Nigel Mansell

1976–1977

Mansell aloitti kilpailu-uransa kartingilla, kunnes siirtyi menestyksen saattelemana Formula Ford -sarjaan. Hän voitti 42 ajamastaan kilpailu 33 ja hänet kruunattiin vuoden 1977 Britannian Formula Ford -sarjan mestariksi. Myöhemmin samana vuonna Mansell sai mahdollisuuden ajaa Lolan T570 Formula 3 -autoa Silverstonessa. Hän sijoittui kilpailussa neljänneksi ja päätti siirtyä Formula kolmosiin seuraavaksi kaudeksi.

1978–1979

Mansellin ensimmäinen kausi Formula kolmosissa alkoi hienosti, kun hän starttasi debyyttikilpailuun paalulta ja ajoi maaliin toisena. Auto ei kuitenkaan ollut kilpailukykyinen, koska sopimus Unipartin kanssa pakotti tallia käyttämään heikkoja Triumphin moottoreita, kun taas huipputallit käyttivät Toyotan koneita. Kolmen seitsemännen ja viimeisessä kilpailussa neljännen sijan ajanut Mansell päätti lähteä tallista. Seuraavaksi kaudeksi hän osti kuljettajan sopimuksen Dave Price Racing -tallista. Mansell voitti ensimmäistä kertaa Formula 3 -sarjassa Silverstonen radalla maaliskuussa ja sijoittui kahdeksanneksi maailmanmestaruuskamppailussa. Hänen kilpailu-uransa oli kuitenkin vaakalaudalla jouduttuaan suureen kolariin, josta hän kuitenkin selvisi luun murtumilla. Lotus-tallin pomo Colin Chapman kuitenkin oli kiinnittänyt huomiota Mansellin ajotaitoihin ja antoi hänelle testikuljettajan sopimuksen Lotuksen Formula 1 -tallista.

Lotus: 1980–1984

Mansellin taidot testikuljettajana vakuuttivat Colin Chapmanin ja hän antoikin Mansellille tilaisuuden osallistua kolmeen Grand Prix:hin vuonna 1980. Debyyttikilpailussaan Itävallan GP:ssa hän kuitenkin keskeytti auton hajottua (hän sai myös ohjaamoon vuotaneesta polttoaineesta palovammoja). Toisessa kilpailussa Nigelin oli jälleen tyytyminen keskeytykseen. Kolmannessa kilpailussa hän karsiutui ja sen jälkeen Lotus jatkoi kauden loppuun yhdellä autolla, jota käytti tallin ykköskujettaja Mario Andretti. Hän kuitenkin ilmoitti siirtyvänsä kauden päätteeksi Alfa Romeolle, joten Lotukselle jäi tyhjä kuljettajan paikka seuraavalle kaudelle.
Mansell valittiin Lotuksen kuljettajaksi kaudelle 1981. Hän onnistui ajamaan kauden viidennessä ja uransa seitsemännessä kilpailussa kolmanneksi, jonka lisäksi hän saavutti myös kaksi pistesijaa ajamalla neljänneksi ja kuudenneksi.
Kaudella 1982 Mansell suunnitteli kilpailua myös Le Mansin 24 tunnin ajossa Formuloiden ohella ansaitakseen enemmän rahaa. Colin Chapman kuitenkin uskoi, että Mansell altistuu tarpeettomille riskeille ja maksoi 10 000 puntaa hänelle, jottei hän ottaisi osaa kilpailuun. Chapman solmi Mansellin kanssa myös kauden 1984 loppuun asti kestävän sopimuksen, joka teki hänestä myöhemmin miljonäärin. 
Chapmanin ja Mansellin välille kehittyi läheinen ystävyyssuhde, mutta Mansell koki järkytyksen Chapmanin yllättäen kuollessa 1982. Mansell kertoi myöhemmin, että "osa minua kuoli hänen kanssaan. Olen menettänyt perheenjäseneni." Chapmanin kuoleman seurauksena suhteet Lotukseen heikkenivät.
Mansell ajoi sopimuksen loppuun asti ennen kuin hänen siirrostaan Wiliamsille ilmoitettiin. Mansellin paikan Lotuksella otti brasilialainen Ayrton Senna.

Williams: 1985–1988

Mansell siirtyi Williamsille vuonna 1985 vuoden 1982 maailmanmestari Keke Rosbergin tallikaveriksi. Mansellin ensimmäiset kisat menivät taisteluun viimeisistä pistesijoista. Syksyllä Belgian GP:ssä hän nousi viimein ensi kertaa palkintokorokkeelle Williamsilla oltuaan toinen. Kolme viikkoa myöhemmin Mansell voitti ensimmäisen kilpailunsa Euroopan GP:n ja kaksi viikkoa myöhemmin Etelä-Afrikan GP:n. Loppupisteissä Mansell oli kuudes Rosbergin ollessa kolmas.
Seuraavaksi kaudeksi hänen tallikaverikseen tuli kaksinkertainen maailmanmestari Nelson Piquet Rosbergin lähdettyä Mclarenille. Williams-Hondat hallitsivat kautta ottaen yhdeksän voittoa. Mansell voitti viisi kilpailua: Belgian, Kanadan, Ranskan, Britannian ja Portugalin GP:t. Viimeiseen kilpailuun lähdettäessä Mansellilla oli seitsemän pisteen etumatka toisena olleeseen Alain Prostiin. Mansellin mestaruus näytti varmalta, kunnes 19 kierrosta ennen maalia, Nigelin rengas räjähti ja voittoon ajanut Prost nousi mestaruuteen.
Seuraavalla kaudella Willams nousi kiistattomasti parhaaksi talliksi. Mansell voitti osakilpailun peräti kuudesti (San Marinon, Ranskan, Britannian, Itävallan, Espanjan ja Meksikon GP:n), mutta tasaisesti palkintosijoille ajanut Piquet oli saanut isoimman otteen mestaruuteen kun kaudesta oli jäljellä kaksi kilpailua. Piquet'n mestaruus sinetöityi kun Mansellin kausi päättyi kohtalokkaaseen ulosajoon.
Kausi 1988 meni heikommin Williamsin menettäessä Hondan moottorit Mclarenille ja joutuessa käyttämään Juddin moottoreita. Autoa vaivasi heikko luotettavuus, josta johtuen Mansell pääsi vain kahdesti maaliin kaudella ollen Isossa-Britanniassa ja Espanjassa toinen. Sijoitus pisteissä oli yhdeksäs.

Ferrari: 1989–1990

Kaudelle 1989 Mansell siirtyi Williamsilta Ferrarin talliin, viimeisenä itse Enzo Ferrarin valitsemana kuljettajana talliin. Ferrarilla Mansellin tallikaveriksi tuli itävaltalainen Gerhard Berger. Ferrarilla Mansell menestyi jo alusta alkaen ja voitti ensimmäisen kilpailunsa tallissa. Mansell oli viimeisin debyyttikilpailunsa Ferrarilla voittanut kuljettaja ennen Kimi Räikköstä ja vuotta 2007. Mansell nautti suurta arvostusta Ferrarin kannattajien, tifosien, keskuudessa ja saikin lempinimen "il leone", leijona.
Kausi 1989 oli kuitenkin lopulta kohtalainen Mansellille, vaikka hän voittikin kahteen otteeseen kauden aikana. Ferrarin oikukas vaihdelaatikko aiheutti hänelle monta keskeytystä, ja sen lisäksi hänet hylättiin kahdesti kauden aikana. Mansell sijoittui lopulta neljänneksi mestaruustaulukossa.
Kaudelle 1990 Mansell sai uuden tallikaverin, kun vanha kilpakumppani Alain Prost siirtyi McLarenilta Ferrarin riveihin. Kauden 1989 tallikaveri Gerhard Berger siirtyi Prostin tilalle McLarenille. Kauden aikana Mansell joutui tunnustamaan hallitsevan maailmanmestarin paremmakseen ja joutui katsomaan sivusta Prostin ja brasilialaisen Ayrton Sennan välistä kamppailua mestaruudesta. Mansell kuitenkin onnistui voittamaan yhden kilpailun kauden aikana ja nappaamaan muutaman palkintokorokesijan. Hän sijoittui viidenneksi MM-pisteissä.

Williams: 1991–1992

Edellisen kauden osoittauduttua pettymykseksi, Mansell ilmoitti lopettavansa uransa. Frank Williams suostutteli Mansellin palaamaan ja lupasi tälle Williamsin ykköskuskin paikan ja Mansell palasi entiselle työnantajalleen.
Williamsilla oli käyttössään tehokkaat Renault'n moottorit, ja Mansellin tallikaverina toimi Riccardo Patrese. Vaikka kauden ensimmäisessä kilpailussa näyttikin siltä, että Prost ja Senna taistelisivat jälleen keskenään mestaruudesta, Prostin ongelmaksi koitui Ferrarin epäluotettavuus. Näin Mansell nousi kamppailemaan mestaruudesta voitettuaan kesällä kolme peräkkäistä kilpailua. Epäonni vaivasi kuitenkin edelleen englantilaista, joka menetti viimeisetkin mestaruusmahdollisuutensa kauden toiseksi viimeisessä kilpailussa Suzukassa, jossa hän pyörähti hiekoille jo ensi kierroksilla.
Kaudella 1992 asiat olivat kuitenkin toisella lailla. Williamsilla oli selvästi paras auto käytössään, ja se näkyi jo aikaisessa vaiheessa. Mansell voitti kauden alussa 5 ensimmäistä kilpailua peräkkäin ja oli kuudennessa toinen. Ainoa uhkaaja oli tallikaveri Patrese. Kaikkiaan Mansell voitti kauden aikana yhdeksän kilpailua, ajoi 14 paalupaikkaa ja keräsi 108 MM-pistettä, jotka säilyivät pitkään ennätyksinä (Michael Schumacher rikkoi piste-ennätyksen kaudella 2001 ja voittoennätyksen kaudella 2002. Sebastian Vettel rikkoi paalupaikkaennätyksen kaudella 2011). Ylivoimaisesta mestaruudesta kertoi se, että Mansell varmisti maailmanmestaruutensa jo elokuussa Unkarin GP:ssä, kun viisi kilpailua oli vielä ajamatta.
Kauden 1992 jälkeen Mansell ilmoitti lopettavansa kilpailemisen Formula ykkösissä, osittain sen takia, että F1-kilparadoille palaava Alain Prost tulisi olemaan hänen tallikaverinsa kaudella 1993 ja että Mansell oli riitautunut tallipäällikkö Frank Williamsin kanssa.

Newman/Haas Racing 1993–1994

Mansell ei kuitenkaan lopettanut kilpailemista kokonaan vuoden 1992 mestaruuteen, vaan siirtyi Pohjois-Amerikassa ajettavaan IndyCar-sarjaan. Mansell liittyi Newman/Haas Racingin talliin, jossa hän korvasi Formula 1 -uralle lähteneen Michael Andrettin.
Mansell teki IndyCar-historiaa, kun hän otti ensimmäisenä tulokaskuljettajana paalupaikan ja voiton kauden avauskilpailussa Australiassa. Pari viikkoa myöhemmin Mansell loukkasi selkänsä, kun hän ajoi rajusti ulos Phoenixissa pidetyssä kilpailussa. Mansell ajoi hyvin Indy 500:sessa ja johtikin kilpailua, vaikka kyseessä oli Mansellin ensimmäinen ovaaliradalla ajama kilpailu. Mansell kuitenkin menetti johtonsa kilpailun aikana ja sijoittui lopulta kolmanneksi. Mansell voitti debyyttikautensa aikana yhteensä viisi kilpailua ja pääsi sen lisäksi palkintokorokkeelle viidesti. Mansell voitti IndyCar-mestaruuden ja nousi niiden kuljettajien joukkoon, jotka ovat voittaneet sekä F1- että IndyCar-mestaruuden.
Mansellin IndyCar-ura jatkui vielä kaudella 1994, mutta menestys ei enää ollut samanlaista kuin edeltäneellä mestaruuskaudella. Mansell riitautui IndyCar-legenda Mario Andrettin kanssa ja putosi fanien suosiosta kauden aikana. Suosion menetystä kuvaa hyvin heikon kysynnän takia peruttu nimikirjoitustilaisuus.
Kausi 1994 oli Mansellin viimeinen Pohjois-Amerikassa.

Williams: 1994

Ayrton Sennan menehdyttyä San Marinon GP:ssä kauden 1994 alussa Williams kaipasi huippukuljettajaa Damon Hillin rinnalle. Testikuljettaja David Coulthard oli korvannut Sennan jo parissa kilpailussa, mutta Williamsin tähtäimmissä oli vuoden 1992 F1-maailmanmestari Mansell. Mansell lopulta teki loppukauden kattavan sopimuksen ja ajoi ensimmäisen kilpailunsa Ranskassa, josta tuloksena oli keskeytys. Paluukilpailunsa jälkeen Mansell palasi Pohjois-Amerikkaan, jossa hänellä oli samanaikaisesti sopimus IndyCar-sarjassa mutta ajoi vielä kauden kolme viimeistä kilpailua Williamsin väreissä. Mansell otti uransa viimeisen voiton 41-vuotiaana Australiassa, jossa ajettiin kauden viimeinen osakilpailu. Mansellin voitto jäi Michael Schumacherin ja Damon Hillin välisen mestaruustaiston ratkaisseen kolarin varjoon, jossa Schumacher oli tarkoituksella ajanut Hilliä päin ja ratkaissut mestaruuden itselleen.

McLaren: 1995

Ennen vuotta 1995 oli liikkeellä huhuja, joiden mukaan Mansell olisi jäämässä Williamsille seuraavaksi kaudeksi, mutta huhut lyötiin laudalta, kun Mansell teki sopimuksen McLaren-Mercedeksen kanssa. Mansell sai tallikaverikseen suomalaisen Mika Häkkisen. Mansellilta odotettiin paljon McLarenilla, mutta visiitti osoittautui pettymykseksi. Kauden alussa Mansell ei edes mahtunut autoon, joten häneltä jäi kauden ensimmäiset kilpailut väliin. Mansell lopulta pääsi tositoimiin kauden kolmannessa kilpailussa, josta saldona oli vaatimaton kymmenes sija. Mansell oli jatkuvasti tallitoveriaan Häkkistä hitaampi. Kauden neljäs ja samalla Mansellin uran viimeinen F1-kilpailu tuotti keskeytyksen. Mansell aiheutti eripuraa jatkuvalla autoon kohdistuneella valittamisellaan, ja tallipäällikkö Ron Dennis jälkikäteen onkin sanonut, että Mansellin hankkiminen oli virhe. Mansellin korvasi hänen tilallaan alkukauden ajanut Mark Blundell.
McLarenin jälkeen Mansell oli vielä pariin otteeseen F1-testeissä muutaman tallin kanssa, mikä antoi vihiä vielä uudesta paluuyrityksestä, mutta Mansellin F1-ura pättyi lopullisesti.

Ford: 1998

Formula 1 -uran loputtua Mansell pysyi vielä kilparadoilla. Mansell ajoi Britannian vakioautojen mestaruussarjassa kolme kilpailua vuoden 1998 aikana.  Mansellin ensiesiintyminen Fordin ratissa tapahtui Donington Parkin radalla. Hän keskeytti ensimmäisen sprinttilähdön kolmen kierroksen jälkeen, minkä takia hän starttasi päälähtöön sijalta 19. Pääkilpailun aikana sääolot kuitenkin muuttuivat, ja rata tuli märäksi. Mansell oli kilpailun kärjessä muutamaan otteeseen mutta oli lopulta viides. Mansell keskeytti molemmat lähdöt Brands Hatchissa ja oli sijoilla 14 ja 11 Silverstonessa ollen kokonaistilastossa sijalla 18, 21:stä kilpailijasta.

Team Altech: 2005–2007

Vuonna 2005 Mansell ilmoitti palaavansa kilparadoille vastaperustettuun Grand Prix Masters -sarjaan, jossa koko kuljettajisto koostui entisistä vähintään 45-vuotiaista F1-kuljettajista. 52-vuotias Mansell voitti vuoden 2005 ainoan Masters-lähdön. Toiseksi kilpailussa sijoittui Emerson Fittipaldi ja kolmanneksi Mansellin Williams-aikojen tallitoveri Riccardo Patrese. Ennen kilpailua koettiin kiistanalaisia hetkiä, kun kilpailuun jo mukaan ilmoittautunut Alain Prost jätti tulematta paikalle ja perui osallistumisensa.
Vuodelle 2006 oli suunnitteilla neljä Grand Prix Masters -osakilpailua, ja Manselilla oli sopimus koko kaudelle Team Altechin kanssa. Neljästä kilpailusta kaksi ajettiin. Kauden toiseksi kaavailtu kilpailu Italian Monzassa jouduttiin perumaan meluhaittojen takia, ja kauden viimeiseksi kaavailtu Etelä-Afrikassa ajettava kilpailu peruttiin niin ikään. Mansell voitti kauden ensimmäisen kilpailun Qatarissa ja keskeytti kauden kolmannessa, Isossa-Britanniassa ajetussa kilpailussa.
Grand Prix Masters -sarja oli jo suunniteltu vuodelle 2007, mutta sarjaa järjestänyt yhtiö Delta Motorsport ajautui konkurssiin syyskuussa 2007 ja koko kausi jäi ajamatta.

Muuta

Mansellin pojat Greg ja Leo ovat myös kilpa-ajajia, joiden kanssa hän osallistui vuonna 2010 Le Mansin 24 tunnin ajoihin, jotka päättyivät keskeytykseen.