google/wiki40b huggingface dataset:
Hilja Grönfors

Hilja Grönfors (s. 1952 Juuka) on suomalainen romanilaulaja.
Grönfors on koulutukseltaan romanin kielen opettaja. Hän on ammatiltaan ompelija. Grönfors asuu Lahdessa, mutta on viettänyt kiertolaiselämän päätyttyä koulun alkamiseen lapsuutensa Pohjois-Karjalassa ja asunut myöhemmin 15 vuotta Ruotsissa. Hän on opettanut romanien musiikkiperinnettä Kaustisella ja Sibelius-Akatemiassa.
Grönfors esittää yhtyeensä Latšo Džinta kanssa perinteistä romanimusiikkia. Grönfors on nimetty Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla mestarikansanlaulajaksi. Hänen levynsä on palkittu Etno-Emmalla. Hän on kerännyt ja tallettanut runsaat sata romanilaulua ja esittää levyllään Phurane Mirits ('vanhat helmet') myös miesten musiikkia. Levytyskieli on suomi, mutta konserteissa myös romanin kieli. Hilja Grönforsin toinen levy Kai tu džaha? - Minne kuljet? ilmestyi vuonna 2011. Levy on yhtä kappaletta lukuun ottamatta suomenkielinen ja sisältää perinteisiä romanilauluja. Levyn päätöskappale Kun kuljen tietäni on Grönfosin itse säveltämä ja sovittama.
Hilja Grönfors levyttänyt kappaleen Aurinko kun mailleen vaipuu. vuonna 2000 nauhoitetulle Indiako drom - romanimusiikkia kumpulassa -levylle. Hän on myös ollut  vierailevana laulajana syyskuussa 2010 ilmestyneellä Palefacen albumilla Helsinki - Shangri-La kappaleella "Saapuu elokuun yö".
Katariina Lillqvist on tehnyt Grönforsista ja Suomen romanien historiasta dokumenttielokuvan Eihän tämä maa minun omani ollut. Vuonna 2011 Hilja Grönfors oli vieraana Suomen Itsenäisyyspäivän juhlavastaanotolla. Vuonna 2014 hän sai Suomi-palkinnon romanien kulttuuriperinteen hyväksi tekemästään työstä.
I/JR 28

I/JR 28:n eli Jalkaväkirykmentti 28:n I pataljoonan perusti Savonlinnan suojeluskuntapiiri 17. kesäkuuta 1941 alkaen.

Keskittäminen

Pataljoona keskitettiin tulevalle toiminta-alueelleen rykmentin mukana 21.– 23. kesäkuuta 1941.

Jatkosodan hyökkäysvaihe

Sodan sytyttyä 25. kesäkuuta 1941 pataljoonan tehtävänä oli puolustaa 2. divisioonan osana valtakunnan aluetta ja samalla valmistautua hyökkäykseen. Pataljoona siirtyi yöllä 28.– 29. kesäkuuta lähemmäksi valtakunnan rajaa. Siirto tapahtui II armeijakunnan käskystä, jolla siirrettiin divisioona suunnitellun hyökkäyksen lähtöasemiin.
Divisioona aloitti 30. kesäkuuta kello 19 etenemisen valtakunnan rajan yli. I pataljoona eteni aluksi vastarintaa kohtaamatta Kurkelanjärven ja Pienen-Iijärven väliselle kannakselle, jonne puna-armeijan yksiköt olivat asettuneet puolustukseen. Hyökkäys pysähtyi 1. heinäkuuta 1941 aamupäivän aikana.
Vihollinen pakotettiin pohjoisesta tehdyllä koukkauksella irtautumaan iltapäivällä 1. heinäkuuta asemistaan ja pataljoona pääsi jatkamaan etenemistään kohti itää. Seuraavana päivänä se oli saavuttanut Parikankylän alueen, jossa se joutui torjumaan vihollisen idästä ja etelästä aamupäivän aikana tekemiä vastahyökkäyksiä. Tykistön tukemana pataljoona pystyi torjumaan vihollisen saarrostusyritykset puoleen päivään mennessä.
Ristilahden taisteluiden aikana 4. heinäkuuta pataljoona oli puolukseen ryhmittyneenä varmistamassa Parikankylän alueella rykmentin huoltoyhteyksiä rykmentin muun osan koukatessa pohjoisempana sijaitsevien venäläisjoukkojen selustaan. Päivän aikana puna-armeijan joukot pyrkivät etelästä katkaisemaan suomalaisten selustayhteydet muutaman panssarivaunun tukemana. Pataljoona pystyi kuitenkin vastahyökkäyksellään torjumaan muodostuneen uhan. Se siirtyi divisioonan reserviksi illan aikana luovuttaen asemansa rykmentin II pataljoonalle.
I pataljoona siirtyi 7. heinäkuuta rykmentin reserviksi Ristilahden taistelualueen eteläosaan ottaen samalla osittaisen rintamavastuun taistelualueen eteläosassa. Seuraavana päivänä pataljoonan 3. komppania osallistui Ristilahden alueen taisteluun hyökäten tuloksetta vihollisen asemia vastaan. Komppania vetäytyi lähtöasemiinsa. Taistelut päättyivät aamuyöllä 9. heinäkuuta neuvostojoukkojen hyökätessä muodostumassa olevasta motista itäänpäin. Hyökkäyksen johdosta osa suomalaisjoukoista hajosi ja rykmentin III pataljoonan joukkoja ohjattiin I pataljoonan alueelle. Suurempia taisteluita ei pataljoonan alueella enää käyty.
Jan Dismas Zelenka

Jan Dismas Zelenka (16. lokakuuta 1679 Louňovice – 22. joulukuuta 1745 Dresden) oli böömiläinen barokkimusiikin säveltäjä. Hän toimi suurimman osan urastaan Dresdenissä hovimuusikkona. Sekä Johann Sebastian Bach että Georg Philipp Telemann tunsivat hänet ja arvostivat hänen musiikkiaan. Hän sai opetusta Johann Fuxilta ja Antonio Lottilta. Zelenka soitti hoviorkesterissa kontrabassoa ja auttoi sairastelevaa Johann David Heinichenia orkesterin johtamisessa. Heinichenin kuoltua Zelenka ei saanut tämän asemaa, mikä oli hänelle suuri pettymys.
Zelenkan musiikki on kokeellista eivätkä hänen keinonsa aina ole ajalleen ominaisia. Hänen tuotantoonsa kuuluu triosonaatteja, muuta soitinmusiikkia ja kuoroteoksia. HOASM luonnehtii Zelenkaa säveltäjänä suuresti aliarvostetuksi.
El rostro de Analia

El Rostro de Analía eli suomeksi "Analían kasvot" on yhdysvaltalainen telenovela. Sen on tuottanut televisiokanava Telemundo. Telenovela aloitettiin vuonna 2008 ja se valmistui vuonna 2009. Telenovela sisältää 178 jaksoa.

Juoni

Mariana Montiel (Gaby Espino) on nuori ja kaunis johtaja isänsä perustamassa lentoyhtiö ANGELSISSA. Hän on taitava ja järkevä työssään. Mariana on naimisissa Daniel Montielin (Martín Karpan) kanssa ja heillä on yhteinen lapsi Adriana (Daniela Nieves). Avioliitto ei ole kuitenkaan ruusuilla tanssimista, sillä Marianan miehellä Danielilla on suhde Marianan serkun Sara Andraden (Maritza Rodríguez) kanssa. Saran elämän ainoa tavoite on päästä serkkunsa lentoyhtiön johtoon. Hän haluaa rahaa ja valtaa, mutta jotta tämä suunnitelma onnistuu Sara tekee yhteistyötä mafia- ja huumejohtajan Ricky Montanan (Gabriel Porras) kanssa. Sara lupaa Montanalle sievoisen summan rahaa serkkunsa murhaamisesta. Tappajaksi valitaan Montanan rakastajatar ja tanssia Analía, joka oikeasti ei ole sitä, miltä näyttää (Analia on salainen poliisi, jonka ainoa tavoite on saada tuhotuksi Montana, sillä hän tappoi Analían rakastaman miehen). Analía suostuu Montanan antamaan tehtävään, mutta hänen aikomuksensa ei ole todellisuudessa tappaa Marianaa.
Kun murha päivä koittaa saa Mariana selville, että hänen miehellään Danielilla ja hänen serkullaan Saralla on suhde. Tämä kaikki tapahtuu juuri Marianan ja Danielin häiden vuosipäivänä. Mariana on suunniltaan ja illalla talossaan hän kertoo miehelleen tietävänsä asiasta. Daniel yrittää sovitella asian, mutta turhaan. Mariana lähtee itkien juhlista autolleen. Samaan aikaan myös Analía on valmistunut murhaan ja hyppää aseella uhaten Marianan autoon. Analía luulee hoitaneensa tehtävänsä, kunnes Mariana järkyttyen kahaa autolla ja auto suistuu alas kalliolta ja räjähtää.
Ensimmäisinä tapaturma paikalle saapuvat Tohtori Armando Rivera (Daniel Lugo) ja hänen assistenttinsa Roberto Picano (Jorge Consejo). He huomaavat paikalla yhden palaneen ruumin, joka on elossa, muttei pysty puhumaan onnettomuuden ja tulen aiheuttamien vammojen takia. He rientävät Tohtori Riveran omaan laboratorioon ruumis ja palaneen auton lähellä löytyneen laukun kanssa. Laboratoriossa Tohtori ja hänen assistenttinsa puhdistavat ja käärivät ruumiin siteisiin, samalla ruumis vaipuu koomaan. Roberto katsoo tarkemmin palaneen auton lähellä löytämänsä laukun sisällön ja löytää kuvan ja kortin, jossa esiintyy Analía. Miehet luulevat saaneensa selville ruumiin identiteetin ja tekevät bioteknologian avulla ruumiille uuden ihon ja kasvot, löytämänsä aineiston perusteella. Ruumis ei ole kuitenkaan Analían, vaan Marianan.
Vuosia kuluu ja Mariana saa uuden ihon ja toiset "Analían" kasvot. Mariana on kuitenkin menettänyt muistinsa eikä näin ollen tiedä, miltä todellisuudessa hänen kasvonsa pitäisi näyttää. Eräänä päivänä, aivan sattumalta hän tapaa Danielin (aviomiehensä) ja lopulta tavattuuan he rakastuvat toisiinsa. Mutta rakkaus muuttuu, kun väliin tulee Sara, joka kaikin voimin haluaa Danielin itselleen. Lopulta myös Marianan muisti palaa, jolloin kaikki virheet ja petokset selvitetään toden teolla.
Kreikan parlamenttivaalit 1996

Tulokset

Vaalien tulokset olivat:
Telkkälä (Muolaa)

Kyläkuva

Suomelle kuuluessaan Telkkälä sijaitsi Muolaan itäosassa Valkjärven kunnan rajalla noin kolme kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta itään. Telkkälän naapurikyliä olivat etelässä Lehtokylä, lännessä Kirkkojärven toisella puolella Kirkkoranta, Hattula ja Retukylä, pohjoisessa Passila ja Punnus, idässä Himala, Myhkyrilä ja Heimala sekä Valkjärven puolella Pentsilä. Punnuksen ja Passilan kylien vastaisen rajan muodosti Punnusjärvestä Kirkkojärveen laskeva Punnusjoki.
Telkälän asutus ja pellot olivat keskittyneet kylän pohjoisosaan Kirkkojärven rannalle. Telkkälän halki kulki Punnuksesta Lehtokylään johtanut maantie, josta erkani kylätie länteen Telkkälän kyläkeskustaan Kirkkojärven rantaan ja itään Saustalaan. Vuonna 1936 Telkkälän kylän pinta-ala oli 13,53 neliökilometriä, josta oli peltoa 407 hehtaaria, niittyä 46 hehtaaria ja metsää 871 hehtaaria. Telkkälän peltopinta-ala oli lisääntynyt Kirkko- ja Punnusjärvien laskun myötä. Maanviljelyksen ohella kylässä harjoitettiin myös huomattavassa määrin kalastusta. Kylässä oli Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen rukoushuone..
Telkklälän koulu aloitti toimintansa vuokratiloissa vuonna 1907 ja koulutalo valmistui vuonna 1910. Koulupiiriin kuului Telkkälän lisäksi Himalan kylä sekä Saustalaksi kutsutut Myhkyrilän, Saavolan ja Oravalan kylät. Telkklän koulu sijaitsi kylätien varressa metsätaipaleella Himalan ja Telkkälän kylien välimaastossa. Ennen vuotta 1907 koulupiirin alue oli kuulunut Punnuksen koulupiiriin. Telkkälän koulu tuhoutui talvisodassa vuonna 1939.

Sota-aika

Telkklän asukkaat evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle. Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Telkklän asukkaat asutettiin pääasiassa Somerolle ja jonkin verran myös Somerniemelle.
Filippiinientiira

Koko ja ulkonäkö

Filippiinientiira on lähes kokonaan harmaa 43 cm pitkä tiira, jolla on musta pää ja keltainen nokka, jossa on musta kärki. Linnun jalat ovat mustat. Suomalaisista tiiroista filippiinientiira muistuttaa eniten pikkutiiraa nokan värin takia, mutta on kuitenkin huomattavasti suurempi.

Levinneisyys

Lajia on nähty hyvin harvoin, sitä on nähty ainoastaan Itä-Kiinan, Indonesian, Malesian, Taiwanin, Thaimaan ja Filippiinien rannikolla, ja näissäkin paikoissa erittäin harvoin. Uusimmat havainnot on nähty Kiinan rannikolla.
Aluemaantiede

Aluemaantiede tutkii maapallon pinnan alueellista erilaistumista ja ottaa maantieteellisiä alueita selvitellessään huomioon sekä luonnonolot että ihmisen toiminnan. Vastakkainen tarkastelutapa on yleismaantieteellinen. Maantiedettä kuvataan usein alueiden ja paikkojen tutkimuksena. Se tutkii maapallon pintaa, sen ominaisuuksia ja ilmiöitä.
Aluemaantiede on maantieteen ala, joka poikkeaa luonnonmaantieteestä ja kulttuurimaantieteestä. Aluenmaantieteessä tutkitaan jotakin aluetta ja otetaan huomioon kaikki tärkeimmät luontoon ja ihmisen toimintaan liittyvät piirteet, jotka vaikuttavat alueen luonteeseen. Aluemaantiede pyrkii kokonaisesitykseen tietystä alueesta. Aluemaantiede pyrkii selittämään muun muassa seuraavat peruskäsitteet alueesta: sijainti, kallio- ja maaperä (maankamara), meren syvyys tai maankorkeus, ilma- tai merivirtaukset, ilmasto, kasvillisuus, väestö, maatalous ja kalastus, liikenneolot ja muu infrastruktuuri, asuminen, matkailu ja niin edelleen.
Alueella tarkoitetaan maantieteessä maanpinnan osaa, joka luontonsa tai ihmisen toiminnan perusteella on jokseenkin yhtenäinen ja eroaa ympäröivistä alueista.
Gamlakarleby BK

Seuran historiaa

GBK perustettiin vuonna 1924. GBK:n toiminta keskittyy nykyään jalkapalloon, mutta seuralla on myös ollut jääpallo- ja jääkiekkotoimintaa 1950-luvulle saakka. Jääkiekkojoukkue Kokkolan Hermes, (nyk. Hermes HT) perustettiin 1953, kun GBK:n ja KPV:n jääkiekkoilijat yhdistivät toimintansa.
GBK on pelannut viime vuodet Kakkosessa, mutta joukkueella on pitkät perinteet myös Ykkösessä. Joukkue varmisti oman lohkonsa voiton II-divisioonassa syyskuussa 2006 ja palasi näin ollen I-divisioonaan kaudeksi 2007. GBK on pelannut myös korkeimmalla sarjatasolla useaan eri otteeseen 50-, 60- ja 70-luvuilla (ei kuitenkaan nykyisessä Veikkausliigassa).
Vuonna 2000 GBK:sta tuli ensimmäinen naisten beachfutiksen Suomen-mestari ja seuraavana vuonna joukkue uusi mestaruutensa.

Seuran nykytoiminta

Seura on kaksikielinen ja sen toiminta koostuu muun muassa valiojalkapallosta, naisjalkapallosta, reservijoukkuejalkapallosta, nuorisojalkapallosta, nappulajalkapallokoulusta, turnaustoiminnasta ja jalkapalloleireistä. Seuralla on myös joukkue vammaisille urheilijoille. Seuralla on yhteensä noin 30 joukkuetta mukana eri sarjoissa. Rekisteröityjen pelaajien määrä on noin 600.

Kokkola Cup

GBK järjestää vuosittain heinäkuussa kansainvälisen Kokkola Cup -junioriturnauksen. Kokkola Cup on Suomen toiseksi suurin junioriturnaus Helsinki Cupin jälkeen, ja esimerkiksi vuonna 2015 se kokosi Kokkolaan noin 360 jalkapallojoukkuetta. Kokkola Cup järjestetään talkoovoimin, ja käytännön järjestelyistä huolehtivat seuran toimitsijat ja pelaajien vanhemmat.
Kirkkoranta

Kyläkuva

Kirkkoranta sijaitsi Muolaan itäosassa. Sen naapurikyliä olivat pohjoisessa ja lännessä Turulila, idässä Kirkkojärven toisella puolella Peikola ja Telkkälä sekä etelässä Hattula ja Pällilä. Kylästä johti maantiet Pällilän kautta Kyyrölään kantatie 63, Lehtokylään sekä Kuusaan kautta kantatie 62 ja Äyräpään kirkonkylään Pölläkkälään. Vuonna 1936 Kirkkorannan pinta-ala oli kolme neliökilometriä, josta oli peltoa 62 hehtaaria, niittyä 15 hehtaaria ja metsää 218 hehtaaria.
Kirkkoranta oli epätavallinen kirkonkylä, sillä se oli asukasluvultaan pieni ja sen palveluvarustus oli suppea. Siellä ei ollut esimerkiksi koulua, puhelinkeskusta, apteekkia ja kauppojakin oli vain yksi. Muolaan kunnan liikekeskuksia olivat Kyyrölä ja Perkjärven asemakylä. Kyyrölässä oli muun muassa kunnanlääkäri ja apteekki. Kirkonkylä kuului Koiralan koulupiiriin, jonka koulu sijaitsi noin puolitoista kilometriä kirkolta pohjoiseen.
Kirkonkylän itäosassa korkealla Kirkkojärven rantakumpareella sijaitsi Ernst Lohrmannin suunnittelema, vuonna 1852 valmistunut ja harmaasta kivestä ja tiilistä rakennettu Muolaan luterilainen kirkko, jossa oli 2 200 istumapaikkaa. Kirkko raunioitui talvisodassa. Kirkkotarhassa sijaitsivat Pyhän ristin kivet, sisällissodan valkoisten sankarihauta ja jatkosodan aikana sinne perustettiin myös sankarihauta talvi- ja jatkosodan uhreille. Mäenrinteen alapuolella Kirkkojärven rannassa sijaitsi venevalkama, jonne Kirkkojärven itäpuolisten kylien asukkaat saapuivat veneillään.
Kirkkoa vastapäätä sijaitsivat kunnantalo ja säästöpankki. Lähistöllä olivat myös Kannaksen Osuusliikkeen myymälä, postitalo ja poliisi. Kirkolta puoli kilometriä pohjoiseen sijaitsi kirkkoherran pappila ja kirkolta kilometrin etelään kappalaisen pappila. Pääosa kirkonkylän maatiloista oli entisiä pappiloiden torppia. Kylän pellot keskittyivät kylän itäosaan Kirkkojärven rantaan ja maantien varsille.

Sota-aika

Kirkkorannan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Talvisodan pääpuolustuslinja, Mannerheimlinja kulki kirkonkylän kautta, jonka vuoksi kirkonkylän rakennuskanta tuhoutui täysin. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Keväällä 1944 valmistuivat uusi kunnantalo ja seurakuntatalo. Jälleenrakennus keskeytyi kesäkuussa 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Kunnantoimisto ja -arkisto evakuoitiin 13. kesäkuuta 1944. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle. Kirkkorannan väestö asutettiin pääasiassa Somerolle.
Abai Qunanbaiuly

Abai Qunanbaiuly (kaz. Абай Құнанбайұлы, ven. Аба́й Кунанба́ев, Abai Kunanbajev; 10. elokuuta (J: 29. heinäkuuta) 1845 nykyinen Itä-Kazakstanin alueen Abain piirin Karaulin kylä, – 6. heinäkuuta (J: 23. kesäkuuta) 1904 Karaul) oli kazakkilainen  runoilija ja kansanvalistaja sekä yksi kazakin kirjakielen perustanlaskijoista.
Abai syntyi feodaaliruhtinas Qunanbai Öskenbaiulyn perheeseen. Hän opiskeli Semipalatinskin koraanikoulussa ja kävi samalla myös venäläistä koulua. Itämaisten runoilijoiden ja tiedemiesten lisäksi Abain maailmankuvaan vaikutti voimakkaasti klassinen venäläinen kirjallisuus, jonka teoksia hän käänsi äidinkielelleen.
Satiirisissa runoissaan Abai arvostelee yhteiskunnallista epäoikeudenmukaisuutta, kansan takapajuisuutta ja tietämättömyyttä. Hän kehitti kazakinkielisen runouden tyyliä ja otti käyttöön uusia runomuotoja. Runoelmassa Iskander Abai kuvaa kriittisesti Aleksanteri Suuren valloituksia. Hän kirjoitti myös didaktisia proosateoksia.
Kirjailija Muhtar Äwezov kuvaa runoilijan elämää eeppisessä romaanissaan ”Abain tie”. Entinen Karagandan alueen Tšurubai-Nuran taajama nimettiin Abain mukaan vuonna 1961.
Bastionijärjestelmä

Bastionijärjestelmä on 1500-luvun alussa italialaissotien aikana Italiassa kehitetty linnoitusjärjestelmä, joka korvasi keskiaikaisettykistöllä käytävään sodankäyntiin soveltumattomat linnat. 
Bastionijärjestelmään siirtyminen madalsi linnoitusta, ja toisaalta laajensi linnoitusten pinta-alaa verrattuna keskiaikaisiin linnoihin. Aikaisemmin linnoitusten tuli olla korkeita, jotta teräasein varustetun vihollisen olisi ollut mahdollisimman vaikeaa tunkeutua muurien ylitse tikapuilla niiden sisäpuolelle.
Järjestelmää kehittivät edelleen 1600-luvulla ranskalainen Sébastien Le Prestre de Vauban ja hollantilainen Menno van Coehoorn. Järjestelmä oli käytössä 1700-luvulle saakka. 
Bastionijärjestelmän puolustus perustui vahvaan tykistöön ja linnoitusten tarkasti suunniteltuun pohjakaavaan, joka mahdollisti linnoituksen eri osien osallistumisen toistensa puolustustaisteluun. Linnoituksen bastioneista pystyttiin ampumaan viereisten bastionien edustalle, ja näin linnoituksen edustalle ei jäänyt yhtään kuollutta kulmaa, johon oma tykkituli ei olisi ulottunut.  
Vaikka linnoitukset olivat huomattavasti keskiaikaisia linnoja matalampia, niiden muurit saatiin vallihautojen avulla riittävän korkeiksi, ettei linnoitusten valtaaminen suoralla rynnäköllä ollut mahdollista.

Bastionilinnoitukset Suomessa

Bastionijärjestelmä otettiin käyttöön Suomessa viimeistään 1500-luvulla tykistösodankäynnin kehittymisen johdosta. Tuolloin linnoihin ja kaupunginmuureihin perustuva puolustustaktiikka muuttui vanhanaikaiseksi. Ampuma-aseita on ollut Suomessa käytössä aikaisemminkin ja 1400-luvun suomalaisten ritareiden (raskas ratsuväen sotilas) perintöluetteloissa on mainittu ajanmukainen aseistus mukaan lukien ampuma-aseet. Aseteknologia on levinnyt nopeasti ja se on ollut hyvin yhtenevää koko Itämeren alueella. 
Merkittävä rakennushanke oli 1500-luvun puolivälissä tehty Viipurin kaupungin linnoitteiden ajantasaistaminen, jolloin keskiaikaista Viipurin kaupunginmuuria vahvistettiin bastioneilla sekä rakennettiin merkittävä laajennus kaupunkia suojaavaan linnoitteeseen. Tämän linnoitustyön merkittävimmät hankkeet olivat Äyräpään ja Pantsarlahden bastionit. 
Ruotsin rajat siirtyivät valloitussotien seurauksena siten, että uusia merkittäviä linnoitustöitä ei nähty tarpeellisiksi Suomen alueilla ennen 1700-lukua. Bastionijärjestelmän mukaisesti rakennettuja linnoituksia ovat Suomessa esimerkiksi hattujen sodan jälkeen rakennetut Augustin Ehrensvärdin suunnittelemat Viaporin eli Suomenlinnan ja Svartholman merilinnoitukset sekä venäläisten 1790-luvulla Vanhaan Suomeen rakentama Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmä. Lisäksi Suomen keskiaikaisia linnoja nykyaikaistettiin 1700-luvun kuluessa rakentamalla niiden etuvarustuksiksi bastioneja.
Venäjän keisarikunnan armeijan 1790-luvun lopulla viimeistelemää Taavetin linnoitusta käytettiin sotilaallisesti vain vuoteen 1803, jolloin sen sotilaallisesta käytöstä luovuttiin. Bastionijärjestelmä tuli teknisesti vanhanaikaiseksi noin 1790-luvulla.
McKey Sullivan

Brittany "McKey" Sullivan (s. 9. syyskuuta 1988 Lake Forest, Illinois) on yhdysvaltalainen malli. Hän voitti Huippumalli haussa -ohjelman 11. tuotantokauden.
Laki sähköisestä allekirjoituksesta

Laki sähköisistä allekirjoituksista on 24. tammikuuta 2003 säädetty laki, joka tuli voimaan 1. helmikuuta. Lain tarkoituksena on selkiyttää sähköisten allekirjoitusten käyttöä, tarjontaa ja palvelujen tarjoajien velvollisuuksia muun muassa tietosuojan osalta. Lain mukaan sähköinen allekirjoitus on yhtä pätevä kuin perinteinen allekirjoitus.
Laki sähköisestä allekirjoituksesta on kumottu Lailla vahvasta sähköisestä tunnistamisesta ja sähköisistä luottamuspalveluista 7.8.2009/617, joka tuli voimaan 1.9.2009.
Legenda nimeltään 1900

Juoni

1900-luvun ensimmäisenä päivänä amerikkalaisen loistoristeilijän ruumassa työskentelevä mies löytää poikavauvan pieneen koriin kapaloituna. Pojalle annetaan nimeksi 1900. Kuusivuotiaana poika eksyy vaeltamaan laivan loistoluokkaan, jonka tanssiaissalista hän löytää pianon.
Pojasta varttuu laivan juhlittu pianovirtuoosi Lyhyen elämänsä aikana hän ei koskaan poistu laivasta, vaan ehtii keksiä jazzin, levyttää yhden kappaleen ja kokea ohikiitävän rakkauden. Kun päähenkilö on noin kolmenkymmenen, hänen vettä tulviva kotinsa määrätään räjäytettäväksi, mutta mies nimeltä 1900 ei uskalla jättää uppoavaa alusta.
I/KTR 10 (talvisota)

I/KTR 10 eli Kenttätykistörykmentti 10:n ensimmäinen patteristo ("Sillan patteristo") oli talvisodan aikainen kenttätykistöpatteristo, joka perustettiin 7. lokakuuta 1939 alkaen Jyväskylässä. Patteriston komentajana oli kapteeni Tauno Siltanen, jonka mukaan patteristoa kutsutaan myös Sillan patteristoksi. Patteristo taisteli Pyhäjärvi-Sakkola -alueelle Kannaksen itäosaan III Armeijakunnan alueella. Se kuului everstiluutnantti Toivo Sarparannan komentamaan kenttä­tykistö­rykmentti 10:een. Patteriston numero vaihdettiin 1. tammikuuta 1940 I/KTR 7:ksi.

Perustaminen ja varustaminen

I/KTR10 perustettiin Jyväskylän Lyseolla. Patteriston henkilöstön pääosa oli Jyväskylän Sotilaspiirin I ala-alueella asuneita reserviläisiä. Patteristoon oli sijoitettu ala-alueen päällikön Tauno Siltasen lisäksi vain kolme aktiiviupseeria. Jyväskylän Sotilaspiirin I ala-alue käsitti Jyväskylän kaupungin, maalaiskunnan ja Säynätsalon. Patteristo pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaisesti, mutta varsinaista tykkikalustoa lukuun ottamatta määrävahvuuksiin ei päästy.

Keskittäminen

I/KTR 10 keskitettiin 12.-15.10.1939 välisenä aikana Pyhäjärvi-Sakkola -alueelle Kannaksen itäosaan III Armeijakunnan alueelle.

Tuliasemien (vast) koordinaatit Taipaleenjoen Linnakankaalla

1.Ptri -Tuliasema1 60°38'50.5" 30°29'32.0"
1. Ptri Tuliasema2 60°38'58.9" 30°29'25.9"
1.Ptri Tuliasema3 60°39'0.0" 30°29'31.5"
2.Ptri-Tuliasema1 60°39'52.9" 30°29'15.9"
3.Ptri -Tuliasema1 60°38'39.4" 30°28'55.0"
3.Ptri-Tuliasema2 60°38'39.3" 30°28'53.2"
3.Ptri-Tuliasema3 60°38'39.3" 30°28'51.1"
3.Ptri-Tuliasema4 60°38'39.4" 30°28'49.6"
Esikuntarakennus 60°40'24.3" 30°29'7.8"

Sillan Patteristo jatkosodassa

Pääosa patteriston henkilöstöstä palveli Siltasen johdolla jatkosodassa RsPsto27:ssä