google/wiki40b huggingface dataset:
Hansaviertel

Hansaviertel on Mitten hallintoalueeseen kuuluva kaupunginosa Berliinin keskustan lähellä. Se käsittää Grosser Tiergarten -puiston ja Spreejoen väliin jäävän alueen. Vuoden 2011 lopussa alueella oli 5 629 asukasta. Usein Hansaviertelillä tarkoitetaan sitä osaa kaupunginosasta, jonka rakennuskanta rakennettiin vuoden 1957 kansainvälisen Interbau-arkkitehtuurinäyttelyn yhteydessä. Tällä Hansaplatzia ympäröivällä alueella melkein kaikki rakennukset ovat eri kansallisuuksia edustavien maailmankuulujen arkkitehtien suunnittelemia.
Alkuperäinen Hansaviertel rakennettiin vuodesta 1875 alkaen huvilakaupunginosaksi, joka nimettiin keskiajan Hansaliiton mukaan. Alue oli liitetty osaksi Berliiniä yhdessä Moabitin kanssa vuonna 1861. Hansaviertelin vanha rakennuskanta tuhoutui lähes täydellisesti toisen maailmansodan pommituksissa, erityisesti marraskuun 1943 pommitusaallossa. Alueen pohjoisosassa on kuitenkin säilynyt joitain 1800-luvun lopulla rakennettuja taloja.
Vuonna 1957 Länsi-Berliinissä järjestetty Interbau-näyttely liittyi osaltaan Itä- ja Länsi-Saksan väliseen propagandakilpailuun. Tarkoituksena oli näyttää koko maailmalle, että sodassa raunioitunut Berliini jälleenrakennettaisiin kansainvälistä huipputasoa edustavalla modernilla arkkitehtuurilla. Interbau-näyttelyn sydämeksi valittiin sodassa tuhoutunut Hanseviertelin kaupunginosa, johon rakennettiin 36 rakennusta ja 1 160 asuntoa käsittänyt mallikortteli. Suunnittelijoina oli yli 50 nimekästä saksalaista ja ulkomaalaista arkkitehtia, muun muassa Walter Gropius, Max Taut, Oscar Niemeyer ja Alvar Aalto. Alue rakennettiin vuosina 1956–1960. Useimmat rakennuksista ovat suuria, yksilöllisesti suunniteltuja kerros- ja tornitaloja, jotka on sijoiteltu vapaasti vihreään maisemaan. Joukossa on niin lamellitaloja, pistetaloja kuin omakotitalojakin. Kokonaisuus suunniteltiin noin 3 500 asukkaalle ja rakennukset oli tarkoitettu vuokrataloiksi, mutta nykyään niissä on pääasiassa omistusasuntoja. Asuintalojen lisäksi kokonaisuuteen kuuluu Hansaplatzin metroasema, kaksi kirkkoa, ostoskeskus, kirjasto, teatteri ja koulu. Myöhemmin lisättiin vielä Berliinin taideakatemian näyttelytila. Alueella on nykyään 48 suojeltua rakennusta.
Kuutamorihmakala

Ulkonäkö ja koko

Kuutamorihmakala on väritykseltään sininen, ja sillä on hyvin pienet suomut jotka saavat koko kalan hohtamaan. Koiraat on helppo erottaa naaraista, sillä niillä on punertavat rintaevät, jotka ovat naarailla kellertävät. Kuutamorihmakala kasvaa luonnossa korkeintaan 13 senttimetrin mittaiseksi, ja on akvaariossa tavallisesti noin 15 senttimetrin mittainen.

Levinneisyys ja elinympäristö

Kuutamorihmakalaa tavataan luonnossa Aasian Kambodžassa, Singaporessa, Taiwanissa, Thaimaassa, Vietnamissa ja Etelä-Amerikan Kolumbiassa, jonne kuutamorihmakala karkasi akvaarioista ja elää nyt siellä luonnonvaraisena. Sen elinympäristöä ovat lammet ja suot.

Ravinto ja elintavat

Kuutamorihmakalan ravintoa ovat luonnossa eläinplankton, hyönteiset ja äyriäiset. Naaras laskee mätimunat koiraan kasvien lehdille rakentamaan kuplapesään, joka voi akvaariossa ulottua jopa 2,5 senttimetriä vedenpinnan yläpuolelle.
Suomen puolustuspolitiikka

Puolustuspolitiikka on Suomessa määritetty kattamaan maanpuolustuksen tehtäviä ja yleisjärjestelyjä koskevaa päätöksentekoa ja poliittista ohjausta. Lisäksi siihen luetaan osallistuminen kansainvälistä rauhaa ja turvallisuutta ylläpitäviin sotilaallisiin toimiin.
On huomattava, että eri maat määrittelevät puolustuspolitiikan eri tavoin johtuen pääasiallisesti erilaisista historiallisista kokemuksista. Esimerkiksi yhdysvaltalainen tai englantilainen käsitteistö ei noudata mannereurooppalaista tai pohjoismaista käytäntöä, koska tarvetta oman maa-alan konkreettiseen puolustamiseen ei siellä ole ollut pitkään aikaan. Englanninkielessä puolustuspolitiikka (defence policy) onkin jo kauan tarkoittanut yleisesti sotilaspolitiikkaa ja puolustus on voitu suorittaa kaukana kotimaasta ja myös hyökkäyksellisin keinoin "kansallisten etujen puolustamisena".

Puolustuspoliittinen päätöksenteko Suomessa

Sodanjälkeisessä Suomessa puolustuspoliittinen päätöksenteko on ollut vahvasti hallituksen ja eduskunnan käsissä. Perusratkaisuja valmisteltiin ensin vuosina 1945-1949 toimineessa puolustusrevisiokomiteassa, johon kuului kansanedustajia, upseereita ja eräitä vasemmistopuolueiden yliedustusta tasapainottaneita jäseniä. Puolustusneuvosto aloitti toimintansa vuonna 1958 ja sai merkittävän roolin kokonaismaanpuolustuksen toimintojen johdossa. Sen jäseninä oli keskeisiä ministereitä, upseereita ja muutamia muita puolustusvalmistelujen kannalta tärkeitä henkilöitä.
Puolustusvoimien rahoitusongelmat ja voimistunut puolustuskritiikki antoivat aiheen parlamentaaristen puolustuskomiteoiden käytölle maanpuolustuksen kehittämisohjelmien linjaukseen. Lähes kaikkien puolueiden edustus takasi valmistelutyön laajapohjaisuuden, ja sen tarkoituksena oli eduskunnan sitouttaminen komiteoiden esityksiin. Komiteoiden suosittelemat rahoitusohjelmat eivät kuitenkaan toteutuneet täysimääräisinä, eivätkä kaikki osapuolet olleet tyytyväisiä puolustuskomiteoiden taipumukseen puuttua turvallisuuspoliittisiin linjauksiin.
Kolmas parlamentaarinen puolustuskomitea vuonna 1981 jäi sarjan viimeiseksi. Sitten kokeiltiin puolustuspoliittisia toimikuntia, joilla ei ollut parlamentaaristen puolustuskomiteoiden kaltaista poliittista painoa. Vuonna 1995 valtaan noussut laajapohjainen hallituskokoonpano ei enää antanut puolustuspoliittista valmistelua pois käsistään. Kaksi turvallisuus- ja puolustuspoliittista selontekoa (1997 ja 2001) valmisteltiin hyvin hallituskeskeisesti. Puolustusneuvoston lakkauttaminen ja korvaaminen ministerivaliokunnalla ja puolustusministeriöön keskitetyllä valmisteluorganisaatiolla liittyi omaksuttuun hallituskeskeiseen linjaan. Vuosien 2005 ja 2009 selonteot jatkoivat samalla linjalla.
Boris Mihailov

Valmentajana

Mihailov on myöhemmin toiminut Venäjän jääkiekkomaajoukkueen valmentajana vuoden 1993 MM-kisoissa saavuttaen MM-kultaa, vuoden 2002 MM-kisoissa saavuttaen MM-hopeaa ja vuonna 2005 saavuttaen MM-pronssia.
Astroturfing

Astroturfing tai astroturffaus (viitaten tekonurmen laittamiseen) tarkoittaa maksettujen mielipiteiden hyödyntämistä viestinnässä. Astroturffauksessa mainostaja tai poliittinen ryhmä joko maksaa todellisille ihmisille suosiollisista lausunnoista tai luo keksittyjä henkilöllisyyksiä saadakseen positiivista näkyvyyttä mediassa. Astroturffauksessa yritetään luoda vaikutelma siitä, että ruohonjuuritasolla on laaja tuki jollekin politiikalle, henkilölle tai tuotteelle, vaikka todellisuudessa tällaista tukea ei ole. Astroturfingissa käytetään yleisön harhautukseen tekaistuja henkilöllisyyksiä sekä keksittyjä painostusryhmiä. Näin uskotellaan, että astroturfingin avulla markkinoitu näkemys vastaa yleistä mielipidettä.
Sana on peräisin AstroTurf-nimisestä tekonurmesta, millä ironisoidaan sitä, että maksetut mielipiteet naamioidaan aidoiksi ”ruohonjuuritason” kansalaismielipiteiksi. Käsitteen suomenkielisiksi vastineiksi on esitetty muun muassa valekannatusta, mielipidelannoitusta, lumetusta ja palkkatrollausta . Termi nousi julkisuuteen Suomessa syksyllä 2012, kun astroturffausta mahdollisesti käytettiin mielipiteenmuokkauksessa 1,8 miljardin euron potilastietojärjestelmähankinnan (Apotti-hanke) julkisuuskeskustelussa.
Georg Friedrich Grotefend

Georg Friedrich Grotefend (s. 9. kesäkuuta 1775 Münden, Saksa – k. 15. joulukuuta 1853 Hannover, Saksa) oli saksalainen epigraafikko.
Grotefend tunnettiin parhaiten omana aikanaan latinan ja italian kielen filologina. Hän kirjoitti muun muassa uudistetun painoksen Wenckin Latinan kieliopista ja systemaattisen yrityksen selittää umbrin kielen tämän hajanaisista palasista nimeltä Rudimenta linguae Umbricae ex inscriptionibus antiquis enodata ja samanlaisen teoksen oskin kielestä (Rudimenta linguae Oscae).
Merkittävimmät työnsä Grotefend teki kuitenkin Lähi-idässä. Hän teki monia mullistavia päätelmiä, joiden ansiosta myöhemmät tutkijat onnistuivat lopullisesti selvittämään muinaispersialaisen nuolenpääkirjoituksen. Grotefendin työtä jatkoivat myöhemmin Eugène Burnouf, Christian Lassen ja Henry Rawlinson.
Suomen kaunein koti

Tuomaristo

Ohjelmaa on lähetetty vuodesta 2013 asti, joka syksy vuotta 2017 lukuun ottamatta. Neljänä ensimmäisenä tuotantokautena asiantuntijoina toimivat sisustustoimittaja Hanna Sumari, sisustussuunnittelija Milla Alftan ja arkkitehti Aleksi Niemeläinen. Viidennellä tuotantokaudella syksyllä 2018 Sumarin kanssa koteja tuomaroivat sisustusarkkitehti Tero Pennanen ja arkkitehti Sini Rainio.

Voittajat

Suomen ensimmäiseksi kauneimmaksi kodiksi valittiin vuonna 2013 Risto Kemppen moderni omakotitalo Naantalin Rymättylässä. Sen on suunnitellut arkkitehti Esa Suominen. Seuraavana vuonna voittajaksi äänestettiin heinolalaisen Titta Barner-Rasmussenin 1700-luvulta periytyvä hirsitalo, joka on aiemmassa sijaintipaikassaan toiminut muun muassa meijerinä. Neljännen kauden voittajakoti oli merenrantatalo Luvialla ja viidennen kauden kaunein koti bloggaaja Tiiu Purasen yhdessä arkkitehtiveljensä kanssa suunnittelema moderni musta puutalo Muuramessa.
T. J. Galiardi

Ura

Galiardi pelasi kevääseen 2005 saakka Albertan paikallisissa juniorisarjoissa. Hän siirtyi kaudeksi 2006–2007 Dartmouth Big Greenin joukkueeseen, Yhdysvaltain yliopistosarjoihin. Galiardi pelasi siellä yhden kauden ja valittiin ECAC:n tulokkaiden tähdistökentälliseen. Hän palasi kaudeksi 2007–2008 Kanadaan ja siirtyi WHL-joukkue Portland Winterhawksiin. Galiardi kuitenkin kaupatiin elokuussa 2007 jo ennen kauden alkua Calgary Hitmeniin. Hän teki tehot 18+52=70 ja oli tulokkaiden syöttöpörssin ykkönen. Galiardi voitti tehoilla 5+19=24 WHL:n pudotuspelien piste- ja syöttöpörssin.
Colorado Avalanche varasi Galiardin yliopistopelien jälkeen kesällä 2007 toisella kierroksella numerolla 55. Hän siirtyi kaudeksi 2008–2009 kolmivuotisella tulokassopimuksella Avalanchen organisaatioon. Galiardi pelasi kauden lähinnä AHL-joukkue Lake Erie Monstersissa, mutta pääsi pelaamaan myös 11 NHL-ottelua tehoin 3+1=4. Hän teki debyyttiinsä vasta kauden lopulla 19. maaliskuuta 2009 Edmonton Oilersia vastaan. Galiardin ensimmäinen NHL-maali syntyi 27. maaliskuuta Vancouver Canucksin Roberto Luongon taakse. Maali jäi Avalanchen ainoaksi 4–1-tappioon päättyneessä ottelussa.
Varsinainen tulokaskausi Galiardille oli 2009–2010. Hän teki runkosarjan 70 ottelussa tehot 15+24=39. Galiardi oli tulokkaiden pistepörssin kuudes. Seuraavalla kaudella hän pelasi vain 35 ottelua ranne- ja kyynärvarsivammojen takia. Kesällä 2011 Galiardi teki vuoden jatkosopimuksen Avalanchen kanssa. Seuraavalla kaudella Galiardi pelasi 55 ottelua Avalanchessa, kunnes hänet kaupattiin siirtoajan viimeisenä päivänä San Jose Sharksiin. Kaupassa Sharks sai lisäksi Daniel Winnikin ja NHL:n 2012 varaustilaisuuden seitsemännen kierroksen varausoikeuden ja Avalancheen meni Jamie McGinn, Mike Connolly ja Michael Sgarbossa.

Maajoukkue

Galiardi pelasi miesten MM-kilpailuissa keväällä 2010.
Taigauunilintu

Koko ja ulkonäkö

Pituus noin 10 cm, paino 6–8 g, väritys harmaanvihertävä. Selkäpuoli vihertävä, vatsa valkoinen. Silmäjuova musta ja silmäkulmajuova voimakas, harmaanvihreällä päälaella voi olla hyvin himmeä päälaenjuovan aihe. Siivellä kaksi vaaleaa voimakasta siipijuovaa – isoilla ja pienillä peitinhöyhenillä – joita ympäröivät tummemmat alueet, jotka korostavat juovien räikeyttä. Yläperä samanvärinen kuin selkä. Tertiaalien reunat vaaleat. Jalat ja nokka vaaleat.
Helppo huomata kutsuäänestä, joka on kova, korkea, kuusitiaismainen ”tsy-i” tai ”tsiy-i”.

Levinneisyys

Taigauunilintu on muuttolintu, joka pesii Aasian pohjoisosissa Uralin itäpuolella, ja talvehtii Aasian eteläosissa. Joskus se harhautuu muuttomatkoillaan Eurooppaan, jossa se on yksi runsaslukuisimmista  siperialaisista harhailijoista. Suomessa tavataan vuosittain joitain kymmeniä taigauunilintuja, lähestulkoon kaikki havainnot syys–lokakuulta. Useimmiten linnut nähdään rannikon niemissä, kaupunkien puistoissa ja ulkosaariston saarilla. Määrät vaihtelevat vuosittain paristakymmenestä lähemmäs sataan yksilöön.

Elinympäristö

Taigan lehtipuuvaltaiset metsät. Himalajalla mieluisin pesimäympäristö 2–3 kilometrin korkeudessa.

Lisääntyminen

Taigauunilintu tekee pesänsä maahan, mättääseen, juurakkoon tms. Pesä on uunilintumainen, missä sisäänkäynti on pesän sivulla. Munia on 4–7, ja naaras hautoo niitä vajaat kaksi viikkoa.

Ravinto

Taigauunilintu syö muiden uunilintujen tavoin hyönteisiä. Saalistaa puiden lehvästössä.
Julius Lagus

Evert Julius Lagus  (23. marraskuuta 1890 Kuopio – 20. joulukuuta 1978) oli asianajaja ja liike- ja kunnalliselämässä laajasti vaikuttanut henkilö.
Julius Laguksen vanhemmat olivat postiekspeditööri Jacques Julius Hilarion Lagus ja Anna Augusta Studd ja puoliso vuodesta  1921 Hilkka Maria Aalto. Vuonna 1910 ylioppilaaksi tullut Lagus suoritti oikeustutkinnon 1916 ja sai varatuomarin arvon 1918. Hän oli vuonna 1919 pankkiiriliike A. Ahlman & Pulkkisen asianajotoimiston avustaja Tampereella, sitten Fröjdman & Co:n johtaja Helsingissä ja vuodesta 1920 G. A. Serlachiuksen lainopillinen neuvonantaja, Salonen & Tennbergin asuianajotoimiston omistaja Jyväskylässä vuodesta 1920 ja Kaarlo Castrénin asianajotoimiston osakas ja asianajaja Helsingissä vuodesta 1941 sekä omistaja vuodesta 1969. Laguksella oli erittäin paljon luottamustoimia, hän oli muun muassa monien eri yritysten hallitusten jäsen, Mäntän kunnanvaltuuston ja Jyväskylän kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsen sekä toimi Jyväskylän ja Helsingin kauppakamarin, Keskuskauppakamarin sekä Suomen asianajajaliiton ja Helsingin ja Jyväskylän asianajajayhdistysten hallintoelimissä. Lagus osallistui myös suojeluskuntajärjestön toimintaan ja Suomen sisällissotaan.
Vuosina 1945–1946 käydyssä sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä Lagus toimi entisen ulkoministerin Henrik Ramsayn puolustusasianajajana.
Italian Formula 4

Italian Formula 4 on vuonna 2014 käynnistynyt FIA:n hallinnoima Formula 4 -sarja, jonka kilpaillut käydään pääosin Italiassa. Sarja sai alkuunsa kun se korvasi vuonna 2014 Formula Abarth -sarjan. Auton suunnittelee ja rakentaa italialainen Tatuus. Auton mallinimi on Tatuus F4-T014. Sen moottorina toimii 1.4 litran Abarth-turbo. Renkaat tulevat Pirelliltä. Sarjassa ajetaan yhtenä viikonloppuna kolme kisalähtöä. Pisteitä jaetaan siten että kahdesta ensimmäisestä startissa jaetaan kymmenelle parhaalle kuljettajalle pisteitä 25, 18, 15, 12, 10, 8, 6, 4, 2, 1. Kolmannessa startissa pisteitä jaetaan kahdeksalle parhaalle 13, 11, 9, 6, 5, 4, 2, 1. Lisäksi sarjassa jaetaan yksi piste paalupaikan ajaneelle kuljettajalle ja nopeimmasta kierroksesta on tarjolla viisi lisäpistettä. Sarjan mestaruuden ovat voittaneet Lance Stroll, Ralf Aron ja Marcos Siebert. Tallimestaruuden on voittanut Prema Powerteam kahteen kertaan.
Chōyō

Valmistus

Alus laskettiin vesille vuonna 1856 Alankomaissa, ja se luovutettiin uusille omistajille Japanissa lokakuussa 1858 nimellä Edo. Alus nimettiin Chōyōksi ja se luokiteltiin korvetiksi.

Palvelus

Alus osallistui Boshin-sotaan keisarillisten puolella. Se oli 11. toukokuuta 1869 mukana Hakodaten taistelussa, jossa kapinallisten alus Banryū upotti sen. Chōyō tuhoutui räjähdyksessä, joka surmasi 73 miehistönjäsentä. Aluksen päällikkö Nakamuta Kuranosuke kuitenkin pelastui.
Leonard Katz

Leonard Katz (s. 1938 Boston, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kokeellisen psykologian edustaja. Hän on ollut Connecticutin yliopiston professori (1965–2006) ja nyt emeritus-professori. 1960-luvun lopulla hän sovelsi kognitiivisen psykologian käsitteitä ja koemenetelmiä tutkiessaan lasten lukutaitoa.
Vuonna 1974 hän siirtyi Haskins Laboratoriesiin, jossa hän työskenteli yhdessä Isabelle Libermanin, Donald Shankweilerin ynnä muiden kanssa Haskinsin ohjelmassa, jossa tutkittiin puheen ja lukemisen välisiä suhteita, etenkin ajatusta, että puheen fonologinen tajuaminen on väline taitavan lukemisen kehittymisessä. Hän tutki aluksi englannin kielen lukemista yhdysvaltalaisilla lapsilla, mutta laajensi tutkimuksen pian käsittämään lukemisen tutkimista muissa aakkoskirjoitusjärjestelmissä (ranska, espanja, turkki, venäjä, serbia) ja järjestelmissä, jotka eivät perustu aakkosiin (korea, kiina). 1990-luvulla hän kuului ryhmin, jotka käyttivät lukemisen tutkimisessa aivojen magneettikuvausta MRI, fMRI ja NMR saatua tietoa (ryhmiä johtivat B. ja S. Shaywitz Yalessa ja K. Pugh Yalessa and Haskinsissa). Tutkimustyönsä lisäksi hän on työskennellyt konsulttina UConnissa ja Haskinsissa experimental design and statistical analysis.

Koulutus

B. A. ja Ph.D. (1963) Massachusettsin yliopisto, Amherst. Tutkijatohtori Stanfordin yliopisto (1963–1965).
Rajakorpi

Rajakorpi on Kempeleen kunnassa sijaitseva haja-asutteinen kylä. Alue sijaitsee noin kahdeksan kilometriä kunnan keskustaajamasta etelään. Rajakorpi tunnettiin aiemmin Niitynmaana. 
Rajakorpi on ympäristöltään maatalousvaltainen. Alue on vanhaa merenpohjaa, joten se on maalaadultaan hyvin vaihtelevaa. Rajakorvessa on voimassa osayleiskaava, mikä ei salli rakentamista kuin vanhojen rakennuspaikkojen tilalle. Kylässä on nykyisin noin 40 taloa ja asukkaita noin 100.
Alue rajoittuu pohjoisessa Sipolankylään, lännessä Limingan kunnanrajaan ja Tupokseen, idässä Ketolanperän kylään ja etelässä Tyrnävän kunnanrajalle.
Tiet ovat Rajakorvessa suurimmaksi osaksi sorateitä, ja päätiellä Rajakorventiellä on kylän kohdalla 50 kilometrin tuntinopeus, muualla 60 kilometriä. 
Kylässä on myös yrityksiä, muun muassa ratsastustila, autoilijoita ja puuseppä.

Tieyhteydet

Tieyhteydet alueelle on Riihivainiolta seututieltä 847 lähtevä Tuohinontie, jota ajetaan noin kaksi kilometriä ja risteyksestä käännytään vasemmalle Rajakorventielle, josta Rajakorvelle noin kolme kilometriä. 
Toinen tieyhteys lähtee myös seututieltä 847, noin kaksi kilometriä seututien 847 ja yhdystien 8240 risteyksestä Kempeleen suuntaan, tie nimeltä Isoaukiontie, jota ajetaan noin kaksi kilometriä. 
Kolmas tieyhteys on Ketolanperän kylästä Ketolanperän koulun vierestä Ketolanperäntieltä lähtevä Luonungintie, jota ajetaan noin kaksi kilometriä, ja sitten käännytään oikealle Välikorventielle. 
Neljäs tieyhteys lähtee Tyrnävän kunnan puolelta yhdystieltä 8240, noin kaksi kilometriä valtatien 4 Haaransilta–Haukipudas -moottoritieosuuden Tupoksen liittymästä Tyrnävän kirkonkylälle päin.
Pirttijärvi (Jyväskylä, Leustu)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 10 hehtaaria, se on 700 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Se sijaitsee Leutsussa Lahnavuoren juurella kylän peltoaukean reunassa. Järvellä on keskellä Pirttiniemi, joka jakaa järven kahdeksi järvenosaksi. Niitä yhdistävät toisiinsa niemen edessä oleva 60 metriä leveä salmi. Läntisen osan eteläpäätä kutsutaan Pirttipohjaksi. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta, joita ei ole karttoihin nimetty. Ne sijaitsevat vierekkäin itäisessä järvenosassa. Järven rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Leutsun pellot eivät ylety aivan järvenrantaan asti. Järven lähellä sijaitsee maatila ja rantaan on rakennettu neljä muuta kiinteistöä ja viisi vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet Leutsun kylätieltä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Saajoen valuma-alueella (14.27), jonka Saarijärven alueeseen (14.272) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 122,7 metriä mpy. Siihen on johdettu ojat Horkankylän takaa ja vierestä. Järven laskuoja lähtee sen luoteispäästä ja se laskee lähes kilometrin päässä Lahnajärveen ja tämä laskee heti Saarijärveen. Saarijärven laskujoki on Saajoki, joka laskee viiden kilometrin päässä Päijänteen Luokslahden Saalahteen.

Historiaa

Vuoden 1963 peruskartassa oli saman verran peltomaata järven lähiympäristössä. Rantarakentaminen on entisaikaan verrattuna lisääntynyt.
Marella Discovery 2

Rakentaminen

Alus tilattiin Chantiers de l'Atlantiquelta St. Nazairesta Ranskasta. Sen köli laskettiin 15. joulukuuta 1993 telakkanumerolla A31 ja alus laskettiin vesille 5. syyskuuta 1994. Alus luovutettiin 28. huhtikuuta 1995 Monroviaan Liberiaan rekisteröidylle Royal Caribbean Cruises Limitedille ja aluksen operointi vastuu luovutettiin RCL Cruises Limitedille.

Käyttöhistoria

Alus aloitti 16. toukokuuta 1995 ensimmäisen risteilynsä Miamista Los Angelesiin. Se ajoi karille Catalinan saaren edustalla 29. marraskuuta 1996. Alus siirrettiin 24. maaliskuuta 2003 Bahaman lipun alle kotipaikkanaan Nassau.
Georgi Berijev

Georgi Mihailovitš Berijev (ven. Георгий Михайлович Бериев) (s. 13. helmikuuta 1903, Tiflis; k. 12. heinäkuuta 1979 Moskova) oli neuvostoliittolainen lentokoneinsinööri, joka tuli kuuluisaksi lentoveneistään.
Hän valmistui vuonna 1923 Tiflisin rautatiekoulusta (nyk. Tbilisi) ja siirtyi Leningradin polytekniseen instituuttiin. Hän opiskeli laivanrakennusosastolla lentokoneinsinööriksi vuoteen 1930 mennessä. Tämän jälkeen hän toimi suunnittelutoimistossa yhdessä ranskalaisen P. E. Richardin kanssa. Hänestä tuli vuoden 1930 lopussa v.t. pääsuunnittelija keskussuunnittelutoimisto Menšinskiin.
Hän johti lokakuusta 1934 vuoteen 1968 asti Merilentokoneiden keskussuunnittelutoimistoa Taganrogissa. Se sai hänen nimensä joulukuussa 1989.
Berijev sai valtionpalkinnon vuonna 1947 Berijev Be-6-koneesta ja vuonna 1968 Berijev Be-12-koneesta. Hän sai Lenin-palkinnon kaksi kertaa.
Beriejevin lentokoneita valmistaa vuonna 2006 venäläinen Berijev-yhtiö.
Inkere

Inkere (ven. Ижора, Ižora) on entinen inkeriläinen seurakunta Inkereenjoen alajuoksulla Pietarin eteläpuolella. Seurakunnan väkiluku oli 3550 (1928). Väestö oli enimmäkseen äyrämöisiä. Seurakuntaan kuului 22 puhtaasti suomenkielistä kylää. Entisen seurakunnan alueella sijaitsevat myös seuraavat suuret teollisuustaajamat: Ust'-Ižora (Усть-Ижора), Kolpina, Punaporu, Pella ja Uljana (Uljanovka / Ульяновка) sekä pienemmät taajamat: Lomkka, Pontonnaja (Понтонная) ja Sapjornaja (Сапёрная).

Historia

Inkereen seurakunta perustettiin 1623-1626. Viimeisin kirkko rakennettiin 1839 ja suljettiin 1937. Osa seurakunnasta joutui toisessa maailmansodassa Leningradin saarron sisäpuolelle ja osa taas saksalaisten puolelle. Ne jotka jäivät saarron sisäpuolelle, lähetettiin 1942 muualle Neuvostoliittoon, kun taas saksalaisten käsiin jääneet siirrettiin Suomeen. Rintama asettui Inkereen kylien keskelle ja alueella käytiin ankaria taisteluja. Rintaman lähellä suuri osa siviileistä sai surmansa tai nääntyi nälkään ja tauteihin. Toisen maailmansodan jälkeen osa Inkereestä asutettiin venäläisellä väestöllä ja Suomesta Neuvostoliittoon palanneet karkotettiin venäjänkielisille alueille. Useimmat Inkereen kylät jäivät kuitenkin sodan jälkeen lopullisesti autioiksi.

Kylät

Hävinneet kylät kursivoitu. Anola (Аннолово), Aroteppola, Hapoisi (Taskopsina, Таскобщина), Hovinmäki (Старая Мыза), Isoran Lopotti (Ям-Ижора), Iisakkala (Феклистово), Ивановское), Kapasi (Корделево), Kavattila (Niippola), Kirtsala (Кирцалово), Kissala (Черная Речка), Kortela (Корделево), Koski (Большие Пороги), Lankila (Лангелево), Masala (Мазалово), Mokkola (Мокколово), Montila (Монделево), Niippola, Olosi (Olosinmäki / Самсоновка), Papusi (Пабузи), Petrovsina (Петровщина), Pokrova (Покровское), Porkkasi (Кирцалово), Possai (Федоровское), Potola (Подолово), Putrola (Мазалово), Putronmäki (Мазалово), Puusta (Пустынка), Rahikkala (Райколово), Riihikylä (Путролово), Saahosi (Захожы), Soinila (Симанкина), Suomen Jerttova (Большое Гертово), Tuomaala (Петровщина), Tusinansuu (Усть-Тосна), Uusi-Kallila, Vanha-Kallila, Voiskorova (Войскорово)