H-mollimessu (Bach)

H-mollimessu (BWV 232) on Johann Sebastian Bachin uran loppupuolen suurteos. Hyvin monet messun osat ovat parodioita Bachin aikaisemmista teoksista, uudelleen sovitettuna ja yhdistettynä. H-mollimessu sisältää Bachin säveltämää musiikkia lähes kahdenkymmenenviiden vuoden ajalta ja siinä on valtava tyylien kirjo. Teoksessa yhdistyy jo lähes galantti kepeys raskaan hartaaseen renessanssikuoromusiikkiin sekä fuugaan ja italialaiseen konserttotyyliin.
Kaikista Bachin teoksista h-mollimessu jakaa ehkä voimakkaimmin mielipiteitä. Jotkut musiikkitieteilijät ja säveltäjät, esimerkiksi Carl Friedrich Zelter katsovat sen olevan ”luultavasti suurin musiikkitaideteos, minkä maailma on milloinkaan nähnyt”, kun taas toiset, jotka arvostavat tyylin yhtenäisyyttä, katsovat sen häviävän vertailussa esimerkiksi Bachin Matteus-passiolle.

Teoksen historia

Bach oli aikaisemmin, vuosien 1735 ja 1740 välisenä aikana, säveltänyt neljä huomattavasti lyhyempää messua (BWV 233–236), joista suurin osa oli ilmeisesti sävelletty Dresdenin hovia ja sen hallitsijaa vaaliruhtinas Fredrik August II:ta varten osoitukseksi hovisäveltäjän ahkeruudesta. Tätä näkemystä tukee se, että Dresdenin kirjoissa Bach oli merkitty nimenomaan kirkkomusiikin säveltäjäksi. Toisin kuin edeltäjänsä, h-mollimessua ei ollut tarkoitettu jumalanpalveluksissa esitettäväksi. Teoksen säveltäminen ei perustunut mihinkään tilaukseen, ja on hankala kuvitella sille mitään sopivaa käyttötarkoitusta aikansa virallisissa kirkonmenoissa.
Monien muiden Bachin teosten tavoin h-mollimessua ei sävelletty yhdellä kertaa, vaan ensimmäiset jaksot, Gloria ja Kyrie, sävellettiin jo vuosina 1724 ja 1731. Ne muodostavat itsenäisen teoksen BWV , jonka Bach lähetti Dresdenin hoviin hakiessaan sieltä hovisäveltäjän paikkaa vuonna 1733. Toisin kuin aikaisemmalla työnhakuyrityksellä, jolloin teosnäytteenä olivat Brandenburgilaiset konsertot, Bachia onnisti tällä kertaa, ja hän sai nimityksen Dresdenin hovin Hofkapellmeisterikiäksi vuonna 1736. Kyrie ja Gloria osat esitettiin ensimmäisen kerran Fredrik August II:n Puolan kuninkaaksi kruunaamisen yhteydessä vuonna 1733.
Messun muiden osien valmistumisajat eivät ole tarkaan tiedossa. Joidenkin tutkijoiden mukaan messun credon, jonka Bach nimesi Symbolum Nicenumiksi, eli Nikean uskontunnustukseksi, sävellettiin vuosien 1742−45 välisenä aikana, kun taas toiset ovat sitä mieltä että se on sävelletty jo vuonna 1732. Messun muut osat on sävelletty todennäköisesti 1740-luvun loppupuolella.  Bach viimeisteli messun viimeisenä elinvuotenaan, vuonna 1749. Tuolloin sävelletyt osat on kirjoitettu alkuperäiseen käsikirjoitukseen epävakaalla kädellä, mikä johtunee säveltäjän sairauksista. 
Johann Sebastian Bachin kuoltua teoksen käsikirjoitus jäi hänen pojalleen Carl Philipp Emanuelille, joka tiettävästi esitteli sitä lukuisille oppineille ja keräilijöille. Hän myös esitti siitä osia: ainakin Symbolum Nicenumin hyväntekeväisyyskonsertissa Hampurissa vuonna 1786. 1800-luvun alussa ainakin Johann Nikolaus Forkel ja Joseph Haydn omistivat sen käsikirjoitukset ja myös Ludwig van Beethovenin tiedetään kahdesti pyrkineen hankkimaan siitä kopion. Teoksen julkaisi ensimmäistä kertaa Simrock-kustantamo Bonnissa vuonna 1845. Bach-Gesellschaft julkaisi teoksen vuonna 1856 ja korjatun edition vuotta myöhemmin, kun yhdistys oli saanut käsiinsä teoksen alkuperäiskäsikirjoituksen.
Neue Bach Ansgabe julkaisi teoksesta uuden edition vuonna 1954 Friedrich Smendin toimittamana. Smend kiinnitti huomiota erityisesti teoksen rakenteeseen neljänä erillisenä yhteennidottuna käsikirjoituksena ja toi esiin paljon uutta tietoa Bachin sävellysprosessista sekä sovitus- ja parodiointimenetelmistä. Editiota kritisoitiin kuitenkin laajasti sen käsikirjoitusvalinnoista, joista osa ajoittui Bachin kuoleman jälkeen. Christoph Wolffin tekemä uudempi editio on korjannut monia näistä puutteista. Teoksen alkuperäiskappaletta säilytetään Berliinin valtiollisessa kirjastossa.

Esityshistoria

On epäilty, ettei koko teosta ole alun perin tarkoitettukaan esitettäväksi yhtenä kokonaisuutena. Tämän teorian tukena on ainakin kolme seikkaa: ensinnäkään Bach ei antanut teokselleen nimeä, vaan nimesi ainoastaan teoksen eri osat ja kansilehdet alkuperäiskäsikirjoituksessa; toiseksi, teoksen eri osat ovat sovituksiltaan ja esittäjiltään varsin erilaiset; ja kolmanneksi, teos on liian pitkä (noin kaksi tuntia) kirkollisia tarkoituksia varten.
1810-luvulla Berlin Singakademie harjoitutti koko teoksen ja sen osia esitettiin useasti seuraavien muutaman vuosikymmenen aikana. Ensimmäinen varma kokonaisesitys tapahtui kuitenkin vasta Riedel-Vereinin toimesta Leipzigissä vuonna 1859. Ensiesityksen jälkeen teosta ryhdyttiin esittämään useammin ja se nousi musiikkitieteiljöiden analyysin kohteeksi. Philipp Spitta ja Albert Schweitzer ovat löytäneet teoksesta luterilaisuutta ja katolisuutta yhdistäviä piirteitä.
Suomessa h-mollimessu on kuulunut Cantores Minores -poikakuoron ohjelmistoon muiden Bachin suurteosten, Matteuspassion, Johannespassion ja Jouluoratorion ohella sen perustamisvuodesta (1952) lähtien.

Teoksen rakenne

Bachin tuotannossa sävellaji h-molli liittyy usein passiiviseen kärsimykseen. Messun lisäksi Bach käytti tätä sävellajia passioissaan. H-mollimessun useimmat kohdat perustuvat Bachin aikaisemmista teoksista, lähinnä juuri kantaateista otettuihin teemoihin, jotka on sovitettu ja sanoitettu uudelleen messua varten. On myös arveltu, että keräämällä parhaina pitämiään osia eri kirkkovuoden sunnuntaita varten sävelletyistä kantaateista, Bach olisi pyrkinyt ”säilyttämään” kappaleet osana katolista messua, jota hän olisi ehkä pitänyt pysyvämpänä sävellysmuotona. Myös monien sellaisten messun osien, joiden alkuperää ei tunneta, on arveltu olevan lainauksia hävinnäistä uskonnollisista ja maallisista kantaateista
Bach jakoi messun tekstin hyvin pieniin osiin, mikä helpotti aikaisemmin sävelletyn musiikin sovittamista uuteen ympäristöön ja sanoihin. Lainattavan teoksen ja messun kohdan tekstit muistuttavat joissakin messun kohdissa toisiaan, esimerkiksi glorian osaa Gratias agimus tibi (Kiitämme sinua) varten lainattiin kantaatin nro 29 kohtaa, jossa kuoro laulaa Wir danken dir, Gott (Kiitämme sinua, Herra).
Teoksen keskeinen syklinen rakenne on gloria-jakson Gratias agimus tibin teeman toistuminen teoksen viimeisessä Dona nobis pacem osassa. Lisäksi sekä h-molli, että D-duuri sävellajit toimivat teoksen läpi eräänlaisina kiintopisteinä ja sävellajien vaihtuminen teoksessa on huolellisesti harkittua. 
H-mollimessussa Bachin onnistui sommittelemaan monimuotoisen musiikillisen materiaalin jäsennellyksi kokonaisuudeksi. Alkuperäiskäsikirjoituksesta voidaan nähdä, että Bach jakoi messun neljään pääjaksoon katolisen  missa ordinariumin mukaisesti. Näistä ensimmäinen sisältää kyrie ja gloria osat, toinen uskontunnustuksen eli credon ja kolmas sanctuksen. Viimeisen nimenä on Osanna, Benedictus, Agnus Dei et Dona nobis pacem.

Kyrie

Teoksen avaa monumentaalinen ja fuugamainen Kyrie eleison (h-molli) adagiossa, joka on sävelletty kahdelle huilulle, kahdelle oboe d’amorelle, jousille, basso continuolle ja viisiääniselle kuorolle.
Sitä seuraa kahden sopraanon duetoksi sävelletty Christe eleison (D-duuri), jossa laulajia säestävät vain jousisoittimien ritornello ja basso continuo. Missan ensimmäisen osan  päättää  toinen Kyrie eleison-fuuga (fis-molli), jossa kromaattisen teeman aloittaa bassot, joiden jälkeen tenorit, altot ja sopraanot seuraavat järjestyksessä.

Gloria

Kyrien hartaan ja murheellisen tunnelman jälkeen Gloria (D-duuri) on riemukasta musiikkia. Viisiäänistä kuoroa säestää kolme trumpettia ja patarummut. Et in terra pax on rauhallisempi ja alkaa attacca Glorian perään. Laudamus ten (A-duuri) esittävät soolosopraano ja -viulu jousien ja continuon säestäessä.  Gratias agimus tibi (D-duuri) pohjautuu Bachin 29. kantaattiin, joka sävellettiin Leipzigin kaupunginvaltuuston virkaanastujaisiin 27. elokuuta 1731. Se on neliääninen fuuga, jossa kuoron äänet aloittavat yksi kerrallaan jälleen nousevassa järjestyksessä koko orkesterin säestäessä. Sopraanon ja tenorin duettona esittämästä Domine Deus -osasta (G-duuri) siirrytään ilman taukoa Qui tollis peccata mundi -osaan (h-molli), joka on peräisin vuonna 1729 sävelletystä 46. kantaatista Schauet doch und sehet. Oboe d’amore ja alttosolistin aaria Qui sedes ad dextram Patrista seuraa bassoaaria Quoniam tu solus sanctus (D-duuri) kahden fagotin sekä continuon kanssa korkean käyrätorvisoolon säestämänä. Glorian päättää iloinen ja ylistävä, osittain fuugamainen, viisiääninen (SSATB) Cum Sancto Spiritu.

Sanctus

Sanctus (D-duuri), joka ensiesitettiin Leipzigissa joulupäivänä vuonna 1724, koostuu kuusiäänisestä kuoro-osuudesta (SSAATB).  Kuoroa säestää kolme trumpettia, patarummut, kolme oboeta, jouset ja basso continuo.  Sanctus alkaa rauhallisella adagio-osuudella, mutta siirryttäessä sanoihin Pleni sunt coeli se muuttuu reipastempoisemmaksi fugatoksi 3/8-sävellajissa.

Osanna ja Benedictus

Iloinen ja reipas Osanna (D-duuri) on johdettu kantaatista BWV 215 Preise dein Glücke, gesegnetes Sachsen, joka sävellettiin Friedrich August II:n Puolan kuninkaaksi (August III:ksi) valitsemisen ensimmäisenä vuosipäivänä vuonna 1734. Kahta kuoroa (SATB + SATB) säestää koko orkesteri. Benedictus (h-molli) on kaunis huilun soinnittama tenoriaaria, jonka päätteeksi Osanna kerrataan.

Agnus Dei

Agnus Dei (g-molli) perustuu kantaattiin Ach bleibe doch, mein liebstes Leben (BWV 11), Taivaaseenastumisen oratorioon, joka sävellettiin vuoden 1745 helatorstaita varten.  Se on alttoaaria, jota säestävät viulut ja basso continuo.  Teoksen päättää Dona nobis pacem (D-duuri), jossa Gloria-jakson Gratias agimus tibi -osaa on muunneltu uusiin sanoihin sopivaksi. Teos loppuu kuoron ja koko orkesterin majesteettiseen D-duuri sointuun.