google/wiki40b huggingface dataset:
Erik Černák

Seuraura

Černák on HC Košicen kasvatti. Hän siirtyi 15-vuotiaana HC Slovan Bratislavan junioreihin kaudeksi 2012–2013. Černák debytoi kauden aikana myös miesten peleissä pelattuaan Slovakian alle 20-vuotiaiden maajoukkueprojekti HK Orange 20:n mukana Slovakian toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. hokejová liga SR:ssä kahdeksan ottelua tehden kaksi maalia. Kaudeksi 2013–2014 hän palasi kasvattajaseuraansa HC Košiceen. Černák debytoi Extraligassa, jossa hänen tulokaskautensa toi sekä Košicen että HK Orangen paidassa yhteensä 33 runkosarja- ja seitsemässä playoff-ottelussa tehot 2+1=3. Černák voitti Košicessa kauden päätteeksi Slovakian-mestaruuden.
HC Slovan Bratislava varasi Černákin ensimmäisellä kierroksella 14. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2014. Kaudella 2014–2015 hän teki Extraligan runkosarjassa 13 tehopistettä. Kevään 2015 pudotuspeleissä Černák voitti Košicen sisäisen tehotilaston lukemalla +6 ja hänen kautensa päättyi Slovakian-mestaruuteen.
Los Angeles Kings varasi Černákin toisella kierroksella 43. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2015. Samana kesänä myös OHL-joukkue Erie Otters varasi hänet 54. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa. Černák teki jo saman kesän heinäkuussa kolmivuotisen tulokassopimuksen Kingsin kanssa. Hän siirtyi pelaamaan OHL:ää Ottersiin kaudeksi 2015–2016. Černák pelasi joukkueessa myös kauden 2016–2017, jolloin hän voitti koko liigan pudotuspelien puolustajien tehotilaston lukemalla +17. Černák voitti kauden päätteeksi OHL:n mestaruuden, J. Ross Robertson Cupin. Helmikuun 2017 lopulla Kings kauppasi hänet, maalivahti Peter Budaj'n, kesän 2017 seitsemännen kierroksen varausvuoron sekä saman kesän ehdollisen varausvuoron Tampa Bay Lightningiin vaihdossa maalivahti Ben Bishopiin ja kesän 2017 viidennen kierroksen varausvuoroon. 
Syksyn 2017 harjoitusleirin päätteeksi Lightning lähetti Černákin AHL-joukkue Syracuse Crunchin vahvuuteen.

Muuta

Černákin serkku Christián Jaroš pelaa puolustajana NHL-joukkue Ottawa Senatorsin organisaatiossa.
Carl Otto Nicolai

Carl Otto Nicolai (9. kesäkuuta 1810 Königsberg – 11. toukokuuta 1849 Berliini) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hänen esitetyin teoksensa on saksankielinen ooppera Windsorin iloiset rouvat (Die lustigen Weiber von Windsor), joka perustuu William Shakespearen samannimiseen näytelmään. Viiden oopperansa lisäksi Nicolai sävelsi orkesteri- ja kuoroteoksia.
Taavetti Lukkarinen

Taavetti Lukkarinen (1884 Nilsiä – 2. lokakuuta 1916 Oulu) oli keminmaalainen, Kemi Oy:n metsätyönjohtaja, joka sai kuolemantuomion maanpetturuudesta autettuaan Muurmannin ratatyömaalta paenneita saksalaisia sotavankeja Suomen Lapin kautta Ruotsiin. Varsinainen jääkärivärväri hänen ei tiedetä olleen.

Vangitseminen ja oikeudenkäynti

Taavetti Lukkarinen jäi kiinni saksalaissotavankien auttamisesta 26. joulukuuta 1915 Koivun asemalla. Hän oli piilottanut kolme saksalaista rekeensä, joka oli nostettu Rovaniemellä junaan. Lukkarinen ja kolme saksalaista otettiin kiinni. Lukkarinen onnistui pakenemaan Ruotsiin, mutta palasi koti-ikävän vuoksi Suomeen väärennetyllä passilla. Oulun rautatieaseman junatarkastusta peläten hän pudottautui Kiviniemen aseman paikkeilla junasta. Tämä havaittiin ja Lukkarinen joutui santarmien pidättämäksi ja edelleen venäläisten santarmien käsiin kesäkuussa 1916.
Lukkarinen joutui olemaan viheliäisissä olosuhteissa Oulun lääninvankilassa. Kuolemantuomion langetti salainen VI:n armeijakunnan sotilastuomioistuin. Tuomiosta on syytetty suomalaista kuvernööri Axel Fabian af Enehjelmiä, joka ilmeisesti venäläisten painostuksesta vaikutti siihen, että sinänsä varsin vähäpätöisestä aktivistista tehtiin varoittava esimerkki langettamalla hänelle kuolemantuomio. Toisen näkemyksen mukaan venäläismielisyydestään tunnettu Oulun kuvernööri pyrki itsekin toimimaan niin, ettei Lukkarista olisi armahdettu.
Lukkarista tiedetään kiusatun Oulun lääninvankilassa muun muassa estämällä häntä tapaamasta Kemistä varta vasten Ouluun matkustanutta vaimoaan.

Tuomion täytäntöönpano

Keskiyöllä vankilan portit avautuivat ja matka hirttopaikalle alkoi. Hänet hirtettiin 2. lokakuuta 1916 Oulun Kontinkankaalla. Ruumis peitettiin männyn juurelle kaivettuun kuoppaan. Suomen itsenäistyttyä Lukkarisen maine palautettiin, hänen hautansa avattiin ja hänen maalliset jäännöksensä haudattiin virallisesti Oulun hautausmaalle vuonna 1917.
Lukkarisen hirttopuu sijaitsee nykyisen Oulun ammattikorkeakoulun Sosiaali- ja terveysalan yksikön vieressä. Paikka on merkitty maastoon. Oletetun hirttopuun ympärillä on aitaus, jossa on tapahtumaa kuvaileva teksti. Joidenkin arvioiden mukaan puu ei kuitenkaan ole sama, vaan sen tilalle olisi valittu toinen puu.

Hautakivi

Oulun Seudun Rintamamiesyhdistys pystytti Taavetti Lukkariselle hautamuistomerkin, jossa on teksti: Venäjän sortovallan uhri Taavetti Lukkarinen, synt. 8.11.1884 Nilsiässä. Hirtettiin 3.X.1916 valtiollisista syistä Oulussa, Kontinkankaalla, josta ruumis vuonna 1917 siirrettiin tänne siunattuun multaan. Oulun veteraanijärjestöjen yhteiselin kunnosti hautakiven vuonna 1996.
Mathias Seger

Seuraura

Seger aloitti jääkiekkoilun 5-vuotiaana EHC Uzwilissä. Hän debytoi seuran miesten joukkueessa Sveitsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla 1. Ligassa kaudella 1995–1996. Kaudeksi 1996–1997 Seger siirtyi SC Rapperswil-Jonaan, jossa hän pelasi tulokaskautensa Sveitsin pääsarja Nationalliga A:ssa tehden 45 runkosarja- ja kolmessa playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Kaudella 1998–1999 Seger oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 6+9=15. Hänet valittiin kauden päätteeksi NLA:n parhaaksi puolustajaksi.
Kaudeksi 1999–2000 Seger siirtyi ZSC Lionsiin. Hän voitti kauden päätteeksi Sveitsin-mestaruuden, kuten myös seuraavan kauden 2000–2001 päätteeksi. Kaudella 2003–2004 Seger nousi ZSC:n varakapteeniksi. Kaudella 2005–2006 hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 8+19=27, joilla Seger jakoi NLA:n puolustajien pistepörssin kuudennen sijan Rapperswil-Jonan Marko Tuulolan kanssa. Kaudella 2006–2007 hän nousi ZSC:n kapteeniksi. Kaudella 2007–2008 Seger oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 14+13=27, joilla hän jakoi NLA:n puolustajien maalipörssin toisen sijan joukkuetoverinsa Beat Forsterin kanssa ja puolustajien pistepörssin kahdeksannen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Seger voitti kauden päätteeksi Sveitsin-mestaruuden.
Kaudella 2008–2009 Seger edusti ZSC:tä myös Mestarien liigassa, jossa hän voitti puolustajien piste- ja maalipörssin tehoilla 4+1=5. Seger johdatti joukkueen mestaruuteen ja kaudella 2009–2010 Victoria Cupin voittoon ZSC:n voitettua NHL-joukkue Chicago Blackhawksin lukemin 2–1. NLA:ssa hän teki kauden aikana yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 8+43=51, joilla hän oli joukkueen paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Patrik Bärtschin jälkeen. Koko liigan syöttöpörssissä Segerin edellä oli vain HC Luganon Randy Robitaille. Hän sijoittui pistepörssissä kahdeksanneksi ja voitti puolustajien pistepörssin. Media valitsi Segerin NLA:n parhaaksi puolustajaksi, tähdistökentälliseen sekä sveitsiläistähdistöön. Kaudella 2011–2012 hän jakoi liigan puolustajien pistepörssin yhdeksännen sijan Rapperswil-Jonan Derrick Walserin ja SC Bernin Philippe Furrerin kanssa. Seger voitti kauden päätteeksi Sveitsin-mestaruuden. Hänet valittiin Swiss Golden Player Awardissa NLA:n parhaaksi puolustajaksi.
Seger sijoittui kaudella 2012–2013 NLA:n puolustajien pistepörssissä toiseksi edellään vain HC Ambrì-Piottan Maxim Noreau. Hän voitti ZSC:n sisäisen syöttöpörssin sekä tilaston lukemalla +23, kuten myös kevään 2013 pudotuspeleissä lukemalla +7. Media valitsi Segerin NLA:n tähdistökentälliseen ja hän voitti myös liigan suosituimman pelaajan palkinnon. Kauden 2013–2014 Seger voitti Sveitsin-mestaruuden. Media valitsi hänet NLA:n tähdistökentälliseen ja Seger valittiin Swiss Golden Player Awardissa liigan parhaaksi puolustajaksi. Kaudella 2014–2015 hän toimi helmi-maaliskuussa noin puolentoista kuukauden ajan ZSC:n apuvalmentajana loukkaantumisensa aikana.

Muuta

Segerin isä Theodor toimii EHC Uzwilin apuvalmentajana Sveitsin 2. Ligassa.
Aleksandr Homutetski

Ura

Puolustajana pelannut volgogradilaislähtöinen Homutetski oli Rotor Volgogradin kasvatti. Hän edusti seuraa kolmeen eri otteeseen urallaan, aluksi Neuvostoliiton 2. divisioonassa kausilla 1976–1978 ja 1980, sitten 1. divisioonassa kausilla 1986–1988 ja lopulta mestaruussarjassa kausilla 1989–1990.
Homutetski kuului mestaruussarjajoukkueen kokoonpanoon myös kausilla 1979–1980 Spartak Moskovassa ja kaudella 1985 SKA Rostov-na-Donussa. Spartak voitti kaudella 1979 Neuvostoliiton-mestaruuden, mutta Homutetskin oli tyytyminen otteluihin kakkosjoukkueessa. Kesken seuraavan kauden hän palasi Volgogradiin. Kaudet 1981–1984 hän edusti tuolloin 1. divisioonassa pelannutta Lokomotiv Moskovaa, jonka kapteenina hän toimi Vladimir Muhanovin ohella kaudella 1982. Hän sai urheilumestarin (ven. мастер спорта, master sporta) arvon vuonna 1984.
Kaudet 1991–1993 Homutetski pelasi Suomessa 1. divisioonan Joutsenon Kullervossa, joka tavoitteli tuohon aikaan vahvasti nousua Veikkausliigaan. Hän pelasi kaikissa otteluissa kaudella 1992, jolloin joukkue johti sarjaa pitkään, mutta menetti lopulta liigakarsintapaikkaan oikeuttaneen toisenkin sijan uusintaottelussa.
Pelaajauransa jälkeen Homutetski on toiminut valmentajana Venäjän 1. divisioonassa ja 2. divisioonassa. Hän johti Svetotehnika Saranskin 2. divisioonan Volgan lohkon mestariksi kaudella 2002.
Honor 6

Ominaisuudet

Honor 6:ssa on Android 4.4.2 Huawein omalla Emotion UI 2.3 -käyttöliittymällä. Puhelimessa on paikka micro-SIM-kortille ja SD-muistikortille (maksimi 32 Gb) paikan.

Kamera

Honor 6:ssa on 13 megapikselin takakamera kaksois-LED-salamalla. Takakameran maksimiresoluutio on 4 160 x 3 120 pikseliä. Etukameran tarkkuus on kahdeksan megapikseliä. Honor 6:llä voi ottaa videoita korkeintaan 1080p-laadulla ja 30 fps:n nopeudella.

Käyttöjärjestelmä

Honor 6:ssä on Android 4.4.2 (Kitkat), johon tuli päivitys 5.1.1 (Lollipop). Honor 6:n CPU Octa-core (4x1,7 GHz Cortex-A15 & 4x1,3 GHz Cortex-5). Honor 6:ssa on sisäistä muistia 32GB, 3GB RAM.

Honor 6 Plus

Honor 6 Plussassa on käyttöjärjestelmänä Android 4.4 (EMUI 3.0), sen mitat ovat 150,5 x 75,7 x 7,5 mm, painoa on 165 g, näyttönä on 5,5" IPS, 1920 x 1080 tarkkuudella, prosessori on 8-ytiminen 1,8 GHz Kirin 925. Ramia on 3 GB ja flash-muistia 32 GB ja paikka microSD-kortille. Takana on  8 + 8 MP tuplakamera ja edessä 8 MP kamera kiinteällä tarkennuksella. Akku on todella iso; 3600 mAh.
Rytis Vaišvila

Ura

Vaišvila aloitti ammattilaisuransa Atletas Kaunasissa vuonna 1990 ja edusti seuraa vuoteen 1996 asti. Tämän jälkeen hän siirtyi BC Alytusiin, jossa hän pelasi kolmen kauden ajan. Kaudeksi 1999–2000 Vaišvila siirtyi Torpan Poikiin. Vuodet 2000–2002 hän pelasi venäläisessä PBC Ural Greatissa. Myöhemmin urallaan Vaišvila edusti muun muassa latvialaista BK Skontoa sekä saksalaista DJK Würzburgia.
Vaišvila pelasi myös Liettuan maajoukkueessa, jonka mukana hän oli voittamassa olympiapronssia vuonna 1996. Hän pelasi olympialaisissa kuusi ottelua ja teki parhaassa ottelussaan seitsemän pistettä Yhdysvaltoja vastaan.
Giovanni Verga

Giovanni Verga (2. syyskuuta 1840 Catania, Sisilia, Italia – 27. tammikuuta 1922 Catania, Sisilia, Italia) oli italialainen kirjailija, joka tuli tunnetuksi sisilialaista elämää kuvaavista teoksistaan.
Verga oli kirjoilla Catanian yliopistossa lukemassa lakia, mutta käytti isältään saadut opiskelurahat ensimmäisen kirjansa julkaisemiseen.
Verga kirjoitti aluksi historiallisia romaaneja. Hänen myöhemmät ja merkittävämmät teoksensa ovat realistisia. Vergan kuuluisin teos on novelli "Cavalleria rusticana" kokoelmassa Vita dei campi. Pietro Mascagni sävelsi sen pohjalta oopperan. Luchino Viscontin elokuva La terra trema (1948, suom. Maa järisee) perustuu Vergan romaaniin I Malavoglia.
Verga muutti takaisin kotitaloonsa Sisiliaan vuonna 1894. Siellä hän kuoli aivoveritulppaan vuonna 1922.
Kuvernööri

Kuvernööriksi kutsutaan erilaisten virkalaitosten johtajia. Yleensä kuvernööri on korkeamman tahon, kuten hallitsijan virkaansa nimittämä.
Monissa Kansainyhteisön maissa kuten Kanadassa ja Australiassa toimii kenraalikuvernööri, joka hoitaa valtionpäämiehen tehtäviä kuten valtiovierailuja, hallitsijan puolesta. Kuudentoista itsenäisen valtion hallitsijana toimii kuningatar Elisabet II, joka asuu kuitenkin kokoaikaisesti Lontoossa. Monarkki nimittää näiden maiden kenraalikuvernöörin käytännössä pääministerin ehdotuksesta. Lisäksi liittovaltiomuotoisissa maissa Australiassa on osavaltion päämies kuvernööri ja Kanadassa provinssin päämiehen arvonimi on luutnantti-kuvernööri (suom. varakuvernööri), jotka molemmat ovat nimellisesti vastuussa monarkille.
Myös Venäjällä kuvernööri-nimitystä käytetään Pietarin, oblastien, aluepiirien, autonomisten piirikuntien sekä Juutalaisten autonomisen alueen ylimmistä johtajista. Kuvernöörin nimittää asianomaisen liittovaltiosubjektin lainsäätävä elin, jolle Venäjän presidentti esittää kuvernööriehdokkaan. Vuoteen 2004 Venäjällä kuvernöörit ja muut liittovaltiosubjektien ylimmät johtajat valittiin harvoin poikkeuksin suorilla vaaleilla.
Sen sijaan Yhdysvalloissa kuvernööri on vaaleilla valittava osavaltion toimeenpanovallan haltija.
Useissa maissa valtiovallan hallitsemilla laitoksilla, kuten keskuspankilla tai aluehallinnolla, on kuvernöörit.
Suomen suuriruhtinaskunnassa kuvernööri oli lääninhallituksen johtajan titteli 1837–1918, joka vastasi Ruotsin vallan ja itsenäisyyden ajan maaherraa. Senaatin puheenjohtajana ja Venäjän keisarin korkeimpana edustajana Suomessa toimi puolestaan Suomen kenraalikuvernööri.
Kari Kaaja

Kari Juhani Kaaja (s. 6. huhtikuuta 1941 Helsinki) on entinen suomalainen nykyaikainen viisiottelija ja miekkailija.
Kari "Pande" Kaaja edusti Suomea Tokion 1964 kesäolympialaisten nykyaikaisessa viisiottelussa. Hän sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 20:nneksi ja joukkuekilpailussa seitsemänneksi. MM-kilpailujen henkilökohtaisessa kisassa hän sijoittui 43:nneksi vuonna 1963 ja 58:nneksi vuonna 1967 sekä joukkuekilpailussa 11:nneksi vuonna 1963 ja 19:nneksi vuonna 1967.
Helsingin nykyaikaisia 5-ottelijoita edustanut Kaaja saavutti viisiottelussa SM-hopeaa vuonna 1964 ja SM-pronssia vuonna 1963 sekä neliottelussa SM-hopeaa vuonna 1966 ja SM-pronssia vuonna 1962. Kalpamiekkailussa hän voitti Suomen mestaruuden joukkuekilpailussa vuosina 1962 ja 1963.
Kaaja on toiminut myös valmentajana. Hänen valmennettaviinsa on kuulunut muun muassa Pekka Santanen.
Leikkaus (elokuvataide)

Leikkaus on elokuvan jälkituotannossa vaihe, jossa kuva ja ääni yhdistetään kuvatusta ja äänitetystä materiaalista yhtenäiseksi kokonaisuudeksi.
Leikkausvaiheessa kuville luodaan samalla liitoskohta, josta myös käytetään nimitystä leikkaus, ammattislangissa skarvi. Sen avulla elokuvan otokset liitetään toisiinsa. Leikkauksen voi tehdä täysin huomaamattomaksi, tai sillä voidaan luoda hätkähdyttäviä vaikutelmia. Klassisessa elokuvakerronnassa tarina pyritään välittämään mahdollisimman sujuvalla tavalla. Silloin käytetään jatkuvuusleikkausta, jossa ajan, paikan ja toiminnan jatkuvuus säilytetään yli leikkausrajojen. Yllättäviä mielleyhtymiä voidaan luoda esimerkiksi montaasin avulla.
Tavallisin leikkaustapa on suora leikkaus, jossa otos yksinkertaisesti vaihtuu toiseen. Häivytyksessä kuva katoaa mustaan ja uusi kuva nousee esiin. Ristikuvassa häivytys ja nosto menevät päällekkäin.
HMS Somerset (F82)

Palvelus

Toukokuussa 2010 alus lähti operaatio Teliciin Persianlahdelle. Alus siirrettiin 3. toukokuuta 2012 Devonportin telakalle yhdeksäksi kuukaudeksi modernisoitavaksi. Alus osallistui Joint Warrior 2013 harjoitukseen. Tammikuussa 2015 alus osallistui merenkäynnissä Pentland Firthissä kaatuneen Kyprokselle rekisteröidyn Cemfjordin miehistön etsintöihin.
Tumannyi

Maantiede

Tumannyin kunnan pinta-ala on 2 464 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kuolan piirin Teriberkan kuntaan, idässä ja etelässä Lovozeron piiriin Lovozeron kuntaan ja lännessä Kuolan piirin Kildinstroin ja Kuolan kuntiin sekä Severomorskin suljettuun kaupunkialueeseen. Pinta-alasta suurin osa on tundraa ja 7,7 % metsää. Serebrjanskin voimalaitoksille johtavan maantien pohjoispuolinen alue on ulkomaalaisilta rajoitettua vyöhykettä.
Seudulla on lukuisia pieniä jokia ja järviä. Suurimmat joet ovat Srednjaja (Štšutšja) ja Teriberka sekä lohijokina tunnetut Voronja ja Olenka. Voronjajoella on kaksi tekojärveä. Hyötykaivannaisiin kuuluvat verhoilu- ja rakennuskivi sekä hiekka ja sora.

Historia

Taajama on saanut alkunsa 1960-luvun lopussa Voronjajoella sijaitsevien Serebrjanskin vesivoimalaitosten rakentamisen yhteydessä. Virallisesti se perustettiin vuonna 1971 ja vuonna 1978 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Voimalaitosten käyttöhenkilökunnan lisäksi paikkakunnalla asui sotilaita sekä rakennusmiehiä, jotka alkoivat muuttaa pois Teriberkan voimalaitosryhmän valmistuttua 1990-luvun alussa. Myöhemmin lakkautettiin myös osa varuskunnista.

Liikenne, talous ja asutus

Tymannyin ja Serebrjanskin voimalaitoksille johtaa Pietarin ja Murmanskin väliseltä M18-valtatieltä Kuolassa haarautuva sepeli- ja sorapäällysteinen maantie. Taajamasta on linja-autoyhteys Murmanskiin.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat energiantuotanto, julkiset palvelut ja maanpuolustus. Ainoat tuotantolaitokset ovat energiantuotantoyhtiö TGK-1:lle kuuluvat Ylä- ja Ala-Serebrjanskin vesivoimalat. Yli puolet voimalaitosten työntekijöistä asuu vakituisesti muualla ja viidesosa taajaman työvoimasta käy töissä kunnan ulkopuolella.
Palveluihin kuuluvat lastentarha, peruskoulu, kerhotalo, kirjasto, kaupunginsairaala, posti ja muutama kauppa.

Tulevaisuudennäkymät

Tumannyin tulevaisuudennäkymät ovat synkät. TGK-1 suunnittelee voimalaitosten nykyaikaistamista ja siirtymistä vuorotyömenetelmään, mikä käytännössä johtaisi taajaman lakkauttamiseen.
Amatoksiinit

Esiintyminen luonnossa

Amatoksiineja on esimerkiksi kavalakärpässienessä ja valkokärpässienessä sekä lukuisissa muissa hengenvaarallisissa sienilajeissa. Valkokärpässienimyrkytyksissä amatoksiineilla, etenkin alfa-amanitiinilla, on muihin myrkkyihin nähden merkittävin osuus. Kavalakärpässienessä on lisäksi enemmissä määrin muita tappavia myrkkyjä, kuten fallotoksiineja.
Grammassa tuoretta kavalakärpässientä on amatoksiinien tärkeintä aminohappoa alfa-amanitiinia noin 0,2–0,4 mg. Ihmiselle hengenvaarallinen annos on arviolta 5–8 mg, eli käytännössä yksi pieni sieni.

Toimintamekanismi

Amatoksiinit imeytyvät huonosti ruoansulatuskanavasta. Ne pääsevät sappihappojen kuljetusmekanismin avulla maksasoluihin. Seerumissa olevat munuaisiin, jossa ne vahingoittavat munuaistiehyeitä. Alfa-amanitiinilla on jonkin verran enterohepaattista kiertoa.
Toksiinit eivät tuhoudu esimerkiksi keitettäessä eivätkä ruoansulatuskanavan entsyymit kykene hajottamaan niitä. Amatoksiinit vaikuttavat solujen tumiin aiheuttaen proteiinisynteesin pysähtymisen
ja soluvaurion. Amatoksiinit vaurioittavat nautittuna maksaa, munuaisia ja suolta ja niiden on epäilty voivan vaikuttaa myös suoraan aivoihin. Esimerkiksi alfa-amanitiini estää mRNA-synteesiä ja täten proteiinisynteesiä sitomalla ja inhiboimalla eläinsolujen RNA-polymeraasi II -entsyymiä.
Suurin osa amatoksiineista on ihmiselle ja monille eläimille myrkyllisiä, mutta eivät kaikki. Ihmiselle vaaraton on esimerkiksi amanulliini. Yhdisteen tappava annos (LD₅₀) on samaten hiirillä suurempi kuin amatoksiineilla keskimäärin, yli 20 mg/kg. Joillekin sieniä syöville etanoille amatoksiinit eivät ole ainakaan mainittavasti myrkyllisiä, ja siksi ne voivatkin syödä valkokärpässientä.
Myrkytystä hoidetaan ensisijaisesti poistamalla myrkky elimistöstä ja elintoimintojen tukitoimenpiteillä, sekä tarvittaessa maksansiirrolla. Silybiinin ja N-asetyylikysteiinin on havaittu mahdollisesti vähentävän kuolleisuutta. Toistuva lääkehiilen anto on eduksi suoleen erittyvän myrkyn sitomiseksi.
Paul Winter

Elämä

Winter valmistui Altoonan alueen lukiosta vuonna 1957. Vuonna 1961, kun Winter oli vielä yliopistossa, hänen yhtyeensä The Paul Winter Sextet voitti Intercollegiate Jazz-festivaalin ja solmi levytyssopimuksen Columbia Recordsin kanssa. Seuraavana vuonna yhtye kiersi Latinalaista Amerikkaa, soittaen 160 konserttia 23 maassa. The Paul Winter Sextet oli myös ensimmäinen Valkoisessa talossa esiintynyt jazz-yhtye.
Winter palasi Brasiliaan 1960-luvun puolivälissä ja hänen kiinnostuksensa brasilialaiseen musiikkiin johti vuonna 1965 julkaistuun albumiin Rio.
1960-luvun lopulla Winterin yhtye muutti nimensä Paul Winter Consortoksi ja vuonna 1972 yhtye julkaisi George Martinin tuottaman Icarus-nimisen albumin.
John Wesley Harding (albumi)

Tyyli

Vaikka Dylan oli tehnyt jo aikaisemmin useita tyylinmuutoksia, oli country-vaikutteinen John Wesley Harding silti tyylillisesti yllättävän pelkistetty ja epämuodikas Blonde on Blonde -levyn jälkeen. Vuosien 1966–67 aikana studiotekniikka oli kehittynyt, kappaleet olivat kehittyneet monimutkaisemmiksi, ja myös Dylan oli aiemmin pyrkinyt kunnianhimoisten albumien tekoon. Myös Dylanin tuttu nasaaliääni oli poissa ja hän lauloi pehmeällä ja miellyttävällä äänellä. Kappaleissa ei kuultu myöskään Dylanille aiemmin tyypillistä symboliikkaa ja kielikuvia, vaan laulut olivat lyhyitä ja moralisoivia kertomuksia, jotka sisälsivät myös raamatullisia vertauksia. Muutos miellytti Dylanin fanien lisäksi myös kriitikoita, jotka olivat paheksuneet hänen sähköistä folkrock-kautta. Dylan on myöhemmin kertonut, että hän yritti taustayhtyeensä kanssa tavoitella folklaulaja Gordon Lightfootin soundia, kuitenkin epäonnistuen, jolloin albumille syntyi omanlaisensa äänimaailma.

Kansiteksti

LP-levykannen takapuolella on arvoituksellinen tarina kolmesta kuninkaasta, jotka lähtevät tapaamaan Frankia. Kuninkaiden koputtaessa oveen Frankin vaimo Vera lähtee ilmoittamaan Terry Shutelle näiden saapumisesta. Terry rientää paikalle ja alkaa moitiskella kuninkaita. Kuninkaiden hämmästykseksi Frank karkottaa Terryn. Ilmenee, että kuninkaat ovat saapuneet Frankin luo koska uskovat, että tämä on avainhenkilö valaisemaan Dylanin uuden levyn sanomaa. Frank selittää levyä alkamalla riehua huoneessa ja muun muassa rikkomalla ikkunan nyrkillään. Vera saapuu paikalle ja ilmoittaa, että Terry on lähdössä ja olisiko kuninkailla tälle lahjoja. Kukaan ei kuitenkaan vastaa. Ennen aamunkoittoa kuninkaat lähtevät onnellisina. Ennen saapumistaan kahdella kuninkaalla oli ruumiinvamma ja kolmas oli köyhtynyt. Nyt vammat ovat mystisesti parantuneet ja kolmas on rikastunut. Terrykin on nyt taas sovinnossa Frankin luona.
Amerikantilhi

Koko ja ulkonäkö

Amerikantilhen pituus on 15–18 senttiä ja paino noin 30 grammaa. Laji muistuttaa suuresti tilheä mutta on hieman pienempi ja ruskeampi ja aikuisten lintujen maha on vaaleankeltainen. Ääni on tilhimäinen sirinä. Sukupuolet ovat samanvärisiä.

Esiintyminen

Amerikantilhi pesii Kanadan eteläosissa ja Yhdysvaltain pohjoisosissa. Sen esiintymisalue painottuu etelämmäksi ja lännemmäksi kuin tilhen. Laji on vaelluslintu, joka pesimäajan jälkeen liikkuu suurina parvina marjomassa aina Yhdysvaltojen eteläosia myöten. Joskus vaellukset ulottuvat Etelä-Amerikan pohjoisosiin saakka.

Elinympäristö

Amerikantilhet elävät lisääntymisaikana lehtimetsissä. Vaelluksilla ne hakeutuvat marjaisiin maastokohteisiin, kuten hautausmaille, puistoihin, puutarhoihin, viljelmille ja pensaikkoihin. Joskus amerikantilhet ja tilhet lyöttäytyvät yhteen samaan parveen.

Lisääntyminen

Amerikantilhipari rakentaa maljamaisen pesänsä kuivista ruohoista ja oksista puun oksalle 2–6 metrin korkeuteen, usein korkeammallekin. Naaras munii 5–6 munaa ja hautoo niitä 12–16 päivää. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka jättävät pesä 14–18 päivän ikäisinä. Lajilla on tavallisesti kaksi pesyettä kesän aikana.

Ravinto

Amerikantilhi syö marjoja ja hedelmiä sekä pesimäaikana myös hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia. Lajin erikoisherkkua ovat kynäkatajan (Juniperus virginiana), englanniksi Eastern Redcedar, "marjat" eli pienet kävyt. Tästä ominaisuudesta laji lienee saanut tieteellisen nimensä.