Keskitysleiri

Keskitysleiri on paikka, jonne kootaan siviilejä, joiden liikkuvuutta ja kontakteja halutaan rajoittaa. Yleensä leirejä on luotu sotien aikoina, jolloin vihollismaan kansalaiset ja epäluotettavaksi koetut poliittiset ja kansalliset ryhmät on koottu kyseisiin leireihin (internointileiri). Keskitysleiri muistuttaa läheisesti vankilaa. Keskitysleirit ovat tyypillisesti aidattuja ja vartioituja, jotta karkaaminen olisi mahdollisimman vaikeaa. Keskitysleiri ei kuitenkaan tarkoita samaa kuin tuhoamisleiri.
Nykyisin sanaa käytetään usein propagandistisesti luomaan assosiaatio natsi-Saksan leireihin, ja samasta syystä määritelmän täyttävät leirit pyritään nimeämään toisin kuten ojennustyöleireiksi, internointileiriksi, työleiriksi, vankileiriksi, pakolaisleiriksi, uudelleenasutusleiriksi, siirtoleiriksi, pidätysleiriksi tai suodatusleireiksi. Esimerkiksi Neuvostoliiton keskitysleirejä, eli gulageja, nimitettiin ojennustyöleireiksi, kun taas Suomen keskitysleirien nimi muutettiin lokakuussa 1943 ”siirtoleireiksi”.

Historiaa

Keskitysleirien varsinainen historia alkoi Yhdysvaltain sisällissodassa (1860–1865). Siinä vangitut olivat vihollispuolen vangittuja sotilaita, ja keskitysleirit toimivat nimensä mukaisesti suurina leirimäisinä vankiloina, joihin suuret vankimäärät keskitettiin.
Kuuban kolmannen vapaussodan (1895–1898) yhteydessä maaseudun väestön siirroilla pyrittiin vähentämään tukea Kuuban vapaustaistelijoille. Sää ja taudit johtivat kuolemiin, joita Yhdysvaltain lehdistö käytti muokkaamaan mielipidettä Espanjan vastaiseen sotaan.
Saksalaiset sulkivat 1900-luvun alussa siirtomaassaan Lounais-Afrikassa hereroja ja muita kapinoivia alkuasukasheimojen jäseniä keskitysleireihin. Niistä kenties tunnetuin oli nimeltään Dark Island. Kaikkia kuolleita ei haudattu, vaan heidän kallojaan myytiin muistoesineinä tai rotutieteellisesti sävyttyneen antropologian havaintomateriaaliksi.

Buurisodassa

Vuonna 1899 alkaneessa toisessa buurisodassa britit sovelsivat poltetun maan taktiikkaa buurisisseihin ja siirsivät buuriväestön keskitysleireille estääkseen buurisissien toiminnan. Virallinen syy oli siviilien ”suojelu” sisseiltä. Ajatuksen keksi alun perin lordi Kitchener. Noin 160 000 ihmistä vangittiin, joista noin 30 000 kuoli. Kitchenerin uuden taktiikan mukana yhä useampia ihmisiä siirrettiin kodeistaan leireille, jotta buurisissien huoltaminen hankaloituisi. Leirejä rakennettiin lisää ja muutettiin vartioiduiksi vankiloiksi.  
Buureja varten rakennettiin kaiken kaikkiaan 45 teltoitettua leiriä. 28 000 vangiksi jääneestä buurimiehestä 25 630 lähetettiin toisaalle, pääasiassa Isoon-Britanniaan. Täten suurin osa leireille jääneistä buureista oli naisia ja lapsia.
Mustia afrikkalaisia varten rakennetuissa 64 leirissä enemmistö oli miehiä. Vaikka mustat afrikkalaiset olikin siirretty pakolla buurialueilta, ei heitä nähty brittihallinnon vihollisina ja heitä käytettiinkin usein palkattuna työvoimana.
Olot leireillä olivat epäterveelliset ja ruoka-annokset niukkoja. Yhä taistelevien miesten vaimot ja lapset saivat vielä normaaliakin pienemmät annokset ruokaa. Huono ravintotilanne ja hygienia johtivat epidemioihin kuten tuhkarokkoon, lavantautiin ja punatautiin. Tämä yhdistettynä sairaalatilojen puutteeseen johti suureen määrään kuolleita – sodanjälkeisen raportin mukaan 27 927 buuria (joista 22 074 oli lapsia). Kaikkiaan 25 % buurivangeista menehtyi.
Mustien leireillä 14 154 mustaa afrikkalaista oli kuollut nääntymiseen, sairauksiin ja heitteillejättöön. Noin 12 % mustista afrikkalaisista kuoli (viimeaikaiset tutkimukset asettavat mustien afrikkalaisten kuolonuhrit noin 20 000 uhrin paikkeille).
Palattuaan Britanniaan the South African Women and Children's Distress Fundin edustaja Emily Hobhouse teki paljon työtä julkistaakseen vankien ahdingon vierailtuaan useilla leireillä Oranjen vapaavaltiossa. Hänen viisitoistasivuinen raporttinsa nostatti julkisen metelin ja johti hallituksen komission perustamiseen. Millicent Fawcettin johtama komissio kiersi leirejä elokuusta joulukuuhun 1901 ja vahvisti Hobhousen raportin. He olivat erittäin kriittisiä leirien hoidon suhteen ja tekivät useita parannusehdotuksia, esimerkiksi ravinnon parantamiseksi ja lääkintähuollon jakamiseksi. Helmikuuhun 1902 mennessä leirien vuosittainen kuolinvauhti laski ensin 6,9 prosenttiin ja myöhemmin 2 prosenttiin.

Keskitysleirit Neuvostoliitossa

Neuvosto-Venäjällä jo Vladimir Leninin aikana (1919) laajennettiin tsaarinvallanaikaisia työleirejä (katorga), jotka saivat vuonna 1930 nimen Gulag leirien hallinnosta vastanneen viraston mukaan. Jopa 15 miljoonaa vankia tuomittiin pakkotyöleireille Josif Stalinin hallinnon aikana. Monet kuolivat tauteihin, nälänhätään ja teloituksiin.
1920-luvun lopulla vankileirien saaristossa oli noin 100 000 vankia. Merkittävästi lisävankeja leireille saapui kolmessa aallossa: 1929–1932 maatalouden kollektivisoinnin aikana, 1936–1938 Stalinin vainojen aikana ja toisen maailmansodan päättymisen jälkeen.
Gulag koostui sadoista leiristä, tai jopa 30 000 leiristä, joilla oli 2 000–10 000 vankia. Useimmat näistä olivat ojennustyöleirejä, joilla tehtiin metsätöitä tai rakennettiin kanavia tai rautateitä tai työskenneltiin kaivoksissa. Kirjailija Aleksandr Solženitsyn on väittänyt, että vuosina 1928–1954 noin 40,0–50,0 miljoonaa ihmistä kärsi tuomioita leireillä. Leirihallinnosta 1989 kerätyt luvut väittävät noin kymmenen miljoonan hengen joutuneen lähetetyiksi leireille vuosina 1934–1947.
Anne Applebaumin neuvostoliittolaisiin arkistoihin nojautuneen tutkimuksen Gulag (2003) mukaan leireissä oli vuonna 1930 noin 179 000 vankia, vuonna 1936 1 296 494, vuonna 1941 1 929 729, vuonna 1948 2 199 535, vuonna 1950 2 561 351 ja 1953 vuonna 2 468 524 vankia. Yhteensä vankeja oli 28,9 miljoonaa, mihin lukuun sisältyy kuusi miljoonaa ”erikoissiirtokunnissa” elänyttä. 
Leireissä kuoli Applebaumin mukaan vuosina 1929–1953 2 794 163 henkeä. Kuolleisuus oli suurinta sotavuosina 1942–1943 (24,9 ja 22,4 prosenttia), vuonna 1933 (15,3 %) ja 1944–1945 (9,2 % ja 5,95 %). Muulloin se vaihteli 1–5 prosentin välillä ja painui alle prosentin vuosina 1950–1953. Lisäksi Neuvostoliitossa teloitettiin poliittista syistä vuosina 1934–1953 786 163 henkeä. Kumpikaan luku ei sisällä kuljetuksissa ja kuulusteluissa kuolleita tai heti vapautuksen jälkeen kuolleita.
Moshe Lewin taas esittää Neuvostoliiton historiassa (2006), että vastavallankumouksellisista rikoksista eli pykälän 58 perusteella pidätettiin vuodesta 1921 vuoden 1953 puoliväliin 4,0 miljoonaa ihmistä. Heistä tuomittiin kuolemaan 819 456 henkeä ja lähetettiin leirille, siirtolaan tai karkotukseen 2,6 miljoonaa. Noin 400 000 karkotettiin – joko niin, että heitä kiellettiin asumasta jossakin tietyssä paikassa (vysylka) tai heidät pakkosiirrettiin tiettyyn siirtokuntaan (ssylka). Loput kuuluvat kategoriaan muut. Vankeudessa kuolleiden määräksi Lewin esittää vuosina 1934–1953 noin 1,6 miljoonaa, mikä sisältää siviilioikeudellisen tuomion saaneet.
Eri laitoksissa vankilat pois lukien oli Lewinin mukaan vuoden 1953 alussa 5,2 miljoonaa henkeä, josta se laski kuudessa vuodessa 997 000:een; samana aikana ”vastavallankumouksellisista” rikoksista tuomittujen määrä kyseisissä laitoksissa laski 580 000:sta 11 000:een. 
Neuvostoliitto perusti myös Saksan alueelle NKVD:n erikoisleirit, joiden hallinta siirrettiin myöhemmin Saksan demokraattiselle tasavallalle.
Gulag alkoi kutistua Stalinin kuoleman jälkeen. Satoja tuhansia armahdettiin ja leirijärjestelmä palasi 1920-luvun mittoihin. Vuonna 1955 Gulag lopetettiin virallisesti. Sen tilalle tuli GUITK, ojennustyöleirien päähallinto. Kaikkiaan länsimaiset historioitsijat ovat arvioineet Neuvostoliitossa kuolleen vuosina 1918–1956 noin 10,0–30,0 miljoonaa ihmistä pakkotyössä, pakkoväestönsiirroissa, teloituksissa ja terrorissa.

Muualla

Keskitysleirejä on käytetty monissa sodissa. Esimerkiksi Yhdysvallat internoi toisen maailmansodan aikana paitsi japanilaista alkuperää olevia amerikkalaisia myös saksalais-amerikkalaisia ja italialaisia ei-kansalaisia internointileireille.
Myös neutraalina pysytellyt Ruotsi sulki toisen maailmansodan aikana kommunisteja ja vasemmistoradikaaleja kahdeksaan leiriin 1939–1943.
Kolmanneksi suurin keskitysleirijärjestelmä oli natsi-Saksan ja Neuvostoliiton jälkeen keisarillisella Japanilla. Japanilaiseen moraaliin kuului, ettei antautuminen ollut hyväksyttävää. Tämän vuoksi myöskään sotavankien kohtelussa ei edes pyritty inhimillisyyteen. Sotavankivoimalla rakennettiin muun muassa Burman–Thaimaan rautatietä.
Viime aikoina keskitysleirejä on käytetty muun muassa Jugoslavian hajaantumissodissa ja työleirinomaisia keskitysleirejä on edelleen olemassa Kiinassa ja Pohjois-Koreassa, joissa niitä käytetään myös poliittisten toisinajattelijoiden vangitsemiseen. Tšetšenian sodissa venäläiset perustivat nk. ”suodatusleirejä”, joiden virallinen tarkoitus oli ”suodattaa” kapinalliset siviiliväestön joukosta. Yhdysvaltain Kuubassa sijaitsevasta Guantanamo Bayn laivastotukikohdan terroristiepäiltyjen säilytyspaikasta esimerkiksi Amnesty International ei käytä nimeä keskitysleiri.