google/wiki40b huggingface dataset:
Maureen O’Sullivan

Varhainen elämä

O'Sullivanin vanhemmat olivat Charles Joseph O’Sullivan ja Mary Lovatt (o.s. Fraser). Charles O’Sullivan palveli Britannian armeijassa ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Maureen opiskeli ensin luostarikoulussa Dublinissa ja myöhemmin Lontoossa. Eräs hänen luokkatovereistaan oli Vivien Leigh, joka myöhemmin loi uran näyttelijänä. Suoritettuaan opiskelunsa loppuun Ranskassa O’Sullivan palasi Dubliniin ja aloitti työt köyhien parissa.

Elokuvaura

O’Sullivanin elokuvaura alkoi hänen tavattuaan ohjaaja Frank Borzagen, joka oli kuvaamassa 20th Century Foxin elokuvaa Song o’ My Heart. Borzage ehdotti O’Sullivanille koekuvausta, jonka O’Sullivan voitti ja hän sai roolin irlantilaisen tenorin John McCormackin tähdittämään elokuvaan. O’Sullivan matkusti Yhdysvaltoihin kuvaamaan elokuvan loppuun.
O’Sullivan näytteli kuudessa 20th Century Foxin elokuvassa ja kolmessa muussa muiden elokuvastudioiden alaisuudessa. Vuonna 1932 hän solmi sopimuksen Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa ja näytteli useissa studion elokuvissa. Samana vuonna Irving Thalberg valitsi hänet Jane Parkerin rooliin elokuvassa Tarzan – viidakon valtias, jonka miespääosaa esitti Johnny Weissmuller. O’Sullivan esitti Jane Parkeria kuudessa Tarzan-elokuvassa vuosina 1932–1942.
Hän näytteli myös William Powellin ja Myrna Loyn kanssa elokuvassa Pettävä varjo (1934) ja Greta Garbon ja Basil Rathbonen rinnalla Anna Kareninassa (1935). Hän näytteli myös Jane Bennettiä elokuvassa Ylpeys ja ennakkoluulo vuonna 1940. Elokuvan Tarzan suurkaupungissa jälkeen vuonna 1942 O’Sullivan pyysi studiolta sopimuksensa purkamista, jotta hän voisi hoitaa lavantautiin sairastunutta miestään.

Avioliitot ja myöhempi elämä

O’Sullivan avioitui ensin australialaissyntyisen käsikirjoittajan ja myöhemmin Oscar-palkitun ohjaajan John Farrow’n kanssa vuonna 1936. Liitto kesti Farrow’n kuolemaan asti vuonna 1963. Tämän jälkeen O’Sullivan oli leskenä kahdenkymmenen vuoden ajan, kunnes avioitui James Cushingin kanssa vuonna 1983. Ensimmäisestä avioliitosta syntyi seitsemän lasta: Michael Damien, Patrick Joseph, Mia Farrow, John Charles, Stephanie, Prudence ja Theresa Magdalena "Tisa" Farrow.
O’Sullivan palasi valkokankaalle Paramount Picturesin elokuvassa Kohtalon kello, jonka ohjasi hänen aviomiehensä John. Hän esiintyi satunnaisesti televisiossa ja miehensä ohjaamissa elokuvissa. Vuonna 1960 hän oli aikaisessa vetäytyä eläkkeelle, mutta näyttelijä Pat O’Brien suostutteli hänet mukaan kesäteatteriin, jonka näytelmä A Roomful of Roses esitettiin 1961. Tämän jälkeen O’Sullivan teki Broadway-debyyttinsä Paul Fordin rinnalla näytelmässä Never Too Late. Pian näytelmän ensi-illan jälkeen John Farrow kuoli sydäninfarktiin.
Miehensä kuoleman jälkeen O’Sullivan esiintyi harvakseltaan elokuvissa ja televisiossa. Hän esitti vävynsä Woody Allenin ohjaamassa elokuvassa Hannah ja sisaret tyttärensä Mia Farrow’n roolihahmon äitiä.
Maureen O’Sullivan kuoli 87-vuotiaana sydänleikkauksen komplikaatioihin vuonna 1998. Hänet haudattiin Most Holy Redeemer Cemeteryyn, New Yorkiin.
Valtteri Lipiäinen

Seuraura

Lipiäinen on Saimaan Pallon kasvatti. Hän toimi kaudella 2012–2013 seuran C-nuorten varakapteenina. Lipiäinen oli C-nuorten Mestiskarsinnoissa joukkueensa paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 13+15=28. C-nuorten Mestiksen runkosarjassa hän oli SaiPan paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 13+21=34. Pudotuspeleissä Lipiäinen oli joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 7+4=11. Hän jakoi koko pudotuspelien maalipörssin voiton Warkiksen ja PiPS:n yhdistelmäjoukkueen Tatu Kokkolan kanssa.
Kaudella 2013–2014 Lipiäinen oli B-nuorten SM-sarjassa SaiPan paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 15+12=27. Kaudella 2015–2016 hän jakoi tehoilla 14+27=41 seuran A-nuorten sisäisen syöttöpörssin voiton Adam Zbořilin kanssa ja sijoittui sisäisessä pistepörssissä toiseksi hänen jälkeensä. Lipiäinen debytoi kauden aikana myös miesten peleissä pelattuaan kaksi ottelua lainalla Suomi-sarjajoukkue Imatran Ketterässä marraskuussa 2015.
Kaudeksi 2016–2017 Lipiäinen teki vuoden mittaisen sopimuksen Mestikseen perustetun Espoo Unitedin kanssa. Hän pelasi suurimman osan kaudestaan kuitenkin joukkueen yhteistyöseura Espoo Bluesin A-nuorissa. Lipiäinen oli joukkueen paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Tatu Kanervan jälkeen tehoilla 13+31=44. Hän pelasi kauden aikana viisi Mestis-ottelua Espoo Unitedissa.
Lipiäinen siirtyi kaudeksi 2017–2018 jatkamaan Mestis-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Heinolan Peliittoihin. Hän oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 11+29=40. 16. tammikuuta 2018 Lipiäinen nostettiin seuran yhteistyöjoukkueen, SM-liigajoukkue Pelicansin vahvuuteen otteluun Vaasan Sportia vastaan, kun joukkueelta joutui edellisen ottelun jälkeen sivuun sekä Hannes Björninen, Jesse Mankinen että Jonne Jantunen. Lipiäisen lisäksi Pelicans nosti Peliitoista myös lainapelaajansa Severi Lahtisen ja Roope Mäkitalon, joiden kanssa hän muodosti Pelicansin nelosketjun, jonka oikeaan laitaan Lipiäinen merkittiin. Hän sai ottelussa jääaikaa 9.52 minuuttia. Lipiäinen keräsi ottelussa myös yhden kahden minuutin jäähyn huitomisesta. Jonni Vauhkonen valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Vauhkosen muut tähdistövalinnat menivät muulle nelosketjulle (Lahtinen ykköstähti, Mäkitalo kolmostähti). Lipiäinen pelasi kauden aikana kaksi SM-liigaottelua.
Kaudeksi 2018–2019 Lipiäinen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Imatran Ketterän Mestis-joukkueeseen. Hän voitti sekä Mestiksen mestaruuden että Suomen Cupin.

Maajoukkueura

Lipiäinen on pelannut yhden poikien maaottelun.

Muuta

Lipiäisen isoveli Santeri pelaa maalivahtina Valtterin joukkuetoverina Ketterässä.
Athanase Bala

Athanase Bala (s. 2. maaliskuuta 1927) on kamerunilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin spiritaanien papiksi 3. heinäkuuta 1955 ja nimitettiin Bafian hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi sekä Gegin titulaaripiispaksi 31. toukokuuta 1976. Piispaksi konsekroinnin suoritti 26. syyskuuta Jean Zoa, jota avustivat Paul Etoga ja Gilles-Henri-Alexis Barthe.
Balasta tuli 21. joulukuuta 1977 Bafian piispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 3. toukokuuta 2003.
Matti Unho

Matti Unho (19. helmikuuta 1945 Helsinki – 18. maaliskuuta 2006) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hänen vanhempansa olivat elokuvaohjaaja Ilmari Unho ja näyttelijä Salli Karuna. Unho muutti Poriin vuonna 1958, hänen äitinsä saatua paikan Porin Teatterista. Unhon veli oli näyttelijä ja ohjaaja Turo Unho.
Unho edusti urallaan aluksi porilaisia RU-38:aa, Karhuja ja Ässiä. Mestaruussarjassa hän pelasi Ässien riveissä vuodet 1968 ja 1969. Ensimmäisenä kautena Unho pelasi kaikki 22 ottelua ja teki niissä 6 maalia. Seuraava kausi päättyi jo varhaisessa vaiheessa loukkaantumiseen. 1970 Unho siirtyi Espooseen ja Tapion Honkaan, jossa hän pelasi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 2. divisioonassa vuoteen 1973 asti.
Matti Unho pelasi urallaan seitsemän nuorten maaottelua, joissa hän teki yhden maalin alle 23-vuotiaiden maaottelussa Ruotsia vastaan. Unho oli myös mukana A-maajoukkueen leireillä, mutta otteluita hän ei pelannut.
Matti Unho esiintyi pääsarjatasolla jalkapallon lisäksi jääkiekossa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä kahdeksan ottelua RU-38:n ja Karhujen joukkueissa vuosina 1962–1963 ja 1966–1967.
Minna Helle

Minna Johanna Helle (o.s. Kauppinen; s. 13. joulukuuta 1972 Kivijärvi) on Teknologiateollisuuden työmarkkinajohtaja, johon tehtävään hän siirtyi valtakunnansovittelijan tehtävästä keväällä 2018. Helle irtisanoutui valtakunnansovittelijan tehtävästä keväällä 2018 kesken nelivuotiskauden siirtyäkseen Teknologiateollisuuden työmarkkinajohtajaksi. Hän aloitti valtakunnansovittelijana ensimmäisenä naisena vuoden 2015 alussa. Sitä ennen hän työskenteli STTK:n edunvalvontajohtajana.

Ura

Helle kirjoitti ylioppilaaksi 1991 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1997 Helsingin yliopistosta, jossa hän innostui työmarkkina-asioista työoikeuden professori Kari-Pekka Tiitisen luennoilla. Työurallaan Helle on työskennellyt Suomen Journalistiliiton työehtoasiamiehenä 1997–1999, Akavan lakimiehenä 2000–2005, Akavan neuvottelupäällikkönä 2006, Tehyn edunvalvontayksikön johtajana 2006–2009, Akavan edunvalvontajohtajana 2009–2011 ja Telassa johtajana 2011–2013. Ennen valtakunnansovittelijan virkaa hän työskenteli Toimihenkilökeskusjärjestö STTK:n edunvalvontajohtajana eli puheenjohtajan oikeana kätenä 2013–2014.
Päätyönsä ohella Helle on toiminut Vakuutuslautakunnan ensimmäisen jaoston jäsenenä 2004–2011, Tapaturmavakuutuslaitosten liiton hallituksen jäsenenä 2004–2006, Työttömyysvakuutusrahaston hallituksen jäsenenä 2010–2011 ja 2013–, Koulutusrahaston hallituksen puheenjohtajana 2011, Lakimiesuutisten toimitusneuvostossa jäsenenä 2004– sekä Yksityisalojen lakimiehet -järjestön hallituksen jäsenenä ja sihteerinä 2004–2006. Eläketurvakeskuksen hallituksen jäsenenä hän on ollut vuodesta 2013 ja keskinäinen eläkevakuutusyhtiö Ilmarisen hallituksessa vuodesta 2014 lähtien. Lisäksi hänellä on ollut komitea-, lautakunta- ja erityistuomioistuinjäsenyyksiä sekä Euroopan ammatillisen yhteistyöjärjestön komiteoiden ja neuvottelukuntien jäsenyyksiä. Vakuutusoikeudessa hän toimi 2006–2009. Vapaa-ajallaan Helle harrastaa kuntoliikuntaa, laskettelua, purjehdusta, tanssia ja musiikkia.
Vuoden 2015 alussa valtakunnansovittelijana aloittanut Helle oli ensimmäinen naispuolinen viran hoitaja. Virkakausi olisi ollut nelivuotinen, mutta hän siirtyi kesken kauden Teknologiateollisuuden työmarkkinajohtajaksi.. Valtakunnansovittelijan valinta on monesti ollut monivaiheinen ja intohimoja herättävä tapahtumasarja, ja niin kävi tässäkin valinnassa. Nimellisesti viranhaltijan nimittää valtioneuvosto, mutta ministerit ovat aiemminkin valinneet tehtävään henkilön, jolla on ollut työmarkkinajärjestöjen tuki takanaan. Tällä kertaa järjestöt eivät löytäneet yhteistä ehdokasta. Helteen valtakunnansovittelijan taitoja epäiltiin eniten kuntapuolella, sillä hänet muistettiin Tehyn työtaistelun tiukkana neuvottelupäällikkönä, jonka johdolla sairaanhoitajat uhkasivat 2007 joukkoirtisanoutumisella. Koska järjestöillä ei ollut yhteistä ehdokasta, asian valtioneuvostossa esittelevä työministeri Lauri Ihalainen päätti valita yhden virkaa hakeneista, ja hänen valintansa oli Minna Helle.
Suden kyynel

Suden kyynel (engl. Tears of the Wolf) on väitetty Adolf Hitlerin kulta-aarre, joka olisi haudattu maahan huhtikuussa 1945 toisen maailmansodan loppuvaiheessa ja jonka sijainti olisi eräänlaisella salakirjoituksella piilotettu erään Gottfried Federleinin sävellyksen nuotteihin. Kätkö itsessään olisi vain yksi monista Natsien piilottamista aarteista, mutta muista poiketen tämän on väitetty sisältävän myös Hitlerille kuuluneita timantteja ja kultaa. Nimitys Suden kyynel johtuu Hitleristä käytetystä lempinimestä Susi.
Teorian mukaan Hitlerin sihteeri Martin Bormann piilotti nuotteihin vihjeitä aarteen sijainnista. Aarre olisi kätketty keskelle sotilasaluetta Mittenwaldin kaupunkiin Baijerissa.
Teorian esitti vuonna 2012 hollantilainen toimittaja Karl Hammer Kaatee tutkittuaan Federleinin sävellystä ja sen outoja merkintöjä. Aarretta on etsitty tuloksetta useita kertoja hollantilaisen elokuvantekijän Leon Giesenin johdolla Mittenwaldista.
Pappeus

Pappeus juutalaisuudessa

Myöhäisessä juutalaisuudessa pappeus oli leeviläisen heimon tehtävä, eli pappeus oli perinnöllistä. Siihen kuului erilaisten eläinuhrien toimittaminen Jerusalemin temppelissä. Papit muodostivat oman yhteiskuntaluokkansa, jonka sisällä oli ylimyspapistoa ja alempaa, köyhempää papistoa.

Pappeus kristinuskossa

Kristillinen näkemys pappeudesta yleensä jakautuu kahteen käsitykseen, kaikkien uskovien yhteiseen pappeuteen ja erityisen pappisviran haltijoiden pappeuteen. Pappeudella viitataan yleiskielessä usein juuri jälkimmäiseen.
Ko Un

Ko Un kor. 고은; (s. 1. elokuuta 1933) on eteläkorealainen runoilija.
Ko Un syntyi Gunsanissa ja kärsi Korean sodassa sekä henkisiä että fyysisiä vaurioita. Hän vietti vuodet 1952–1962 buddhalaisena munkkina.ref name=Britannica/> Asuttuaan vuosina 1963–1966 Jejussa hän muutti pääkaupunki Souliin. 
Ko Unista tuli aktiivinen demokratian puolestapuhuja, ja hän joutui vangituksi useaan otteeseen. Syvien henkisten kriisiensä aikana hän yritti kahdesti itsemurhaa. 
Ko Un on erittäin tuottelias runoilija. Hänen teoksiaan on myös käännetty useille kielille, ei kuitenkaan suomeksi. Hän kirjoittaa muun muassa luontolyriikkaa. Ruotsinkielisessä käännöksessä Stundens blomma on kuvituksena Ko Unin omaa kalligrafiaa. Hän on saanut useita kirjallisuuspalkintoja sekä Etelä-Koreassa että muualla.
Ko Unia on usein spekuloitu Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Ko Unia syytettiin vuonna 2018 seksuaalisesta häirinnästä.
Tampereen Vesi

Vedenotto

Tampereen Veden päävedenottamo sijaitsee Ruskossa, ja se ottaa veden Roineesta. Ruskon päävedenottamo valmistui vuonna 1972. Se rakennettiin kun Näsijärven vedenlaatu heikkeni teollisuuden päästöjen vuoksi.
Uutta päävedenottamoa rakennetaan Kauppiin. Kaupissa on vanha vedenottamo, joka on rakennettu vuonna 1928. Sitä on laajennettu useasti, kunnes 1990-luvulla siitä tuli varavedenottamo. Tämä uusi vuonna 2015 valmistuva Kaupinojan päävedenottamo ottaa veden Näsijärvestä.
Tampereen Vedellä on lisäksi viisi pohjavedenottamoa. Mustalammen pohjavedenottamo Kalkussa on valmistunut 1950-luvulla. Se saneerattiin vuonna 2012. Muut Tampereella olevat pohjavedenottamot ovat Messukylässä ja Hyhkyssä. Lisäksi Ylöjärvellä sijaitsevat Pinsiön ja Julkujärven pohjavedenottamot.

Vesijohtoverkosto

Tampereen Veden vesijohtoverkoston pituus on 738 kilometriä. Suurimmat syöttöputket ovat halkaisijaltaan 800mm ja pienimmät kiinteistöliittymät 25mm.

Veden varastointi

Tampereen Vedellä on kuusi vesitornia: Pyynikillä, Tesomajärvellä, Multisillassa, Hervannassa ja Petsamossa vanha ja uusi torni.

Viemäriverkosto

Tampereen Veden viemäriverkoston pituus on 1 311 kilometriä. Suurimman osan jätevesi liikkuu painovoiman avulla, mutta silti verkostossa on noin sata pumppaamoa pitämässä jäteveden liikkeellä.

Vedenpuhdistus

Tampereen Vedellä on neljä jätevedenpuhdistamoa. Viinikanlahden jätevedenpuhdistamo käsittelee 80% talousalueen vedestä, eli Tampereen (Pispalasta itään oleva alue), Kangasalan, Lempäälän ja Vesilahden jätevedet. Se on rakennettu vuonna 1972. Vuonna 1962 valmistuneessa Raholan vedenpuhdistamossa käsitellään läntisen Tampereen sekä Pirkkalan ja Ylöjärven jätevedet. Näiden lisäksi on kaksi pienpuhdistamoa: Polsossa ja Kämmenniemessä.

Tavase

Vuonna 2003 aloitettiin Tampereen seudun kuntien yhteinen tekopohjavesihanke, jota varten perustettiin Tavase Oy. Myöhemmin mm. Valkeakoski ja Kangasala ovat pyrkineet eroon hankkeesta.

Sulkavuoren keskuspuhdistamo

Viinikanlahden jätevedenpuhdistamo aiotaan korvata Sulkavuoreen rakennettavalla keskuspuhdistamolla, jonka on tarkoitus aloittaa toimintansa vuonna 2023. Puhdistamon paikalle suunnitellaan uutta asuinaluetta.
Erik Rönnholm

Raoul Erik ”Erkki” Rönnholm (18. syyskuuta 1923 Helsinki – 15. syyskuuta 2010 Hyvinkää) oli suomalainen keskimatkojen juoksija.
Rönnholm juoksi vuoden 1951 Kalevan kisoissa hopeaa Ilmari Taipaleen takana sekä vuonna 1945 pronssia ja 1951 hopeaa 4 × 400 metrillä Helsingin Kullervon väreissä. TUL:n mestaruuksia hänelle kertyi viesteissä yhdeksän ja yksilömatkoilla viisi. Ilman yhtään maaotteluedustusta Rönnholm valittiin Helsingin vuoden 1952 olympialaisiin 800 metrille, jossa hän putosi alkuerissä. Omat ennätykset olivat 400 metrillä 50,4 ja 800 metrillä 1.54,0.
Seuratasolla Rönnholm edusti Helsingin Kullervoa. Ammatiltaan Rönnholm oli työkalujyrsijä.
Hänen serkkunsa oli 1960- ja 1970-lukujen maajoukkuekoripalloilija Kari Rönnholm.
Bissaun katedraali

Historia

Katedraalin rakennustyöt alkoivat vuonna 1945 arkkitehtien João Simões ja Galhardo Zilhão johdolla. Rakennus valmistui vuonna 1950. 9. elokuuta 1998 piispa Settimio Arturo Ferrazzetta piti kirkossa rohkean saarnan, jossa hän otti kantaa maassa tuolloin käynnissä olleeseen sisällissotaan. Hän kutsui konfliktia "suureksi yhteiskunnalliseksi synniksi", joka siirtää "vuosia taaksepäin" ja provosoi Guinea-Bissaun kansaa, joka "tietää kuinka kärsiä, mutta vain tiettyyn pisteeseen asti" reagoimaan. Hän menehtyi sydänkohtaukseen seuraavana vuonna ja on haudattu kyseiseen katedraaliin.

Rakennus

Kirkko sijaitsee korotettuna, hieman puistokadun takana, muodostaen pienen aukion. Katedraali edustaa tyyliltään modernia uusromantiikkaa. Kirkon pohjoistorni toimii myös majakkana. Se opastaa laivoja Geba-joen estuaarilta Bissaun satamaan.
Bacău (piirikunta)

Maantiede

Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 6 621 km². Piirikunnan länsiosassa kohoaa Karpaattien vuoristo. Itäosassa on alankoa, jossa virtaa Siretjoki.
Bacăun piirikunta rajautuu idässä Vasluin piirikuntaan, lännessä Harghitan ja Covasnan piirikuntiin, pohjoisessa Neamţin piirikuntaan sekä etelässä Vrancean piirikuntaan.
Anne-Mari Lehtiö

Anne-Mari Birgitta Lehtiö (s. 6. syyskuuta 1995 Helsinki) on suomalainen pituushyppääjä. Hän edustaa Kenttäurheilijat-58:aa ja hänen valmentajanaan toimii Pekka Nurmi.
Kalevan kisoista Lehtiö on saavuttanut pituushypyn hopeaa vuosina 2017 ja 2019. Lisäksi hän on saavuttanut sisäratojen SM-kilpailuista pituushypyn kultaa vuonna 2018 ja hopeaa vuonna 2017.
Lehtiö karsiutui loppukilpailusta alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 ja 2017.
Ennätyksikseen Lehtiö on hypännyt ulkona tuloksen 6,35 metriä (2017) ja hallissa 6,24 metriä (2019).
Without Evidence

Juoni

Kun Michael Francke (Ernie Garrett) murhataan, hänen veljensä Kevin Francke (Scott Plank) aloittaa oman murhatutkimuksensa, joka paljastaa valheita ja petoksia.
Järventakuinen

Maantiede

Järventakuisen kunnan pinta-ala on 1 072 neliökilometriä tai ilman Äänisen ja Lohmoijärven vesialuetta 293,7 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kontupohjan piirin Novinkan ja Jänispellon kuntiin, idässä Karhumäen piirin Suurlahden kuntaan, etelässä Äänisenrannan Puujoen kuntaan ja Petroskoin kaupunkipiiriin sekä lännessä Äänisenrannan piirin Suojun kuntaan. Maapinta-alasta valtaosa on metsää.
Kunnan alueella virtaavat Anga, Sjalnaga ja Holodnaja -joet. Järviä ovat Ääninen ja Lohmoijärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat sora, hiekka, savi ja turve. Järventakuisen kaakkoispuolella sijaitsee samanniminen rauhoitusalue.

Asutus

Lohmoijärven rannalle seitsemän kilometrin pituudelle levittäytynyt Järventakuinen koostuu entisistä Konašovansaaren (ven. Konaši), Lehtiniemen (Lehnavolok), Lohmojan (Logmorutšei), Šeleikin (Štšeleiki), Šlikanniemen (Šlikin Navolok), Sudostroin ja Tihonniemen (Tihi Navolok) kylistä. Tihonniemessä, Lohmojalla ja Järventakuisen Rutšjassa asui 1900-luvun alussa lyydiläisiä, jotka jo tuolloin olivat osittain venäläistyneet. 1920-luvulla kylät olivat etupäässä venäläisiä.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu neljä kylää: Mander (ven. Berjozovyje Mosty), Jallahti, Suisaari ja Suisaaren saarikylä (Suisar na ostrove). Järventakuisen lisäksi toiseksi suurin asutuskeskus on 155 asukkaan Jallahti. Suisaaren saarikylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 92 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 3 % valkovenäläisiä ja 2 % karjalaisia.

Liikenne, talous ja palvelut

Kylistä on linja-autoyhteys Petroskoihin. Jallahdessa ja Suisaaressa on laivalaiturit. Kunnan alueella toimii Järventakuisen suurkanala, karjatiloja, kalanviljelylaitos ja saha. Keskuskylän palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, poliklinikka, posti ja joukko kauppoja.

Nähtävyydet ja matkailu

Jallahdella ja Suisaaren kylillä on historiallisen asutuksen status. Kylissä on säilynyt useita 1800- ja 1900-luvun alun asuin- ja talousrakennuksia. Jallahden hautausmaalla on 1900-luvun alusta peräisin oleva tsasouna. Jallahden ja entisen Lehtiniemen luona on kivikautisia asuinpaikkoja. Seudulla sijaitsee useita lomakyliä
Power Glove

Power Glove on Nintendon 1980 -luvun suositulle pelikonsolille, Nintendo Entertainment Systemille valmistettu käsineen kaltainen peliohjain, joka ensimmäisenä peliohjaimena tunnisti ihmiskäden liikkeitä ja siirsi ne reaaliajassa television tai tietokoneen näytölle. Power Glove oli kaupallinen epäonnistuminen. Sitä kritisoitiin sen epätarkkuuden ja hankalan ohjaamisen takia.
Power Glovea myytiin yhteensä noin 100 000 kappaletta.

Valmistus ja vastaanotto

Power Gloven suunnitteli ja julkisti Mattel. Se julkaistiin ensin Japanissa vuonna 1989. Power Glove on Nintendon virallinen lisensoimä tuote, mutta yhtiö ei ole suunnitellut ohjainta. Varsinaisesti Power Glovella pelattavaksi suunniteltiin vain kaksi peliä, Super Glove Ball ja Bad Street Brawler.
Colorado Avenue

Juoni

Colorado Avenuessa seurataan pohjalaisen Hannan ja hänen perheensä elämää 1800-luvun loppupuolelta kieltolain aikoihin saakka. Hanna asui vanhempiensa ja veljiensä kanssa pienessä saaristomökissä Rödskäretillä, isä oli kalastaja. Kun isä ja Hannan veljet hukkuvat myrskyssä kalastusmatkallaan, Hannan ja äidin on lähdettävä saarelta; mökkiin halutaan varakkaammat vuokralaiset. 
Hannan lapsuus loppuu – hän joutuu kovaan työhön pikkupiiaksi Smedsin taloon. Hän sietää muiden palkollisten ja kyläläisten halveksunnan ja nöyryytykset, sillä hän on päättänyt säästää rahat Amerikan-matkaan. Monien muiden tavoin Hanna lähtee 1900-luvun vaihteessa 18-vuotiaana rahaa ansaitsemaan Amerikkaan ja palaa sieltä kymmenen vuotta myöhemmin kotikyläänsä varakkaana ja topakkana kahden lapsen, Oton ja Idan, leskiäitinä. Hannan amerikkalainen mies, pohjalaissukuinen Ed Ness, työläisaktivisti ja agitaattori, on ammuttu mielenosoituksessa. Kotiin palattuaan Hanna perustaa Amerikan-dollareillaan Siklaxiin maalaiskaupan, josta tulee vähitellen kylän keskus. Dollari-Hanna – niin kuin kyläläiset häntä kutsuvat – saa viimein kaipaamaansa arvostusta, mutta Hannan pojan, Oton, ja vanhan äiti-Östmanin harjoittamat laittomuudet uhkaavat viedä Hannalta tämän vaivoin hankitun kunnioituksen ja hyväksynnän.
Hannan elinikäinen ystävä on Johannes Smeds, kunnallismies ja Smedsin talon isäntä. Johannes on myös saanut kokea elämässään raskaita vastoinkäymisiä, joiden jättämiin arpiin hän yrittää keskustellen Hannan kanssa löytää parannusta vielä vanhoilla päivillään. Johanneksen Erik-poika kuoli vuoden 1918 sodassa ja toisen pojan, Gustavin, vei viina. Parantumattomasti sairas Johannes ei oikein jaksa enää uskoa toipuvansa katkeruudestaan.
Kun kieltolaki astuu voimaan vuonna 1919, Otto aloittaa liikemiehen uransa; hänestä tulee tunnettu ”Kanisterikuningas”. Hanna ei voi antaa anteeksi pojalleen sitä, että tämä on valinnut rikoksen tien. Oton afäärit menestyvät, vaikka etsivä Hoxell yrittää kuumeisesti saada hänet kiinni salakuljetuksesta.