.

Aktiiviura

Mäntymaa pelasi ensimmäisen ottelun SM-sarjassa vuonna 1977. Tuolloin 16-vuotias Mäntymaa nousi mukaan kokoonpanoon ja pelasi ensimmäisen SM-sarjaottelunsa 21. elokuuta 1977 Hyvinkään Tahkoa vastaan 2-vahtina. Myöhemmin pelipaikka vakiintui koppariksi.
Kauden 1980 jälkeen Mäntymaa siirtyi Seinäjoen Maila-Jusseihin. Tuttu pelipaikka takakentällä oli kuitenkin kovan työn takana Veijo Parhialaa ja Jari Karjanlahtea vastaan. Ensimmäiset vuodet SMJ:ssa menivätkin pääasiassa polttolinjassa. Kaudesta 1983 lähtien pelipaikka vakiintui kuitenkin tutusti taakse.
Mäntymaa oli isossa roolissa SMJ:n rungossa kaudesta 1983 eteenpäin. Mauri Pyhälahti ja Markku Haapasalmi vaihtoivat seuraa ja uusi runko kasaantui erityisesti Mäntymaan, Timo Heimosen ja Ari Rinta-Rahkon ympärille. Kauden päätteeksi uudistunut joukkue nousikin pelaamaan Suomen mestaruudesta ja voitti SM-kultaa kahdeksan vuoden tauon jälkeen.
Kausi 1984 alkoi Mäntymaan osalta alkoi lupaavasti. Viiden pelatun ottelukierroksen jälkeen Mäntymaa johti niin etenijä- kuin kärkilyöntitilastoa ja oli lyöjätilaston kolmantena. Kausi päättyi kuitenkin ennenaikaisesti Vimpelissä, kun Mäntymaan nivelside rikkoitui omaa pelaajaa väistäessä. Kaudelle 1985 Mäntymaa teki paluun tavoitteenaan etenijätilaston voitto. Samana vuonna myös joukkueen tavoite on Suomen mestaruudessa. Alkukauden joukkueen peli takerteli erityisesti kotikentällä, mutta lpoppusarjaan tultaessa peli löysi uomansa ja Suomen mestaruus suuntasi jälleen Seinäjoelle.
1990-luvulla SMJ:n kirkkaimmat menestysvuodet olivat takana päin. Aktiivinen pesäpalloura päättyi lopulta työ- ja perhe-elämään keskittymisen johdosta kauden 1993 jälkeen.
Aki Kivelä

Ura

Kivelä on Helsingin IFK:n oma kasvatti ja edustanut joukkuetta koko junioriuransa ajan. Hän voitti A-nuorten SM-hopeaa vuonna 2010 ja B-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2009. Kivelä oli HIFK:n toiseksi paras pistemies ja maalintekijä sekä kaudella 2009–2010 B-nuorissa tehoilla 11+17=28 että kaudella 2010–2011 A-nuorissa tehoilla 15+25=40.
Kaudella 2011–2012 Kivelä teki SM-liigadebyyttinsä. Hän pelasi ensimmäisen liigaottelunsa 30. marraskuuta 2011 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan ja sai siinä jääaikaa 5.42 minuuttia. Kivelän paikka kokoonpanossa aukesi, kun useat HIFK:n pelaajat olivat pelikiellossa 26. marraskuuta pelatussa vierasottelussa Pelicansia vastaan käytyjen joukkuetappeluiden johdosta. Hänen ensimmäinen SM-liigamaalinsa syntyi Kivelän liigauran neljännessä ottelussa 10. tammikuuta 2012 vieraissa Turun Palloseuraa vastaan. Yhteensä Kivelä pelasi kauden aikana kahdeksan SM-liigaottelua. Toukokuussa 2012 hän teki kolmivuotisen jatkosopimuksen HIFK:n kanssa.
Suurimman osan kaudesta 2011–2012 Kivelä pelasi kuitenkin vielä HIFK:n A-nuorissa. Hän jakoi 33 osumallaan koko A-nuorten SM-liigan maalipörssin voiton sekä Arto Javanainen -palkinnon KalPan Toni Kallelan kanssa. Kivelä oli myös 53 tehopisteellään HIFK:n paras pistemies ja sijoittui runkosarjan pistepörssissä kuudenneksi Ässien Aki Juuselan kanssa. Hän voitti myös kevään 2012 pudotuspelien maalipörssin yhdeksällä osumallaan. Kivelä voitti kauden päätteeksi A-nuorten Suomenmestaruuden ja palkittiin pudotuspelien parhaana pelaajana Ville Peltonen -palkinnolla.
Kauden 2012–2013 Kivelä aloitti Mestiksessä. Hän pelasi kauden ensimmäiset pelinsä nousijajoukkue HC Keski-Uusimaan riveissä, mutta HIFK lainasi Kivelän kahden siellä pelatun ottelun jälkeen loppukaudeksi Vaasan Sportiin. Hän pelasi kauden aikana Mestiksessä lopulta vain yhteensä 12 runkosarjaottelua tehden yhden maalin. Kivelä vietti loppukautensa HIFK:n A-nuorissa. Hän ei pelannut kauden aikana otteluakaan SM-liigassa, mutta edusti HIFK:n miesten joukkuetta harjoituskaudella yhden European Trophy -ottelun verran.
Kivelä aloitti lainalla Mestiksessä myös kauden 2013–2014, tällä kertaa Savonlinnan Pallokerhon paidassa. Hän pelasi siellä vain seitsemän ottelua, kunnes Kivelän lainasopimus purettiin yhteisymmärryksessä lokakuussa 2013. Itseluottamuksen puutteesta kärsinyt Kivelä pelasi loppukauden Suomi-sarjajoukkue Bewe TuusKissa.
Nopeustesti

Nopeustesti on 1980-luvun lopulla kehitetty reaktiopeli, jota valmisti suomalainen yritys Coinline Oy. Pelin ovat valmistaneet Harri Mononen sekä Seppo Korhonen. He tarjosivat peliä Speden Spelit -televisio-ohjelmaan, ja se valittiin ohjelmaan mukaan lyhyen testaamisen jälkeen. Ohjelman kautta se levisi huoltoasemille ja 1990-luvun puolivälissä myös Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloissa peliä valmisti The Speed Test -nimellä DPS-Promatic.
Martinniemen puuhiomo

Hiomo

Puu tuli tehtaalle uittamalla, ja sen jälkeen ne katkaistiin sopivan mittaisiksi. Puut kuljetettiin 500 metrin teräsköysikuljettimella, jonka nostoteho oli 600–700 kuutiometriä vuorokaudessa. Hiomoon tulevat paperipuut kuorittiin kuorimarummussa, jonka oli valmistanut raahelainen Ruona Oy Granvikin sahan höyrykattilan lieriöstä. Tämä kuorimarumpu korvattiin vuonna 1949 A. Ahlströmin valmistamalla Hillboman-kuorimakoneella ja edelleen vuonna 1952 Andersson-merkkisellä.
Kuorimon jälkeen puupöllit siirtyivät hiomakoneille. Hiomossa oli aluksi kolme hiomakonetta, mutta vuonna 1933–1934 asennettiin neljäs hiomakone. Tämän uudistuksen avulla Martinniemen puuhiomon kapasiteetti oli noin 20 000 t hioketta vuodessa. Hiomon tuotanto vaihteli 6095 t/a – 17003 t/a. Voimaa hiomo kulutti 815–1050 kW/tonnia kohti ja noin 2 500 000 kWh kuukaudessa. Puun kulutus oli 200 kuutiometriä vuorokaudessa ja 50 000 pinokuutiometriä vuodessa.
Hiomakoneen jälkeen olevassa seulassa massasta erotettiin suuremmat tikut, ja sihtimiesten hoitamat lajittelijat erottelivat loput. Tämän jälkeen massa siirtyi saottajiin, jotka sijaitsivat massavaraston molemmilla puolilla. Saottajissa massasta erotettiin vesi, ja massa jäi veden pinnalle. Lopuksi hioke kuivattiin Kamyr-kokoojakoneessa.
Tämän jälkeen levyt leikattiin 60 x 80 cm kokoisiksi levyiksi ja pinottiin ja puristettiin verkkojen avulla. Tämän jälkeen verkot poistettiin ja levyt ladottiin paaleiksi. Hiokkeen kuivuus oli 60 %. Hiokevaraston pohjalla oli käsin työnnettäviä vaunuratoja, joilla paalit siirrettiin varastoon. Varastoon mahtui 120 000 paalia. Massaan lisättiin erilaisia kemikaaleja pilaantumisen estämiseksi.

Höyryvoimalaitos

Voimalaitoksella oli kolme kattilaa ja yksi höyryturbiini generaattoreineen. Puuhiomo kulutti noin 90 % voimalaitoksen tuottamasta sähköenergiasta. Voimalaitoksella käytettiin polttoaineena puujätettä, joka saatiin Martinniemen ja läheiseltä Halosenniemen sahalta ja syötettiin kattiloihin kauhalla. Voimalaitos tuotti 11–14 miljoonaa kWh sähköä vuodessa. Voimalaitoksessa työskenteli kuusi miestä vuorossaan. Voimalaitos ja piippu purettiin vuonna 2017.

Yhteys muihin sähköverkkoihin

Puuhiomon laajennuksen yhteydessä valmistui voimalinja Halosenniemen sahalta. Martinniemen voimalaitokselta on vuonna 1955 valmistunut 120 kV:n voimalinja Pohjolan Voima Oy:n verkkoon Isohaaran voimalaitokselle Kemijokeen. Aiemmin Martinniemestä oli vuonna 1948 valmistunut 35 kV:n voimalinja Merikosken voimalaitokselle Ouluun, jonka käyttö kuitenkin lopetettiin vuoden 1954 marraskuussa. Voimalinja on edelleen olemassa 110 kV linjana ja sitä on suunniteltu käytettävän mm. merelle sijoitettavien tuulivoimaloiden voimansiirtoverkkona.

Pumppuasema

Voimalaitoksen läheisyydessä on pumppuasema (syöttövesilaitos), jolla on pumpattu syöttövesi voimalaitoksen kattiloihin. Myös pumppurakennus on suojeltu.

Paperitehdassuunnitelma

Kajaani Oy suunnitteli 1960-luvun alussa paperitehtaan rakentamista Martinniemeen tai Laitakariin yhdessä Rauma-Repolan kanssa. Kajaanin Tihisenniemi todettiin kuitenkin paremmaksi vaihtoehdoksi.
Petronella Oortman

Petronella Oortman (1656 –  27. marraskuuta 1716) oli alankomaalainen nukkekotiharrastaja. Hänen nukkekotinsa on osa Alankomaiden kansallismuseon pysyviä kokoelmia. Häntä ei tule sekoittaa Petronella Oortmans-de la Courtiin (1624 – 1707), jonka nukkekoti on osa Utrechtin keskusmuseon kokoelmia.

Elämä

Oortman syntyi Amsterdamissa ja kasvoi Singelin kanaalin ympäristössä. Hänen isänsä oli aseentekijä ja hänellä oli kuusi sisarusta.
Oortman oli jäänyt jo kerran leskeksi naidessaan silkkikauppiaan Johannes Brandtin. He asuivat Amsterdamin Warmoesstraatilla. Muiden Amsterdamin varakkaiden naisten tapaan myös hän teetätti itselleen nukkekodin ja sisusti sitä vuosien 1686 ja 1705 välillä kalliilla kankailla ja pienoismalleilla. Tuohon aikaan herrasmiehillä oli usein kuriositeettikabinetti, johon kerättiin harvinaisia tai epätavallisia esineitä, ja Oortmanin nukkekodissakin on sellainen alaoikealla olevassa huoneessa. Nukkekodit olivat kuriositeettikabinettien tapaan statussymboleita, jotka sisustettiin saman näköisiksi kuin oma kotikin. Ei tiedetä, kuinka tarkka kopio Oortmanin kodista nukkekoti oli tai missä päin taloa se tarkalleen ottaen sijaitsi, mutta se kuvasi Oortmanin unelmia ja tavoitteita. Nukkekotia saatettiin esitellä vieraille hyvinkin pitkään, jopa koko ilta.
Oortmanin kuoltua hänen tyttärensä Hendrina sai nukkekodin, ja vuonna 1743 sen sai Hendrinan veli Jan. Hendrinan mukaan hänen äitinsä käytti nukkekotiin 30 000 guldenia, mikä vastasi tuohon aikaan oikean talon hintaa. Janin inventaarissa sen arvoksi arvioitiin kuitenkin vain 700 guldenia. Valtio osti nukkekodin vuonna 1821 ja kansallismuseo vuonna 1875. Jacob Appel teki vuonna 1710 maalauksen nukkekodista.

Nukkekoti

Nukkekodissa on yhdeksän huonetta. Huoneet ovat säilyneet pitkälti samannäköisinä kuin Appelin maalauksessa, mutta kaikki paitsi lastenhuoneessa oleva nukke ovat kadonneet. Myös nukkejen vaatteet ovat kadonneet. Pelihuoneen seinämaalaus on Willem Frederiksz van Royenin tekemä ja ryijyhuoneen koristelut Johannes Voorhoutin tekemiä. Posliiniesineet tilattiin Kiinasta.
Jessie Burton sai nukkekodista inspiraation kirjoittaa romaaninsa The Miniaturist (2014).
Beras-hanke

BERAS-hanke (Building Ecological Regenerative Agriculture and Societies) on EU-rahoitteinen luomutuotannon kehityshanke, joka keskittyy luomutilojen ravinteiden kierrätyksen tehostamiseen ja täten pyrkii vähentämään Itämereen kohdistuvaa ravinnekuormitusta.
Hankkeeseen on valittu luomutiloja, joiden toimintaa ja ravinnetaloutta kehitetään kestävämpään suuntaan. Ravinteita kierrättävä maatalous tarkoittaa tuotantoa, jossa maatiloilla pyritään kierrättämään ravinteita ja tuotantopanoksia, kuten lantaa sekä rehua. Kansainvälisessä BERAS-hankkeessa on Suomesta mukana yhdeksän kierrättävää maatilaa, joiden toimia seurataan ja kehitetään. Paikallisen Beras-toiminnan tukemiseksi perustetaan kaikkiin projektiin osallistuviin Itämeren alueen maihin Lähiluomukeskus. Suomen Lähiluomukeskus (BERAS Implementation Center) sijaitsee Loimaalla, yhteistyössä Heikkilän luomutilan ja Sarka-museon kanssa. Suomen maatalousmuseo Sarkaan on luotu Luomu -teemakierros, jonka yhteyteen voi liittää tilavierailun luomutilalle.
Beras-keskuksesta tulee löytymään omaan työhön sovellettavaa tietoa nykyaikaisen teknologian ja maatalouden ympäristösuojelun yhdistämisestä mielekkäästi ja taloudellisesti kannattavasti. Arjen valintoihin saa tietoa kierrättävän luomutuotannon eri vaiheista, aina ekologisista perusteista kuluttajan ruokalautaselle saakka. Ravinteiden tehokkaammalla kierrätyksellä voidaan vähentää maatalouden aiheuttamaa ravinnekuormitusta vesistöihin ja Itämereen sekä parantaa alueellista ravinnetasapainoa. Maataloudesta syntyvä typpi- ja fosforikuorma aiheuttavat Itämeressä rehevöitymistä, mikä ilmenee muun muassa leväkukintoina ja pohjaveden happikatona.
Projektin yhteistyökumppaneina ovat ministeriöt, paikallisviranomaiset, neuvontaorganisaatiot, yliopistot ja tutkimuslaitokset, kansalaisjärjestöt sekä liiketoimintasektori koko Itämeren alueelta, mukaan lukien myös Venäjä ja Norja. Suomessa hankkeessa ovat mukana Helsingin Yliopiston maataloustieteen laitos, MTT, Suomen ympäristökeskus sekä Uudenmaan ELY-keskus.
Johannes Malalas

Johannes Malalas oli bysanttilainen kronikoitsija. Hän kirjoitti 18 kirjaa käsittäneen maailmanhistorian, joka käsitteli tapahtumia aina maailman luonnista vuoteen 565 asti. Malalas on arvokas lähde erityisesti Syyrian ja Antiokian tapahtumista.
Reaalisosialismi

Reaalisosialismi on Rudolf Bahron muotoilema käsite, jolla tarkoitetaan käytännössä toteutunutta sosialismia itäblokin maissa. Bahro kirjoitti asiasta teoksessaan Vaihtoehto (1977). Hänen ja muiden kanssa-ajattelijoiden mukaan nämä maat eivät olleet yhteiskuntajärjestelmiltänsä tosiasiallisesti sosialistisia vaan ”reaalisesti olemassaolevaa sosialismia”.
Panssarisimput

Lajit ja anatomia

Panssarisimppujen heimoon kuuluu 6 sukua ja noin 47 lajia. Kooltaan heimon lajit ovat 15–70 cm pitkiä. Ruumista suojaavat kauttaaltaan luulevyt ja kuonossa on kaksi pidentymää. Alaleuassa on säikeinen uloke. Selkäevä on kaksioisanen ja etuosa on piikikäs. Panssarisimmpujen rintaevien kaksi alinta ruotoa ovat muusta evästä erillisiä. Väriltään heimon kalat ovat punaisia, keltaisia tai harmaita.

Levinneisyys ja elintavat

Panssarisimppulajeja tavataan lämpimistä vesistä Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne ovat lähellä pohjaa yleensä yli 180 metrin syvyydessä. Panssarisimppujen ravintoa ovat selkärangattomat eläimet, kuten äyriäiset, käärmetähdet, nilviäiset ja madot.
Heinälammi (Kuru, Riuttanen)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,0 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Torttiojan valuma-alueeseen (35.356) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 182,5 metriä mpy.
Vitakasvit

Tuntomerkit

Useimmilla vitakasveilla on lehdessään erotettavissa jonkinlainen ruoti, vahva keskisuoni ja sivusuonia yhdistävät poikkisuonet. Lehden kannassa on tavallisesti huomiota herättävä kieleke. Kukinto on tiheän tähkämäinen; kukat ovat perättömiä (sessiilejä) ja tavallisesti yksineuvoisia, neljälukuisia. Haurojen kukinto on heimossa poikkeuksellinen: se ei ole tähkämäinen. Vitakasvien kukissa on pienet ja kynnelliset kehälehdet, jotka näyttävät sijaitsevan heteiden selässä. Heteitä on yhdestä neljää. Emit, joita on 1–8, tavallisesti neljä, ovat varrellisia, mikä näkyy erityisen selvästi haurojen kukissa. Luotti on kookas, hauroilla kilpimäinen tai suppilomainen ja siinä on ripsireunus. Siemenaihe tulee kypsyessään muodoltaan luokkimaiseksi eli kampylotrooppiseksi, ja siinä on neljästä kuuteen solukerroksen paksuinen reunasolukko. Hedelmä on pieni luumarja tai harvoin pieni marja, ja kehälehtien jäänteet ovat siinä jäljellä. Siemenessä on kierteinen, valkoinen alkio. Vitakasvien kromosomiluku on n = 12–18.
Vitakasvit ovat usein makeanveden kasveja, harvemmin merissä uposkasveina. Hauroilla varren kärkikasvusolukko on kahtia jakautuva. Sisävesien vitakasveilla on johtosolukossaan putkiloita. Ilmarakojen esiintyminen heimossa on harvinaista. Lehtiasento on kierteinen, kaksirivinen tai vastakkainen. Lavan silmuasennossa (vernaatiossa) lavan reunat ovat kääntyneet silmun keskustaan päin, adaksiaalisesti. Joskus lehtilaita on sahainen ja siinä on kärkihuokonen.
Vitakasvien pölytys hoituu tuulen välityksellä tai siitepöly kelluu veden pinnalla emin luotille.

Sukulaisuussuhteet

Haurat eroavat morfologialtaan selvästi muista heimon kasveista. Ne onkin melko haurain perustein sisällytetty vitakasveihin. Vidat puolestaan ovat para- tai jopa polyfyleettinen suku. Heimon läheisin sukulainen on ajokaskasvien heimo (Zosteraceae), jonka kanssa vitakasvit kuuluvat samaan evoluutiopuun haaraan Alismatales-lahkossa. Tällä kladilla lienee kaksi apomorfiaa, ominaisuutta, joita ei kantamuodolla ollut: haarattomat juuret ja lehden kärkihuokonen.
Kotšinkiina

Kotšinkiina (ransk. Cochinchine) on alue, joka kattaa suunnilleen nykyisen Vietnamin eteläisimmän kolmanneksen Ho Tši Minhin ympäristössä. Se oli Ranskan siirtomaa vuosina 1862−1948. Keisari Tu Duc luovutti sen ranskalaisille, kun nämä olivat onnistuneet valloittamaan Saigonin (nyk. Hồ Chí Minhin kaupunki) jo vuonna 1847 alkaneen hyökkäyksen seurauksena.
Vuonna 1887 Ranska yhdisti siirtomaansa tuolla alueella − Annamin, Tonkinin, Kambodžan ja Kotšinkiinan − Ranskan Indokiinaksi.
Nimitys Kotšin tulee kiinan- tai malaijinkielisestä sanasta Kuchi, joka tarkoitti Vietnamia.
Armando Diaz

Armando Vittorio Diaz (5. joulukuuta 1861 Napoli – 29. helmikuuta 1928 Rooma) oli italialainen marsalkka. Hän johti Italian sodankäyntiä ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa 1917–1918.
Diaz kävi sotilaskoulun Napolissa ja Torinossa, ja aloitti upseerinuransa tykistön aliluutnanttina vuonna 1881. Vuonna 1894 hänestä tuli eversti ja 93:nnen jalkaväkirykmentin komentaja. Diaz komensi menestyksekkäästi rykmenttiään vuosien 1911–1912 sodassa Turkkia vastaan ja sai 1914 ylennyksen kenraalimajuriksi. Hän auttoi kenraali Luigi Cadornaa Italian armeijan uudelleenjärjestelyssä maailmansodan alla ja Italian liityttyä sotaan hänestä tuli päämajan operaatiojohtaja. Vuoden 1915 lopussa Diaz ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja nimitettiin 48:nnen jalkaväkidivisioonan komentajaksi. Vuonna 1917 hän siirtyi 23:nnen armeijakunnan johtoon.
Italian kärsittyä nöyryyttävän murskatappion saksalaisille ja itävaltalaisille Caporetton taistelussa lokakuussa 1917 Cadorna siirrettiin uuden pääministerin Vittorio Orlandon määräyksestä syrjään ja Diaz nimitettiin 8. marraskuuta hänen tilalleen pääesikunnan päälliköksi, mikä tosiasiassa merkitsi Italian ylipäällikön tehtäviä. Diaz sai Italian armeijan takaisin jaloilleen, ja Itävalta-Unkarin hyökkäys Piaven luona kesäkuussa 1918 torjuttiin menestyksekkäästi. Maan hallituksen painostuksesta Diaz määräsi Italian armeijan myös vastahyökkäykseen, ja heinäkuun alkuun mennessä itävaltalaiset lyötiin. Lopullisesti Itävalta-Unkarin armeija murskattiin Vittorio Veneton taistelussa lokakuun 1918 lopussa. Aivan maailmansodan loppuvaiheessa saavutettu voitto teki Diazista suositun. Hänet ylennettiin ensin armeijakenraaliksi (generale d’esercito) ja nimitettiin myöhemmin ylimmän sotaneuvoston varapuheenjohtajaksi. Hän toimi armeijan tarkastajana, kunnes jätti aktiivipalveluksen marraskuussa 1920. Joulukuussa 1921 Diazille myönnettiin erityinen aatelisarvo duca della victoria (”voiton herttua”). Hän toimi sotaministerinä Benito Mussolinin hallituksessa 1922–1924, mutta joutui vetäytymään tehtävästä terveysongelmien vuoksi. Vuonna 1924 hän sai vielä marsalkan sotilasarvon.
Etyylimalonihappo

Muodostuminen

K. Stalder havaitsi vuonna 1959, että etyylimalonihappo on normaali osa ihmisen ja rotan virtsaa. Hän esitti yhdisteen muodostuvan osana isoleusiinin metaboliaa ja välituotteena olevan 2-etyyliakryylihappoa ja 2-etyylihydrakryylihappoa. 2-etyylihydrakryylihapon muuntuminen etyylimalonihapoksi on hyvin samankaltainen kuin 3-hydroksi-isovoihapon muuntuminen metyylimalonihapoksi valiinin metaboliassa. Molemmissa on semialdehydivälituote. Muodostunut etyylimalonihappo eritetään kehosta nopeasti pois virtsan mukana.
Etyylimalonihappoa syntyy myös rasvahappojen hapettumisen yhteydessä tapahtuvassa butyryyli-CoA:n karboksylaatiossa.

Etyylimalonihappoaineenvaihdunnan sairauksia

Etyylimalonihappoaineenvaihduntaan on yhdistetty monia sairauksia. Jamaikalainen oksennustauti johtuu raakojen, entsyymitoimintaa haittaavia yhdisteitä sisältävien hedelmien syönnistä. Geenivirheestä aiheutuva butyryyli-KoA-dehydrogenaasientsyymin puute kohottaa etyylimalonihappopitoisuuksia.
Etyylimalonihappopitoisuus on korkea eräässä harvinaisessa enkefalopatiasairaudessa. Sairaus periytyy resessiivisesti ja aiheuttaa muun muassa epileptisiä kohtauksia, huonovointisuutta ja akrosyanoosia.
Afrikantöyhtöhyyppä

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 26 cm. Se on töyhtöhyyppää hieman pienempi keskikokoinen kahlaaja, jolla on pääosin mustavalkoinen höyhenpuku, pitkät punaiset jalat, punertava keskimittainen nokka ja ohut töyhtö. Ääni on metallinen 'tink-tink'.

Esiintyminen

Elää Saharan eteläpuolisessa Keski-Afrikassa Senegalista Somaliaan. Alalaji latifrons elää Keniassa ja eteläisessä Somaliassa. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on paikkalintu. Sitä ei ole tavattu Suomessa.

Elinympäristö

Elää hajanaisten pensaikkojen kirjomalla kuivalla puoliaavikolla ja vetisillä kosteikoilla.

Lisääntyminen

Pesä on avoimesti maahan rapsutetussa kolossa. Munia on 2 tai 3.

Ravinto

Maassa elävät hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat.
George Bancroft (näyttelijä)

George Bancroft (30. syyskuuta 1882 Philadelphia, Pennsylvania – 2. lokakuuta 1956 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli ehdolla parhaan miespääosan Oscar-palkintoon vuoden 1929 elokuvasta Thunberbolt.
Olav Beddari

Olav Emanuel Beddari (4. tammikuuta 1928 Paatsjoki, Norja – 3. elokuuta 2014 Kirkkoniemi) oli norjalainen opettaja, rehtori ja kirjailija.
Beddari oli suomalaisten maahanmuuttajien jälkeläinen. Hän kävi Tromssan opettajaseminaarin ja valmistui 1951. Hän aloitti opettajantyönsä Berlevågissa. Vuonna 1954 hän muutti takaisin Skogfossiin Paatsjokilaaksoon, jossa hän työskenteli opettajana ja myöhemmin rehtorina siihen asti, kun hän 1994 jäi eläkkeelle. 
Opettajana toimiessaan Beddari opetti sekä norjaksi että suomeksi. Hän keräsi aineistoa Paatsjokilaakson suomalaissukuisista ja työskenteli suomalais-norjalaisen kulttuurin säilyttämisen hyväksi. Beddari työskenteli myös Norjan ja Suomen suhteiden vahvistamiseksi kulttuurin ja koulutuksen piirissä. 
Beddarille myönnettiin toiminnastaan useita huomionosoituksia. 1994 Beddari sai ansioistaan Suomalais-norjalaisen kulttuuri-instituutin norjalais-suomalaisen kulttuuripalkinnon. Vuonna 2002 hän sai Suomen leijonan ritarikunnan 1. luokan ritarin arvon. Vuonna 2008 Beddari vastaanotti kultaisen Kongens fortjenstmedaljen.
Punaviheltäjäsorsa

Levinneisyys

Punaviheltäjäsorsaa esiintyy laajalla alueella Yhdysvaltain eteläosista Keski-Amerikan kautta Etelä-Amerikan keskiosiin asti. Sen populaatioksi arvioidaan 1,1–2,0 miljoonaa yksilöä, ja sen kannankehitys on kasvava. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Liepājan satama

Liepājan satama (latv. Liepājas osta, engl. Port of Liepāja, LOCODE: LV LPX) on Latvian länsirannikolla Liepājan kaupungissa sijaitseva maan kolmanneksi suurin satama.

Erityistalousalueen ja vapaasataman asema

Satama on kaupunkiin perustetun 39,8 neliökilometrin laajuisen (lähes 2/3 kaupungin pinta-alasta) erityistalousalueen keskeinen toimija ja nauttii tavanomaista matalampaa veroastetta. Sataman osuus erityistalousalueesta on 11,8 km². Osalla alueesta on vapaasataman tai vapaavaraston asema (vapaa-aluetta yhteensä 20 km²). Nämä alueet on erotettu muusta satama- ja logistiikka-alueesta alueesta ja katsotaan kansallisen tulliverotuksen ulkopuoliseksi alueeksi. Myös kaupungin kansainvälinen lentokenttä kuuluu erityistalousalueeseen.