google/wiki40b huggingface dataset:
Kylä-TV

Kylä-TV (ruots. By-TV) oli Turun ylioppilaskylän kaapeliverkossa 1980-luvun keskivaiheilla parisen vuotta toiminut televisiokanava. Sillä oli omaa ohjelmatuotantoa, joka sai myös julkista tukea Turun kaupungilta, korkeakoulujen ylioppilaskunnilta ja hankekohtaisesti muiltakin tahoilta.
Ajatus oman kaapeliverkon televisiotoiminnasta oli syntynyt jo 1980-luvun alussa, ja Turun ylioppilaslehdessä 6/1983 Turun yliopiston ylioppilaskunnan pääsihteeri Teppo Määttänen haki toiminnalle tekijöitä. Hanketta varten rekisteröitiin oma yhdistys, ja Kylä-TV aloitti toimintansa lokakuussa 1984. Ohjelmaa lähetettiin opiskelija-asuntoloiden kaapeliverkkoon pari tuntia tiistai-iltaisin. Tilat tarjosi Turun ylioppilaskyläsäätiö, ja tekniikkana toimi osamaksulla hankittu käytetty Sonyn U-matic low band -kalusto.
Kylä-TV:n toiminnassa oli mukana joitakin sittemmin sähköisen viestinnän ja elokuvan parista tunnettuja nimiä, kuten ohjelmapäällikkönä toiminut Peter Lindholm ja uutistoimittajana uraansa aloitellut Marjukka Havumäki.
Kylä-TV:n merkittävimpiä ohjelmia oli Länsi- ja Itä-Berliinissä kuvattu Berliini 1985 – kuvia jaetusta kaupungista, jonka tuotantoa tukivat myös Turun kaupungin nuorisolautakunta ja Saksalais-suomalaisten yhdistysten liitto. Ohjelma leikattiin kymmenestä tunnista U-matic low band -videolle kuvattua materiaalia. Vuonna 1986 tehtiin samanlainen reportaasi Brysselistä.
Kylä-TV:n toiminta lopetettiin vuoden 1986 lopussa.

Elokuvatuotanto

Myös omia amatöörielokuvia kuului Kylä-TV:n ohjelmistoon. Ylivoimaisesti suurisuuntaisin tuotanto oli Rauno Halmeen ja Veijo O. T. Järvisen käsikirjoittama ja ohjaama lännenelokuva Kultajuna Fort Montanaan. Se nähtiin myös muilla suomalaisilla kaapelikanavilla ja nostettiin uudestaan esiin Suomalaisen elokuvan festivaaleilla Turussa 2013. Toinen oma elokuvatuotanto oli Elina Jalkasen ohjaama gangsteritarina Viskibisnes. Kylä-TV:ssä esitettiin myös joitakin Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen laitoksen oppilastöitä. Kylä-TV:n lähipiireistä sai alkunsa myös Petri Pykälän tuottama ja Peter Lindholmin salanimellä ohjaama, 35 millimetrin filmille kuvattu täyspitkä näytelmäelokuva Tappavat sekunnit.
Hendersonin–Hasselbalchin yhtälö

Hendersonin–Hasselbalchin yhtälö on menetelmä, jolla voidaan arvioida puskuriliuoksen pH-arvo, jos hapon ja sen vastinemäksen konsentraatiot ovat samaa suuruusluokkaa. Yhtälö on nimetty kehittäjiensä Lawrence Joseph Hendersonin ja Karl Albert Hasselbalchin mukaan, ja sen yleinen muoto on
, jossa Kₐ on käytetyn hapon happovakio, [A⁻] emäksen konsentraatio ja [HA] hapon konsentraatio.
Yhtälö pitää parhaiten paikkansa silloin, kun hapon ja sen vastinemäksen konsentraatioiden suhde on välillä 0,10–10 eli kun pH = pKₐ±1. Tätä väliä kutsutaan hapon puskurialueeksi.
Tapiolan ratsastuskoulu

Historia

Tapiolan Ratsastuskoulu toimii Hagalundin kartanon alueella Espoon Otaniemessä. Ratsastuskoulu on koko toimintansa ajan ollut nykyisessä paikassa.
Tapiolan Ratsastuskoulun omistavat nykyäänkin perustajapariskuntansa Riitta Suulamo-Vaahtera ja Kalevi Vaahtera. Sammattilaissyntyinen Kalevi Vaahtera on toiminut nuoruudessaan ravihevosten parissa, mutta muutettuaan Helsinkiin hän kiinnostui ratsuista. Helsingin silloin ainoalla ratsastustallilla Keskustallin ratsastuskoululla Ruskeasuolla hän pääsi perehtymään lajiin K. O. Andersson-Blondyxin ohjauksessa ja hankki omia hevosia, muun muassa kilpailuissa menestyneen Shadow-ratsun. Ennen omaa ratsastuskoulua hän toimi opettajana Keskustallin ratsastuskoulussa ja oli 1968 perustamassa Tuomarinkylän ratsastuskoulun yhteydessä toimivaa Tuomarinkylän ratsastajia, jonka ensimmäinen puheenjohtaja hän oli. Kun Vaahteran pariskunta totesi, että ratsastuskoululle oli pääkaupunkiseudulla tarvetta, he vuokrasivat Hagalundin kartanon vanhan sikalan, jossa oli jo ollut ravihevosia ja silläkin hetkellä siellä toimi ratsastuskoulu. 12. helmikuuta 1971 he ostivat ratsastuskoulun, jonka mukana siirtyi myös vuokrasopimus tilojen käytöstä.
Parhaimmillaan koululla on ollut yli 400 vakituista asiakasta, samoin kuin seurassa jäseniä, mutta pääkaupunkiseudun ratsastustarjonnan lisäännyttyä asiakasmäärät ovat tasoittuneet. Ratsastuskoulun toimintaperiaatteet ovat kuitenkin pysyneet ennallaan, ja siellä opetetaan hyvää hevosmiestaitoa ja ratsastusta perusteista alkaen. Ratsastuskoulussa on 11 ponia ja 13 hevosta. Tapiolan ratsastajat kuuluu Suomen ratsastajainliittoon, ja Tapiolan ratsastuskoulu on Suomen ratsastajainliiton valvoma ratsastuskoulu.
Tuomas Pöysti

Ura

Pöysti valmistui ylioppilaaksi Ounasvaaran lukiosta vuonna 1989 ja oikeustieteen maisteriksi Lapin yliopistosta 1995. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1999. Opiskeluaikanaan Pöysti toimi oikeustieteen ylioppilaiden yhdistys Artikla ry:n hallituksen varapuheenjohtajana vuonna 1993 sekä aktiivina Euroopan oikeustieteen opiskelijoiden yhdistys ELSA:ssa, jonka keskusjärjestön taloudenhoitajana hän toimi vuonna 1995. Vuonna 1994 Pöysti oli Valtiontalouden tarkastusviraston tutkija ja vuosina 1995–1999 Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan tutkijakoulutettava. Hän toimi vuonna 1997 tutkijana myös Lapin yliopistossa. Vuodesta 2001 Pöysti on ollut hallinto-oikeuden dosentti Helsingin yliopistossa ja toimi oikeusinformatiikan vastuuopettajana 2003–2009.
Pöysti työskenteli valtiovarainministeriön budjettiosaston hallintosihteerinä 1999–2000, neuvottelevana virkamiehenä 2000–2004 ja valtioneuvoston controllerina 2004–2006. Vuonna 2007 hän aloitti Valtiontalouden tarkastusviraston pääjohtajana. Vuosina 2007–2015 Pöysti toimi Valtiontalouden tarkastusviraston pääjohtajana. ja lokakuussa 2015 hän aloitti alivaltiosihteerinä valtioneuvostossa vastuullaan sote-uudistus. Vuonna 2018 Pöysti aloitti oikeuskanslerina eläkkeelle jäävän Jaakko Jonkan seuraajana.
Pöysti on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Lehtonoidanlukko

Ulkonäkö ja koko

Lehtonoidanlukko on suurin Suomessa tavattavista noidanlukoista. Sillä on mehevä juurakko, josta nousee itiöitä levittävä, 20–50 cm korkeaksi kasvava lehtivarsi. Steriilit yksilöt jäävät pienemmiksi. Lehdet ovat pehmeät ja kellanvihreät. Leveän kolmiomainen, 2–3 kertaa parilehdykkäinen ja lähes ruoditon lehtilapa jakaantuu lehtivarren puolivälissä. Itiöpesäkkeistö on kapean kartiomainen, monihaarainen ja pitkäperäinen. Kaikkiin yksilöihin ei kehity itiöpesäkkeistöä. Suomessa lehtonoidanlukon itiöt kypsyvät heinä-elokuussa. Lehtonoidanlukon lehtilapa muistuttaa erehdyttävästi koiranputkea (Anthriscus sylvestris).

Levinneisyys

Lehtonoidanlukkoa tavataan laajalla alueella pohjoisen pallonpuoliskon lauhkealla vyöhykkeellä, mutta sen esiintymisalue on laikukkainen. Lajin pääesiintymisalue on Pohjois-Amerikassa, jossa sitä kasvaa mantereen itä-, keski- ja pohjoisosissa. Euroopassa lajia tavataan kapealla vyöhykkeellä Alppien ja Karpaattien välisellä alueella, ja sieltä edelleen Puolaan, Pohjois-Ukrainaan ja Luoteis-Venäjälle. Pohjoismaissa lehtonoidanlukkoa tavataan ainoastaan Suomesta ja Ruotsista. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu Keski-Siperiaan saakka. Paikoitellen sitä tavataan myös muualta Aasiassa, muun muassa Japanissa.  Suomessa lehtonoidanlukon esiintymisalue on kaksijakoinen. Sitä tavataan toisaalta Varsinais-Suomen ja Länsi-Uudenmaan kalkkialueilta ja toisaalta Perämeren alueelta aina Rovaniemelle saakka. Laji on kaikkialla harvinainen. Ahvenanmaalta laji lienee kadonnut.

Elinympäristö

Lehtonoidanlukko on kalkinvaatija. Se kasvaa varjoisissa ja puoliavoimissa lehdoissa ja kuusivaltaisissa rehevissä metsissä. Sitä tavataan myös vanhojen kalkkikuoppien reunamilla. Laji ilmeisesti vaatii uusiutuakseen myrskytuhoja, metsäpaloja tai jopa metsänhakkuita. Lehtonoidanlukko on harvinaistunut pellonraivauksen, voimakkaan metsänhoidon ja kalkinlouhinnan seurauksena.
Kouvola (Punkalaidun)

Kouvola on kylä Punkalaitumella Pirkanmaan maakunnassa. Kylän aikaisempi nimi oli Kouvonoja.
Kouvola sijaitsee valtatie 2:n varrella kunnan lounaisosassa. Alastaron kirkonkylältä tuleva seututie 231 yhdistyy valtatiehen kylän kohdalla ja eteenpäin Punkalaitumen kirkonkylälle jatkuu yhdystie 2310. Kylä rajoittuu pohjoisessa Punkalaitumeen kuuluvaan Kanteenmaan kylään ja etelässä Loimaan kaupunkiin. Ennen kuntaliitosta Kouvola rajoittui myös Alastaron kuntaan.
Adolf Rimpiläinen

Adolf Rimpiläinen (s. 27. toukokuuta 1848 Kuluntalahti) oli suomalainen Kajaanissa asunut raatimies ja tervakauppias. Hän tuli 1908 koko Suomessa tunnetuksi kehittämänsä Rimpelin-eliksiirin johdosta jonka väitettiin voivan parantaa keuhkotaudin.
Kuluntalahden Mattilassa maanviljelijän poikana syntynyt Rimpiläinen kävi Kajaanin ala-alkeiskoulun ja oli sitten nälkävuosina 1867–1868 kirjurina ja rakennusmestarin apulaisena muun muassa Katermankosken perkaustyömaalla ja Petäiskosken kanavarakennuksella. Hän siirtyi sitten liikealalle ja oltuaan palveluksessa Kajaanissa kauppias Revon liikkeessä hän perusti 1875 oman kauppaliikkeen yhdessä kauppias J. J. Tolosen kanssa. Vuonna 1878 hän perusti oman liikkeen jossa hän oli yksin omistajana. Liike kasvoi ajan myötä Kajaanin suurimmaksi. Rimpiläinen alkoi myös toimia myös tervakaupan välittäjänä ja hänen ansiostaan tervanpoltto lisääntyi Kainuun alueella. Hän hoiti liikettään aina vuoteen 1908 saakka jolloin hän myi sen.
Rimpiläinen oli alkanut jo 1870-luvulla kehitellä lääkettä jolla hänen mukaansa saattoi parantaa keuhkotaudin. Kesällä 1908 hän alkoi laajemmassa mittakaavassa hoitaa potilaita Kajaanissa tällä Rimpelin-eliksiirin nimellä tunnetulla lääkkeellä ja potilaita saapui Kajaaniin niin että kaupungin väkimäärä kasvoi 10 prosentilla. Syksyllä 1908 Rimpiläinen ja Kajaanin piirilääkärinä toiminut Karl Alexis Arvelin (1856–1939) perustivat Helsinkiin Aleksis Kiven kadun varrelle Rimpelin-sairaalan nimellä tunnetun keuhkotautisairaalan jossa potilaita hoidettiin tällä lääkkeellä. Sairaalaan tulvi potilaita mutta sen toiminta päättyi kuitenkin jo viiden kuukauden jälkeen.
Rimpiläinen oli sittemmin vuodesta 1909 alkaen Kajaanin Puutavara Oy:n palveluksessa. Hän toimi myös vuodesta 1885 alkaen Kajaanin kaupungin raatimiehenä ja oli myös Paltamon säästöpankin hallituksen ja johtokunnan, Kajaanin rahatoimikamarin ja Seppälän maamieskoulun johtokunnan jäsenenä.
Apollo Computer

Domain/OS

Domain/OS oli jatkoa aiemmalle AEGIS-käyttöjärjestelmälle.
Domain/OS oli huomattava, koska se oli yksi ensimmäisiä hajautettuja käyttöjärjestelmiä ja toteutti hajautetun levyjärjestelmän.
Käyttöjärjestelmän tuki loppui 2001.

Apollo/PRISM

PRISM (engl. Parallel Reduced Instruction Set Multiprocessor) käytti suunnitteluperiaatetta, jota myöhemmin kutsuttiin nimellä VLIW suoritintyypiksi.
PRISM oli hetkellisesti yksi nopeimpia mikroprosessoreja. Sen sanotaan vaikuttaneen PA-RISC suorittimen kehitykseen.
William Otto Lucas

William Otto Lucas, käytti myös nimeä William van Narvig (8. tammikuuta 1893 Pietari – noin 1975 Yhdysvallat) oli suomalaisenakin esiintynyt upseeri, liikemies, toimittaja ja vakooja. Lucasin henkilöhistoriasta ei tiedetä paljoakaan ja hänestä on olemassa vain yksi tunnettu valokuva.
Lucas kertoi palvelleensa ensimmäisen maailmansodan vuosina upseerina keisarillisen Venäjän armeijassa. Hän joutui Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikkien vangiksi mutta onnistui pakenemaan vankileiriltä Suomeen kevättalvella 1919. Hän toimi sitten 1920-luvulla puutavaraliikemiehenä ja autonosien maahantuojana Suomessa. Lucas esiintyi suomalaisena kunnes hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden 1930.
Englantilaisen kirjailija Richard Deaconin mukaan Lucas tunsi Andrei Ždanovin ja saattoi sen vuoksi vierailla 1930-luvulla useita kertoja Neuvostoliitossa. Lucas tunsi Deaconin kertoman mukaan myös 1925 Suomen rajan yli Neuvostoliittoon siirtyneen vakoilija Sidney Reillyn joka teloitettiin myöhemmin Moskovassa. James Bond-kirjoistaan tunnettu Ian Fleming puolestaan olisi ollut Lucasin yhteysmies Britannian laivaston tiedustelupalvelussa. Lucasin agenttiverkko ulottui myös Saksaan jossa hänellä oli asiamiehiä muun muassa Adolf Hitlerin Berchtesgadenissa sijaineen Berghof-huvilan henkilökunnan joukossa.
Deaconin mukaan Lucas välitti agenttiverkostonsa kautta Saksasta ja Neuvostoliitosta keräämiään tietoja länteen muun muassa amerikkalaiselle toimittajalle ja radiokommentaattorille Wythe Williamsille sekä toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain sotilastiedustelupalvelulle. Yhdysvaltain keskusrikospoliisi FBI epäili itsenäisenä freelancevakoojana toiminutta Lucasia kaksoisagentiksi ja keräsi hänestä aineistoa. Deacon itse tapasi Lucasin vain kerran toisen maailmansodan vuosina.
Lucas kirjoitti 1950-luvulla lehtiartikkeleita New York Timesiin ja hänen käyttämänsä nimi William van Narvig esiintyi vielä vuonna 1978 Miamin kaupungin puhelinluettelossa.
Erik Gustavson

Erik Gustavson (s. 1955) on norjalainen elokuvaohjaaja. Hän ohjasi muun muassa elokuvan Sofies verden (1999) Jostein Gaarderin filosofiseen romaaniin Sofian maailma pohjautuen. 
Gustavsonin muita töitä ovat Rendezvous (1984), Blackout (1986), Herman (1990) ja Telegrafisten (1993). Ohjaaja on voittanut kolme Amanda-palkintoa ja ollut Berliinin elokuvajuhlilla ehdolla Kultaisen karhun saajaksi.
Abram Ioffe

Elämä

Ioffe syntyi keskiluokkaisessa juutalaisperheessä nykyisen Ukrainan alueella Venäjän keisarikunnassa. Ioffe valmistui Pietarin valtionyliopistosta vuonna 1902, minkä jälkeen hän työskenteli kaksi vuotta Münchenissä Röntgenin laboratoriossa. Ioffe väitteli tohtoriksi Münchenin yliopistossa vuonna 1905.
Koska Röntgen toimi myös Annalen der Physik-lehden toimittajana, pystyi Ioffe näkemään lehteen lähetettyjä julkaisuja. Ioffen mukaan hän näki Albert Einsteinin vuoden 1905 töissä, jotka julkaistiin Annalen der Physikissä, kahden tekijän nimet: Einstein ja Marić. Tämän mukaan Einstein olisi saanut huomattavan avun vaimoltaansa suppean suhteellisuusteorian muotoilussa. Varsinaisia todisteita Marićin osallisuudesta ei ole, mutta kukaan ei ole myöskään pystynyt kyseenalaistamaan Marićin osallisuutta. Myöhemmin Einstein lahjoitti merkittävän osa Nobel-palkintorahoistaan entiselle vaimolleen, Mileva Marićille.
Vuodesta 1906 lähtien Ioffe teki töitä Pietarin teknillisessä korkeakoulussa, missä hän myöhemmin eteni professoriksi. Ioffe kääntyi luterilaiseksi vuonna 1924 (vai 1911?), koska halusi mennä naimisiin ei-juutalaisen naisen kanssa. Hänestä tuli filosofian maisteri (engl. Magister of Philosophy) vuonna 1913. Tätä ennen, vuonna 1911, hän oli tietämättä yhdysvaltalaisen Millikanin työstä sähkökenttäkokeen, jossa varautuneet mikropartikkelit leijuvat sähkökentässä  Vuonna 1915 hän väitteli tohtoriksi. Vuonna 1918 hän nousi Fysiikan ja teknologian osaston johtajaksi pietarilaiseen fysiikan instituuttiin.
1930-luvun alussa Puna-armeijan ilmapuolustus kehitti "radiopaikannusta" eli tutkaa. Useat tiedeinstituutit osallistuivat kehitystyöhön. Tammikuussa 1934 Tiedeakatemia organisoi konferenssin tästä teemasta - Ioffe oli sen koollekutsuja ja kokosi sen puheet raportiksi, joka julkistettiin ja tieto tutkan kehitystyöstä Neuvostoliitosta levisivät kautta maailman.
Vuonna 1942 Ioffe kieltäytyi osallistumasta Neuvostoliiton atomiase-projektiin vedoten suhteellisen korkeaan ikäänsä.
1950 Ioffe menetti johtoasemansa Leningradin fysiikan ja teknologian instituutissa. Vuodet 1952-54 hän toimi Tiedeakatemian puolijohdelaboratoriota. Ioffen kuoltua vuonna 1960 Leningradin fysiikan ja teknologian instituutti nimettii Ioffe-instituutiksi.

Tieteellinen ura

Ioffe tutki paljon sähkömagnetismia, radiologiaa, kiteisen aineen rakennetta, valosähköistä ilmiötä ja lämpösähköistä ilmiötä. Hän oli yksi keskeisimmistä hahmoista ydinfysiikka, suprajohtavuutta ja radioaktiivisuutta tutkivien laboratorioiden rakentamisessa. Monista laboratorioista tuli myöhemmin itsenäisiä opistoja.
Ioffen pedagoginen työ näkyi neuvostoliittolaisessa koulufysiikassa. Hänen oppilaitaansa olivat muun muassa Aleksandr Aleksandrov, Jakov Dorfman, Pjotr Kapitsa, Isaak Kikoin, Igor Kurtšatov, Jakov Frenkel, Nikolai Semjonov ja Lev Artsimovitš.
Vuositähti

Vuositähti on partiomerkki, jota on käytetty partioliikkeen alusta alkaen. Niitä on ollut monenlaisia, mutta eräs pitkäaikaisimpia on ollut kankaalle applikoitu noin viiden millimetrin läpimittainen hopealankainen tähti, pohjakangas on yhden senttimetrin levyinen tummanvihreä nauha.
Tähtiä myönnetään jäsenyydestä yksi vuodessa. Joskus on käytetty myös kullanvärisiä tähtiä, joita on myönnetty yksi viittä vuotta kohti siten, että joka neljännen hopeisen tähden jälkeisenä vuonna kultainen tähti korvaa nämä hopeiset tähdet. Tässä kohdin käytäntö on ollut yksilöllinen: jos joku on halunnut, on uusia tähtiä annettu yhtenäisinä nauhoina niin monta kuin on palveluvuosia. Ei ole lainkaan harvinaista nähdä partioveteraaneja, joilla on puserossaan useita kymmeniä hopeisia vuositähtiä.
Lisäksi on ollut olemassa hiukan suurempia metallisia vuositähtiä, mutta niiden käyttö oli harvinaisempaa.
Kirje Titukselle

Historia

Perinteisen näkemyksen mukaan Paavali on kirjoittanut kirjeen. Tämä näkemys oli vallalla antiikin ajalta lähtien. Kirje olisi kirjoitettu sen jälkeen, kun Paavali oli käynyt Kreetalla (Tit. 1:5). Tämä ei kuitenkaan voi olla sama käynti, josta puhutaan Apostolien teoissa (Ap. t. 27:7), koska tällöin Paavali oli vangittuna matkalla Roomaan, ja vankeus kesti kaksi vuotta. Näin Paavalin on oletettu vapautumisensa jälkeen matkustaneen takaisin Vähään-Aasiaan, kulkien matkalla Kreetan kautta. Tämän jälkeen hän olisi jatkanut Efesokseen ja myöhemmin Makedoniaan. Siellä hän kirjoitti ensimmäisen kirjeen Timoteukselle. Sen jälkeen hän jatkoi Nikopolikseen, joko Epeiroksen Nikopolikseen tai Makedonian Nikopolikseen, joka mainitaan kirjeen lopetuksessa. Kirje olisi kirjoitettu siellä noin vuonna 63–64.
Lähes kaikki apologistit, myös perinteistä näkemystä edustavat, ovat kuitenkin sitä mieltä, että pastoraalikirjeiden lopetukset eivät ole autenttisia. Nykytutkijoiden yleisen näkemyksen mukaan kirje on muiden pastoraalikirjeiden tapaan kirjoitettu vasta toisella vuosisadalla.

Sisältö

Kirje olisi kirjoitettu samaan aikaan kuin Ensimmäinen kirje Timoteukselle, joka muistuttaa kirjettä monin paikoin. Kummatkin kirjeet on kirjoitettu seurakunnalle, jota kirjoittaja on aiemmin opettanut, mutta jota ohjataan enää lähinnä kirjeiden välityksellä. Kummatkin kirjeet antavat ohjeita ja asettavat vaatimuksia seurakunnan paimenen tehtävässä oleville henkilöille. Sekä Timoteusta että Titusta myös varoitetaan samalla tavalla vääristä opetuksista.
Kirje sisältää seuraavan lainauksen kreikkalaisen runoilija Epimenideen runosta Kretika, koskien kreetalaisten petollisuutta ja opillista eksytystä: ”Petturi Kreetan mies, peto ilkeä, ahne ja laiska” (Tit. 1:12). Raamattu ei kovin usein siteeraa itsensä ulkopuolisia lähteitä, joten kyseessä on huomionarvoinen poikkeustapaus. (Katso lisää: Epimenides Raamatussa.)
Atrain

Atrain on keihään kaltainen kalastusväline, jota käytetään tuulastuksessa. Atraimen kärjessä voi olla jopa yli kymmenen rinnakkaista piikkiä. Piikeissä on usein väkäset, jotka estävät saaliin irtoamisen. Taisteluvälineenä käytettävä kolmikärki on eräänlainen atrain, mutta siinä ei yleensä ole väkäsiä ja piikkien reunat ovat leikkaavia.

Merenjumalan tunnus

Atrain on kuvattu kansanperinteessä ja luonnonuskonnoissa lähinnä merenjumalan tunnusmerkiksi ja vertauskuvaksi. Suomessa se on kuvattu Ahdin ja Kreikassa Poseidonin kalastusvälineeksi. Tavaramerkkiin liittyvässä logossa atrain on 1948 vuodesta alkaen valmistetussa Ahti-sillipurkin kannessa pelkistetyn vedenjumala Ahdin yhteydessä. Myös piru ja paholainen kuvataan usein kolmikärkisen atraimen (tai pikemminkin hiilihangon) kanssa.

Valtiolliset symbolit

Valtiollisena vertauskuvana atrain on Ukrainan vaakunassa. Ensimmäisen kerran Ukrainassa vaakunan yhteydessä on atrainta tiettävästi käytetty Svjatoslav I:n (-972) aikana. Atrainta käytti 1918 Ukrainan kansantasavalta.

Muuta

Atraimen englanninkielinen nimi, Trident, on yhdysvaltalaisen sukellusveneistä laukaistavan mannertenvälisen ohjuksen nimi. Se on myös Trident-selainmoottori Internet Explorerissa sekä kolmisuihkumoottorinen matkustajalentokone Hawker Siddeley Trident.
Victor de la Peña Pérez

Victor de la Peña Pérez (14. syyskuuta 1933 Villaldemiro – 1. heinäkuuta 2015) oli espanjalaissyntyinen, Perussa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin fransiskaanien papiksi 3. heinäkuuta 1959 ja nimitettiin Requenan apostoliseksi vikaariksi sekä Avitta Bibban titulaaripiispaksi 17. joulukuuta 1982. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. heinäkuuta 1983. Pääkonsekraattorina toimi Mario Tagliaferri, jota avustivat Odorico Leovigildo Sáiz Pérez ja Lorenzo Rodolfo Guibord Lévesque.
De la Peña Pérez sai 15. toukokuuta 1987 nimityksen Requenan apostoliseksi vikaariksi, jona hän toimi, kunnes erosi 30. heinäkuuta 2005.
Kimpisen lukio

Historia

Kimpisen lukion varhaisin edeltäjä Lappeenrannan yhteiskoulu perustettiin vuonna 1930 yksityisenä oppikoulun viisiluokkaisena keskikouluna. Perustamisen taustalla oli vanhempien huoli, kun julkinen Lappeenrannan yhteislyseo (sekin vuosina 1919–1928 nimeltään Lappeenrannan yhteiskoulu, nykyinen Lyseon lukio) ei ilmeisesti talousvaikeuksien vuoksi perustanut uusia luokkia ja jo hyväksyttyjä oppilaita jäi ilman koulupaikkaa. Yhteiskoulun johtokunnan puheenjohtajana toimi kansakoulutarkastaja T. G. Murto, joka neuvotteli koululle tilat Taikinamäen kansakoululta ja 5 000 markan avustuksen Lappeenrannan kaupungilta. Myös ympäryskunnat tukivat koulua pienesti, ja vuonna 1932 koulu pääsi valtionavun piiriin.
Yhteiskoulu sai pian perustamisensa jälkeen lisätilaa Peltolan kansakoululta, mutta vuonna 1937 tehdyssä tarkastuksessa opetustilat katsottiin puutteelliseksi, mikä asetti valtionavun uhanalaiseksi. Koululla oli tuolloin noin 150 oppilasta, yhteislyseolla puolestaan yli 400. Myös yhteislyseolla oli tilanpuutetta, ja ongelma päätettiin ratkaista muuttamalla yhteiskoulu julkiseksi Lappeenrannan tyttölyseoksi ja supistamalla yhteislyseo poikakouluksi, jonka nimeksi tuli Lappeenrannan lyseo. Eduskunta hyväksyi tämän kansanedustaja Elias Tukian tekemän aloitteen huhtikuussa 1938 ja muutokset astuivat voimaan syksyllä 1939. Taikinamäen kansakoulu remontoitiin tyttölyseon tarpeisiin, minkä lisäksi se käytti Peltolan kansakoulun ja rukoushuone Betanian tiloja.
Tyttölyseo sai oman rakennuksen Peltolan kansakoulun viereen vuonna 1951. Koulu muuttui Kimpisen yhteislyseoksi vuonna 1968, kun oppikoulujen sukupuolijaosta luovuttiin. Lappeenrannan siirtyessä peruskoulujärjestelmään vuonna 1975 koulu jakaantui Kimpisen lukioksi ja Kimpisen yläasteeksi. Koulun pitkäaikaisena rehtorina 1960–1970-lukujen muutosten aikaan toimi Hilkka Nykänen.
Bas-Saint-Laurent

Bas-Saint-Laurent (Ala-Saint-Laurent) on hallinnollinen alue Quebecin provinssissa, Kanadassa. Se sijaitsee Saint Lawrence -joen etelärannalla. Alueen pinta-ala on 22 232 km². Vuonna 2006 sen väkiluku oli 200 653.