google/wiki40b huggingface dataset:
Louis Franchet d’Espèrey

Louis Félix Marie François Franchet d’Espèrey (25. toukokuuta 1856 Mostaganem, Ranskan Algeria – 8. heinäkuuta 1942 Albi, Ranska) oli ranskalainen kenraali, joka toimi ensimmäisen maailmansodan aikana komentajana ensin länsirintamalla ja sen jälkeen Balkanilla. Hänen johtamansa menestyksekäs hyökkäys syyskuussa 1918 pakotti Bulgarian irtautumaan sodasta.
Franchet d’Espèrey kävi Saint-Cyrin sotilasakatemian ja palveli ennen maailmansotaa Algeriassa ja Tunisiassa. Hänet nimitettiin 1876 toisen algerialaisen tiraljöörirykmentin aliluutnantiksi, ja osallistuttuaan 1884 sotaan Indokiinassa hänet ylennettiin 1885 kapteeniksi. Vuonna 1903 hänet ylennettiin everstiksi ja nimitettiin 66:nnen jalkaväkirykmentin komentajaksi, vuonna 1912 divisioonankenraaliksi ja länsi-Marokon miehitysjoukkojen päälliköksi. Vuonna 1913 hänestä tuli ensimmäisen armeijakunnan komentaja, ja sitä hän komensi myös maailmansodan alkuvaiheessa.
Charleroin taistelussa 23.–24. elokuuta 1914 Franchet d’Espèrey puolusti hyökkäävästi ja menestyksekkäästi Ranskan viidennen armeijan oikeaa siipeä. Tämän ansiosta hänet ylennettiin 3. syyskuuta viidennen armeijan komentajaksi kenraali Charles Lanrezacin tilalle. Franchet d’Espèrey komensi viidettä armeijaa ensimmäisessä Marnen taistelussa syyskuussa 1914 sekä ensimmäisessä Aisnen taistelussa. Maaliskuussa 1916 hänet ylennettiin itäisen armeijaryhmän ja tammikuussa 1917 pohjoisen armeijaryhmän komentajaksi. Saksalaisten keväällä 1918 toteuttaman suurhyökkäyksen yhteydessä Franchet d’Espèreyn yrittämä ”puolustus syvyyssuunnassa” epäonnistui, ja saksalaiset saavuttivat voiton Chemin des Dames -tiellä kolmannessa Aisnen taistelussa. Tämän seurauksena hänet siirrettiin  toukokuussa 1918 vähempiarvoisena pidettyyn tehtävään, komentamaan monikansaisia ympärysvaltojen joukkoja Salonikan rintamalle Makedoniaan.
Balkanilla Franchet d’Espèrey ryhtyi tarmokkaasti toteuttamaan edeltäjänsä Adolphe Guillaumatin valmistelemaa hyökkäyssuunnitelmaa. Hyökkäys (nk. Vardarin offensiivi) käynnistettiin 15. syyskuuta 1918 ja se johti nopeasti bulgarialaisten rintaman murtumiseen. Bulgaria joutui 29. syyskuuta solmimaan aselevon ja irtautumaan sodasta. Franchet d’Espèrey johti tämän jälkeen hyökkäystä Tonavan suuntaan, löi itärintamalta siirretyt saksalaiset joukot ja tunkeutui joukkoineen Unkariin pakottaen myös sen antautumaan.
Maailmansodan jälkeen Franchet d’Espèrey jatkoi komentajana Balkanilla vuoteen 1920. Palattuaan Ranskaan hänet ylennettiin 1921 Ranskan marsalkaksi. Hän toimi sen jälkeen vielä Ranskan Afrikan joukkojen tarkastajana. Franchet d’Espèrey nimitettiin 1934 Ranskan akatemian jäseneksi.
Victor Lindelöf

Seurajoukkueura

Lindelöf aloitti uransa Västerås SK:n riveissä. Hän pelasi seuran paidassa Superettanissa ja 1. divisioonassa 41 ottelua. Heinäkuussa 2012 Lindelöf siirtyi portugalilaiseen Benficaan. Seuran edustusjoukkueen paidassa Primeira Ligassa hän debytoi toukokuussa 2014 Portoa vastaan. Tuolla kaudella hän oli mukana voittamassa seuran kanssa Primeira Ligaa ja Portugalin cupia. Mestarien liigassa Lindelöf debytoi helmikuussa 2016 Zenitiä vastaan. Avausmaalinsa Primeira Ligassa hän teki samalla viikolla Paços de Ferreiraa vastaan. Kesäkuussa 2017 Lindelöf allekirjoitti sopimuksen Manchester Unitedin kanssa. Toistaiseksi ainoan valioliigamaalinsa hän teki tammikuussa 2019 Burnleyä vastaan.

Maajoukkueura

Lindelöf on pelannut Ruotsin nuorten maajoukkueissa. Vuonna 2015 hän oli mukana saavuttamassa alle 21-vuotiaiden EM-kultaa. Lindelöf valittiin turnauksen tähdistöjoukkueeseen. Ruotsin A-maajoukkueessa hän teki debyyttinsä maaliskuussa 2016 ystävyysottelussa Turkkia vastaan. Hän pelasi EM-kilpailuissa 2016 Ruotsin kaikki kolme ottelua ja MM-kilpailuissa 2018 neljä Ruotsin viidestä ottelusta alusta loppuun.
Intian valtatiet

Intian valtatiet ovat valtion ylläpitämä pitkän matkan tieverkosto Intiassa. Valtateiden kehitysprojekti (engl. National Highways Development Project) on parhaillaan käynnissä ja tähtää massiiviseen valtatieverkoston laajentamiseen.
EU-notifikaatio

EU-notifikaatio tarkoittaa, että jäsenvaltiot ovat velvollisia saattamaan direktiivit voimaan kansallisessa oikeusjärjestyksessään ja ilmoittamaan täytäntöönpanosta komissiolle. Tämä täytäntöönpanoilmoitus on notifikaatio.
Notifikaatio-termiä on käytetty sote-uudistuksen yhteydessä erityisesti sen käsittelyn viime metreillä, jolloin vaihtoehdoksi on esitetty kevyempää menettelyä, oikeusvarmuusilmoitusta, joka kuitenkaan ei eurooppaoikeuden professori Juha Raition mukaan ole vaihtoehto. Raition mukaan oikeusvarmuusilmoitus tulisi tehdä lainsäädäntöhankkeen alkuvaiheessa, tukijärjestelyn valmisteluvaiheessa, ei sen lopussa. Ja se on osa notifiointiprosessia eikä sen korvaava menettelytapa.
Se on menettely, jolla varmistetaan, että lainsäädäntö on yhteneväinen Euroopan unionin säädösten kanssa. Se tapahtuu siten, että Euroopan unionin komissio, mahdollisesti myös EU-tuomioistuin, arvioi sote-järjestelmän valtiontukielementit, ennen kuin lait voivat tulla voimaan, mikä voi viedä vuosia.
Ellei sote-valmistelussa saada oikeusvarmuutta, on vaara, että se uhkaa perustuslaissa säädettyä julkisen vallan velvollisuutta huolehtia, että kansalaiset saavat riittävät sotepalvelut.
Park Ji-seong

Seurajoukkueura

Park aloitti ammattilaisuransa vuonna 2000, kun hän teki sopimuksen Japanin J. Leaguen 2. divisioonassa pelanneen Kyoto Purple Sangan kanssa. Park nousi nopeasti joukkueensa parhaimmistoon. Hänen nousunsa kansainvälisen tason huipulle tapahtui vuoden 2002 MM-kisoissa, joissa hän teki Portugalia vastaan käydyssä alkusarjan ottelussa voittomaalin. MM-kisojen jälkeen Park seurasi Etelä-Korean jalkapallomaajoukkueen valmentajaa Guus Hiddinkiä PSV Eindhoveniin. Hänen ensimmäinen kautensa Eindhovenissa oli pettymys, mutta vuonna 2003 hän alkoi tottua Eredivisien pelityyliin. Kaudelle 2004–2005 Eindhoven menetti Arjen Robbenin Chelseaan, jolloin Park sai lisää vastuuta ja teki muun muassa maalin Mestarien liigan välierässä AC Milania vastaan. Heinäkuussa 2005 Park solmi neljän vuoden sopimuksen Manchester Unitedin kanssa. Heinäkuussa 2012 Park siirtyi Queens Park Rangersiin kolmen vuoden sopimuksella. Siirtosumma oli 2 miljoonaa puntaa.

Maajoukkueura

Park pelasi ensimmäisen maaottelunsa vuonna 2000. Hän on edustanut Etelä-Koreaa Sydneyn olympialaisissa sekä vuosien 2002, 2006 ja 2010 MM-kisoissa. Hän pelasi kaikkiaan sata maaottelua ja teki niissä 13 maalia.
Oripään seurakunta

Seurakuntaliitos

Oripään ja Pöytyän seurakunnat aloittivat vuonna 2015 yhdistymisneuvottelut. Alkuvuodesta 2016 valmistunut aiesopimus käsiteltiin molempien seurakuntien luottamuselimissä. Lopullisen päätöksen teki kirkkohallitus, joka kokouksessaan 7. kesäkuuta 2016 hyväksyi Oripään seurakunnan lakkauttamisen 31. joulukuuta 2016 ja liitoksen Pöytyän seurakuntaan sen kirkkoalueeksi 1. tammikuuta 2017 lukien. Yhdistymisen takia laajentuvassa Pöytyän seurakunnassa toimitettiin ylimääräiset seurakuntavaalit. Seurakuntaliitos oli vapaaehtoinen, eikä siihen liittynyt kuntaliitosta.
Britten-Norman BN-2 Islander

Historia

Islanderin suunnittelu alkoi 1964. Koneen ensimmäinen prototyyppi lensi ensimmäisen kerran 13. kesäkuuta 1965. Ensimmäinen sarjatuotantokone lensi 24. huhtikuuta 1967.
BN-2A oli parannettu versio, joka lensi ensimmäisen kerran vuonna 1969.
Britten-Norman Defender oli koneen sotilasversion myyntinimi. Se lensi 20. toukokuuta 1970.
Vuonna 1978 tuotiin markkinoille BN-2B Islander II-versio. Tämän potkuriturbiiniversio oli BN-2T.
Koneen suurin versio sai nimen BN-2A Mk III Trislander, sen pyrstössä oli kolmas moottori. Sen ensilento tapahtui 11. syyskuuta 1970.
Konetta valmistettiin myös lisenssillä. Eräs valmistaja oli IRMA Romaniassa, muita valmistajamaita olivat Belgia ja Filippiinit.

Käyttö Suomessa

Yksi kone oli Suomen ilmavoimien yhteyskoneena vuosina 1974-75 sijoitettuna Kuljetuslentolaivueeseen Uttiin.
Muita koneita oli suomalaisten pienempien lentoyhtiöiden käytössä 1970-luvulla.
In Sorte Diaboli

In Sorte Diabolin eri versiot

Euroopan markkinoille tehty erikoispainos sisältää bonuskappaleen The Ancestral Fever. Lisäksi mukana on bonus-DVD, 32 sivun kirjanen peilatuilla laulunsanoilla ja peili niiden lukemiseen. Kokonaisuus on pakattu nahkakansien sisälle. Pohjois-Amerikan markkinoille tehty erikoispainos sisältää bonuskappaleen The Heretic Hammer ja Japanin markkinoille tehty erikoispainos sisältää Venomin coverkappaleen Black Metal.
Vsevolod Holubovytš

Vsevolod Holubovytš (ukr. Всеволод Голубович; 1885 Poltavka, Podolian kuvernementti, Venäjän keisarikunta – ? Neuvostoliitto) oli ukrainalainen poliitikko, joka toimi Ukrainan kansantasavallan toisena pääministerinä tammikuusta huhtikuuhun 1918.
Holubovytš valmistui insinööriksi Kiovan polyteknisestä instituutista. Hänet valittiin vuonna 1917 Ukrainan Radaan sosialistivallankumouksellisen puolueen edustajana. Hän johti Ukrainan delegaatiota Brest-Litovskin rauhanneuvotteluissa. Holubovytš kokosi hallituksen muutamaa päivää itsenäisyysjulistuksen jälkeen, 30. tammikuuta 1918. Hän toimi pää- ja ulkoministerinä, kunnes hetmani Pavlo Skoropadski kaappasi saksalaisten tuella vallan 29. huhtikuuta. Holubovytš oli vangittuna joulukuuhun 1918 saakka. Vuosina 1919–1920 hän oli Ukrainan sosialistivallankumouksellisen puolueen lehden Trudova hromadan päätoimittaja. Hänet tuomittiin vuonna 1921 muun puoluejohdon kanssa bolševikkien järjestämässä oikeudenkäynnissä viiden vuoden vankeuteen, mutta hän sai pian armahduksen. Hän toimi NEP-kautena Ukrainan neuvostotasavallan korkeimman kansantalousneuvoston puheenjohtajana, mutta hänet vangittiin vuonna 1931 ja tuomittiin uudessa näytösoikeudenkäynnissä väitetyn ”Ukrainan kansallisen keskuksen” jäsenenä. Hän kuoli ilmeisesti vankileirillä, erään tiedon mukaan vuonna 1939.
Möykynmäen rautatietunneli

Möykynmäen tunneli on Jyväskylän Vesangassa sijaitseva rautatietunneli. Se sijaitsee keskeisellä paikalla, puolitoista kilometriä Vesangan asemalta itään, ja sen pituus on 350 metriä. Tunneli valmistui vuonna 1926 osana Haapamäki–Jyväskylä-rataosan perusparantamista. Se on rataosan ainoa tunneli.
Mentuherkhepeshef

Ramses Mentuherkhepeshef (tai Mentu-her-khepeshef) oli yksi Ramses IX:n pojista, ja muinaisen Egyptin prinssi. Hän on haudattu Egyptissä sijaitsevan Kuninkaiden laaksoon hautaan KV19.
Hauta oli alun perin tarkoitettu Ramses VIII:n käyttöön, mutta Mentuherkhepeshef valloittikin sen itselleen.
Commer

Commer oli brittiläinen ensisijaisesti kuorma- ja pakettiautojen valmistaja, joka oli liitetty Rootes-yhtymään vuonna 1934. Commerin pienimmät Commer Cob -pakettiautot olivat tekniikaltaan Hillmanneja, joskin varustukseltaan karumpia kuin henkilöautot. Commerin tehdas sijaitsi Lutonin kaupungissa Englannissa.
Yhdysvaltalainen Chrysler Corporation otti Rootes-yhtymän haltuunsa vuonna 1967, minkä jälkeen Commer-tavara-autot muuttuivat vähitellen Dodge-merkkisiksi. Commer-nimi jäi lopullisesti pois käytöstä vuonna 1976. Vuonna 1978 Chrysler myi kaikki Euroopan toimintonsa, mukaan lukien Britannian tehtaansa, ranskalaiselle PSA-yhtymälle. Uudella omistajalla ei ollut erityisempää kiinnostusta kuorma-autoalaa kohtaan, ja niinpä tehdas siirtyi edelleen vuonna 1981 Renaultille. Viimeiset entisellä Commerin tehtaalla tehdyt, alun perin Dodgen nimellä markkinoidut kuorma-autot valmistuivat lokakuussa 1989 Renault-Dodge -nimisinä.

Käyttö Suomessa

Autola Oy solmi maahantuontisopimuksen Commerin kanssa vuonna 1937, mutta yhtäkään Commer-autoa ei tullut Suomeen ennen toista maailmansotaa. Ensimmäiset Commer-autot saatiin Suomeen vasta sodan jälkeen vuonna 1948. Autola Oy siirtyi Wihuri-yhtymän omistukseen vuonna 1961.
Henkilöautoiksi rekisteröityjä Commer-autoja oli Suomen ajoneuvorekisterissä 1960-luvun alussa noin 40 kappaletta. Henkilöautojen tuontisäännöstelyn vuoksi henkilöautomaiset pakettiautot olivat vuonna 1960 niin myyviä, ettei autoja maahantuonut Wihuri Oy Autola saanut niitä tarpeeksi myyntiin. Loppuvuodesta myyntiin tuli paranneltuja 51 hv:n versioita. Autoja käytettiin myös pakettiautona, mm. HPY oli niiden suurkäyttäjä.
Sotien jälkeisinä vuosina Commer tuli Suomessa tutuksi hyötyajoneuvoina. Commer-linja-autoja, jotka näyttävät olleen kestävämpiä kuin muut tuonaikaiset englantilaiset linja-autot, oli vuonna 1956 rekisterissä 40 kappaletta (Bussiammattilainen 4/2007). Vuonna 1954 Commerin moottoriksi tuli rakenteeltaan erikoinen kaksitahtinen dieselmoottori, joka sopi mataluutensa ansiosta erityisen hyvin asennettavaksi ohjaamon alle, mutta käytössä se ei kuitenkaan ollut kovin kestävä. Wihuri-yhtymän toinen tytäryhtiö Teijon Tehtaat Oy kehitti Commerin suurimpiin kuorma-automalleihin omaperäisen teliakseliston; vastaavaa rakennetta käytettiin Vanaja-autoissa ja myöhemmin myös Sisuissa.  
Commer-kuorma-autoja myytiin 1970-luvulle saakka.
Pertti Duncker sanoo kirjassaan Purjevene nimeltään Merivuokko irroittaneensa itse suunnittelemansa ja toteuttamansa purjeveneen alkuperäisen apumoottorin juuri romutettavasta Commer-autosta.
Zeca Afonso

José Manuel Cerqueira ”Zeca” Afonso dos Santos (2. elokuuta 1929 – 23. helmikuuta 1987) oli portugalilainen poliittisten laulujen ja kansanlaulujen säveltäjä ja esittäjä.

Varhaiset vaiheet

Zeca Afonso syntyi Aveirossa. Hänen vanhempansa tuomari José Nepomuceno Afonso ja Maria das Dores matkustivat vuonna 1930 Angolaan, mutta José jäi tätinsä Gigén ja setänsä Xicon luokse Portugaliin. Myös hän itse päätyi lopulta 1933 Angolaan, jossa vietti kolme vuotta. Hän palasi vuonna 1936 Aveiroon, mutta lähti 1937 Mosambikiin, jossa asuivat hänen vanhempansa sekä veljensä ja siskonsa João ja Mariazinha.
Afonso muutti vuonna 1938 Belmonten pormestarin, setänsä Filomenon kotiin. Setä liitti hänet fasistiseen Mocidade Portuguesa -nuorisojärjestöön, jossa viettämiään vuosia hän myöhemmin kuvasi elämänsä ankeimmiksi.
Afonso jatkoi vuodesta 1940 opintojaan Coimbrassa. Hänen perheensä siirtyi Mosambikista Itä-Timorille; tällöin veli João palasi Portugaliin. Afonso aloitti uransa muusikkona yliopistovuosinaan, jolloin hän meni myös vanhemmiltaan salassa naimisiin Maria Amália de Oliveiran kanssa. Ensimmäinen poika José Manuel syntyi tammikuussa 1953.
Afonso suoritti pakollista asepalvelustaan vuosina 1953–1955. Hänelle annettiin asemapaikka Macaosta, mutta hänet lähetettiin kotimaahan terveysongelmiin vedoten. Alfonso kärsi taloudellisista vaikeuksista ja erosi puolisostaan toisen lapsen Helenan syntymästä 1954 huolimatta. Myöhemmin Alfonso työskenteli opettajana.

Ura

Afonso oli jo varhain poliittisesti aktiivinen. Hän vastusti António de Oliveira Salazaria sekä tämän fasistihallitusta ja antoi tämän kuulua musiikissaan, jonka levyttämisen hän oli aloittanut jo 1950-luvun kuluessa.
Afonso oli joutunut vuonna 1958 lähettämään lapsensa omien vanhempiensa luokse Mosambikiin. Isä kuitenkin tapasi lapsensa aikavälillä 1964–1967, jonka hän vietti Maputossa uuden puolisonsa Zélian kanssa. Tytär Joana syntyi vuonna 1965, ja Afonso sai myöhemmin vielä yhden lapsen, Pedron.
Afonso oli 1970-luvun alun maineikkaimpia portugalilaisia protestilaulajia. Hän nousi kotimaassaan suosioon mm. albumeilla Contos Velhos Rumos Novos (1969), Traz Outro Amigo Também (1970), Cantigas do Maio (1971) sekä Eu Vou Ser Como a Toupeira (1972), ja esiintyi myös kansainvälisesti. Kansan suosiosta huolimatta hänen esiintymisiään kiellettiin ja hän oli muutaman viikon ajan keväällä 1973 poliittisena vankina.
Afonso jatkoi uraansa muusikkona Neilikkavallankumouksen asetettua maahan demokratian vuonna 1974. Hän alkoi kuitenkin vuoden 1982 paikkeilla osoittaa merkkejä vakavasta sairaudesta, joka todettiin ALS-taudiksi. Esiintyminen alkoi käydä lihasten rappeutuessa yhä vaikeammaksi, ja viimeisellä albumillaan Galinhas do Matolla (1985) hän joutui käyttämään itselleen useita korvaavia laulajia.
Afonso kuoli Setúbalissa vuonna 1987, mutta hänen maineensa on pysynyt vankkana myöhempinäkin vuosina: vuonna 2007 hän sijoittui Suuret portugalilaiset -ohjelman listauksen 29. sijalle.
Rossijskaja gazeta

Rossijskaja gazeta (ven. федеральное государственное бюджетное учреждение "Российская газета", suom. FGBU Venäläinen sanomalehti) on Venäjän federaation perustama ja omistama yhteiskunnallis-poliittinen ja yleisvenäläinen sanomalehti, jonka toimituksellinen linja heijastelee Venäjän hallituksen piirissä vallitsevia mielipiteitä. Venäjän presidentti muokkasi sanomalehden toimituksen kokoonpanoa esimerkiksi 9. joulukuuta 2013 annetulla asetuksella yhdistämällä siihen Rodina-lehden toimituksen.
Uutislehden lisäksi lehdellä on myös Venäjän federaation virallisen lehden asema perustuslain, liittovaltiolakien ja valtiopäivälaitoksen päätösten julkaisemisen määrittelevän lain 4. pykälän perusteella. Suomessa vastaava tehtävä on annettu Viralliselle lehdelle.
Lehteä painetaan 32 paikassa Venäjällä. Sillä on 14 paikallisedustustoa ja 38 toimitusta tai kirjeenvaihtajapaikkaa Venäjällä ja ulkomailla.
Lehti on alkanut ilmestyä 11. marraskuuta 1990, ja sitä painetaan broadsheet-koossa (A2).
Petőfin silta

Historia

Petőfin silta oli alun perin nimetty valtionhoitaja Miklós Horthyn mukaan. Sillan on suunnitellut Pál Álgyay Hubert. Sen suunnittelu aloitettiin vuonna 1933 ja se vihittiin käyttöön 12. syyskuuta 1937. Toisen maailmansodan loppuvaiheissa vetäytyvät saksalaiset räjäyttivät sillan 14. tammikuuta 1945. Puna-armeijan joukot rakensivat sen paikalle ensin väliaikaisen sillan, ja pysyvä silta rakennettiin uudestaan vuosina 1950–1952. Samalla se sai uuden nimen Unkarin kansallisrunoilijan Sándor Petőfin mukaan.

Rakenne

Petőfin silta on tyypiltään ristikkosilta. Toisin kuin monet muut Budapestin sillat, se on täysin koristelematon. Sillan rakennusaika oli Unkarissa taloudellisesti ja poliittisesti vaikeaa aikaa, joten sillan suunnittelussa käytännöllisyys oli ulkonäköä tärkeämpää. Sillalla on kaksi ajokaistaa kumpaankin suuntaan ja niiden välissä raitiotie.
BAM (elokuva)

BAM on vuonna 2008 valmistunut dokumenttielokuva venäläisten komsomoltyöläisten haaveesta rakentaa Baikalin - Amurin välille rautatie. Elokuvan on käsikirjoittanut ja ohjannut Jouni Hiltunen ja tuottanut helsinkiläinen Making Movies tuotantoyhtiö.

Synopsis

BAM eli Baikal-Amur -päärata (Baikalo-Amurskaja Magistral) oli Leonid Brezhnevin utopistiselta vaikuttanut suunnitelma rakentaa yli 3500 kilometriä rautatietä ja yli 200 asemaa ja kaupunkia Etelä-Siperiaan viidessä vuodessa. Työntekijöiksi valittiin Komsomol-nuoria eli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen nuorisojärjestön jäseniä.
"Tämä projekti tulee ratkomaan taloudelliset ongelmamme. Kehotan teitä jättämään arkielämänne ja ilmoittautumaan mukaan tähän isänmaalliseen projektiin", Leonid Brezhnev julisti maaliskuussa 1974.
Ehkäpä viimeistä kertaa Neuvostohallitus onnistui rekrytoimaan kymmeniä tuhansia idealistisia nuoria, jotka todella uskoivat asiaansa. He olivat BAM-radan pioneereja, jotka jättivät kotinsa ja vanhempansa Neuvostoliiton eurooppalaisissa osissa ja muuttivat Siperiaan. Filmiryhmät seurasivat vuosikausia radan rakentamista. Dokumentteja ja uutispätkiä käytettiin propagandamateriaalina sekä Neuvostoliitossa että lännessä.
Viisivuotissuunnitelma radan valmistumiseksi muuttui toiseksi viisivuotissuunnitelmaksi, ja lopulta rakentaminen kesti peräti 30 vuotta.
Dokumenttielokuva BAM kertoo BAM:in rakentajista - ihmisistä, jotka rakensivat omin käsin tulevaisuutensa sekä perustivat perheensä ja kasvattivat lapsensa radan varrella. Heistä tuli ensin sankareita, mutta Neuvostoliiton hajottua heidät unohdettiin.
Elokuvan kaksi päähenkilöä, Aleksander Bondar ja Ivan Varsavskij, työskentelivät BAM:illa työprikaatien johtajina. Heidät nimitettiin Sosialistisen työn sankareiksi ja heistä tuli aikanaan - kiitos filmiryhmien ja television - äärimmäisen kuuluisia ihmisiä Neuvostoliitossa.

Palkinnot

Valtion laatutuki 2008
Guillaume de Machaut

Guillaume de Machaut (noin 1300–1377) oli ranskalainen säveltäjä. Hän syntyi ja opiskeli luultavasti Reimsissä. Vuosina 1323–1346 Machaut toimi Juhana I:n (Böömin kuningas ja Luxemburgin kreivi) palveluksessa. Hänen teoksiinsa kuuluu muiden muassa Messe de Nostre Dame.
Samuel Loomis

Kuvaus hahmosta

Samuel Loomisista käytetään pääasiassa nimitystä tohtori Loomis. Sarjan ensimmäisessä osassa hän esittäytyy seriffille nimellä tohtori Sam Loomis. Hän on melkein kalju, parrakas, popliinitakkiin pukeutuva herrasmies. Lukuun ottamatta kahta ensimmäistä elokuvaa, hänellä on myös kävelykeppi sekä palovammoja kasvoissa ja käsissä, ja hän käyttääkin usein hanskoja. Hänellä on aina käsiase mukana. Hänellä on rauhallinen ja hyvin päättäväinen luonne, kiihtyessään hän ei varo sanojaan edes lasten kuullen. Hän on valmis tekemään mitä tahansa pysäyttääkseen Michael Myersin. Jokaisessa osassa hän ilmaisee Myersista näkemyksensä, jonka mukaan tämä ei ole ihminen vaan puhdas pahuus.
Ana Aslan

Tunnustukset

Aslan sai elämänsä aikana lukuisia kansainvälisiä tunnustuksia työskentelystään ikääntymisen vaikutusten ehkäisyssä, mm. Maailman terveysjärjestön Leon Bernhard -palkinnon. 
Hänen kunniakseen julkaisiin postimerkki Romaniassa 1996 ja 2016. Bukarestin kansallinen gerontologian instituutin rakennus on omistettu hänelle.
Pålsjön linna

Pålsjön linna (ruots. Pålsjö slott) on linna Helsingborgin kaupungissa samannimisessä Helsingborgin kunnassa, Etelä-Ruotsin Skånessa. Se rakennettiin vuosina 1676–1679. Linnan ranskalaistyylinen puisto on puolestaan peräisin 1760-luvulta. Suuren Pohjan sodan Helsingborgin taistelussa kreivi Magnus Stenbock käytti linnaa päämajanaan.
Saima Tawast-Rancken

Saima Hellin Maria Tawast-Rancken (9. lokakuuta 1900 Pieksämäki – 1983) oli suomalainen lääkäri ja fysioterapian kehittäjä. Hän sai professorin arvonimen 1964.
Tawast-Ranckenin vanhemmat olivat August Tawast ja Maria Henrika Varis ja puoliso vuodesta 1930 professori, lääketieteen ja kirurgian tohtori Dodo Emila Arthur Rancken (k. 1935). Tawast-Rancken tuli ylioppilaaki Mikkelin suomalaisesta yhteiskoulusta 1920 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1933. Hän väitteli samana vuonna Helsingin yliopistosta lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi väitöskirjan aiheenaan Über Zentralnervöse Einflüsse auf die Reiz-barkeitsparameter des Frosch-Nerven-muskels. Tawast-Rancken oli Helsingin yliopistollisen sairaalan alilääkäri 1936–1958, HYKS:n kirurgian klinikan osastoylilääkäri 1958–1966 ja Meilahden sairaalan osastoylilääkäri 1966–1968. Lääkärintyönsä ohella hän toimi Helsingin yliopiston voimistelulaitoksen tuntiopettajana 1945–1966, fysikaalisen lääketieteen dosenttina 1955–1967, Työväen akatemian opettajana 1935–1945 sekä Lääkintävoimisteluopiston lääkinnällisenä johtajana ja luennoitsijana 1944–1968. Tawast-Rancken oli myös Lääkintöhallituksen tieteellisen neuvoston jäsen, Mannerheimliiton liittoneuvoston jäsen 1936–1962 sekä Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun liikuntatieteellisen osaston opetusta suunnittelevan valtion komitean jäsen 1960–1962.
Väinö Nyström

Aleksander Väinö Nyström (11. syyskuuta 1857 Ruovesi – 31. tammikuuta 1918 Siuro) oli Hämeenkyrön kruununnimismies, joka oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1900-luvun alussa.
Nyströmin vanhemmat olivat kruununvouti Johan Abraham Nyström ja Clara Charlotta Vikman. Hän kävi Tampereen ylialkeiskoulun ja lisäksi jonkin aikaa kymnaasia. Nyström toimi Turun lääninhallituksen kanslistina 1879–1882 ja Hämeenkyrön kruununnimismiehenä 1882–1918. Hän oli myös Hämeenkyrön kruununmakasiininhoitaja vuosina 1884–1918 ja Hämeenkyrön säästöpankin johtaja ja hallituksen puheenjohtaja vuosina 1902–1918. Nyström oli naimisissa vuodesta 1882 Hildur Helena Helsingiuksen kanssa.
Nyström oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1909 edustaen Turun läänin pohjoista vaalipiiriä.
Suomen sisällissodan alkaessa Nyström joutui punaisten vangitsemaksi viljan kätkemisestä syytettynä. Nyström ja hänen poikansa Lauri Nyström surmattiin Siuron sillalla ja ruumiit heitettiin Siuron koskeen 31. tammikuuta 1918.