Hong Taiji

Vallan vakiinnutus

Hong Taiji oli Nurhacin kahdeksas poika ja seurasi isäänsä Myöhemmän Jin-dynastian toisena hallitsijana vuonna 1626. On väitetty, että hän taivutteli prinssi Dorgonin äidin, rouva Abahain, tekemään itse­murhan, jotta Dorgon ei pääsisi valta­istuimelle, joskin toiset ovat aina pitäneet tällaista väitettä pelkkänä juoruna. Tällaista on kuitenkin epäilty, koska Nurhacin kuoleman aikoihin hallitsija­suvussa oli neljä beilen arvoista jäsentä, joista Hong Taiji oli arvossa alimpana, vaikka olikin heistä etevin. Nurhacin valta­kauden lopulla Hong Taijin johdossa olivat olleet kaksi Valkoista lippu­kuntaa, mutta rouva Abahain kuoltua hän vaihtoi ne Dorgonin ja Dodon johtamiin kahteen Keltaiseen lippukuntaan. Lopulta Hong Taiji johti kahta vahvinta ja korkea­luokkaisinta lippu­kuntaa ja sai kaikkein suurimman vaikutus­vallan. Tämä asema soi hänelle vähitellen mahdollisuuden päästä eroon kilpaili­joidensa vaikutus­vallasta. Myöhemmin hänen johtoonsa siirtyi hänen veljeltään Manggūltailta myös Täys­sininen lippu­kunta, joka oli kolmanneksi vahvin. Nämä kolme lippu­kuntaa olivat Qing-dynastian alku­aikoina virallisestikin kolme korkeinta lippu­kuntaa.

Valtakausi

Valtakaudellaan Hong Taiji otti palvelukseensa Han-kiinalaisia virkamiehiä. Nurhacin aikana Han-kiinalaisia oli pahoin syrjitty, koska Nurhaci halveksi heitä. Sitä vastoin Hong Taiji otti heitä mukaan hallitukseensa. Hän nimittäin ymmärsi, että jos hän saisi Kiinan valloitetuksi, Han-kiinalaiset olisivat joka tapauksessa enemmistönä ja mantšut vähemmistönä, minkä vuoksi Kiinan hallitseminen edellyttäisi, että mantšut ja kiinalaiset eläisivät yhdessä; muussa tapauksessa Qing-dynastiaa odottaisi sama kohtalo, joka oli tullut mongolien Yuan-dynastian osaksi.

Valtakunnan laajeneminen

Hong Taijin valtakunta sijaitsi alkujaan alueella, joka tuli myöhemmin tunnetuksi nimellä Mantšuria, mutta hän laajensi sitä Mongoliaan ja hyökkäsi myös Koreaan ja Kiinaan. Hänen henkilökohtaisia sotilaallisia kykyjä arvostettiin suuresti, ja hän kehitti tehokkaasti sotilaallista ja samalla siviili­hallinnollista järjestelmäänsä, joka tunnetaan Kahdeksana lippu­kuntana. Järjestelmä soveltui hyvin siihen, että valta­kunnassa asui muidenkin kansojen jäseniä, lähinnä kiinalaisia ja mongoleja, jotka joutuivat mantšujen alaisuuteen joko neuvoteltujen sopimusten perusteella tai hävittyään taistelun.
Hong Taiji hyökkäsi Joseon-dynastian hallitsemaan Koreaan kaksi kertaa, ensin vuonna 1627 ja uudestaan vuonna 1636. Jälkimmäisellä kerralla aiheena oli se, ettei Joseon-dynastia hyväksynyt Hong Taijin julis­tautu­mista keisariksi. Kun Korea vuonna 1637 antautui, Hong Taiji onnistui saamaan dynastian katkaisemaan välinsä Kiinan Ming-dynastiaan ja alisti maan Qing-valtakunnan protekto­raatiksi. Samoihin aikoihin Hong Taiji valloitti Sisä-Mongolian kolmessa sodassa, joissa kaikissa hän saavutti voiton. Vuonna 1640 hän sai päätökseen evenkien alueen valloituksen ja vangitsi heidän johtajansa Bombogorin.
Hong Taiji myös vahvisti valta­kuntansa aseistusta. Vaikka Ming-dynastian armeijalla oli tykkejä enemmän, Hong Taijin tykit olivat samaa laatua ja yhtä voimakkaita, ja hänellä oli Aasian vahvin ratsuväki.
Aluksi Hong Taiji pyrki pääsemään sopimukseen Ming-dynastian kanssa. Jos Ming-dynastia myöntyisi tukemaan Qing-dynastiaa rahallisesti, Qing pidättäytyisi hyökkäämästä rajaa vastaan ja suostuisi sitä paitsi asemaan Kiinaa astetta alempiarvoisempana valta­kuntana. Kun kuitenkin kaikkia Ming-hovin virka­miehiä muistutettiin Song-dynastian aikaisesta Jin-valta­kunnasta, hovi kieltäytyi tällaisesta sopimuksesta ehdottomasti. Tämän vuoksi Hong Taiji päätti ryhtyä sotatoimiin Mingiä vastaan.

Jinistä Qingiksi

Vuonna 1635 Hong Taiji muutti kansansa nimen džurtšeneista (Jušen) mantšuksi (Manju). Sanan Manju alku­peräistä merkitystä ei tiedetä, ja sen vuoksi nimen­muutoksenkin aihe on epäselvä. Siitä, miksi tämä nimi otettiin käyttöön, on esitetty monia teorioita. Nimi muistuttaa mantšun kielen rohkeaa tarkoittavaa sanaa, mutta aiheena nimen valintaan on saattanut olla myös viisauden bodhisattva Manjusri, jonka inkarnaatioksi Nurhaci oli väittänyt itseään.
Dynastian nimi Myöhempi Jin oli suora viittaus Pohjois-Kiinassa 1115–1234 hallinneeseen, džurtšenien perustamaan Jin-dynastiaan. Näin ollen nimi viittasi liiankin selvästi džurtšeneihin ja olisi saattanut herättää kiinalaisissa viha­mielisyyttä, sillä heidän käsityksensä Jinin kanssa kilpailleet Song-dynastian keisarit olivat siihen aikaan olleet Kiinan laillisia hallitsijoita. Hong Taiji kuitenkin tavoitteli varsinaisen Kiinan valloittamista ja Ming-dynastian syrjäyttämistä, mutta siihen ei tarvittu ainoastaan suurta sotilaallista voimaa vaan myös tehokasta hallintoa. Siinä hänellä oli selvänä esi­kuvana Ming-dynastian hallinto, ja hän saikin palkatuksi valtakuntaansa Ming-taustaisia virkamiehiä. Mikäli nimi Myöhempi Jin ja sen kiinalaisissa herättämät mielle­yhtymät olivat esteenä hänen tavoitteilleen, nimi oli vaihdettava. Mitkä muut seikat asiaan vaikuttivatkin, Hong Taiji julisti vuonna 1636 Qing-dynastian perustetuksi. Ei ole selvää, miksi juuri tämä nimi valittiin, mutta asiaan saattoi vaikuttaa nimien ääntämys, sillä mantšun kielellä Jin ja Qing äännetään samoin, tai se saattoi viitata kiinalaiseen teoriaan viidestä alku­aineesta: Kiinaa tuolloin hallinneen dynastian nimi Ming viittasi tuleen ja Qing (清) veteen, sillä samoin kuin vettä tarkoitta­vassa, myös Qingiä tarkoittavassa kiinalaisessa kirjoitus­merkissä on kolme piirtoa vasemmassa laidassa. Mahdollisesti nimenmuutokseen vaikutti myös Hong Taijin ja hänen veljiensä välinen kiista valtaistuimesta.

Lippukuntien johto

Ennen keisariksi tuloaan Hong Taiji johti kahta Valkoista lippu­kuntaa. Nurhacin kuoltua Hong Taiji välittömästi vaihtoi kaksi Valkoista lippu­kuntaansa Nurhacin kahteen Keltaiseen lippukuntaan, joiden olisi pitänyt siirtyiä Dorgonin ja hänen veljiensä johdettavaksi. Keisarina hän itse johti kahdeksasta lippu­kunnasta kolmea, joita sanoittiin Korkeimmiksi kolmeksi lippu­kunnaksi tai Valio­lippu­kunniksi ja jotka olivat Täys­keltainen, Reunustettu keltainen ja Täyssininen lippu­kunta. Myöhemmin Dorgonin aikana Täys­valkoinen lippu­kunta syrjäytti Täys­sininsen kolmantena Valio­lippu­kuntana. Valta­kautensa lopulla Hon Taiji luovutti molempien Keltaisten lippukuntien johdon vanhimmalle pojalleen Daisanille. Daisan, Nurhacin toinen poika, ja hänen poikansa johtivat kahta Punaista lippukuntaa, Dorgon ja hänen kaksi veljeään kahta Valkoista lippukuntaa ja Šurhacin poika Jirgalang Reunustettua sinistä lippukuntaa.

Kuolema

Hong Taiji kuoli 21. syyskuuta 1643, vain muutamaa kuukautta ennen kuin hänen armeijansa valloitti Pekingin. Näin ollen hän ei ehtinyt nähdä tavoitteensa Ming-dynastian syrjäyt­tämi­sestä toteutuvan, mutta hänen pojastaan, Shunzhista tuli ensimmäinen Kiinaa hallinnut Qing-dynastian keisari. Johtui pitkälti Hong Taijin kauko­näköisyydestä ja hänen harjoittamastaan politiikasta, että Qing-valtakunta pystyi, paitsi valloittamaan Kiinaan, myös aikaan­saamaan kyvykkään hallinnon.
Hong Taiji haudattiin Zhaolingiin, pohjois-Shenyangiin rakennettuun mausoleumiin.

Jälkimaine

Tehokkaan johtamisensa ja lahjakkuutensa tehokkaan käytön vuoksi Hong Taijilla on hallitsijana yleisesti tunnustettu olevan vastaavat kyvyt kuin Kiinan parhailla keisareilla kuten Yonglella ja Tang Taizongilla. Historioitsija ja kirjailija Jin Yongin mukaan Hong taijilla oli vastaavat laajat ja viisaat näkemykset kuin Qin Shi Huangdilla, Han-keisareilla Gaozulla ja Guangwulla, Tang-keisari Taizongilla, Song-keisari Taizulla, Kublai-kaanilla, Ming-dynastian perustajalla Hongwulla sekä Yonglella. Poliittisissa kyvyissä hänelle vetivät vertoja vain Tšingis-kaani, Tang-keisari Taizong ja Han-keisari Guanwu. Tälläkin perusteella jotkut histori­oitsijat ovat pitäneet Hong Taijia Qing-dynastian ensimmäisenä todellisena keisarina. On myös arveltu, että häntä on suurena keisarina yleisesti ali­arvioitu sen vuoksi, koska hän oli mantšu.