Kristinuskon historia Suomessa

Kristinuskon historia Suomessa ulottuu ristiretkiajalta nykypäivään. Ensimmäiset kristilliset vaikutukset saapuivat Suomeen viikinkiaikana pääosin idästä. Kirjallisia lähteitä suomalaisten varhaisimmista kosketuksista läntiseen katolilaisuuteen ei ole juurikaan säilynyt, ja historioitsijat ovat myöhemmin kyseenalaistaneet varhaiset tarinat katolilaisuuden leviämisestä Suomeen. Esimerkiksi piispa Henrikin Suomeen suuntautuneen ristiretken todenperäisyydestä kiistellään tutkijoiden keskuudessa.

Ensimmäiset kosketukset kristinuskoon

Kristinuskon uskotaan saapuneen Suomeen kahdelta suunnalta: Skandinavian kautta lännestä ja Venäjältä idästä kauppiaiden ja lähetyssaarnaajien mukana. Hautalöydöistä kristillisiä esineitä, kuten kaularistejä, krusifikseja ja ikoneita, on löytynyt ainakin 900-luvulta lähtien. Arkeoastronomi Marianna Ridderstadin hautatutkimusten perusteella kristinusko on tullut Suomeen jo viikinkiajalla, ehkä jo 800-luvulla. Tällöin alettiin haudata vainajia pääsiäissuuntaan.
Kiovan Venäjää hallineen Vladimir Suuren tiedetään ottaneen kasteen vuonna 988, mikä nopeutti huomattavasti kristinuskon leviämistä idässä. Tanska ja Norja kristillistyivät puolestaan pohjoismaista ensimmäisinä 1000-luvun taitteessa ja niiden vanavedessä myöhemmin myös Ruotsi. Ruotsin Birkassa tiedetään nykytietojen perusteella kuitenkin olleen kristittyjä 800-luvulta lähtien. Ajatusta, jonka mukaan Suomen varhaisimmat kosketukset kristinuskon kanssa saapuivat idästä, tukee se, että useat keskeiset kristilliset sanat ja nimet ovat tulleet suomen kieleen muinaisvenäjästä. Näitä sanoja ovat esimerkiksi pappi, pakana, suntio, risti ja Raamattu, sekä kristilliset nimet, kuten Pietari (ven. Пётр, Pjotr) ja Paavali (ven. Павел, Pavel).
Suomen ensimmäiset katoliset vaikutteet ovat verokirjojen kääreinä uusiokäytettyjen kirkollisten kirjoitusten perusteella olleet mahdollisesti Saksasta ja Englannista, myös joitain alkuperältään ranskalaisia tekstejä on säilynyt. Eräät Suomesta löytyneet 1000- ja 1200-luvuille ajoitetut kirkollisten tekstien katkelmat on kirjoitettu Kölnissä. Ruotsin nuori kehittymässä ollut kirkko oli vasta opiskelemassa kirkollisten tekstien tuottamista Suomen kääntyessä katoliseen uskoon, mikä osaltaan myös selittää englantilaisen, saksalaisen ja ranskalaisen kirjallisen materiaalin tarpeen tuoreessa hiippakunnassa.
Adam Bremeniläisen kirjoittamaa Hampurin-Bremenin arkkipiispojen kronikkaa noin vuodelta 1075 pidetään vanhimpana mahdollisena lähteenä kristillisen kirkon toiminnasta Suomessa. Siinä mainitaan Birkan piispa Hiltinus, joka olisi kronikkaan myöhemmin tehdyn lisäyksen mukaan ollut ”Itämeren saarten piispa”. Tämän on tulkittu merkinneen, että piispa Hiltinuksen tehtävänä oli myös vastata Itämeren itäpuolella asuvista kristityistä ja levittää kristinuskoa heidän pariinsa. Mitään konkreettisia todisteita Hiltinuksen toiminnasta tai ”Itämeren saarten” ulottumisesta Suomeen ei kuitenkaan ole.
On esitetty, että Ahvenanmaan alue, Vakka-Suomi ja Satakunta olisivat olleet poliittisessa yhteydessä joko liiton tai riippuvuuden kautta Ruotsiin, mikä edesauttoi läntisen kristinuskon siirtymistä Suomeen. Arkeologisia todisteita ovat muun muassa erilaiset hautalöydöt, joiden perusteella näillä alueilla olisi alettu käyttää kristillistä (esineetöntä) hautaustapaa noin 1000-luvulla. Samaten tunnetaan mahdollisesti vuoden 1120 tietämiltä peräisin oleva ns. Firenzen muistiinpano, jossa Viroksi ja Lounais-Suomeksi tulkitut alueet (Hestia ja Findia) on merkitty Ruotsin maakunniksi. Hestia ja Findia on myös selitetty Ruotsin Gästriklandiksi ja Finnvedeniksi.

Varhaisimmat maininnat Suomesta paavin kirjeissä

Vuodelta 1171 tai 1172 tunnetaan paavi Aleksanteri III:n Gravis Admodum -nimellä tunnettu kirje, joka kuvailee suomalaisten kääntyvän kristityiksi aina vihollisen uhatessa, mutta vaaran väistytyttä palaavan takaisin pakanallisiin tapoihin ja vainoavan saarnaajia. Kirjeen ilmaisut ovat stereotyypistä kansliakieltä eivätkä sinänsä anna yksityiskohtaista tietoa Suomen oloista. Ilmeistä kuitenkin on, että kirkollisten olojen vakiinnuttaminen oli hidasta ja vaivalloista. Tästä kertoo myös vuonna 1237 tapahtunut Hämäläisten kapina katolilaisuutta vastaan. Hämäläisten pakanallisiin tapoihin palaamisen seurauksena paavi Paavi Gregorius IX vaati ruotsalaisia kristittyjä ja "läheisissä saarissa asuvia katolisia miehiä" taisteluun hämäläisiä vastaan.
Paavi Innocentius III kirjeessä 30. lokakuuta 1209 kerrotaan Suomen kääntyneen "muutamien ylhäisten huolenpidon avulla" kristinuskoon. Suomella tarkoitettiin tuohon aikaan nykyistä Varsinais-Suomea. Ensimmäinen historiallisessa lähteessä mainittu Suomen piispa on Piispa Tuomas, joka toimi virassaan mahdollisesti vuosina 1220-1245. Paavi Gregorius IX:n kirjeessä vuonna 1229 todetaan Suomen piispan käännyttäneen suuren pakanakansan Suomessa ja "läheisissä maissa". Hän antoi myös Suomen piispalle luvan ottaa haltuunsa käännytettyjen pakanoiden pyhät lehdot sekä pyhäköt. Gregorius pyrki samana vuonna myös estämään Suomen piispan pyynnöstä Gotlantilaisten aseiden, hevosten, laivojen ja elintarvikkeiden myymisen Suomen pakanoille. Näiden tarvikkeiden turvin pakanat olivat Paavin mukaan pyrkineet tuhoamaan kristinuskon alueelta. Gregorius IX toteaa 3. helmikuuta 1232 Semgallien piispalle lähettämässään kirjeessä kirkon olevan Suomessa vielä vähäinen.

Ortodoksisuuden leviäminen Karjalassa ja Itä-Suomessa

Karjalaiset liittyivät Novgorodin alaisuuteen ja omaksuivat ortodoksisen uskon. Tämäkin muutos tapahtui hitaasti ja asteittain, ja Karjalassa onkin säilynyt paljon esikristillistä mytologiaa ja perinteitä.
Ortodoksisessa kirkossa kutsutaan Karjalan valistajiksi Venäjän Karjalassa, Lapissa, Inkerissä, Vepsässä ja Äänisjoen ja Vienanjoen alajuoksulla vaikuttaneita lähetyssaarnaajia, luostarien perustajia, erämaakilvoittelijoita ja esimerkillisiä paikallisia ihmisiä. Valistustyössä oli ortodoksisen uskon levittämisen lisäksi tavoitteena myös juurruttaa maallista valtaa ja viedä tsaarin poliittisia valtapyrkimyksiä eteenpäin. Työn tuloksina syntyi Karjalaan useita luostareita, kirkkoja ja tšasounoita. Perimätiedon mukaan Valamon luostari perustettiin 1100-luvulla tai viimeistään 1300-luvulla,  Konevitsan luostari vuonna 1393 ja Petsamon luostari 1500-luvulla.
Vuosina 1610–1617 käytiin Ruotsin ja Venäjän välillä Inkerin sota, jolloin Jakob De la Gardien johtama sotajoukko valtasi Käkisalmen ja sen ortodoksinen piispa Silvester joutui pakenemaan Venäjälle. Samalla ruotsalaisjoukot tuhosivat Valamon ja Konevitsan luostarit.  Sodan päättäneessä Stolbovan rauhansopimuksessa vuonna 1617 taattiin Ruotsiin liitetyn alueen ortodoksiselle väestölle oikeus harjoittaa omaa uskontoaan. Kuitenkin käytännössä Ruotsin alaiset ortodoksit joutuivat vaikeaan asemaan. Ruotsin valtion tuella evankelis-luterilainen kirkko levitti luterilaisuutta Käkisalmen läänin alueelle pakkokäännyttämällä ortodokseja. Praasniekkojen viettäminen kiellettiin ja ortodoksien oli käytävä joka toinen sunnuntai kuuntelemassa luterilaista saarnaa. Tämän seurauksena kymmenet tuhannet ortodoksit pakenivat Venäjälle ja tilalle tuotiin väestöä Savosta, joka edesauttoi Pohjois-Karjalan, Karjalan kannaksen ja Inkerin luterilaistumista.

Puhdasoppisuuden aikakausi

1600-luku oli Ruotsissa ja Suomessa puhdasoppisen luterilaisuuden aikakautta. Kirkon johdolle oli tärkeätä pysyä erossa katolisuudesta ja muista vääristä opeista. Turun piispaksi nimettiin 1627 ruotsalainen Isak Rothovius. Häntä oli edeltänyt Eerik Eerikinpoika Sorolainen, jota Kustaa II Aadolf epäili myönteiseksi katolisuutta kohtaan. Siksi Turkuun tuli ruotsalainen piispa, mihin vaikutti myös osaltaan Suomen papiston vaatimaton opillinen taso. Rothoviuksen jälkeen piispana oli ruotsalainen aina vuoteen 1718 saakka. Vaikka Rothovius olikin ruotsalainen, hän pyrki edistämään Suomen kirkkoa. Hän muun muassa kiirehti Sorolaisen aloittaman koko Raamatun suomentamistyötä. Biblia ilmestyi lopulta 1642.
Suomen kirkko oli vastuussa myös Turun hiippakunnassa asuvista saamelaisista. Kemijoen vesistön ja Inarin saamelaiset kastettiin kristinuskoon jo 1630-lukuun mennessä, vaikka opetus käytiinkin suomeksi. Vaikka saamelaiset olikin nimellisesti kristittyjä, monet muinaisuskon piirteet säilyivät jopa 1900-luvulle asti.
Puhdasoppisuuden aikaan yhdistetään usein noitavainot. Suomeen noitavainojen uusi aalto saapui 1660-luvulla, mutta vainot jäivät melko vähäisiksi. 1660-luvulta vuoteen 1683 Suomessa, pääosin ruotsinkielisillä alueilla mestattiin noin 40 noitaa. Noitausko ei saanut Suomessa varsinaisesti jalansijaa, sillä perinteisesti suomalaisessa muinaisuskossa tietäjät olivat miehiä.

Pietismin leviäminen 1700-luvulla

Ihmiset alkoivat jo 1700-luvulla ajatella uskoa yksilöllisemmin, ja vaikka kristinuskoa ei vastustettukaan, välinpitämätön asenne siihen yleistyi. Papit hyväksyivät tapakristillisyyden, mutta puuttuivat asiaan, jos huomasivat seurakunnassa epäsiveellisyyttä. Suomeen oli jo 1600-luvun lopulla levinnyt tietoja Saksassa syntyneestä pietismistä. Turun piispa Johannes Gezelius, jota hämmensi pietismin radikaalit ja mystiikkaan viehtyneet kannattajat, arvosti kuitenkin pietismiä edustanutta Philipp Jacob Speneriä. Ensimmäinen radikaalpietismin suomalainen pappi oli Lars Ulstadius. Hän keskeytti tuomiokirkossa jumalanpalveluksen julistaaksene tuomiota kirkolle. Ulstadius joutui luopiona elinkautiseen vankeuteen.
Kirkollinen pietismi alkoi kasvattaa merkitystään vapaudenajan lopulla. Siihen vaikutti erityisesti Tornion pedagogion rehtorin Johan Wegeliuksen saarnakirja Se pyhä evangeliumillinen valkeus taivaallisesa opisa ja pyhäsä elämäsä (1747–1749). Vaikka se oli varsin pietistinen kirja, Turun tuomiokapituli suositteli sitä. Rahvaan lukutaidon kehittyessä, suomenkielisiä kirjoja alkoi ilmestyä entistä enemmän. Englantilaisen Arthur Dentin kirja Totisen kääntymisen harjoitus sai 1756 aikaan Uudellakirkolla (Kalannissa) herätystä. Uudeltakirkolta hertäys levisi nopesti kaikkialle Varsinais-Suomen länsiosaan ja Satakunnan rannikkoseudulle. Herätysliike vahvistui 1770-luvulla. Ominaista sille oli niin sanotut horrossaarnajat, joista merkittävin oli talollisen tytär Anna Rogel.

Venäjän vallan alaisuuteen

Suomen luterilaisen kirkolla oli keisari Aleksanteri I:n varsin luottamuksellinen suhde, koska piispat suostuivat keisarin ylivaltaan. Vaikka keisari olikin ortodoksi, hän oli Suomessa luterilaisen kirkon päämies.
Kansan keskuudessa vaikutti 1800-luvulla monia luterilaisia herätysliikkeitä, joilla oli paljon perinteitä 1700-luvulta mutta myös uusia piirteitä. Herätysliikkeiden vaikutus ei kuitenkaan levinnyt koko maahan, vaan monilla alueilla seurattiin kirkollista luterilaisuutta. Nilsiässä herätysliikkeeseen liittyi Paavo Ruotsalainen. Hän sai 1810-luvulla johtoaseman Pohjois-Savon herätysliikkeessä. Herännäisyys levisi Savosta Pohjanmaalle. Siitä erosi omat herätysliikkeet Mikkelissä, Karjalassa ja Lounais-Suomessa, jossa alkoi 1817 uusi herätyksen aalto Juho Uusikartanon johdolla. Liike oli aluksi hurmoksellisesti, ja se on saanut nimekseen hyppyherätys. Henrik Renqvistin kirjojen vaikutuksesta Lounais-Suomen hyppyherätys kehittyi rukoilevaisuudeksi.
Luterilaisen kirkon johtokin huolestui herätysliikkeistä, sillä se näytti vaikuttavan papiston arvovaltaan ja kirkon järjestykseen. Arkkipiispa Jacob Tengström oli varsin aktiivinen herätysliikkeiden vastustaja, mutta käytännössä heränneiden vainoaminen oli varsin lievä. Kirkon johto luopui 1840-luvulla heränneiden ahdistamisesta, kun heidät oli todettu poliittisesti vaarattomiksi.
Ruotsin Lapissa syntyi 1840-luvulla perustajansa Lars Levi Laestadiuksen mukaan nimetty lestadiolaisuus. Laestadius ei pyrkinyt perustamaan omaa liikettään, mutta hänen saarnoistaa syntynyt herätys sai nimensä 1870-luvulla. Siihen liittyi hajanaisesti ihmisiä ympäri Suomea jo 1870-luvun aikana, mutta Keski-Pohjanmaalla se sai erityisen paljon kannatusta ruotsinkielisen maalaisväen keskuudessa.

Kirkon ja valtion suhde

Ranskan valistuksen radikaalein suunta levisi Suomeen 1850-luvun puolivälin jälkeen. Esimerkiksi monet Helsingin yliopiston Wiipurilaisen Osakunnan jäsenet omaksuivat ”vapaamielisyyden”. Kirkko joutui Suomessa puolustuskannalle, ja sen hallintoa alettiin uudistaa. Vuosien 1865–1870 aikana kirkosta kehittyi oma valtiosta erillinen organisaatio. Eri lait ja asetukset siirsivät paikallishallinnon ja koulutuksen pois kirkollisilta viranomaisilta. Kirkosta tuli valtiosta erillinen toimija, joka kirkkolain mukaan päättää asioistaan itsenäisesti. Vuoden 1870 kirkkolaki perusti muun muassa kirkolliskokouksen, joka kokoontui kymmenen vuoden välein tarkistamaan kirkkolakia. Liberaalit uskoivat jäävänsä voitolle, kun yli puolet kirkolliskokoukseen jäsenistä oli maallikkoja. He olivat kuitenkin pääosin herätysliikkeiden jäseniä.
Kirkon uusiutumista todisti myös lähetystyön leviäminen. Porvoon piispa Frans Ludvig Schauman tuki oman lähetystyön perustamista, ja vuonna 1859 perustettiin Suomen Lähetysseura. Se koulutti muutamia lähetyssaarnaajia ja hankki kohteen niin sanotulta Ambomaalta ovambojen keskuudessa nykyisen Namibian pohjoisosista. Ambomaan lähetystyötä johti kymmeniä vuosia Martti Rautanen. Suomalaiset auttoivat Ambomaalla luomaan ovamboille kirjakielen, opettivat luku- ja kirjoitustaitoa, vastustivat vahingollisia tapoja, pyrkivät kohentamaan toimeentuloja ja parantamaan sairaanhoitoa.
Uskonnollinen auktoriteetti säilyi pitkään esimerkiksi todistajan ja kalastuksenvalvojan valatilaisuuksissa juhlallisen vakuutuksen pohjana, vaikka kirkko oli erotettu valtiosta. Kirkonkirjat olivat vuosisatojen ajan väestötietojärjestelmän pohjana. Turun piispa Isak Rothovius määräsi vuonna 1628, että pappien oli luetteloitava syntyneet, vihityt ja kuolleet. Evankelis-luterilainen kirkko ja ortodoksinen kirkkokunta hoitivat väestökirjanpitotehtäviä yhdessä maistraattien kanssa vuoteen 1999 saakka.
Kirkon ja valtionhallinnon yhteistyö näkyy edelleen esimerkiksi valtiopäivien avausjumalanpalveluksessa, ja valtioneuvoston edustajana kirkolliskokouksessa. Kirkko on julkisoikeudellinen toimija, joka tekee oikeudellisia toimia esimerkiksi vihkiessään avioliittoon.