Umberto Eco

Henkilökuva

Umberto Eco oli semiootikko, keskiajan estetiikan tutkija, joukkotiedotuksen asiantuntija, lingvisti ja filosofi, kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Eco oli koko uransa ajan Bolognan yliopiston humanististen tieteiden korkeakoulun johtaja ja semiotiikan professorin viran haltija.
Eco väitteli 1954 filosofian tohtoriksi 22-vuotiaana Torinon yliopistosta. Väitöskirja käsitteli Tuomas Akvinolaisen estetiikan ongelmia (Il problema estetico in San Tommaso, 1956). Jo akateemisen uransa alkuvaiheessa Eco olikin kiinnostunut keskiaikaisesta skolastiikasta (Sviluppo dell'estetiva medievale, 1959). Sen jälkeen hänen kiinnostuksensa kohdistui nykytaiteeseen (Opera aperta, 1962) ja nykyajan populaarikulttuuriin (Apocalittici e integrati, 1964), ja hän nousi heti tunnetuksi kotimaassaan Italiassa. Tämän jälkeen hänestä tuli semiotiikan uranuurtaja (La struttura assente, 1968), Trattato di semiotica generale, 1975). Hän kehitti teoriaa omaksumisesta (Lector in fabula (1979) ja nousi 1900-luvun lopun tärkeimpien eurooppalaisten ajattelijoiden joukkoon. 
Jo vuonna 1959 hän oli aloittanut työnsä Bompiani-kustantamon konsulttina. Myös Italian yleisradiolle RAI:lle hän oli tehnyt kulttuuriohjelmia, ja yhtenä tuloksena näistä ohjelmista oli kuuluisa essee Fenomenologia di Mike Bongiorno (1963). 1960-luku oli myös hänen akateemisen uransa nousukautta. Näinä vuosina hän opetti Milanon ja Firenzen yliopistoissa, kunnes päätyi lopullisesti Bolognaan. Hän osallistui myös italialaisen avantgardistisen ryhmän Gruppo 63 toimintaan. Ryhmän tarkoituksena oli uudistaa romaanin ilmaisumuotoja, ja siihen tarkoitukseen syntyi teos Opera aperta (1962).

Romaanit

Suomessa Eco tunnetaan lähinnä kaunokirjailijana. Kirjailijanuran Eco aloitti varsin myöhään, hänen esikoisromaaninsa Il nome della rosa (suom. Ruusun nimi, 1983), ilmestyi vuonna 1980, ja sen ansiosta hän nousi maailmanmaineeseen. Romaani on myös filmatisoitu. Teos sai osakseen maailmanlaajuisen suosion huolimatta sen vaikeasta ja tiiviistä sisällöstä. Teosta on myyty 16 miljoonaa kappaletta, ja se on käännetty 26 kielelle. Tässä "keskiaikaisessa dekkarissa" Eco tuo kansanomaistettuna esiin semiologiset näkemyksensä ja teoriansa kielestä, samat joita hän oli opettanut Torinossa.
Econ toinen romaani Il pendolo di Foucault (1988, suom. Foucaultin heiluri, 1990) saavutti edellisen tavoin suuren suosion, joskin perusteet olivat hyvin erilaiset. Econ johdattelemana kirjan lukijat lähtevät etsimään arvoituksellisia tai profeetallisia symboleja. Kirjailijan tarkoituksena onkin saada tämä suppeiden piirien tietämys leviämään laajemmalle yleisölle. Samalla hän myös näyttää, kuinka lukija on vapaa kirjoittajan omista tulkinnoista. Tätä teoriaa Eco on jatkuvasti kehitellyt vastaanottoa käsittelevissä tieteellisissä teoksissaan, muun muassa I limiti dell'interpretazione (1990). Foucaultin heiluri vie naurettavuuteen saakka ylenmääräisen tulkinnan historian taruista tai sellaisiksi osoittautuneista tapahtumista ja asettaa näin tavallisten populaarijulkaisujen tasolle saman informaation kosmisista voimista, jota jotkut uskovat löytävänsä muun muassa Kheopsin pyramidista.
Econ muita kaunokirjallisia teoksia ovat L'isola del giorno prima, (1994, suom. Edellisen päivän saari 1995), Baudolino (2001, suom. Baudolino 2002), La Misteriosa fiamma della regina Loana (2004, suom. Kuningatar Loanan arvoituksellinen liekki 2005) ja Il cimitero di Praga (2010, suom. Prahan kalmisto 2012)

Tiede

Kaunokirjallisen tuotantonsa ohella Eco käsitteli tutkijana kirjallisuutta ja sen teoriaa sekä luennoillaan että teoksissaan. Romaanin kirjoittamisen teoriaa hän käsitteli teoksessa Six Walks in the Fictional Woods (1994), kirjallisuuden kääntämistä kirjassa Experiences in Translation (2000) sekä kirjallisuutta yleisemmin teoksessa Sulla letteratura (2002). 
Koko uransa ajan Eco kirjoitti ajankohtaisiin aiheisiin paneutuvia artikkeleita päivälehtiin, kuten La Stampa, La Repubblica, Il Corriere della Sera, II Giorno, Il Manifesto, l'Espresso ja aikakauslehtiin Quindici ja Il Verri. Hänen tarkoituksensa oli saada ajatukset liikkeelle sielläkin, missä yleensä nähdään vain tosiasioita. Nämä lehtikirjoitukset ovat ilmestyneet useina kirjoituskokoelmina. Kantaa ottavista ja kriittisistä kirjoituksista on ilmestynyt omat teoksensa, muun muassa In cosa crede chi non crede? (1996, yhteistyössä Carlo Maria Martinin kanssa, suom. Mihin uskot jos et usko? 2002) ja Cinque scritti morali (1997).
Tutkijana ja kirjailijana arvostettu Eco pysyi kuitenkin koko elämänsä ajan pedagogina, opettajana ja oppilaan johdattelijana. Eco oli aikansa tärkeimpiä ajattelijoita ja kirjoittajia koko maailmankin mittakaavassa. Hän ansioitui erityisesti myös tieteellisten tekstien kansanomaistajana.
Suomeksi Econ tieteellisestä työstä on julkaistu kirja Umberto Eco: James Joyce, Teräsmies ja vesinokkaeläin (2005).

Tunnustukset

Lähes kolmekymmentä eri maiden yliopistoa on myöntänyt hänelle kunniatohtorin arvon, joukossa muun muassa Royal College of Art (1987), Pariisin yliopisto, Sorbonne (1989) ja Berliinin Freie Universität (1998). Hänestä on julkaistu teos (2017) maineikkaassa Library of Living Philosophers -kirjasarjassa.