google/wiki40b huggingface dataset:
Ruostekurkkusirkku

Koko ja ulkonäkö

Ruostekurkkusirkku on pienempi kuin lähisukulaisensa peltosirkku. Soidinasuisella koiraalla on harmaa pää ja oranssit "viikset". Selkäpuoli on ruskea, voimakkaasti raidallinen, alapuoli on ruosteenruskea. Nokka on tukeva ja vaaleanpunainen. Ääni muistuttaa peltosirkun ääntä.

Levinneisyys

Ruostekurkkusirkku pesii Kreikassa, Turkissa, Kyproksella ja muissa Välimeren itäosan rantavaltioissa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Sudanissa ja lähiympäristössä. Lintu on havaittu Suomessa vasta kolme kertaa. Ensihavainto tehtiin Lieksassa 1981, seuraavan kerran se nähtiin Kotkassa 1990 ja viimeksi vuonna 2007 Kökarissa.

Elinympäristö

Ruostekurkkusirkku pesii rannikoilla ja saaristossa, aurinkoisilla kukkuloilla joilla on joitakin pensaita.

Ravinto

Ruostekurkkusirkut syövät siemeniä, sekä poikimisaikaan myös matoja, toukkia ja hyönteisiä.
Yan Yin

Yan Yin ( 殷焱 ) on kiinalainen muusikko. Hän tuli tunnetuksi kiinalaisessa Twelve Girls Band -musiikkiryhmässä soittamalla erhua. Hän syntyi Chengdussa, Sichuanin maakunnassa vuonna 1980. Hän opiskeli China Academy of Musicissa erhunsoittoa. Vapaa-ajallaan hän soittaa erhun lisäksi gu qin -nimistä soitinta.
Montparnasse

Montparnasse on kaupunginosa Pariisissa, Ranskassa. Se oli maailman taiteen keskus 1900-luvun alkupuolella.
Montparnasse sijaitsee Seinejoen vasemmalla rannalla Pariisin neljännessätoista kaupunginosassa (arrondissement). Sen keskus on Boulevard de Montparnasse- ja Boulevard Raspail -nimisten bulevardien risteyksessä. Alueella on paljon ravintoloita, kahviloita ja kabareita. Nimi Montparnasse tulee Kreikan mytologian taiteen jumalten eli muusien asuinpaikasta Parnassósvuoresta. Kukkulaista aluetta alettiin kutsua tällä lempinimellä 1600-luvulla.
Kuten Montmartre aikaisemmin, Montparnasse tuli kuuluisaksi Pariisin taiteilijaelämän keskuksena. Vuosisadan vaihteen Montparnassea asuttivat rahattomat taidemaalarit, kuvanveistäjät, kirjailijat, runoilijat ja säveltäjät. Heitä tuli ympäri maailmaa alueen ilmapiirin ja halpojen vuokrien houkuttelemina. He asuivat usein kurjissa olosuhteissa ja myivät töitään muutamasta frangista saadakseen ruokaa. Samoja teoksia saatetaan nykyään myydä miljoonilla dollareilla.
Pariisin taiteilijaelämän painopiste siirtyi Montmartrelta Montparnasselle vuoden 1910 jälkeen, jolloin alkoi varsinainen ryntäys: Montparnasselle tultiin junilla idästä, laivoilla Yhdysvalloista, Kanadasta ja Meksikosta, jopa Japanista saakka. Kuuluisia Montparnassen taiteilijoita ovat muun muassa Pablo Picasso, Guillaume Apollinaire, Ossip Zadkine, Moise Kisling, Jean Cocteau, Erik Satie, Marios Varvoglis, Marc Chagall, Nina Hamnett, Jean Rhys, Fernand Léger, Jacques Lipchitz, Max Jacob, Blaise Cendrars, Chaïm Soutine, Michel Kikoine, Pinchus Kremegne, Amedeo Modigliani, Ford Madox Ford, Toño Salazar, Ezra Pound, Max Ernst, Marcel Duchamp, Suzanne Duchamp-Crotti, Constantin Brâncuși, Paul Fort, Juan Gris, Diego Rivera, Marevna, Tsuguharu Foujita, Marie Vassilieff, Léon-Paul Fargue, Alberto Giacometti, René Iché, André Breton, Pascin, Salvador Dalí, Henry Miller, Samuel Beckett, Joan Miró ja Edgar Degas. Alueella asui maanpaossa myös monia poliittisia hahmoja, kuten Vladimir Lenin ja Lev Trotski.
Yhteisössä arvostettiin luovuutta yli kaiken eikä syrjitty oudoimpiakaan tapoja ja luonteenpiirteitä. Kaikki olivat tervetulleita. Riehakas yöelämä kahviloissa antoi aiheen nimetä aikakauden Hulluiksi vuosiksi (Années folles). Kahvilat olivat eloisia kokoontumispaikkoja, joissa uusia ideoita syntyi ja niistä keskusteltiin. Taiteilijat maksoivat usein juomansa taiteellaan, ja siksi tavallisen kahvilan seinät oli usein päällystetty taideteoksilla, jotka saisivat maailman suurimpien taidemuseoiden johtajat vihertymään kateudesta.
Toinen maailmansota hajotti taiteilijayhteisön, eikä Montparnasse enää saavuttanut entistä loistokkuuttaan. Montparnassen hautausmaalle (Cimetière du Montparnasse) on haudattu muun muassa Charles Baudelaire, Jean-Paul Sartre, Simone de Beauvoir, Samuel Beckett ja Henri Poincaré. Alueen alla kulkevat Pariisin katakombien tunnelit.
OMX Copenhagen 20

OMX Copenhagen 20 on Kööpenhaminan pörssin osakeindeksi. Se on markkina-arvopainotettu indeksi, joka koostuu 20. Kööpenhaminan pörssissä eniten vaihdetuimmasta osakkeesta. Indeksin koostumus päivitetään kahdesti vuodessa.
Kultarintakotinga

Levinneisyys

Kultarintakotingaa tavataan Kolumbiassa, Perussa ja Venezuelassa. Sitä on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Nokia Eseries

Nokia Eseries on Nokian yritysjärjestelmäyksikön (Enterprise Solutions) puhelinvalikoima, jonka ensimmäiset neljä laitetta julkaistiin vuonna 2006. Valikoimaan kuuluu erityisesti yritys- ja työkäyttöön suunnattuja mobiililaitteita. Näistä osa on perinteisiä matkapuhelimia (E50 ja E60) ja osa QWERTY-näppäimistöllä varustettuja puhelimia (E61, E70, E71, E90 ja E7). E50:ä lukuun ottamatta kaikissa näistä on 3G- ja WLAN-yhteydet. WLAN:lla varustettuja malleja voi käyttää lisäksi VoIP-puhelimena. Yhteistä Eseries-laitteille on Symbian-käyttöjärjestelmä ja S60-käyttöliittymä.
White Feathers

LP-version kappaleet

Kaikki säveltänyt Kajagoogoo.
Scatman John

Vaiheet jazz-pianistina

Larkinin lapsuus Kalifornian El Montessa oli änkytyksen aiheuttaman ahdistuksen varjostama. Hän aloitti pianonsoiton 12-vuotiaana ja löysi scat-laulamisen paria vuotta myöhemmin muun muassa Ella Fitzgeraldin ja Louis Armstrongin levyiltä. Larkin koki, että pianoa soittamalla hän pystyi kommunikoimaan ilman, että hänen tarvitsi puhua. Vuonna 1996 hän kuvaili eräässä haastattelussa "piileksineensä" pianon takana, koska pelkäsi puhumista.
1970-luvulla Larkinista tuli jazz-pianon ammattilainen. Hän esiintyi paljon esimerkiksi Los Angelesissa. Vuonna 1986 hän julkaisi omaa nimeään kantaneen jazz-levyn Transition-merkille. Tätä Hollywoodissa levytettyä levyä on myöhemmin ollut vaikea löytää, eikä se herättänyt aikanaan juuri huomiota, joskin Larkin itse sanoi kerran omistavansa levystä satoja kappaleita kaapissaan. Samoihin aikoihin Larkinin ongelmat alkoholin ja huumeiden kanssa pahenivat. Kun hänen kanssaan yhteistyötä tehnyt ja niin ikään päihdeongelmista kärsinyt huilisti ja saksofonisti Joe Farrell kuoli luusyöpään, päätti Larkin parantaa elämäntapansa. Tässä häntä auttoivat pitkäaikainen ystävä Wilson McCutchan sekä uusi vaimo, Judy, joka oli myös päihdekuntoutuja. Vaimo uskoi Larkinissa piilevän potentiaalia, joka ei ollut tullut vielä esille.

Ura Scatmanina

Larkin muutti Berliiniin vuonna 1990 edistääkseen uraansa Saksassa, jossa jazzilla tuntui olevan kysyntää. Saatuaan seisovat aplodit esittäessään scat-laulua kappaleessa "On the Sunny Side of the Street", hän otti laulamisen pysyvästi mukaan esityksiinsä. Ajatus yhdistää scat-laulu ja moderni tanssipoppi tuli tanskalaisen Iceberg Records -yhtiön agentti Manfred Zähringeriltä. Ajatus ei vakuuttanut Larkinia välittömästi, mutta hän päätti lopulta kokeilla sitä. Koska Larkin pelkäsi yleisön huomaavan hänen änkytyksensä, Judy ehdotti, että hän puhuisi asiasta suoraan kappaleissaan. Ensimmäinen single "Scatman (Ski Ba Bop Ba Dop Bop)" syntyi tuottajien Ingo Kayas ja Tony Catania kanssa ja sen tarkoitus oli rohkaista änkyttäviä lapsia selviämään haasteensa kanssa. Kappaleen julkaisua vasten keksittiin taiteilijanimi Scatman John.
Ensimmäisestä singlestä, "Scatman", tuli maailmankuulu ja se nousi etenkin monissa Euroopan maissa listaykköseksi (mukaan lukien Suomi). Scatman Johnin toinen suuri hitti oli "Scatman's World". Vaikka myöhemmät levytykset eivät saaneet kahden ensimmäisen singlen veroista suosiota, syntyi eurodance-tyylisiä albumeita lopulta kolme kappaletta.
Vuoden 1998 lopussa Larkinilla diagnosoitiin keuhkosyöpä, mutta hän jatkoi työtään musiikin parissa sairauden aiheuttamasta rasituksesta huolimatta. Seuraavan vuoden kesäkuussa ilmestyi hänen viimeinen levynsä, Take Your Time. Pian sen julkaisun jälkeen hän joutui tehohoitoon. Larkin vaikutti pysyvän positiivisena sairaudesta huolimatta ja sanoi elämänsä olleen "mitä parhain". Hän kuoli joulukuun alussa 57-vuotiaana kotonaan Los Angelesissa. Tuhkat siroteltiin mereen Malibu Beachilla.
Taito Haara

Taito Kalevi Haara (s. 14. syyskuuta 1942 Orimattila) on suomalainen voima- ja painonnostaja. 
Haara on ensimmäinen suomalainen voimanoston maailmanmestari. Maailmanmestaruuden hän voitti yli 110 kilogramman sarjassa vuonna 1977 ja sijoittui toiseksi vuosina 1976 ja 1978. Euroopan-mestaruuden hän voitti vuosina 1978 ja 1979 sekä Suomen-mestaruuden vuosina 1976 ja 1978. Hän teki useita Euroopan ennätyksiä. Haara oli ensimmäinen suomalainen, joka nosti jalkakyykyssä 400 kilogrammaa, vuonna 1979. Hänen mukaansa on nimetty yli 400 kilon kyykkääjien ”Taito Haara Klubi”.
Painonnostossa Haara osallistui olympialaisiin raskaassa sarjassa (110 kg) Münchenissä 1972 ja Montrealissa 1976. Münchenissä hän jäi punnerruksessa ilman tulosta ja Montrealissa hän sijoittui kymmenenneksi. Vuonna 1973 hän saavutti EM-hopeaa tempauksessa. Pohjoismaiden-mestaruuden hän voitti vuonna 1971 ja vuosina 1971–1976 hän voitti kolme Suomen-mestaruutta. 
Ammatiltaan Haara oli rikoskomisario.
Audrey Mildmay

Grace Audrey Louisa St. John Mildmay (19. joulukuuta 1900 Hurstmonceaux, Sussex – 31. toukokuuta 1953 Glyndebourne) oli brittiläinen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.
Mildmay oli kolmekuukautinen, kun hänen isänsä sai töitä Englannin kirkon vikaarina Pentictonissa, Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa. Mildmay esiintyi julkisesti ensimmäistä kertaa lasten operetissa, jonka esitti Vancouverin naisten musiikkikerho. Vuonna 1924 Mildmay lähti Lontooseen opiskelemaan Walter Johnstone-Douglasin johdolla, ja vuosina 1927–28 hän kiersi Pohjois-Amerikassa Kerjäläisoopperan esityksissä. Hän liittyi Royal Carl Rosa -oopperayhtiöön, jonka palveluksessa hän tulkitsi muiden muassa Musettan, Kertun, Micaëlan ja Neddan roolit.
Mildmay meni vuonna 1931 naimisiin John Christien kanssa. Pariskunta perusti yhdessä Glyndebournen oopperafestivaalin, jonka ensimmäinen tilaisuus järjestettiin 28. toukokuuta 1934. Tuolloin Mildmay esiintyi Susannan roolissa Figaron häissä. 1930-luvun aikana sopraanoa kuultiin useissa eurooppalaisissa keskuksissa. Toisen maailmansodan puhjettua hän muutti Kanadaan kahden lapsensa kanssa ja pysyi siellä vuoteen 1944 saakka. Viimeiset esiintymisensä oopperassa hän teki toukokuussa 1943 Montrealissa Susannan roolissa. Englantiin palaamisen jälkeen Mildmayn terveys alkoi heiketä. Hän kuitenkin ryhtyi järjestämään Rudolf Bingin kanssa ensimmäistä Edinburghin festivaalia (1947). 
Mildmayn ääntä kuullaan Don Giovannin, Figaron häiden ja Kerjäläisoopperan levytyksissä 1930–40-luvuilta.
Taktisches Luftwaffengeschwader 31

Historia

Jagdbombergeschwader 31 (JaBoG 31) perustettiin vuonna 1957 Büchelin lentotukikohdassa, koska Nörvenich ei ollut vielä valmis. Lennoston 1. laivue aktivoitiin 1. lokakuuta 1957, joten se on Saksan ilmavoimien vanhin edelleen olemassa oleva laivue. Tammikuussa 1958 lennosto aloitti muuton Nörvenichiin ja 20. kesäkuuta lennosto aktivoitiin virallisesti Nörvenichissä. JaBoG 31:stä tuli 19. tammikuuta 1959 ensimmäinen Saksan ilmavoimien Natoon liitetty lennosto. Lennosto sai 20. huhtikuuta 1961 lisänimen "Boelcke", millä kunnioitettiin ensimmäisen maailmansodan lentäjää Oswald Boelckea. Lennoston kalustona oli aluksi Republic F-84F Thunderstreakit. Helmikuussa 1962 Nörvenichiin laskeutui ensimmäinen Lockheed F-104 Starfighter. Lennostosta tuli 20. kesäkuuta 1962 Saksan ilmavoimien ensimmäinen Starfighterein varustettu lennosto.
Panavia Tornado IDS:t käyttöönotettaessa 1979 lennosto oli jälleen ilmavoimien ensimmäinen samoin kuin Eurofighter Typhooneihin siirryttäessä. Lennosto vastaanotti Nörvenichiin neljä ensimmäistä Typhoonia 16. joulukuuta 2009 ja viimeinen Tornado poistui 25. kesäkuuta 2010, jolloin lennostosta tuli ilmavoimien ensimmäinen Typhoon-lennosto. Nörvenichissä on kaikkiaan 31 Typhoonia.

Onnettomuudet

Perustamisestaan lähtien lennostossa on saanut surmansa 33 lentäjää, joista 18 sai surmansa F-104:llä sattuneissa turmissa. Eurofighter Typhoon törmäsi 23. kesäkuuta 2014 Learjet 35A:han Olsbergissa. Pahoin vaurioitunut hävittäjä laskeutui onnistuneesti Nörvenichiin, mutta Learjet putosi surmaten molemmat lentäjät.
Jan Ladislav Dusík

Jan Ladislav Dusík (Dussek) (12. helmikuuta 1760 Čáslav, Böömi – 20. maaliskuuta 1812 Saint-Germain-en-Laye) oli tšekkiläinen pianisti ja säveltäjä. Dusík oli ensimmäisiä kiertäviä virtuooseja, jonka laulavaa soittotyyliä ihailtiin yleisesti.
Dusík suoritti Prahassa teologian oppiarvon, mutta oli jo lapsesta suuntautunut musiikkiuralle. Hän aloitti uransa Amsterdamissa, mutta siirtyi vielä opiskelemaan Hampuriin Carl Philipp Emanuel Bachin johdolla. Hän kiersi Venäjällä, Liettuassa, Ranskassa, Italiassa, Saksassa ja Englannissa, jossa hän asui 12 vuotta vuodesta 1790 lähtien. Dusík meni Englannissa myös naimisiin ja perusti vaimonsa kanssa musiikkikaupan, mutta jätti lopulta vaimonsa ja pakeni velkojiaan mannermaalle. Preussin prinssi Louis Ferdinand, joka oli itsekin varsin hyvä pianisti, oli hänen läheinen ystävänsä. Kun prinssi kaatui taistelukentällä, Dusík ei toipunut menetyksestä. Viimeisinä vuosinaan hän lihoi siinä määrin, ettei juuri noussut sängystä, ja kärsi alkoholismista.
Dusíkin sävellykset on suureksi osaksi unohdettu, vaikka niissä esiintyykin paikoitellen jopa profeetallista Chopinin, Schumannin ja Brahmsin ennakointia. Dusík oli ensimmäinen pianisti, joka ryhtyi esiintymään konserteissaan kylki yleisöön päin. Hän oli ensimmäinen säveltäjä, joka merkitsi sävellyksiinsä kattavat pedaalimerkinnät. Hän myös soitti vuonna 1794 ensimmäisenä pianistina julkisesti kuusioktaavista pianoa. Felix Mendelssohn piti Dusíkia ihmelapsena, mutta katsoi myös, ettei tämä koskaan täysin hyödyntänyt lahjojaan. François Joseph Fétis, joka oli tuolloin Euroopan parhaita kriitikoita, kirjoitti 1808 Dusíkin soiton ylittävän kaiken, mitä hän oli koskaan kuullut. Dusíkin kilpailija Friedrich Kalkbrenner myönsi, että kukaan toinen hänen kuulemansa pianisti ei vanginnut yleisöään kuten Dusík.
HMS Svea (1885)

Palvelus

Alus modernisoitiin vuonna 1899, jolloin 25,4 cm:n kaksiputkinen torni korvattiin yksiputkisella 21 cm:n tykkitornilla. 15,2 cm:n yksiputkisten tykkitornien lukumäärä nostettiin seitsemään asentamalla kolme kummallekin laidalla ja yksi perään. Laskelmian mukaan alukselle ei ollut mahdollista asentaa perään 21 cm:n tykkitornia. Kaikki asennetut tykit olivat Boforsin valmistamia. Modernisoinnin päätyttyä aluksen miehistön tarve laski 232 mieheen.
Alus poistettiin palveluksesta 24. lokakuuta 1915. Se oli vuonna 1918 majoitusaluksena ja vuodesta 1941 alkaen sukellusveneiden emälaivana.
Juho Heikki Tuori

Juho Heikki Tuori (sukunimi vuoteen 1906 Foudila; 12. helmikuuta 1852 Liminka – 4. helmikuuta 1918 Loppi) oli suomalainen kirkkoherra joka surmattiin punaisten toimesta Suomen sisällissodan aikana.
Tuorin vanhemmat olivat talollinen Johan Foudila ja Kaisa Greta Westman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1872 Oulun alkeisoppilaitoksesta. Tuori suoritti vuonna 1875 Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna.
Tuori oli Lopella kappalaisena 1885–1890 ja kirkkoherrana vuodesta 1891 alkaen. Tuorin aikana vuonna 1887 valmistunut Lopen kirkko tuhoutui tulipalossa 1. marraskuuta 1914. Kirkolla ei ollut palon tapahtuessa vakuutusta.
Sisällissodan aikana Lopen punaiset surmasivat sairaana olleen Tuorin ampumalla hänet sänkyynsä Lopen pappilassa. Tuorin kuoleman jälkeen katsoi korkein oikeus vuonna 1922 hänen olleen yksin vastuussa vakuuttamattoman Lopen kirkon palon seurakunnalle aiheuttamasta vahingosta ja määräsi Tuorin lesken maksamaan Lopen seurakunnalle korvauksena 66 666 markkaa.
Juho Heikki Tuori oli naimisissa 1876–1886 Anna Amanda Kerkkosen (k. 1886) kanssa ja vuodesta 1886 Edla Erika Aulénin kanssa.
La Cluse-et-Mijoux

Nähtävyyksiä

Kunnan nähtävyyksiä on alun perin keskiaikainen linna Fort de Joux. Se rakennettiin strategisesti tärkeälle paikalle suojaamaan Pontarlieriin johtavaa rotkoa. Linna rakennettiin 1000-luvulla, mutta sitä on paranneltu useasti. Vauban kehitti linnoitusta 1600-luvulla. Linna toimi myös vankilana. Siellä oli vankina muiden muassa vallankumouksellinen Mirabeau sekä Haitin vapauttaja Toussaint Louverture, joka kuoli vankilassa vuonna 1803.
Neste Shipping

Historiaa

Aiemmin Nesteen varustamotoiminta ei ollut itsenäinen yhtiö, vaan Nesteen osasto. Sen suurimpia tankkereita olivat vetoisuudeltaan 114 000 dw-tonnin sisaralukset Tiiskeri (1969) ja Enskeri (1970) sekä vuonna 1979 käytettyinä ostetut, vuosikymmenen alussa rakennetut 259 000 dw-tonnin Jaarli, Jatuli ja Jurmo. Niiden myötä Nesteen 1,1 miljoonan dw-tonnin laivasto muodosti 1970-luvun lopulla kantavuudeltaan kolmanneksen Suomen kauppalaivastosta. 1980-luvun alussa raakaöljyä alettiin tuoda entistä enemmän Neuvostoliitosta, mikä vähensi Nesteen suurtankkerien tarvetta. Enskeri ja Jatuli myytiin, ja Jaarilla ja Jurmollakin rahtituotot riittivät korkeintaan polttoainemenoihin, ja niiden miehistöt lomautettiin kesäksi 1982. Nesteen varustamotoiminta oli tuolloin silti yhä liikevaihdoltaan Effoan ja Finnlinesin luokkaa. Tankkereiden koot alkoivat pienetä niin, että 1990-luvun keskivaiheilla Nesteen suurin tankkeri oli 150 000 dw-tonnin Mastera.

Toiminnan alasajo

Neste luopui varustamotoiminnasta 2010-luvun alkupuolella. Se myi vuoden 2013 aikana kahdeksan alusta – viisi säiliöalusta ja kolme hinaajaa – Huoltovarmuuskeskuksen ja työeläkeyhtiö Ilmarisen puoliksi omistamalle laivayhtiölle, jolta Neste vuokraa alukset ja käyttää niitä nykyisellä tavalla. Omistajayhtiö toimii vain omistajana, ei liikennöijänä, josta huolehtii erillinen hoitovarustamo. Huoltovarmuudesta vastaaminen on aiemmin ollut Nesteen tehtävä, mutta kansainvälisillä markkinoilla toimivalle yritykselle tehtävä sopi huonosti. Omistusvaihdoksen jälkeen miehistö pysyi suomalaisena ja laivat Suomen lipun alla. Neste Oilille jäi tässä vaiheessa vielä kolme muuta säiliöalusta ja sen puolet ruotsalaisen Stenan kanssa omistamista laivoista, jotka oli tarkoitus myydä myöhemmin. Niitä ei tarvittu huoltovarmuuden säilyttämiseen.
Mikko Larkas

Valmennusura

Honka-taustainen Larkas on valmentanut muun muassa Suomen alle 18-vuotiaiden poikien ja tyttöjen maajoukkueita. Vuosina 2007–2009 Larkas toimi naisten Espoo Teamin apuvalmentajana ja vuosina 2009–2012 joukkueen päävalmentajana. EBT voitti Larkaksen aikana Suomen mestaruuden vuonna 2009, SM-pronssia vuosina 2010 ja 2011 ja Suomen cup-mestaruuden vuonna 2011. Vuonna 2013 Larkas oli espoolaisen Honka Akatemian A-poikien SM-kultajoukkueen apuvalmentaja. Elokuussa 2013 julkistettiin Larkaksen siirtyminen pääkaupunkiseudun huippukoripalloprojektijoukkue Helsinki Seagullsin päävalmentajaksi M1DA:han. Seagulls voitti M1DA:n mestaruuden samalla kaudella ja nousi Korisliigaan. Larkas teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2015–2016 Seagulls sijoittui Larkaksen valmennuksessa Korisliigassa neljänneksi. Hän teki muun valmennusryhmän kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen Seagullsiin toukokuussa 2016.
Larkas toimi Seagullsin valmentajana vuoteen 2019. Kesällä 2019 hänet nimitettiin PuHu Juniorien urheilutoimenjohtajaksi. Hän vastaa myös seuran miesten edustusjoukkueen valmennuksesta.
Koripallovalmentaja Ilkka Palviainen on Larkaksen hyvä ystävä ja tämän toisen lapsen kummi.
Kris Beech

Ura

Beech pelasi ennen NHL:ää juniorisarja WHL:n Calgary Hitmenissä. Keväällä 1999 hän oli voittamassa WHL:n mestaruutta. Samana vuonna Washington Capitals varasi hänet koko varaustilaisuuden seitsemäntenä pelaajana. Kaudella 2000–2001 Beech pelasi neljä NHL-ottelua Capitalsin riveissä, mutta hän pelasi loput kaudestaan vielä WHL:ssä. Kesällä 2001 Beech kaupattiin Michal Sivekin ja Ross Lupaschukin kanssa Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Jaromír Jágriin ja František Kučeraan. Kaudella 2001–2002 hän pelasi täyden 79 ottelun mittaisen kauden ja teki tehot 10+15=25. Kaksi seuraavaa kautta kului kuitenkin lähinnä farmin puolella. Kausina 2003–2004 ja 2004–2005 Beech valittiin Penguinsin farmijoukkueen Wilkes-Barre/Scranton Penguinsin arvokkaimmaksi pelaajaksi. Noista ensimmäisellä kaudellaan hän toimi joukkueen kapteenina.
Syyskuussa 2005 Beech kaupattiin Nashville Predatorsiin vaihdossa neljännen kierroksen varausvuoroon kesälle 2006. Myös Predatorsin organisaatiossa kausi eteni enimmäkseen farmin puolella. Maaliskuussa 2006 Beech kaupattiin takaisin Washington Capitalsiin ensimmäisen kierroksen varausvuoron kanssa vaihdossa Brendan Wittiin. Beech pelasi kevään lähinnä AHL-joukkue Hershey Bearsissa ja voitti Calder Cupin. Kauden 2006–2007 Beech pelasi kokonaan Capitalsin NHL-joukkueessa.
Beech siirtyi elokuussa 2007 vapaana agenttina Columbus Blue Jacketsiin, joka kuitenkin asetti hänet siirtolistalle, josta Vancouver Canucks nappasi Beechin. Myös Canucks asetti hänet siirtolistalle ja tammikuussa 2008 Beech siirtyi takaisin Pittsburgh Penguisiin.
Lokakuussa 2008 Beech siirtyi Eurooppaan ja vahvisti Ruotsin Elitserienissä pelaavaa HV71:tä. Hän voitti hopeaa ja teki huhtikuussa 2009 kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kausi 2009–2010 alkoi kuukauden mittaisella lainalla Sveitsin National League A:n HC Servette Genèvessä. Keväällä 2010 Beech voitti Ruotsin-mestaruuden. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi SM-liigajoukkue Rauman Lukkoon. Beech oli tehoilla 15+20=35 joukkueen paras maalintekijä Mark Bomersbackin kanssa ja toiseksi paras pistemies Perttu Lindgrenin jälkeen. Lukosta hän siirtyi yhden vuoden sopimuksella Tšekin Extraligan HC Pardubiceen.
Raahelainen

Raahelainen on Raahessa lauantaisin ilmestyvä Raahen Seudun julkaisema ilmaisjakeluna leviävä kaupunkilehti. Jakelualueeseen kuuluvat Raahen kaupungin lisäksi Pyhäjoki, Siikajoki sekä entinen Vihannin kunta. Lehden jakelulevikki oli ennen organisaatiomuutoksia vuonna 2006 17 100. Raahelainen ilmestyi vuoden 2008 loppuun asti myös keskiviikkoisin. Raahelaisen ilmestymistiheyden muututtua kahdesta yhteen kertaan viikossa alkoi sen sisarlehti, paikallislehti Raahen Seutu ilmestyä neljän kerran sijaan viisi kertaa viikossa.
Raahelaisen ja Raahen Seudun toimitukset yhdistettiin kesäkuussa 2008. Samassa yhteydessä lehdille avattiin uusi yhteinen nettiportaali. Uudistusta perusteltiin mm. päällekkäisyyksien vähentämisellä. Lehdet eivät enää julkaise uutisia samoista aiheista.
Raahelaisen kustantaja on Alma Media -konserniin kuuluva Suomen Paikallissanomat Oy ja lehden vastaava päätoimittaja on ollut 1. helmikuuta 2011 alkaen Sanna Keskinen, joka on myös Raahen Seudun päätoimittaja. Lehden edellinen päätoimittaja vuosina 2008-2011 oli Martti Nousiainen. Ennen Nousiaista päätoimittajana toiminut Terttu Rusila (k. 2016) siirtyi vuoden 2008 uudistuksen yhteydessä paikallisjohtajaksi.
Elokuussa 2017 Alma Media ilmoitti myyvänsä Raahelainen-lehden Kalevan tytäryhtiö Kaleva365:lle.
Jeff Hanneman

Soittimet ja välineet

Vaikka Jeff Hannemanilla on nimikkosarja ESP:n valmistamia kitaroita, hän oli tunnettu Jackson-kitaroiden käyttäjä. Näkyvimmin Hannemanin käytössä vuosien ajan lienee ollut Jackson Custom Shop Soloist, joka on varustettu kahdella EMG:n mikrofonilla sekä koristeltu Oakland Raidersin, Dead Kennedysin ja Slayerin logotarroilla. Hanneman soitti myös ESP-kitaroilla, jotka oli varustettu niin ikään EMG:n valmistamilla mikrofoneilla. 
Jeff Hanneman käytti mielellään vanhoja 1980-luvun Marshall-vahvistimia, mallinimeltään JCM-800. Esivahvistimet olivat merkiltään Marshall JMP-1, ja niihin oli kytketty Bossin ekvalisaattorit.