google/wiki40b huggingface dataset:
Raetia

Raetia eli Reetia on Keski-Euroopassa sijaitseva historiallinen alue, joka käsittää nykyisen Graubündenin ja Tirolin sekä myös nykyistä Etelä-Baijeria vastaavan Vindelician.
Raetia oli Rooman imperiumin provinssina vuodesta 15 eaa. lähtien. Raetian väestöstä huomattava osa oli kelttejä. Heitä asui etenkin Rhône- ja Reinjokien laaksoissa.
Anssi Lassila

Anssi Pellervo Lassila (9. maaliskuuta 1973 Soini) on suomalainen arkkitehti ja perustamansa Oopeaa-arkkitehtitoimiston johtaja ja pääosakas. Aiemmin Lassila työskenteli muun muassa arkkitehtitoimisto Lassila & Hirvilammessa. Hän opiskeli arkkitehtuuria Oulun yliopistossa 1993–2002 ja on toiminut Oulun yliopiston arkkitehtuurin yksikössä myös luennoitsijana. Lassila on suunnitellut muun muassa useita kirkkoja.
Lassila oli vuonna 2013 Helsinkiin suunnitellun Guggenheim-museon arkkitehtuurikilpailun tuomariston jäsen. Hänelle myönnettiin vuoden 2015 arkkitehtuurin Finlandia-palkinto Jyväskylän Kuokkalan Puukuokka-puukerrostalosta. Vuonna 2017 Lassila sai arkkitehtuurin valtionpalkinnon.
Mare Humboldtianum

Mare Humboldtianum eli Humboldtin meri on Mare Frigoriksen itäpuolella sijaitseva Kuun meri (lat. mare), Se on nimetty saksalaisen luonnontutkijan ja löytöretkelijän Alexander von Humboldtin mukaan. Meren itäiset osat yltävät Kuun 90. leveysasteen itäpuolelle, mutta sopivan libraation aikaan nekin osat ovat näkyvissä Maahan. Tämän pyöreähkön meren halkaisija on noin 160 km; pinta-alaa sillä on noin 22 000 neliökilometriä.
Leo Ljungberg

Leo Rudolf Ljungberg (19. tammikuuta 1930 Helsinki - 16. lokakuuta 2012) oli suomalainen kärpässarjan nyrkkeilijä. Hän voitti amatöörien Suomen-mestaruuden ja otteli EM-kisoissa vuonna 1949. Tämän jälkeen hän otteli kaksi vuotta ammattilaisena. Hän edusti Helsingin Tarmoa ja Leppävaaran Sisua.
Leo "Lekkeri" Ljungberg saavutti kärpässarjassa (alle 51 kg) SM-pronssia vuonna 1947, SM-hopeaa vuonna 1948 ja SM-kultaa vuonna 1949. Hän voitti TUL:n mestaruuden vuosina 1948 ja 1949. Vuoden 1949 EM-kisoissa Oslossa hän voitti Tsekkoslovakian František Majdlochin mutta hävisi toisessa ottelussaan Belgian Emile Delplaquelle.
Oslon EM-kisojen jälkeen 19-vuotias Ljungberg siirtyi ammattilaiseksi. Hän lopetti uransa jo vuonna 1951 oteltuaan ammattilaisena 14 ottelua, joista hän voitti kymmenen ja hävisi kolme yhden päätyttyä ratkaisemattomana.
Dzalisi

Dzalisi (georg. ძალისი) on historiallinen kylä Georgiassa, Mukhranin laaksossa 50 kilometriä Tbilisistä ja 20 kilometriä Mtskhetasta luoteeseen.
Ptolemaios (noin 85–165) käyttää paikkakunnasta nimeä Zalissa (kreik. Ζάλισσα) ja mainitsee sen olevan yksi Kaukasian Iberian, muinaisen georgialaisen kuninaskunnan, merkittävimmistä kaupungeista (Geografia, § 10, 3). Arkeologisissa kaivauksissa paikalta on löytynyt neljän palatsin ja hypokaustisen kylvyn jäänteet, akropolis, uima-allas, hallinnollinen alue, parakkeja sotilaille, vesijohtojärjestelmä ja hautausmaa. Yksi huviloista tunnetaan lattiamosaiikistaan, joka kuuluu yhdessä Pitsundan mosaiikkien kanssa Kaukasian selvästi vanhimpiin. Mosaiikin tyyli on noin vuodelta 300. Sen keskiosa kuvaa Ariadnea ja Dionysosta juhla-aterialla.
Ilona Ahlgren

Kuvitteellinen henkilöhistoria

Opettajana työskentelevän Ilona Ahlgrenin isä oli professori. Ilonalla on hämäläisiä juuria, sillä hänen isänisänsä oli kotoisin Sääksmäeltä. Kauniiksi kuvattu, emansipoitunut Ilona on asunut koko ikänsä rannikolla ja viettänyt kesiä saaristossa. Hänet pestataan kansakoulun opettajaksi hämäläiseen kirkonkylään. Näin hän tulee muuttaneeksi ensimmäisen kerran elämässään sisä-Suomeen. Pitäjän naisväki on Ilonan opettajaksi valintaa vastaan, miehet taas sen puolesta. Hänet esitellään pitäjän kermalle Niskavuoren naisten prologissa. Niskavuorelaisista hän tuntee ennestään yliopistotoverinsa Anna-Liisan, joka on Loviisa ja Juhani Niskavuoren kuopus. Ilona pitää pateettisen puheen vanhan maalaistalon uljuudesta ja hämäläisistä rotuvaistoista. Mielipiteiltään Ilona on liberaali. Hän aiheuttaa lievähköä närää rovastissa ja muissa konservatiiveissa suoruudellaan. Opettajan ammatissaan Ilona onnistuu erinomaisesti. Hän asustelee yksin kansakoulun yläkerrassa olevassa opettajan huoneistossa.
Niskavuoren perijän, Aarnen tapaaminen muuttaa Ilonan elämän. Heidän seurustelunsa pysyy kovin huonosti salassa pitäjän naisväeltä. Erityisesti telefuuni-Santra pitää Aarnen vaimon, Martan ajan tasalla. Loviisa, Niskavuoren vanha emäntä, kutsuu Ilonan kahville ja antaa kautta rantain ymmärtää, että Ilonan on lopetettava seurustelunsa Aarnen kanssa. Ilona alkaa odottaa Aarnen lasta. Eräänä yönä Aarnen ollessa hänen luonaan kansakoululla, Martta, Sandra ja kansakoulun miesopettaja ryntäävät hänen asuntoonsa. Vaikka Aarne ehtii karata ikkunasta, skandaali on valmis. Martta järjestää kuulustelun, jossa Ilonan on kerrottava totuus. Ilona on valmis lähtemään pitäjästä ja huolehtimaan vielä syntymättömästä lapsestaan yksin. Aarne tekee ratkaisunsa ja lähtee Ilonan mukaan. Pariskunta avioituu ja asettuu Helsingin Töölöön. Heille syntyy kaksi lasta, Paavo ja Lilli.
Kun Martta avioituu tohtori Vareliuksen kanssa ja myy osuutensa Niskavuoresta Loviisalle, Ilona palaa Aarnen mukana Niskavuorelle, tosin vastentahtoisesti.
Toisessa maailmansodassa Aarne kaatuu. Leskeksi jäänyt Ilona emännöi Niskavuorta yhdessä Loviisan kanssa. Heidän välinsä ovat huomattavasti paremmat kuin Martan ja Loviisan. Ilona rakastuu Aarnen velipuoleen, Juhani Multiaan, tämän saavuttua Niskavuorelle. Ilona jää hoitamaan Niskavuorta Loviisan kuoleman jälkeen.

Tulkitsijoita

Ilona on keskeinen naisrooli näytelmissä Niskavuoren naiset, Niskavuoren leipä ja Entäs nyt, Niskavuori?. Niskavuoren naisten kantaesityksessa maaliskuussa 1936 Ilonaa tulkitsi Martta Kontula. Valentin Vaalan mustavalkoelokuvassa Niskavuoren naiset Ilonaa näyttelee Sirkka Sari, vuoden 1958 värielokuvassa puolestaan Teija Sopanen. Edvin Laineen Niskavuoren Aarne pohjautuu näytelmään Niskavuoren leipä. Siinä Ilonaa näyttelee Rauni Ikäheimo. Laineen elokuvassa Niskavuori taistelee Ilonan roolissa on Mirjam Novero. Vuoden 1984 Niskavuori-elokuvassa Ilonana on Satu Silvo.
Euroopan rahoitusvakausväline

Euroopan rahoitusvakausväline (ERVV; engl. European Financial Stability Facility, EFSF) on 9. toukokuuta 2010 muodostettu 16 euroalueen maan rahasto, joka voi myöntää lainaa ongelmiin ajautuneille maille. Euromaat antoivat rahastolle 440 miljardin euron takuut, jotka myöhemmin kasvatettiin 780 miljardiin euroon. ERVV:n päämaja on Luxemburgissa. Muodoltaan se on Luxemburgin lain mukainen osakeyhtiö. Sen johdossa on saksalainen Klaus Regling. ERVV voi myöntää lainoja jäsenmaan pyynnöstä Euroopan komission, IMF:n ja euroalueen valtiovarainministerien kanssa käytyjen neuvottelujen jälkeen.
Muita ongelmiin ajautuneita euromaita avustavia tahoja ovat IMF ja Euroopan rahoituksenvakautusmekanismi (ERVM; engl. European Financial Stabilisation Mechanism, EFSM), joka on Euroopan komission kokoama ja taattu EU:n budjetista.
Kreikalla on ollut erillinen pelastusohjelmansa, mutta loka-marraskuulle 2011 suunniteltu noin 113 miljardin euron suuruinen Kreikka II -paketti hoidetaan ERVV:n kautta. Irlantia tukevat lisäksi Britannia, Ruotsi ja Tanska bilateraalisilla sopimuksilla. Kesäkuun 2013 jälkeen ERVV ja ERVM on tarkoitus korvata Euroopan vakausmekanismilla (EVM; engl. European Stability Mechanism, ESM).
ERVV on tarkoitettu väliaikaiseksi ja se lakkautetaan 30.6.2013 jälkeen, sitten kun sillä ei enää ole lainoja euroalueen maille. 
Komission mukaan ERVV ei ole Lissabonin sopimuksen yhteisvastuun kieltävän 125 artiklan vastainen, koska kyse on lainoista, ei velkojen ottamisesta muiden maiden vastattavaksi.Saksan valtiosääntötuomioistuin tutki Rahoitusvakausvälineen lainmukaisuutta ja totesi sen syyskuussa 2011 Saksan perustuslain mukaiseksi.
Tammikuussa 2012 luottoluokittaja Standard & Poor's laski rahaston luottoluokituksen parhaimmasta luokasta pykälän alemmas, koska sitä takaamassa ei ollut enää tarpeeksi AAA-maita. Euroopan keskuspankin pääjohtaja Mario Draghi vaati tuolloin, että rahaston lainanantokykyä pitää vahvistaa lisäämällä talletuksia siihen.
Helmikuussa 2015 Nordean pääanalyytikko Jan von Gerich arvioi että Kreikalle myönnetyt lainat ovat arvoltaan enää kolmanneksen niiden nimellisarvosta. ERVV on myöntänyt Kreikalle lainoja 142 miljardilla eurolla.
Riitta Pollari

Riitta Pollari (6. kesäkuuta 1962 Helsinki) on sisältö- ja viestintätoimisto Era Content Oy:n perustajaosakas. Era perustettiin vuonna 2014. 
Pollari on työskennellyt aiemmin toimittajana muun muassa Annassa, Kotiliedessä ja Kodin Kuvalehdessä sekä tiedottajana Kehitysvammaliitossa. Toimituspäällikkönä hän on työskennellyt Pirkassa ja Me Naiset -lehdessä. Me Naisten päätoimittajaksi hänet nimitettiin vuonna 2006, Sanoma Magazines Finlandin 25 aikakauslehden sisältöjohtajaksi vuonna 2011 ja lokakuussa 2011 kustantajaksi.
Riitta Pollari on ollut Julkisen sanan neuvoston jäsen vuosina 2011–2013 ja Suomen UNICEFin hallituksen jäsen vuosina 2012–2018. Hänet on palkittu mm. Journalistiliiton Sananvapauden miekalla vuonna 2002  ja parhaana pääkirjoituksen tekijänä Aikakauslehtiliiton Aikakauslehtikilpailussa vuonna 2008 .
Wisconsinin yliopisto, Milwaukee

Media

Opiskelijat toimittavat UWM Post ja Leader -sanomalehtiä. Journalismin opiskelijat toimittavat lisäksi Frontpage Milwaukee -verkkolehteä.
Kudymkarin piiri

Kudymkarin piiri (ven. Кудымка́рский райо́н, Kudymkarski raion; komipermjakiksi Куды́мкар райо́н, Kudymkar raion) on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiiriin kuuluvassa Permin Komin piirikunnassa Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 4 741 neliökilometriä. Asukkaita on 27 600 henkeä (vuonna 2009).
Kudymkarin piiri sijaitsee Permin Komin eteläosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Jurlan ja Kosan, idässä Usoljen ja Jusvan, etelässä Karagain ja Sivan piireihin sekä lännessä Kirovin alueeseen. Pinta-alasta 67 % on metsää. Hyötykaivannaisia ovat rautamalmi, karbonaatti, kivennäisvedet, savet, hiekka, sora ja turve. Seudulla virtaa Inva sivujokineen.
Piiriin kuuluu kuusi maalaiskuntaa: Belojevo, Jegva, Leninsk, Ošib, Stepanovo ja Verh-Inva. Hallinnollinen keskus on Kudymkarin kaupunki, joka ei kuulu piirin yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Asutuskeskuksia on yhteensä 285.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 85,3 % komipermjakkeja ja 13,9 % venäläisiä. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkevat Permin ja Gainyn sekä Kudymkarin ja Požvan väliset maantiet. Talous perustuu puunhankintaan ja -jalostukseen sekä maatalouteen, joka on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon.
Piirissä toimii 22 koulua, lasten luomistyön keskus, kaksi musiikkikoulua, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia sekä kirjastolaitos. Paikallislehtenä ilmestyy Invenski krai (”Invan seutu”).
HMS Puke

Valmistus

Alus laskettiin vesille 29. tammikuuta 1926 Pattisonin telakalla Napolissa nimettynä RN Bettino Ricasolina ja se otettiin 4. lokakuuta Regia Marinan palvelukseen. Vuonna 1929 aluksen pääaseet vaihdettiin uusiin 120 millimetrin tykkeihin. Aluksen etukannelle asetettiin kaksiputkinen ja takakannelle kaksi yksiputkista.

Ruotsin merivoimissa

Joulukuussa 1939 saapui Italiaan Ruotsista lähetystö, jonka tehtävänä oli selvittää mahdollisuudet ostaa sotalaivoja. Matka johti maaliskuussa 1940 Psilander- ja Romulus-luokkien alusten hankintaan. Kaikki ostetut alukset lähtivät 14. huhtikuuta La Speziasta. Niiden matka kuitenkin keskeytyi Skaalefjordissa, kun Britannian kuninkaallisen laivaston osasto pakotti alukset Kirkwalliin. Diplomaattisten keskustelujen jälkeen alukset pääsivät 1. heinäkuuta jatkmaan matkaansa ja saapuivat 10. heinäkuuta Göteborgiin.
Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja romutettiin 1949 Karlskronassa.
Dandy

Dandy, suomeksi keikari, on mieshenkilö, joka huolehtii erityisesti ulkoisista ja fyysisistä ominaisuuksistaan sekä pyrkii hienostuneeseen kielenkäyttöön ja vapaa-ajan sivistyneisiin harrastuksiin. Jotkut dandyt, eritoten Isossa-Britanniassa 1700- ja 1800-lukujen taitteessa, tavoittelivat kovasti aristokraattista olemusta, jopa kaikkein tavallisimman kansan parista tulleet. Tämän vuoksi dandyismi on usein yhdistetty jonkinlaiseen snobismiin.
Dandyismin synty voidaan liittää vallankumoukselliseen 1790-lukuun sekä Pariisissa että Lontoossa. Heini Wellingin mukaan se toimi usein aristokratian keinona erottautua alemmista luokista porvariston nousun leimaamalla vuosisadalla. Toisaalta dandy on nähty myös alemmasta yhteiskuntaluokasta tulleena keikarina.
Tunnettuja dandyjä olivat muun muassa Benjamin Disraeli, Charles Baudelaire, James McNeill Whistler, Beau Brummell, Oscar Wilde ja Robert de Montesquiou.

Sanan etymologiaa

Sana dandy ilmenee ensimmäisen kerran noin vuonna 1780 skotlantilaisessa balladissa, mutta ei sanan myöhemmän merkityksen kaltaisena. Tässä esimerkkitapauksessa voi olla kyseessä lyhennys sanasta "jack-a-dandy", josta tuli muotikäsite Napoleonin sotien aikana. Ajankohdan slangissa termi erosi "fob"-käsitteestä, jolla tarkoitettiin vain yläluokkaisesti pukeutuvaa ja käyttäytyvää kansanmiestä. 
Nykyisin hyvin pukeutuvaa ja itsestään huolehtivaa miestä voidaan kutsua dandyksi, joskaan dandyismi ei rajoitu aina pelkästään ulkokuoreen. Charles Baudelairen mukaan dandyismi on minän palvontaa.
Kaitalampi (Heinola, Vahteristo)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,6 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Tuusjärven valuma-alueeseen (14.173) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 118 metriä mpy.
Vesikasvi

Vesikasvit voidaan luokitella kasvutavan mukaan erilaisiin elomuotoihin. Rantakasveihin, ilmaversoisiin, kelluslehtisiin sekä upos- ja pohjalehtisiin. Eri lajit vaihtuvat usein vyöhykkeittäin rannalta ulapalle päin.
Rannoilla ilmaversoiset vesikasvit voivat kasvaa sekä matalassa vedessä, että maalla vedenpinnan yläpuolella. Monet tällaiset rantakasvit kasvavat kuitenkin yleensä veden välittömässä läheisyydessä, mutta jotkut lajit voivat toisinaan kasvaa melko kaukanakin lähimmästä vesistöstä. Tällaisia hyvinkin kuivassa sekä kosteassa kasvavia lajeja ovat esimerkiksi järviruoko (Phragmites australis) ja vesitatar (Persicaria amphibia) ja osmankäämit (Typha).
Pohjasta kasvavat kasvit voidaan jakaa edelleen niiden lehtien sijoittumisen perusteella pohjalehtisiin eli pohjaversoisiin jotka ovat kasveja, joiden lehdet kasvavat ruusukkeena pohjassa sekä uposlehtisiin ja kelluslehtisiin kasveihin. Kasvin kukinto voi kohota veden pinnan yläpuolelle kuten nuottaruoholla (Lobelia dortmanna), vaikka se on muuten pääasiassa veden alla. Lahnanruohot (Isoëtes) sen sijaan kasvavat kokonaan upoksissa. Kelluslehtiset ovat kasveja, joiden lehdet kelluvat veden pinnalla, kuten ulpukat (Nuphar) ja lumpeet (Nymphaea). Vedessä vapaana kasvavia kasveja ovat irtokellujat ja -keijujat, kuten limaskat (Lemna).
Vedessä kasvavat kasvit ovat sopeutuneet vesiympäristöön eri tavoin. Monilla vesikasveilla on solukoissaan runsaasti aerenkyymiä eli tuuletussolukkoa, jotta ilman happi pääsisi vedenalaisiin kasvin osiin, ja vähän tukisolukkoa, sillä veden noste tukee kasvia. Ilmarakoja on yleensä vain kasvin vedenpäällisissä osissa eli esimerkiksi kelluslehtisten vesikasvien lehtien yläpinnoilla. 
Vesikasveilla ei ole pulaa vedestä, ja siksi niiden juuret ovat yleensä pienet verrattuna maakasveihin. Juurten kokoon vaikuttaa kuitenkin myös ravinteiden saanti. Irtokellujilla on hyvin pienet juuret, koska ne ottavat tarvitsemansa ravinteet vedestä, ja vedessä ravinteita on melko tasaisesti. Pohjaan kiinnittyvien kasvien juuret ovat suuremmat, koska pohja-aineksessa ravinteet ovat jakautuneet epätasaisesti, ja juuriston on oltava riittävän suuri saadakseen riittävästi ravinteita. Uposlehtiset kasvit ovat usein rentoja. Ne eivät tarvitse tukevaa vartta, koska vesi kannattelee niitä. Pohjalehtisten kasvien lehdet ovat veden pohjassa, joten kasvien kasvua voi rajoittaa se, että pohjaan saakka ei tule riittävästi valoa. Kelluslehtisten kasvien lehdet taas kelluvat veden pinnalla, joten kasvit saavat runsaasti valoa.
Vesikasvit eivät ole mikään taksonominen ryhmä ja vesikasveja on monissa eri kasviheimoissa. Vesikasveja sisältäviä kasviheimoja ovat esimerkiksi vitakasvit (Potamogetonaceae), lummekasvit (Nymphaeaceae) ja lahnanruohokasvit (Isoëtaceae).
Teofil Józef Wilski

Teofil Józef Wilski (s. 16. lokakuuta 1935 Skubarczewo) on puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Gnieznon arkkihiippakuntaan Stefan Wyszyński 11. kesäkuuta 1960. Hänet nimitettiin Kaliszin hiippakunnan vihkipiispaksi ja Castellum in Mauretanian titulaaripiispaksi 8. huhtikuuta 1995, ja piispaksi vihkiminen seurasi 8. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jerzy Stroba, jota avustivat Stanisław Napierała ja Bronisław Dembowski.
Wilski jäi eläkkeelle 31. lokakuuta 2011.
Silkkiunikko

Ulkonäkö ja koko

Silkkiunikon korkeus vaihtelee 30–100 senttimetrin välillä. Sen varsi on ylös asti siirottavakarvainen. Lehdet ovat soikeita tai vastapuikeita ja parijakoisia. Ainakin alempien lehtien liuskat ovat leveitä ja tylpähköjä. Kukat ovat suuret ja punaiset, halkaisijaltaan 7–8 cm. Verhiö on kaksilehtinen, mutta verholehdet varisevat varhain. Teriö on nelilehtinen ja säteittäinen. Punaisten terälehtien tyvellä on joskus tumma täplä. Heteitä on runsaasti. Monilehtinen emiö on yhdislehtinen. Silkkiunikko on yksivuotinen laji ja kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on tynnyrimäis-pallomainen ja kalju kota, jonka päällä on tähtimäinen ja monisäteinen luottilevy. Siemenet varisevat luottilevyn alle avautuvista rei’istä.
Suomessa tavattavista unikkolajeista silkkiunikko muistuttaa lähinnä ruisunikkoa (Papaver dubium).

Levinneisyys

Silkkiunikko on alkuperältään eurooppalainen laji, jossa sitä tavataan Ukrainaa, Länsi-Venäjää ja Fennoskandian keskiosia myöten. Lajia kasvaa myös suurimmassa osassa Saharan pohjoispuolista Afrikkaa, Turkissa, Lähi-idässä sekä paikoin Keski-Aasiassa. Silkkiunikkoa tavataan myös eri puolilla Yhdysvaltoja sekä eteläistä Kanadaa, missä se on tulokaslaji. Samoin laji on levinnyt paikoin Etelä-Amerikkaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Silkkiunikko on Suomessa tulokaslaji muiden unikkolajien tapaan. Sitä on tavattu Suomessa Oulun korkeudelle saakka. Yleisin laji on Ahvenanmaalla ja eteläisimmässä Suomessa.

Elinympäristö

Silkkiunikkoa kasvaa yleisesti maanviljelysalueilla, tienvarsilla ja joutomailla. Suomessa silkkiunikkoa tavataan satunnaisena muun muassa kaatopaikoilla, pihoilla ja satamissa, jossa se on tyypillinen painolastimaiden kasvi. Jo Ahvenamaalla ja Ruotsin Gotlannissa ja Öölannissa silkkiunikko on hyvin tavallinen rikkakasvi esimerkiksi viljapelloilla, samoin etelämpänä Euroopassa. Silkkiunikko viihtyy aurinkoisella paikalla vähäravinteisessa maassa.

Käyttö

Silkkiunikkoa viljellään myös koristekasvina. Viljellyissä lajikkeissa kukkien väri saattaa vaihdella valkoisesta vaaleanpunaiseen ja punaiseen. Myös kerrottukukkaisia lajikkeita tunnetaan.
Silkkiunikosta on muodostunut ensimmäisen maailmansodan päättymisen muistopäivän, Remembrance Dayn, symboli, jota käytetään muun muassa Isossa-Britanniassa ja Kanadassa.
Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 1986

Vuoden 1986 yleisurheilun EM-kilpailut pidettiin Stuttgartissa, Saksassa 26.–31. elokuuta. Kilpailuihin otti osaa 31 maata ja 1 042 urheilijaa. Kilpailut avasi Saksan liittopresidentti Richard von Weizsäcker.
Pentti Pakarinen

Pentti Lassi Pellervo Pakarinen (29. elokuuta 1924 Oulu – 27. joulukuuta 2007 Helsinki) oli lääkäri ja kansanedustaja. 
Pakarisen vanhemmat olivat johtaja Lauri Pakarinen ja Martta Johanna Tanninen ja puoliso vuodesta 1947 Sirkka Ilona Hovi. Hänellä on neljä lasta, Markku Antero (s. 1948), Hilkka Helena (s. 1951), Urpo Ilmari (s. 1956) ja Raimo Pellervo (s. 1960). Hän tuli ylioppilaaksi Pieksämäen yhteiskoulusta 1942 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1951. Pakarinen toimi uransa alkuvaiheessa sekä yksityis- että kunnanlääkärinä, vt. rautatielääkärinä ja sairaalan johtajana. Hän oli presidentin valitsijamies 1962. Lääketieteen ja -kirurgian tohtoriksi 1970 väitellyt ja silmälääkäriksi 1966 erikoistunut Pakarinen oli Kuopion läänin vaalipiiristä valittu Liberaalisen kansanpuolueen kansanedustaja 20.2.1962–4.4.1966. Kunnallispolitiikassa Pakarinen toimi Suonenjoen kunnanvaltuuston jäsenenä. Ennen kansanedustajakauttaan hän toimi HYKSin silmäklinikan apulaislääkärinä, sitten silmäklinikan apulaisylilääkärinä 1970–1971, ylioppilaiden Helsingin terveydenhoitoaseman ylilääkärinä 1973–1978 ja vuodesta 1972 silmälääkärinä Helsingissä. Sodassa Pakarinen oli konekivääriryhmän ja -joukkueen johtaja, sotilasarvoltaan hän oli lääkintäluutnantti (1959).
Philippe Boucher

Junioriura

Boucher aloitti jääkiekon 1988 Ste-Foy Gouverneursin joukkueessa QAAA-juniorisarjassa, missä hänet tunnettiin räjähtävänä maalintekijänä. 17-vuotiaana hän siirtyi QMJHL:ään Granby Bisonsiin, jossa hänet valittiin liigan kauden tulokkaaksi. Kauden jälkeen NHL:n varaustilaisuudessa Buffalo Sabres varasi Boucherin ensimmäisellä kierroksella vuorolla 13. Boucher pelasi kuitenkin QMJHL:ssä vielä kolme kautta. Granbyn lisäksi hän pelasi myös Laval Titansissa.
Saattohinaaja

Saattohinaaja (englanniksi escort tug) on hinaajatyyppi, joka on köydellä kiinni säiliöaluksen tai muun suuren aluksen perässä. Hinaaja seuraa täydessä vauhdissa mukana ja tarvittaessa ohjaa saatettavaa alusta, hidastaa sitä tai pysäyttää sen kokonaan.
Baltimax-säiliöalus pysähtyy 14 solmun (26 km/h) nopeudesta noin 10 laivanmitan eli noin 3 kilometrin matkalla. Alus kuitenkin menettää helposti ohjattavuutensa koneiden käydessä täydellä teholla takaperin. Siksi käytetään ja usein nimenomaan vaaditaan käytettäväksi saattohinaajaa.
Saattohinaajan noin 80-metrinen keulaköysi kiinnitetään säiliöaluksen perään avomerellä. Hinaajan on kyettävä ohjaamaan säiliöalusta vetämällä sen perästä sivulle ja vaihtamaan nopeasti puolta, jotta kääntyminen pysähtyy. Perinteinen hinaaja kellahtaa kuitenkin herkästi kumoon, jos hinausköyteen kohdistuu äkillinen veto. Siksi saattohinaaja vaatii erityissuunnittelua, vaikka se saaristoväylällä ja satamassa toimii kuten tehokas tavallinen satamahinaaja. Saattohinaajalle alusten saattaminen on mahdollista kovassakin merenkäynnissä, sillä vakiovoimavintturi pitää köyden kireyden haluttuna.
Saattohinaajat jaetaan kahteen ryhmään sen perusteella, että ovatko potkurit aluksen perässä (stern drive) vai aluksen pohjan alla (tractor tug).
Ira David Sankey

Ira David Sankey (28. elokuuta 1840 – 13. elokuuta 1908) oli yhdysvaltalainen hengellisen musiikin laulaja ja säveltäjä. Hän kirjoitti uransa aikana noin 1 200 kappaletta. 
Sankey meni syyskuussa 1863 naimisiin Fanny V. Edwardsin kanssa ja sai kolme poikaa. Hän vietti elämänsä viimeiset vuodet sokeana vanhuuden silmänpainetaudin johdosta. 
Sankey kuoli Brooklynissä ja pääsi postuumisti Gospel Music Hall of Fameen.