Al-Mansur (abbasidi)

Al-Mansur eli  Abu Ja'far Abdallah ibn Muhammad al-Mansur (714-775 ); arab.:ابو جعفر عبدالله بن محمد المنصور oli toinen  abbasidikalifi vuodesta 754 vuoteen 775. 
Ensimmäisen, hieman mystiseksi jääneen abbasidikalifi Saffahin poika ja seuraaja al-Mansur siirsi valtaistuimensa vuonna 762 Damaskoksesta Irakiin lähelle sassanidien entistä pääkaupunkia Ktesifonia. Sinne hän rakennutti persialaisen kaupunkisuunnittelun mukaisen pyöreän palatsikaupungin, ”Rauhan kaupungin” (Madinat as-Salam), jonka keskipisteenä oli hallitsijapalatsi puutarhoineen. Muutos osoitti Iranin vaikutuksen kasvua arabivaltiossa. Asutus laajeni pian suurkaupungiksi, jota 1200-luvulla alettiin kutsua vanhalla paikannimellä Bagdad. 
Pääkaupunkiin koottiin verotuloja ja sotasaalista valtakunnan kaikista osista, ja niiden avulla kalifit ylläpitivät persialaisten esikuvien mukaista loistavaa hovia. Kalifaatin hallinnossa avainasemat sai abbasidien mukana Khorasanista tullut iranilainen eliitti. Kaikkein huomattavimpaan asemaan kohosi Barmakidien suku. Mansur kukisti alidien kapinat valtakunnassaan ja heikensi siten profeetta Aliin luottavan uskonsuunnan asemia.
Sassanidikuninkaiden aloittamassa käännösliikkeessä kreikkalaisten tekemiä tieteellisiä teoksia käännettiin arameaksi ja pahlaviksi. Jossain määrin käännettiin myös intialaista kirjallisuutta. Kun al-Mansur ryhtyi jatkamaan sassanidikuninkaiden käännösprojektia, sen yhtenä syynä oli jatkaa zarathustralaista perinnettä ja sillä tavoin heikentää vastarintaa, joka häneen kohdistui Iranin valtauskonnon kannattajien taholta.  Arabian yleistyminen Iranin hallintokielenä alkoi tehdä pahlavinkieliset käännökset vanhentuneiksi, joten käännöstyö arabiaan muuttui ajankohtaiseksi. Käännösliikkeen yhdeksi keskukseksi muodostui Khorasanin maakunnan keskus Merv. 
Vaikka ikalifi Hisham ibn Abd al-Malik oli jo omaksunut persialaisen hovikäytännön, vasta al-Mansurin hallinnon aikana persialaista kirjallisuutta ja oppineisuutta alettiin arvostaa. Shu'ubiya-liikkeen suosion kasvu persialaisten oppineiden keskuudessa al-Mansurin kaudella oli seurausta sensuroinnin lieventymisestä persialaisnationalismia kohtaan. Shu'ubiya oli persialaisten keskuudessa ollut liike, joka uskoi että persialainen oli arabialaista taidetta ja kulttuuria kehittyneempää. Liike edisti arabialais-persialaista vuoropuhelua 700-luvulla. 
Käännöstoiminnan ohella Mansur teki toisen eleen, joka osoitti arvostusta persialaisia kohtaan: hän lähti Damaskoksesta ja perusti uuden pääkaupunkinsa Bagdadin aivan Iranin entisen pääkaupungin Ktesifonin viereen. Myös palatsikaupungin pohjakaava noudatti persialaisia perinteitä. Mansurin tavoitteena oli aloittaa ikään kuin puhtaalta pöydältä; muuton avulla hän pääsi eroon Damaskoksen arabiklaaneista ja Bysantin perintönä tulleesta hovin virkamieskunnasta. 
Kolmanneksi al-Mansur todisti lojaalisuutensa sassanidien valtionideologialle nimittämällä hovinsa korkeiksi virkamiehiksi Khorasanista tullutta persialaista ylimystöä. Erityisen vaikutusvaltaiseksi kohosi Afganistanista tullut Barmakidien perhe, jonka jäsenet olivat olleet korkea-arvoisia buddhalaisia pappeja.

"Viisauden talo"

Paljon puhuttu käsite on Bagdadin ”Viisauden talo”, bayt al-Hikma, jonka perustajiksi tavataan mainita joko al-Mamun tai Harun al-Rashid. Historiallisista lähteistä tällaista tietoa ei löydy. Nähtävästi kyseessä oli sassanidien hallinnosta peritty virasto, palatsin kirjasto, joka koostui persialaisista runoteoksista, ja sen perusti jo Mansur. Viraston tärkein tehtävä oli koota ja säilyttää Iranin historiaan liittyvää kirjallisuutta, jota käännettiin pahlavista arabiaksi. Al-Mansurin tieteellisten harrastusten takia sillä mahdollisesti oli myös astronomiaan ja matematiikkaan liittyviä tehtäviä, mutta kääntämistyötä kreikasta arabiaan ei siellä harjoitettu. Se ei liioin ollut mikään akatemia, jossa tieteitä olisi opetettu eikä myöskään oppineitten kohtaamispaikka.

Elämäkerta islamilaisten lähteiden pohjalta

Al-Mansur syntyi abbasidiperheen kotona heidän muutettuaan Hijazista vuonna 714. “Hänen isänsä, Muhammedin, isoisoisä oli islamilaisten lähteiden mukaan Abbas ibn Abd al-Muttalib, Muhammedin setä; hänen äitinsä oli berberinainen”.
Al-Mansur oli huolestunut hallintojärjestelmänsä vakaudesta sen jälkeen kun hänen veljensä Abu-l-Abbasin (joka myöhemmin tunnettiin nimellä as-Saffah, verinen) kuoli. Vuonna 755 hän järjesti Abu Muslim Khorasanin salamurhan. Abu Muslim oli uskollinen vapautettu mies Itä-Iranian Khorasanin provinssista, ja hän oli johtanut abbasidijoukot voittoon umaijadien dynastiaa vastaan Kolmannessa Fitnassa eli muslimien välisessä sisällisodassa vuosina 749-750. Al-Mansurin hallitessa hän oli kalifin alainen, mutta silti Iranin ja Transoksianan kiistämätön johtaja. Salamurhan motiivina näyttää olleen valtakunnan sisäisen valtataistelun estäminen ennalta.
Korruptioepäilyihin vedoten hän syrjäytti kalifin seuraajaksi valitun Isa bin Musa bin Muhammad bin Alin ja asetti seuraajakseen al-Mahdin. Isoveljensä Saffahin tavoin hän halusi yhdistää maan, joten hän hankkiutui eroon kaikista vastustajistaan.
Lukuisien lähreiden mukaan al-Mansur vangitsi imaamin Abu Hanifan. Myös Malik ibn Anas, malakilaisuuden perustajaa, ruoskittiin hänen valtansa aikana, mutta al-Mansur itse ei suvainnut sitä – itse asiassa, se oli hänen serkkunsa, Madinahin kuvernööri, joka hyväksyi tuomion. Al-Mansur puolestaan rankaisi serkkuaan, ja hyvitti Malik ibn Anasia kärsimästään tuomiosta.
Al-Mansur kuoli vuonna 775 matkallaan Mekkaan tehdessään hadžia. Hänet haudattiin jonnekin matkan varteen yhteen sadoista haudoista jotka oli kaivettu hänen ruumiinsa piilottamiseksi umaijadeilta. Häntä seurasi hänen poikansa al-Mahdi.

Tarinoita kalifista

Al-Masudi mainitsee Kultaisissa niityissä ja timanttikaivoksissa useita anekdootteja jotka kuvaavat kalifin luonnetta. Hän kertoo sokeasta runoilijasta, joka lausuu kahdesti umaijadeille suunnattuja ylistysrunoja tietämättään al-Mansurille, abbasidikalifille. Al-Mansur palkitsi runoilijan säkeistään. Al-Masudi kertoo samassa yhteydessä tarinan al-Mansurin lähelle tulleesta nuolesta, jonka sulkiin ja varteen on kaiverrettu säkeitä. Säkeet saivat hänet tutkimaan epäoikeudenmukaisesti tuomitun hamadanilaisen aatelisen tilannetta, ja vapauttamaan hänet. Teoksessa on myös kuvaus pahaenteisistä säkeistä, jotka al-Mansur näki kirjoitetun seinälle juuri ennen kuolemaansa.
Kuollessaan kalifi jätti taakseen aarrekammion, jossa oli kuusisataatuhatta dirhamia ja neljätoista miljoonaa dinaaria.
Al-Mansurin luonteesta on myös negatiivisempia kuvauksia. Hänen hajustajansa, Jamra, kertoo erityisen järkyttävän tarinan siitä, miten al-Mansur kohteli alideja. Jamran mukaan al-Mansurin lähtiessä viimeiselle pyhiinvaellusmatkalleen, hän jätti miniälleen, Ritalle, varastojensa avaimet, mutta kielsi tätä avaamasta tiettyä ovea paitsi jos olisi aivan varma siitä että al-Mansur oli kuollut. Kun hän oli kuollut, Rita ja hänen miehensä, Muhammad ibn Mansur al-Mahdi riensivät jännittyneinä tuohon erityiseen varastoon.
Kun Rita ja al-Mahdi avasivat oven, he järkytyksekseen löysivät huoneesta kaikkien al-Mansurin surmauttamien alidien ruumiit. Varastossa oli lukuisia ruumiita kaikista ikäluokista, mukaan luettuna pikkulapsia ja vanhuksia. Jokaisen ruumiin vasempaan korvaan oli laputettu nimi ja sukuluettelo, todistaen al-Mansurin brutaalin alidien kohtelun.