google/wiki40b huggingface dataset:
Jari Venäläinen

Jari Petri Mikael Venäläinen (s. 21. elokuuta 1967 Pieksämäki) on suomalainen entinen keski- ja kestävyysmatkojen juoksija sekä maastojuoksija.
Venäläinen voitti 1 500 metrin juoksun Suomen mestaruuden Helsingissä 1991 ajalla 3.43,90. Hopeaa hän saavutti 1987, 1992 ja 1993 sekä pronssia 1988 ja 1989. Hallissa Venäläinen voitti SM-kultaa 1 500 metrillä 1992 ja 3 000 metrillä 1994  sekä hopeaa 800 metrillä 1992, 1 500 metrillä 1988 ja 3 000 metrillä 1993. Maastojuoksun lyhyen radan SM-kultaa Venäläinen voitti 1992 ja 1993 . Hän osallistui myös Splitin EM-kilpailuissa 1990 1 500 metrin juoksuun.
Venäläinen juoksi 1 500 metrin ennätyksensä 3.38,03 Malmössä 10. elokuuta 1989. Tuloksellaan hän on matkan kaikkien aikojen kuudenneksi nopein suomalaisjuoksija.  Maililla Venäläinen juoksi hallissa vuonna 1986 19-vuotiaiden Suomen ennätyksen 4.09,4.
Seuratasolla Venäläinen edusti Lahden Ahkeraa. 
Jarin puoliso on entinen juoksija Marjo Venäläinen o.s. Piipponen (s. 29. toukokuuta 1971 Imatra). Heillä on kaksi yhteistä lasta. Hänen nykyinen ammattinsa on Ruokolahdella kirkonkylän koulun ylä- ja ala-asteen liikunnan opettaja. Lisäksi hän on terveystiedon opettaja.
YA-tuotesarja

YA-tuotesarja on Yliopiston Apteekin oma tuotesarja, johon kuuluu lähes 150 koko perheen jokapäiväistä hyvinvointituotetta, kuten vitamiineja, kosmetiikkaa ja hygieniatuotteita. Omalla tuotekehityksellä varmistetaan, että kaikki sarjan tuotteet ovat korkealaatuisia. Koostumuksissa vältetään turhia väri-, säilöntä- sekä lisäaineita ja, valtaosa tuotteista valmistetaan Suomessa.
Kerttu Aitola

Kerttu Aitola (s. 9. maaliskuuta 1979 Espoo) on suomalainen kirjailija ja tutkija. Hänen esikoisteoksensa, pääkaupunkiseudulle sijoittuva nuortenromaani Lisempää laiffia, ilmestyi 2000. Toinen romaani, 2004 ilmestynyt Lontoonrakeita, sijoittuu Lontooseen. Molempien kirjojen päähenkilöt ovat nuoria opiskelijoita.
Aitola väitteli 2012 Aalto-yliopiston perustieteiden korkeakoulussa tekniikan tohtoriksi väitöskirjalla ”Hiilinanomateriaalit väriaineaurinkokennon vastaelektrodeina”. Hän on työskennellyt väittelynsä jälkeen tutkijatohtorina Dalianin teknillisessä yliopistossa, Kungliga Tekniska Högskolanissa Tukholmassa ja Uppsalan yliopistossa.
Michael D. Levitt

Ura

Levitt väitteli lääketieteen tohtoriksi Minnesotan yliopistossa. Hän työskenteli opiskeluaikanaan myös Beth Israel Hospitalissa, Bostonissa, jossa hänen ohjaajanaan toimi muun muassa kuuluisa gastroenterologi Franz Ingelfinger. Ingelfinger suositteli nuorelle Levittille suolikaasujen tutkimusta, koska kukaan ei ollut vielä tutkinut aihealuetta tosissaan.
Hän liittyi Minnesotan yliopiston lääketieteelliseen tiedekuntaan 1971 ja hänet nimitettiin lääketieteen professoriksi 1975 samassa yliopistossa. Vuonna 1978 Levitt nimitettiin Minneapolis Veteran Affairs Medical Centerin tutkimusjohtajaksi.
Levittin tutkimus on keskittynyt gastroenterologiaan ja hän on julkaissut tai ollut kanssakirjoittajana yli 300 alansa tieteellisessä artikkelissa. Levitt on toiminut myös useiden lääketieteellisten julkaisujen toimituskunnissa, sekä American Pancreatic Associationin puheenjohtajana. Vierailuluennoitsijana Levitt on toiminut sekä sairaaloissa että yliopistoissa kotimaansa lisäksi muun muassa Australiassa, Ruotsissa, Britanniassa, Neuvostoliitossa, Saksassa, Espanjassa ja Alankomaissa.

Vaikutus

Levittin ryhmän tutkimus on vaikuttanut muun muassa paksusuolen tähystysmenetelmiin. Paksusuolen suolikaasut voivat olla herkästi syttyviä, minkä Levittin ryhmä aikanaan totesi. Hänen ryhmänsä kehitti nestehoidon, jolla potilas voi vapautua suolikaasuista ennen paksusuolen tähystystä, ja toimenpide tapahtuu turvallisesti. Levittin ryhmän suolikaasututkimukset ovat myös avaamassa uusia uria Colitis ulcerosan ja koliikin syiden tutkimukseen.
Gunnar Staalesen

Gunnar Staalesen (s. 19. lokakuuta 1947 Bergen) on norjalainen kirjailija. Koulutukseltaan hän on filologian kandidaatti, ja hän ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi vuonna 1987. Kirjailijana Staalesen on monipuolinen. Hänen tuotantoonsa kuuluu romaaneja, rikosromaaneja, näytelmiä ja kuunnelmia, nuortenkirjoja, tietokirjoja. Parhaiten Staalesen tunnetaan kuitenkin rikosromaaneistaan. Hänen teoksiaan on julkaistu 15 maassa, ja Norjassa ne ovat aina myyntimenestyksiä. Staalesen on palkittu teoksistaan useasti, ja hän on saanut mm. norjalaisen dekkaripalkinnon Rivertonprisenin kaksi kertaa.
Gunnar Staalesenin tunnetuin dekkarihahmo on yksityisetsivä Varg Veum (var i veum = yksinäinen susi, henkipatto). Varg Veum on seikkaillut Staalesenin dekkareissa jo vuodesta 1977 lähtien. Varg Veum on ulkoa päin karun oloinen kaveri, mutta sisältä hän on lämminsydäminen. Veumilla on myös erittäin kehittynyt sosiaalinen omatunto, vaikka hän vaikuttaa kyyniseltä. Veum on myös naisiin ja viinaan menevä sekä vaikuttaa ulospäin hyvinkin nukkavierulta. Varg Veumista on tehty myös elokuvasarja, sarjakuvia ja kuunnelmia.
Goottisota (402–403)

Sotatoimet

Visigootit solmivat Alarikin johdolla Tonavan liiton alaanien ja vandaalien kanssa. Vuoteen 401 mennessä liitto hyökkäili Pohjois-Italiaan ja erityisesti Milano oli hyökkäysten kohteena. Stilikon joukot ajoivat Tonavan liiton armeijan länteen päin ja löi ne Pohjois-Italiassa verisessä Pollentian taistelussa vuonna 402. Stiliko otti taistelussa vangiksi Alarikin perheen ja vaimon ja pakotti Alarikin perääntymään takaisin Illyricumiin. Alarik kuitenkin hyökkäsi vuoden sisällä takaisin Pohjois-Italiaan ja alkoi piirittää Veronaa. Stiliko olisi voinut lyödä Alarikin joukot taistelussa, mutta koska hän halusi nousta Itä-Rooman hallitsijaksi, teki hän sen sijaan sopimuksen Alarikin kanssa vuonna 403. Sopimuksen tavoitteena oli yhteinen hyökkäys Itä-Roomaan. Sopimus epäonnistui, koska goottipäällikkö Radagaisus hyökkäsi Italiaan vuonna 405.
Mustatammi

Lajikuvaus

Mustatammi jää levinneisyysalueensa pohjoisoissa noin 20–25 metriä korkeaksi, mutta saattaa etelässä kasvaa yli 40-metriseksi. Lehtien yläpinta on kiiltävän vihreä, alapinta kellanruskea. Lehdet ovat 10–20 cm pitkät, ja niissä on 5–7 liuskaa, joita erottavat U:n muotoiset lovet.
Chilliwack

Historia

Alueen ensimmäiset asukkaat, Stó:lō-intiaanit saapuivat noin 5 000–10 000 vuotta sitten ja ovat asuneet alueella siitä lähtien. Heidän väkilukunsa arvioidaan olleen parhaimmillaan 30 000–60 000 välillä.
Alkuperäisasukkaiden elämä muuttui rajusti, kun eurooppalaiset turkiskauppiaat saapuivat alueelle 1700-luvun loppupuolella. Tiettävästi ensimmäinen kohtaaminen tapahtui vuonna 1782, ja pian tämän jälkeen alkuperäisasukkaiden keskuudessa puhkesi useita tautiepidemioita, sillä eurooppalaiset kantoivat alueella ennestään tuntemattomia tauteja, kuten esimerkiksi isorokkoa. Alueen väestöstä menehtyi arviolta 90–95 prosenttia. Vuosina 1857–1858 Fraserjoen laksossa koettiin kultaryntäys, ja alueelle saapui noin 30 000 kullanetsijää. Tautiepidemoissa supistunut alkuperäisväestö ei kyennyt estämään siirtolaisten tulvaa. Siirtolaiset perustivat alueelle nopeasti omia tilojaan ja uudet Miller's Landingin, Sumas Landingin ja Chilliwack Landingin asuinalueet syntyivät. Siipiratasaluksista muodostui alueen tärkein liikenneväline Fraserjoella.
Chilliwack sai piirikunnan (engl. Township) statuksen vuonna 1873. Se on Brittiläisen Kolumbian kolmanneksi vanhimman virallisen asuinalue. Vuonna 1881 uusi asuinalue Centreville perustettiin Fraserjoen alavirtaan Chilliwackistä. Asuinalue irtautui Chilliwackistä 1908 ja otti nimekseen City of Chilliwack. Chilliwackin kaupunki yhdistettiin piirikuntaan jälleen vuonna 1980, ja 1990-luvun alkupuolella se sai jälleen kaupunkioikeudet.
Antti Karumo

Antti Karumo (s. 1962 Pori) on suomalainen televisio- ja elokuvakäsikirjoittaja ja kirjailija. 
Karumo on kirjoittanut ylioppilaaksi Porin Lyseon Lukiosta 1982 ja  opiskellut kulttuuriantropologiaa Helsingin yliopistossa sekä audiovisuaalista journalismia Taideteollisen korkeakoulun ja Jyväskylän Yliopiston NOVA-koulutuksessa. Käsikirjoittamista Karumo on opiskellut Yleisradion ammattiopistoissa, Taideteollisessa korkeakoulussa sekä erilaisissa elokuva-alan workshopeissa. Vuodesta 1992 alkaen Karumo on toiminut vapaana käsikirjoittajana.
Karumon läpimurtoteos oli Veikko Aaltosen ohjaama elokuva Rakkaudella, Maire, 1999, josta Karumo oli myös Jussi-ehdokkaana parhaasta käsikirjoituksesta. Timo Harakan kanssa Karumo on kirjoittanut näytelmän Lilla Teaterniin.
Xavier Bettel

Pääministerinä

Bettel valittiin Demokraattisen puolueen puheenjohtajaksi tammikuussa 2013 ja hänet nimitettiin lokakuussa käytyjen parlamenttivaalien jälkeen Luxemburgin pääministeriksi 4. joulukuuta 2013. Pääministerin tehtävien ohella Bettel otti myös maan viestintä- ja media-asioista sekä uskonnollisista asioista vastaavan ministerin tehtävät. Bettelin hallitukseen tulivat mukaan Demokraattisen puolueen lisäksi Luxemburgin sosialistinen työväenpuolue (LSAP) ja Vihreät.
Aloitettuaan pääministerinä Bettelin uskottiin ajavan samaa sukupuolta olevien avioliiton laillistamista, koulujen uskontotuntien korvaamista yleisellä etiikan opetuksella ja valtion menojen karsimista, jotta Luxemburg voisi säilyttää korkeimman AAA-luottoluokituksensa.
Bettel kertoi syyskuussa 2015 luopuvansa Demokraattisen puolueen johdosta voidakseen keskittyä paremmin hoitamaan pääministerin tehtäviänsä. Hänen seuraajakseen puoluejohtajaksi valittiin Corinne Cahen marraskuussa 2015. Puoluekokouksessa Bettel myönsi, että Demokraattisen puolueen kaksi vuotta kestäneen hallituskauden aikana joitakin virheitä oli tehty, mutta kaikesta huolimatta monia tavoitteita oli saavutettu ja hänen mukaansa maa oli kehittynyt paljon viime vuosien aikana.
Lokakuussa 2018 pidetyissä parlamenttivaaleissa Bettelin hallitus säilytti enemmistönsä hallituspuolueiden saadessa yhteensä 31 paikkaa 60 paikkaiseen edustajainhuoneeseen. Demokraattinen puolue, LSAP ja vihreät olivat ilmaisseet haluavansa jatkaa hallitusyhteistyötä, ja Bettel jatkoikin pääministerinä vaalien jälkeen.

Yksityiselämä

Bettel on Luxemburgin ensimmäinen avoimesti homoseksuaali pääministeri. Hän kertoi asiasta julkisesti ensimmäisen kerran esiintyessään RTL-televisiokanavalla vuonna 2008.
Bettelin aviopuoliso on belgialainen, arkkitehtina työskentelevä Gauthier Destenay. He menivät naimisiin 15. toukokuuta 2015 samaa sukupuolta olevien parien avioitumisen tultua mahdolliseksi Luxemburgissa saman vuoden alussa. Bettel ja Destenay olivat olleet aiemmin rekisteröidyssä parisuhteessa vuodesta 2010.
Pohjoinen (ympäristötaideteos)

Pohjoinen on israelilaisen taiteilijan Micha Ullmanin ympäristötaideteos, joka on osa Turun kaupungin Pro Cultura -säätiön taideprojektihanketta. Teos muodostuu 13 graniittikivestä, jotka on aseteltu laivan rungon muotoon. Paljastustilaisuus oli vuonna 1996 Turun Varvintorilla.
Teos on noin 20 m pitkä ja 6 m leveä ja se toimii myös istuskelupaikkana. Erilaiset tanssi- ja musiikkiesitykset voivat hyödyntää kivien luomaa tilaa ja muotoa. Pohjoinen limittyy taidokkaasti alueen historiaan: paikalla joskus sijainnut telakka liittyy nyt taiteen keinoin nykyiseen kaupunkikuvaan. Kivien voi ajatella viittaavan laivanrakennustyössä tarvittaviin paalutuksiin.
Esa Karttunen

Esa Karttunen (s. elokuussa 1936 Pori) on suomalainen vahakabinetin pitäjä, iltamaviihdyttäjä, akrobaatti ja hanuristi.
Karttusen isä oli TUL:n telinevoimistelijana mainetta saanut Onni Karttunen. Esa alkoi harjoitella jo lapsena voimistelua yhdessä isänsä kanssa, ja ensimmäisen kerran hän esiintyi taitovoimistelijana isänsä kanssa Porin Pyrinnön iltamissa syksyllä 1944. Parin vuoden kuluttua Esa osti esiintymispalkkioillaan haitarin ja alkoi esiintyä myös hanuristina. Hän esiintyi 1950-luvulla akrobaattina ja soittajana eri puolilla Suomea, ja vuonna 1954 hänet palkittiin Suomen notkeimpana miehenä.
Vuonna 1962 Esa Karttunen liittyi mukaan Riemuriihi-iltamakiertueeseen. Hän esiintyi kiertueilla ensin 1960-luvulla Tapio Rautavaaran kanssa ja sitten 1970-luvulla Esa Pakarisen kanssa. Akrobaatti- ja soittoesiintymiset Karttunen joutui kuitenkin lopettamaan 1970-luvun puolivälissä käsivammojen takia.
Karttunen aloitti 1960-luvun lopulla ensimmäisenä Suomessa striptease-esityksien pitämisen, kun hän järjesti niitä Lapissa Sex 2000 – Monica Show -nimellä.
1980-luvun alussa Karttunen hankki yhdessä taikuri Wäinö Hamarin kanssa Keski-Euroopasta Rudolf Pohlin ja Emil Kotschin Dresdenissä 1800-luvun lopulla kokoaman anatomisen vahakabinetin, joka koostuu 140 esineestä. Vahakabinetti tehtiin alun perin lääketieteellistä opetusta varten, ja siinä esitellään muun muassa eri sairauksien, esimerkiksi sukupuolitautien, aikaansaamia muutoksia ihmisruumiin eri osissa. Karttunen ja Hamari entisöivät vahakabinetin esineet, ja he ovat sen jälkeen kiertäneet sen kanssa Suomen ohella muissa pohjoismaissa, Saksassa, Itävallassa ja Englannissa.
Vuonna 1983 Karttunen ja Hamari järjestivät Vielä kerran pojat -iltamakiertueen Pohjois-Suomessa yhdessä Esa Pakarisen kanssa. Tämä jäi Pakarisen viimeiseksi esiintymiskiertueeksi.
Silence (elokuva)

Juoni

1640-luvulla kaksi nuorta katolisen kirkon jesuiittapappia lähtee Japaniin etsimään Isä Ferreiraa, josta ei ole kuultu vuosiin mitään. Papit Rodrigues ja Garupe saapuvat ensin Macaoon, joka oli tuolloin Portugalin siirtomaa. Siellä nuori kristitty japanilaismies Kichijiro lupaa viedä heidät perille kotimaahansa. Eteläisen Japanin rannikolta jesuiitat löytävät kristinuskoa salaa harjoittavia kyläläisiä, jotka ottavat heidät riemuiten vastaan. Kristittyjä vainotaan ja pidätetään maassa uskontonsa harjoittamisesta. Inkvisiittori Inoue pidättää joukon kyläläisiä ja heidän johtajansa Mokichin ja kiristää heitä vannomaan luopuneensa uskostaan, jotta hän säästäisi toisten kyläläisten hengen. Inoue kiduttaa vankejaan, joista monet kuolevat. Kichijiro luopuu Inouen edessä uskostaan, mutta hakee sitten synninpäästöä Rodriguesilta. Lopulta Rodrigues tapaa kadonneen Ferreiran, joka hänkin on luopunut kristinuskosta ja elää kuin japanilainen paikallisen vaimonsa kanssa. Myös Rodrigues jää loppuelämäkseen Japaniin, mutta jää avoimeksi jatkaako hän elämäänsä kristittynä vai uskostaan luopuneena.

Arvioita

Silence tuotti elokuva-alan palkintogaaloissa useita ehdokkuuksia, eniten kuvauksestaan josta Rodrigo Prieto oli muun muassa Oscar- ja ASC-palkintoehdokkaana. Ainoa voitto oli London Film Critics’ Circlen myöntämä parhaan brittiläisen tai irlantilaisen näyttelijän palkinto Andrew Garfieldille elokuvista Silence ja Hacksaw Ridge – aseeton sotilas. American Film Institute valitsi Silencen yhdeksi vuoden 2016 kymmenestä parhaasta yhdysvaltalaiselokuvasta. 
Helsingin Sanomien Pertti Avolan mielestä Scorsesen parikymmentä vuotta suunnittelema Silence liittyy ohjaajan muiden uskontoteemaisten elokuvien joukkoon, joita ovat Kristuksen viimeinen kiusaus (1988) ja Dalai-laman elämäkertaelokuva Kundun (1997). Scorsese ja Jay Cocks ovat siirtäneet Endon vaikeasti filmatisoitavan, pääosin kertoja Sebastião Rodriguesin ajatuksista koostuvan romaanin tapahtumat ja dialogin lähes sellaisenaan elokuvaan, mutta tarinan syvempi olemus jää Avolasta ohuemmaksi. Silti Silence on Avolasta yksi Scorsesen parhaita elokuvia.
Turun Sanomien Päivi Valotien mukaan Silence on ylipitkä mutta upeasti kuvattu, ja myös äänimaailma on rakennettu huolella. Ohjaaja ei armahda katsojaa kuvatessaan päähenkilöihin ja heidän japanilaisiin uskonveljiin kohdistuvaa väkivaltaa. ”Elokuvan moraalipohdinnat laajenevat tasolle, jossa kysytään, onko marttyyrina ololle oikeutusta, jos ja kun yhden ihmisen vakaasta uskosta ja uhrautumishalusta kärsivät monet muutkin.”
Tang Jiyao

Tang Jiyao (Wade-Giles: Tang Tši-jao; 1881 Huize, Yunnan – 23. toukokuuta 1927 Kunming) oli kiinalainen sotilas, joka toimi vuosina 1913–1927 Yunnanin maakunnan kuvernöörinä. Kun presidentti Yuan Shikai vuonna 1915 yritti julistaa itsensä keisariksi, Tang vaikutti ratkaisevasti suunnitelman epäonnistumiseen antamalla tukensa Yuania vastustaneille kapinallisille. Myöhemmin Tang tuki varautuneesti Sun Yat-senia. Sunin kuoltua vuonna 1925 Tang yritti huonolla menestyksellä julistautua tämän seuraajaksi Etelä-Kiinan kansallisen hallituksen johtajana. Hänen valtansa Yunnanissa rapautui hänen hallintonsa korruption seurauksena.
Finnish Defence League

Historia

Finnish Defence League sai alkunsa vuonna 2011 Englannissa toimivan English Defence Leaguen toiminnan innoittamana. Yhdistys pyrkii epäkohtien esilletuomiseen tiedotusvälineiden kautta sekä osallistumalla erilaisiin tapahtumiin. FDL hyväksyttiin yhdistysrekisteriin 2013.

Toimintaperiaatteet ja tavoitteet

Finnish Defence League on julkilausunut periaatteikseen muun muassa naisten ja seksuaalivähemmistöjen puolustamisen sekä oikeuden vastustaa radikaalia islamia, ihmisoikeuksien puolustamisen ja edistämisen, demokratian ja oikeusvaltion kunnioittamisen ja näiden edistämisen šaria-lakia vastaan, ääri-islamiin liittyvän tiedottamisen sekä kansainvälisen yhteistyön. Järjestö kertoo vastustavansa ”alkuperäiskulttuurin” tietoista heikentämistä mutta ei kulttuurin ”luonnollisia muutoksia”.
Jäseniltään FDL vaatii järjestön periaatteiden hyväksymistä sekä lisäksi ohjeiden noudattamista, kun jäsen kantaa järjestön tunnuksia. FDL:n mukaan jäseniksi ei haluta rasisteja, seksuaalivähemmistöjä syrjiviä tai väkivaltaisia henkilöitä.

Mediassa

FDL:n rekisteröityminen yhdistykseksi tulkittiin Ilta-Sanomissa islam-kriitikoiden ja äärioikeiston haluna rekisteröityä. Uutisessa todettiin, että PRH:n edustajan mukaan yhdistyksen määritelmä täyttää aattellisen yhdistyksen kriteerit, eikä hakemuksessa ole viitteitä Pariisin rauhansopimuksen kieltämästä fasisminluonteisesta poliittisesta, sotilaallisesta tai sotilaallisluontoisesta järjestöstä.
FDL:sta on kertonut esimerkiksi Yle. Ylen artikkelissa haastatellun Dan Koivulaakson mukaan jäsenet eivät ole Suomessa toistaiseksi syyllistyneet väkivallantekoihin, toisin kuin innoittajansa English Defense League. Osa sen kannattajista käyttää natsitervehdyksiä, mutta se on pyrkinyt tekemään eroa kansallissosialismiin esimerkiksi kannattamalla näkyvästi Israelin lippua. Yhdistyksen silloinen puheenjohtaja Mimosa Koiranen on puhunut yhdistyksen toiminnasta Yle Silminnäkijässä. Haastattelussa hän korosti muun muassa liikkeen kansainvälisiä yhteyksiä muihin samanmielisiin liikkeihin, sekä sitä, että yhdistys on poliittisesti sitoutumaton kansalaisaktivistiliike. Hänen mukaansa FDL tukee Israelia, koska se on "demokratian majakka". Koiranen kiisti liikkeen rasistisuuden tai äärioikeistolaisuuden.
Järvensivun koulu

Järvensivun koulu on Tampereen Järvensivussa toimiva pieni ala-aste. Vuonna 1907 perustetussa koulussa on noin 120 oppilasta, jotka ovat pääsääntöisesti Iidesrannan, Järvensivun, Lukonmäen ja Vuohenojan alueilta. Koulu sijaitsee Ala-Järvensivulla Iidesjärven rannalla, ja siihen kuuluu kaksi puurakennusta ja vuonna 1956 valmistunut tiilirakennus.
Vuonna 2008 koulun rehtorina toimii Soile Ruusunko.
Kyllikki ja hatut

Kyllikki ja hatut on Jaakko Pakkasvirran ohjaama televisioelokuva, jonka tuotti Yleisradion Televisioteatteri vuonna 1971. Yleisradion ohjelmaneuvoston päätöksellä sitä ei kuitenkaan milloinkaan esitetty. Ohjelmaneuvoston kannan mukaan liian monet TV-teatterin tuotannoista keskittyivät noihin aikoihin vieraantumisilmiön kuvaamiseen marxilaisista lähtökohdista.

Juoni

Pakkasvirran, Jarkko Tammisen ja Väinö Pennasen käsikirjoittamassa tarinassa lahkolaisuskovaiseksi kasvanut nuori Kyllikki työskentelee saneerauksen alle joutuvassa helsinkiläisessä tekstiilitehtaassa, joka suljetaan huolimatta ammattiyhdistysliikkeen pyrkimyksistä. Hän etsii apua kaduilla kiertävästä ääriuskonnollisesta ”Hatut”-ryhmästä, mutta ei saa rauhaa mielelleen. Kyllikki palaa kotiseudulleen ja tajuaa vähitellen, että uskonnon sijasta todellinen apu hänen tilanteeseensa löytyy yhteiskunnallisesta tiedostamisesta ja ay-liikkeestä. Luennoiva kertojaääni pyrkii varmistamaan, että katsoja ymmärtää tarinan sanoman tekijöiden tarkoittamalla tavalla.
Willian

Seurajoukkueura

Willian siirtyi 23. elokuuta 2007 ukrainalaiseen Šah’tar Donetskiin kasvattajaseurastaan Corinthiansista. Hän teki joukkueen kanssa viisivuotisen sopimuksen, joka ulottuu kesäkuun 2012 loppuun asti.
Hän teki kaksi maalia 8. maaliskuuta 2011 pelatussa Mestarien liigan neljännesvälierien toisessa osaottelussa Romaa vastaan. Joukkue eteni lopulta jatkoon otteluparista yhteismaalein 6–2, jolloin heistä tuli ensimmäinen ukrainalaisjoukkue, joka on selvittänyt tiensä turnauksen puolivälieriin. Kauden 2012-13 UCL:ssä Willian teki alkulohkossa kuudessa ottelussa neljä maalia.
Kuudella pelaamallaan kaudella Šah’tar Donetskissa hän voitti neljä kertaa Ukrainan pääsarjan, kolmesti Ukrainan cupin, kolmesti supercupin sekä UEFA Cupin kaudella 2008-2009 ennen siirtymistään 31. tammikuuta 2013 Venäjältä, Mahatškalasta kotoisin olevaan Anži Mahatškalaan 35 miljoonan euron siirtosummalla.
Anzhissa hän ehti pelata vain puoli kautta ja yhteensä 11 ottelua ennen kuin seuran omistaja Suleiman Kerimov päätti pienentää seuran suurta budjettia sekä myydä kalleimmat pelaajat muualle. 28. elokuuta 2013 Willian siirtyikin Englantilaiseen Chelseaan viisi-vuotisella sopimuksella. Hän otti käyttöön pelinumeron 22.
6. lokakuuta 2013 hän teki ensimmäisen valioliigamaalinsa valioliigadebyytissään Norwichia vastaan tehden Chelsean 3-1-maalin. 27. huhtikuuta 2014 pelatussa Valioliigan kärkiottelussa Liverpoolia vastaan hän teki ottelun 2-0-maalin lisäajalla. Kaudella 2014−2015 hän pelasi 36 valioliigaottelua ja teki kaksi maalia Chelsean voittaessa mestaruuden. Samalla kaudella hän voitti myös liigacupin. Kaudella 2016−2017 Chelsea voitti jälleen Valioliigan mestaruuden ja Willian teki pelaamissaan 34 sarjaottelussa kahdeksan maalia. Seuraavalla kaudella hän oli voittamassa FA Cupia. Kaudella 2018−2019 hän pelasi jokaisessa Eurooppa-liigan ottelussa Chelsean voittaessa sarjan mestaruuden.

Maajoukkueura

Willian teki maajoukkuedebyyttinsä Brasilian paidassa 10. marraskuuta 2011 pelatussa ottelussa Gabonia vastaan. Hän teki ensimmäisen maajoukkuemaalinsa 5-0-voitossa Hondurasista 17. marraskuuta 2013. MM-kilpailuissa 2014 hän tuli neljässä ottelussa vaihdosta kentälle ja oli avauskokoonpanossa tappiollisessa pronssiottelussa. Hän pelasi Brasilïan kaikissa otteluissa Copa Américassa 2015 ja 2016 sekä MM-kilpailuissa 2018. Hän tuli neljässä ottelussa vaihdosta kentälle Brasilian voittaessa Copa Américan 2019.
M/S Kaduna

Käyttöhistoria

26. marraskuuta 1971 alus laskettiin vesille. 5. huhtikuuta 1972 laiva luovutettiin Höyrylaiva Oy Bore/Ångfartygs Ab Boren haltuun, joka rekisteröi aluksen Bore IX -nimisenä Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Turku. Tämän jälkeen alus aloitti liikennöinnin Suomen Haminan ja Alankomaiden Terneuzenin välillä. 24. kesäkuuta–13. heinäkuuta 1975 välisen ajan alus oli aikarahdattuna Silja Linen Turun ja Tukholman väliseen liikenteeseen.
30. maaliskuuta 1977 itäsaksalainen Schiffscommerz VEB Außenhandelsbetrieb der VVB Schiffbau ilmoitti ostavansa aluksen. Luovutus tapahtui 4. huhtikuuta Amsterdamissa, jolloin alus rekisteröitiin VEB-Deutfracht/Seereederein omistukseen nimellä Aschberg. Kotisatamaksi tuli Rostock. Saksojen yhdistyttyä alus rekisteröitiin 18. kesäkuuta 1990 Deutsche Seereederein haltuun ja Saksan lipun alle. Kotisatama säilyi Rostockina. Vuonna 1994 Aschberg rekisteröitiin Euroseabridge Schiffahgesellschaft m.b.H:n omistukseen. Elokuussa 1996 saksalainen E.H. Harms osti aluksen. Kotisatamaksi tuli Maltan pääkaupunki Valletta. Alus sai samalla myös nimen: Feedercadet. 3. joulukuuta 1996 alus törmäsi Kielin kanavassa yhteen saman varustamon M/S Feedercaptain -aluksen kanssa. Myöhemmin alus rekisteröitiin Madeiran lipun alle. Vuonna 2004 Barbura Line osti aluksen ja rekisteröi sen Kaduna -nimisenä Panaman lipun alle. Joulukuussa 2004 Kaduna aikarahdattiin suomalaisen rahtivarustamo Finnlinesin liikenteeseen seitsemäksi kuukaudeksi. 23. toukokuuta 2005 alus törmäsi yhteen M/S MSC Elini -aluksen kanssa Antwerpenin edustalla. 25. syyskuuta–2. marraskuuta 2005 välisen ajan Kaduna oli aikarahdattuna Fjord Linen liikenteeseen linjalle Bergen–Stavanger–Newcastle.