google/wiki40b huggingface dataset:
Festival Puccini

Historiaa

Puccini-festivaalit perustettiin pian maestron kuoleman jälkeen. Säveltäjän kerrotaan sanoneen Giovacchino Forzanolle ennen lähtöään Brysseliin hoitamaan kurkkusyöpäänsä marraskuussa 1924: ”Tulen tänne aina ja sitten lähden metsästämään kurppia... Mutta ainakin kerran haluaisin tulla tänne kuuntelemaan jonkun oopperoistani ulkoilmassa”.
Puccini kuoli Brysselissä 29.11.1924. Forzano muisti keskustelun ja alkoi suunnitella yhdessä Pietro Mascagnin kanssa festivaalien toteuttamista järvellä maestron kodin läheisyydessä. Tilapäinen teatteri Carro di Tespi Lirico nousi pilareiden päälle Massaciuccolijärven rannalle. Ensimmäisen La Bohèmen 24.8.1930 johti Pietro Mascagni ja ohjasi Giovacchino Forzano. Seuraavana vuonna Beniamino Gigli ja Adelaide Saraceni esiintyivät La Bohèmessa ja Rosetta Pampanini sekä Angelo Michetti Madama Butterflyssä. Festivaaleja ei pidetty sotien aikana, ja vasta vuonna 1949 ne käynnistyivät pariksi vuodeksi.

Festivaalit 1960-luvulla

Teatteri uudistettiin 1966, jolloin se sai kutsumanimen Teatro dei Quattromila. Se rakennettiin vanhaan venesatamaan, ja istuinpaikkoja sinne saatiin noin 3 200. Näyttämö on veden päällä ja katsomo maalla. Sen jälkeen alkoivat vuosittaiset festivaalit. Vuoden 1980 jälkeen festivaaleja on laajennettu, ja niillä voidaan esittää myös Puccinin aikalaisten teoksia, oopperaa ja balettia.

Laajeneminen 1990-luvun jälkeen

Fondazione Festival Pucciniano (Puccinin festivaalisäätiö) perustettiin vuonna 1990. Sen jälkeen alkoi ammattimainen teatteritoiminta.
Viareggion kunta osti 2000-luvun alussa 25 000 m² maata ja päätti rakentaa alueen kokonaan uudestaan. Alueelle rakennettiin Parco della Musica (musiikkipuisto) sekä uusi ulkoilmateatteri Gran teatro all’aperto Giacomo Puccini. Uusi teatteri vihittiin käyttöön vuonna 2008. Teatterissa on moderni orkesterimonttu, harjoitustilat, 3 370 istuinpaikkaa 44 rivissä. Teatterin katsomon alla on 495-paikkainen studioteatteri. Juhlilla on kävijöitä on vuosittain noin 45 000.

Festivaalien tähtiesiintyjiä

Puccini-festivaaleilla ovat esiintyneet muiden muassa Beniamino Gigli, Franco Corelli, Plácido Domingo, Jose Carreras, Luciano Pavarotti, Ingvar Wixell, Tito Gobbi, Renata Scotto, Raina Kabaivanska, Katia Ricciarelli, Fiorenza Cossotto ja Daniela Dessì.
Mario del Monaco valitsi näyttämön jäähyväisesitykseensä, joka oli Il Tabarro.
Turkestaninkurjenmiekka

Levinneisyys

Turkestaninkurjenmiekka kasvaa luontaisesti Keski-Aasiassa Tadžikistanissa ja Uzbekistanissa. Sitä viljellään myös koristekasvina.
Futon

Futon (布団)  kuuntele on japaninkielinen sana, joka tarkoittaa vuodevaatteita, joita käytetään mm. Japanissa ja Etelä-Koreassa. Futon koostuu alla käytettävästä patjasta shikibutonista (敷き布団) ja päällä käytettävästä peitosta kakebutonista (掛け布団). Futon voidaan asettaa sekä vuoteeseen että lattialle, joka Japanissa on yleensä päällystetty tatamilla. Japanissa futon laitetaan usein päiväksi pois tatamilta sitä varten huoneeseen rakennettuun kaappiin oshiireen (押入れ).
Futoneja on aina valmistettu monista raaka-aineista, kuten untuvasta, höyhenistä, luonnonkumista, kookoskuidusta, villasta, silkistä sekä puuvillasta, joka ajan myötä vakiintui yleisimmäksi perinteisen futonin materiaaliksi. Nykyään futoneita valmistetaan myös vaahtomuovista ja erilaisista kemiallisista kuiduista.
Länsimaissa futon-sanaa käytetään laajasti kuvaamaan itse patjaa tai tietyntyyppistä vuodesohvaa.
Andrea Mugione

Andrea Mugione (s. 9. marraskuuta 1940 Caivano) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 28. kesäkuuta 1964 ja nimitettiin Cassano all'Jonion hiippakunnan johtoon 17. maaliskuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Bernardin Gantin, jota avustivat João Gazza ja Giuseppe Agostino.
Mugione sai 21. marraskuuta 1998 nimityksen Crotone-Santa Severinan ja 3. toukokuuta 2006 Beneventon arkkipiispaksi.
Shaka Zulu

Shaka kaSenzangakhona eli Shaka Zulu (n. 1787 – 22. syyskuuta 1828) oli zulukuningas, joka muutti zulut pienestä klaanista kansakunnaksi, ja hallitsi suurta osaa eteläistä Afrikkaa Phongolo- ja Mzimkulujokien välissä. Hän saavutti menestystä taitavana sotataktikkona.
1700-luvun lopulla pohjoisten ngunien keskuudessa syntyi poliittisia levottomuuksia liiallisen väestönkasvun ja kaupallisen kilpailun seurauksena. Koska ngunien hallitsema rannikkoalue rajoittui Intian valtamereen, Lohikäärmevuoristoon ja eurooppalaisten hallitsemaan Kapmaahan, oli tarvittavan lisämaan hankkiminen mahdollista vain sisäisten sotien avulla. Ngunien väliset etniset yhteenotot johtivat uudenlaisen sotilaallisen ja hallinnollisen järjestelmän syntymiseen. "Mustaksi Napoleoniksi" kutsutun Shaka Zulun johdolla syntyikin vahva zuluvaltio.
Shaka aloitti uudenlaisen Zulu-kuningaskunnan rakentamisen pääasiassa valloitusten avulla. Shakaa pidetään yhtenä Afrikan merkittävimmistä armeijan ja sodankäynnin organisoijista. Hän korvasi aikaisemmin aseina käytetyt pitkät heittokeihäät lyhyillä iskukeihäillä, joita voitiin käyttää taistelussa toistuvasti. Zulusoturit ryhtyivät lähestymään vihollista myös mahdollisimman hiljaa ja näkymättömissä ja yllättivät sen äkillisellä rynnäköllä. Uuden sotataktiikan avulla Shaka löi vuonna 1817 alkaneessa Ndwandwen ja Zulumaan sodassa pian Zwiden joukot ja laajensi valloituksiaan myös pohjoiseen Transkeihin. Shakan valloituksia pakoon lähti suuri joukko väestöä, jonka sanotaan muodostaneen nk. Mfecaneliikkeen (suom. hajoaminen, tunnetaan myös sesothonkielisellä nimellä Difaqane ja Lifaqane). Tämän vaikutukset tuntuivat Keski- ja Itä-Afrikassa saakka.
Shakan isä Senzangakhona edelsi häntä zulujen päällikkönä. Vuonna 1828 Shakan velipuoli Dingane toteutti onnistuneen salajuonen Shakan salamurhaamiseksi ja nousi zulujen kuninkaaksi. Dinganen asema valtaistuimella ei kuitenkaan koko hänen valtakaudellaan ollut täysin vakaa.
Kutritti

Kutritti (engl. qutrit eli quantum trit "kvanttitritti" on kolmikantaisen lukujärjestelmän ternäärijärjestelmän kubitin vastine. Tritti on trinäärijärjestelmässä bitin vastine.
Kaprion linna

Kaprion linna (ven. Копо́рская кре́пость, Koporskaja krepost) keskiaikainen linna Venäjällä Leningradin alueeella. Se sijaitsee Lomonosovin piiriin kuuluvassa Kaprion kunnassa.
Ensimmäinen maininta Kaprion linnasta on vuodelta 1240, jolloin saksalaiset ristiritarit tunkeutuivat Novgorodin alueelle ja rakensivat tänne puisen linnoituksen. Aleksanteri Nevskin johtamat novgorodilaiset, laatokanlinnalaiset, karjalaiset ja inkeriläiset valtasivat ja hävittivät sen seuraavana vuonna. Vuonna 1280 Aleksanterin poika Dmitri Aleksandrovitš rakennutti kivisen linnan, jonka novgorodilaiset hävittivät kaksi vuotta myöhemmin. Se rakennettiin uudelleen vuonna 1297. Kaprio toimi Vatjan viidenneksen Kargalin pogostan keskuspaikkana, mutta sillä ei koskaan ollut suurta taloudellista merkitystä.
Moskovalaisaikana linnaa vahvistettiin, ja useimmat säilyneet rakenteet ovat peräisin tältä ajalta. Ruotsalaiset valtasivat linnan vuonna 1581, mutta luovuttivat sen Venäjälle Täyssinän rauhassa. 1600-luvun alussa ruotsalaiset valtasivat linnan uudestaan. Venäjä sai sen takaisin vuonna 1703.
Matti Pirinen

Matti Antero Pirinen (15. kesäkuuta 1942 Helsinki – 20. helmikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen runoilija.
Pirisen vanhemmat olivat historioitsija Kauko Pirinen ja kirjailija Aale Tynni.
Kristina Jakobsson-Kärki

Kristina Jakobsson-Kärki  on suomalainen vaatesuunnittelija, joka tunnetaan erityisesti Reimalle suunnittelemistaan lastenvaatteista.
Jakobsson-Kärki opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa ja aloitti valmistuttuaan 1960-luvun puolivälissä pitkän uransa Reimassa. Hän asui pitkään Kankaanpäässä, kunnes muutti 1980-luvun alussa takaisin synnyinkaupunkiinsa Helsinkiin.
Hän sai lastenkulttuurin valtionpalkinnon vuonna 1987.
Arttu Mattila

Ura

Mattila nousi suomalaisessa valtamediassa otsikoihin tehtyään Suomen ennätyksiä P14- sekä P15-sarjoissa. Joulukuussa 2015 hän paransi Oskari Frösénin nimissä vuodesta 1991 ollutta 15-vuotiaiden poikien Suomen halliennätystä korkeudesta 195 tulokseen 203. Seuraavan vuoden toukokuussa parantui 15-vuotiaiden poikien Suomen ennätys tulokseen 207, jolla Frösenin entinen ennätys kasvoi neljällä sentillä. Kolme kuukautta myöhemmin Mattila kohensi toukokuussa hyppäämäänsä edellistä SE:tä neljällä senttimetrillä tulokseen 211. Hän voitti 15-vuotiaiden poikien korkeushypyn Suomen mestaruuden 31 sentin erolla, ja kauden kotimaisessa kärkitilastossa Mattila nousi jakamaan neljättä sijaa.
Vuonna 2017 Mattila osallistui helmikuussa järjestettäviin sisäratojen SM-kilpailuihin. Hän voitti korkeushypyn Suomen mestaruuden tuloksella 208, ja hänestä tuli samalla siihenastisen historian nuorin miesten yleisen sarjan Suomen mestari yleisurheilussa. Mattila nousi hyppynsä ansiosta 15-vuotiaiden maailmantilastossa ensimmäiselle sijalle. Heinäkuussa 2017 Mattila voitti kultaa Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Unkarin Győrissa tuloksella 208.
Tammikuussa 2018 Mattila hyppäsi Jyväskylässä hallituloksen 216, jolla hän paransi yhdellä sentillä Toni Huikurin nimissä ollutta 17-vuotiaiden poikien sisäratojen Suomen-ennätystä. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän sai pronssia. Györin alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui kuudenneksi. Kalevan kisoissa hän sai hopeaa. Hän voitti korkeushyppykilpailun ensimmäisessä aikuisten Suomi−Ruotsi-maaottelussaan Tampereella 2018. Boråsin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui kolmanneksi. Hän voitti samana vuonna kultaa Kalevan kisoissa.

Perhe

Arttu Mattilan isoveli Valtteri Mattila on myös kansallisen tason korkeushyppääjä.
Natacha Gachnang

Natacha Gachnang (s. 27. lokakuuta 1987 Vevey) on sveitsiläinen autourheilija. Hän on Formula 1 -kuljettaja Sébastien Buemin serkku.

Ura

17. joulukuuta 2008 ilmoitettiin että hänestä tulisi Formula 2-luokan ensimmäinen naiskuljettaja. Kaudella 2009 hänen sijoitus sarjassa oli 23. pistesaldon ollessa 2 pistettä. 
Kaudeksi 2010 hän siirtyi Cyndie Allemannin tallikaveriksi Matech Conceptsille GT1 World Championship-sarjaan. Ensimmäisen osakilpailun aika-ajoissa hän ajoi pahan kolarin ja mursi oikean sääriluunsa. Hän teki paluun kilpailuihin Le Mansin 24 tunnin ajossa, missä heidän tallinsa kolmanneksi kuskiksi liittyi Rahel Frey. Tämä oli ensimmäinen kerta vuoden 1991 jälkeen kun kilpailussa oli mukana pelkkiä naiskuskeja sisältävä talli.
Hugo Preuss

Hugo Preuss (28. lokakuuta 1860 Berliini – 9. lokakuuta 1925 Berliini) oli saksalainen oikeus- ja valtiotieteilijä sekä poliitikko, jonka johdolla laadittiin vuonna 1919 Weimarin tasavallan perustuslaki.
Preussin isä oli juutalainen kauppias. Preuss oli vuodesta 1889 valtio-oikeuden dosentti Berliinin yliopistossa, vuodesta 1906 Berliinin kauppakorkeakoulun professori ja vuodesta 1918 jälkimmäisen oppilaitoksen rehtori. Hän kuului vuodesta 1895 Berliinin Charlottenburgin kaupunginvaltuustoon ja tuli tunnetuksi liberaalina ja sosiaalisten reformien kannattajana. Keisarikunnan aikana hän kuului edistykselliseen kansanpuolueeseen (FVP) ja kirjoitteli liberaaleihin Die Nation- ja Die Hilfe -lehtiin. Vuoden 1918 vallankumouksen jälkeen hän julkaisi Berliner Tageblatt -lehdessä 14. marraskuuta 1918 kirjoituksen, jossa vaati Saksan porvaristoa hyväksymään tasavallan. Seuraavana päivänä Friedrich Ebert nimitti hänet Saksan sisäministeriön valtiosihteeriksi. Preuss oli helmikuusta kesäkuuhun 1919 sisäministerinä Philipp Scheidemannin hallituksessa, mutta erosi muiden ministerien tavoin vastalauseena Versailles’n rauhansopimukselle.
Ebertin johtama kansanvaltuutettujen neuvosto pyysi marraskuussa 1918 Preussia laatiman luonnoksen Saksan uudeksi tasavaltaiseksi perustuslaiksi. Hänen laatimansa perustuslakiluonnos perustui sekä saksalaisiin että ulkomaisiin esikuviin ja se painotti aiempaa voimakkaammin liberaaleja periaatteita ja keskitettyä hallintoa. Valmistelutyöhön osallistuivat myös muun muassa Max Weber, Walter Simons, Kurt Riezler ja Ludo Moritz Hartmann. Gustav Bauerin hallitus nimitti Preussin kesäkuussa 1919 perustuslakiasioiden valtakunnankomissaariksi ja hän sai näin valvoa hankkeen loppuunsaattamista. Weimarin kansalliskokous hyväksyi uuden perustuslain tehtyään siihen muutoksia, jotka vähensivät Preussin kaavailemaa keskusjohtoisuutta, ja se astui voimaan elokuussa 1919. Vuodesta 1919 Preuss oli edustajana Preussin osavaltion kansalliskokouksessa ja sen jälkeen Preussin maapäivillä. Hän osallistui vuonna 1919 liberaalin Saksan demokraattisen puolueen (DDP) ja vuonna 1924 tasavaltaa puolustaneen Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold -kansalaisjärjestön perustamiseen.
Preussin tieteellinen tuotanto käsittelee pääasiassa Saksan valtio-oikeutta. Opillisesti hän oli oikeusfilosofi Otto von Gierken seuraaja. Preussin tärkein teos oli vuonna 1906 julkaistu Die Entwicklung des deutschen Städtewesens I (”Saksan kaupunkilaitoksen kehitys I”).
Karbyyni

Lineaarinen asetyleeninen hiili

Lineaarinen asetyleeninen hiili (myös karbyyni) on hiiliatomisäikeistä muodostuva materiaali. Lineaarisissa säikeissä on atomien välillä vuorotellen kolmois- ja yksöissidoksia. 
Karbyyni on teoriassa hyvin luja ja jäykkä materiaalia, lujempi kuin grafeeni.

Valmistaminen

Karbyynien valmistaminen on ongelmallista. Pisimmät ketjut ovat olleet 100 atomin luokkaa, kunnes vuoden 2016 tiedon mukaan Wienin yliopistossa on onnistuttu valmistamaan karbyyniä, joka koostui yli 6000 atomista. Hiiliatomiketjua kasvatettiin kahden hiilinanoputken sisällä eräänlaisessa nanoreaktorissa.
Aarno Kaila

Erkki Aarno Juhani Kaila (s. 1943) on suomalainen poliitikko ja televisiojohtaja. Hän on ollut Helsingissä yhden kauden kaupunginvaltuutettu, jonka alussa hän oli Kokoomuksen puoluesihteeri. Hän oli Helsingin kulttuurilautakunnassa 1989–1992, ja jo sitä ennen hän työskenteli pitkään Kokoomuksen hallinnossa, muun muassa tiedotuspäällikkönä. Kaila on kirjoittanut Nykypäivä-lehteen pakinoita nimimerkillä Allu.
Tultuaan valituksi kaupunginvaltuustoon, hänet nimitettiin heti valtuustokauden alussa 1989 TV1:n johtajaksi. Tätä tehtävää hän hoiti vuoteen 1994 saakka, kunnes Ylen organisaatiouudistuksessa johtoa vaihdettiin edellisen vuoden kanavauudistuksen epäonnistuttua Ylen osalta pahoin.
Kaakkurijärvi (Ylitornio, Kenttämaa)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,2 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Lohijärven alueella (67.92), jonka Majamalompolon alueeseen (67.921) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 83,5 metriä mpy.
Carita Järvinen

Elämä ja ura

Järvinen esiintyi 1950-luvun lopulla Suomessa muun muassa Jallu-lehdessä. 1960-luvun alussa hän työskenteli mallina Lontoossa ja New Yorkissa, ennen kuin asettui Pariisiin. Siellä Järvinen esitteli tunnettujen suunnittelijoiden, kuten Coco Chanelin, Yves Saint Laurentin ja Karl Lagerfeldin, asuja.
Ensiesiintymisensä valkokankaalla hän teki vuonna 1962 ranskalaisessa elokuvassa Eddie ja naiset (Lemmy pour les dames). Kyseessä oli yksi lukuisista Lemmy Caution -elokuvista, joiden pääosassa oli Eddie Constantine. Vuonna 1967 järvinen esitti toista pääosaa brittiläisen Hammerin tuottamassa elokuvassa Viikinkikuningatar (The Viking Queen). Sen markkinoinnissa Järvistä verrattiin Ursula Andressiin ja Raquel Welchiin. Vaikka hänen katsottiin onnistuneen soturiprinsessan roolissaan hyvin, ei Järvinen jatkanut elokuvauraansa. Vuonna 2010 hän kertoi Gloria-lehden haastattelussa kieltäytyneensä kaksi kertaa tarjotusta Bond-elokuvaroolista. Kolmas Järvisen elokuva oli ranskalaisen Éric Rohmerin vuonna 1986 ohjaama Vihreä säde (Le rayon vert), jossa hänellä on pieni sivuosa. Elokuva palkittiin myöhemmin Venetsian elokuvajuhlilla Kultaisella leijonalla. 
Vuonna 1963 Järvisestä tehtiin lyhyt dokumenttielokuva sarjaan Suomalaisia maailman turuilla. Sen muissa osissa kerrottiin muun muassa Kim Borgista ja Taina Elgistä. Hän on 1960-luvulta lähtien asunut Pariisissa. Osan ajastaan Järvinen viettää Ruotsin Ljusdalissa, jossa hän omistaa Järvsön kylässä sijaitsevan vanhan maalaistalon.
Ontelolaatta

Ontelolaatta on teräsbetonista valmistettu elementti, jota käytetään rakennusten kantavana vaakarakenteena alapohjissa, välipohjissa ja yläpohjissa. Lisäksi ontelolaattoja voidaan käyttää kantavina ja osastoivina seininä, sekä sokkelin anturalaattana ja perustuspalkkina. Ontelolaattojen kehitys ja valmistus alkoi 1970-luvun alussa.
Ontelolaattoja voidaan käyttää myös liittolaatan osana.

Rakenne

Ontelolaatan sisällä on pitkittäissuuntaisia lieriömäisiä onteloita. Nämä tekevät laatasta kevyemmän. Onteloita voidaan käyttää myös sähköjohtojen kulkureittinä. Laatan raudoitteena ovat esijännitetyt teräspunokset, yleensä laatan alapinnassa. Ontelolaattoja on saatavissa myös yläpunoslaattoina, joita käytetään, kun laatta on ulokkeena.
Ontelolaatan pinnassa voi olla valmiina lämmöneristyskerros, jolloin elementillä saadaan nopeasti rakennettua kantava alapohjarakenne tai sokkeli. Eristettyjä laattoja saa myös paloaeristävinä luokkiin REI 120-240.

Koot

Ontelolaatan vakioleveys on 1200 mm (12M). Kohteesta riippuen voidaan käyttää jopa 20 metriä pitkiä ontelolaattoja: kantavuus on aina selvitettävä tapauskohtaisesti.
Laattojen paksuudet vaihtelevat: tyypillisiä vahvuuksia ovat 150, 200, 265, 320, 370, 400 ja 500 mm. Ontelolaatan paino neliömetriä kohden vaihtelee paksuuden mukaan 205 kilosta 560 kiloon, saumattuna painoa tulee neliölle vielä 10–40 kiloa lisää.

Erikoislaatat

Asuinrakentamisessa käytetään kylpyhuoneiden kohdalla lattiakallistusten tekemiseksi joko muuta laatastoa matalampaa ontelolaattaa tai niin sanottua kylpyhuone- eli kololaattaa. Kololaatta on kolon kohdalta 90–170 mm vastaavaa normaalilaatta ohuempi. Kolon kohdalla ei ole onteloita.

Laatan valmistaminen

Ontelolaatta valetaan pitkälle öljytylle teräspedille, johon vedetään vaijerit. Lisäksi vaijerit täytyy jännittää. Tämän jälkeen pedille nostetaan valukone ja laatta valetaan ja mitataan. Kun laatta on kovettunut, se pätkitään tilauksen mukaan tarvittavan pituisiin osiin.

Ontelolaattojen valmistajia

Ontelolaattoja valmistavia elementtitehtaita ovat muun muassa Ansion Sementtivalimo, Lujabetoni, Parma, Betonimestarit ja Betset.
Turun yliopiston eläinmuseo

Tieteelliset kokoelmat ja tutkimustoiminta

Museon luonnontieteellisiin kokoelmiin on tallennettu lähes 4 miljoonaa näytettä. Näistä suuri osa on selkärangattomia. Lisäksi museolla säilytetään runsaasti sellaisia näytteitä joita ei toistaiseksi ole liitetty kokoelmiin.
Selkärangattomien kokoelma sisältää muun muassa yli 200 vuotta vanhat Sahlbergin suvun kuoriaiskokoelmat, maailmanlaajuisia hämähäkki- ja maaperäeläinkokoelmia, ja runsaat trooppisten loispistiäisten kokoelmat. Suuri osa on peräisin alueilta joiden tuntemus on vielä hyvin vähäistä: kokoelmat sisältävät tuhansia tieteellisiä eläinnäytteitä esimerkiksi Alaskasta, Amazoniasta, Afrikan itäpuolella sijaitsevilta Seychellien saarilta, Kanadan arktisilta alueilta, Siperiasta, Tyynen valtameren saarilta, Vietnamista ja Välimereltä. Näytteiden pohjalta on kuvattu runsaasti tieteelle uusia eläinlajeja.
Sahlbergin kokoelmat ovat harvoja Turun palosta (1827) selvinneitä näytteitä. Palossa tuhoutui suurin osa 1700-luvulla ja 1800-luvun lopulla kerätystä Suomen kansalliskokoelmasta. Ylioppilaat onnistuivat pelastamaan muutaman Salhbergin hyönteiskaapin, joita säilytetään nykyään museolla.
Selkärankaiskokoelmat painottuvat pääasiassa kotimaisiin lajeihin, varsinkin linnustoon. Niitä on muun muassa käytetty tutkimaan rusakoiden leviämistä Varsinais-Suomeen 1920-luvulla. Kokoelmiin kuuluu myös joitain trooppisia selkärankaisia.
Museon tutkimus painottuu eläinten taksonomiaan, systematiikkaan ja eliömaantieteeseen. Kirjoitushetkellä (2016) museolla tutkitaan muun muassa puutiaisten levinneisyyttä Suomessa, Amazonian ja Afrikan sademetsien pistiäislajistoa, ja Venäjän Kaukoidän hämähäkkilajistoa. Tutkimusta tehdään sekä maastossa uusia näytteitä keräten, että mikroskoopin alla tai molekyylilaboratoriossa kokoelmiin jo kuuluvilla näytteillä.

Opetus- ja yleisökokoelmat

Museon opetus- ja yleisökokoelmat sisältävät pääosan kotimaisista nisäkkäistä, linnuista, matelijoista ja sammakkoeläimistä sekä kaloista. Opetus- ja yleisökokoelmiin kuuluu myös kattava kokoelma kotimaisia hyönteisiä ja jonkin verran trooppisia eläimiä.
Shigetatsu Matsunaga

Jalkapallomaajoukkue

Shigetatsu Matsunaga edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1988-1995. Hän on osallistunut mm. Asian mestaruuskilpailuissa 1992 sekä Kuningas Fahdin cupin 1995.
Don Imus

John Donald ”Don” Imus (s. 23. heinäkuuta 1940 Riverside, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen talk show -isäntä ja radiopersoona, joka nykyään työskentelee ABC:llä.
Imus aloitti radiouransa kalifornialaisilla paikallisradioasemilla. 1971 hän siirtyi WNBC:lle New Yorkiin ja sitä kautta alkoi saada kansallista huomiota. Syndikointiin hänen ohjelmansa pääsi CBS:n kautta vuonna  1993 ja lisäksi hänen radio-ohjelmansa oli kuultavissa samanaikaislähetyksenä televisiokanava MSNBC:llä. Radio Hall of Fameen Imus nimettiin vuonna 1989.
Vuonna 2007 CBS erotti Don Imusin, tämän käytettyä termiä nappy-headed hos Rutgersin yliopiston naisten koripallojoukkueen pelaajista.
Ashigara (1928)

Palvelus

Ashigara liitettiin palvelukseen otettaessa 2. laivaston 4. risteilijälaivueeseen. Se siirrettiin sisaralustensa kanssa reserviin joulukuussa 1932, jolloin vasta palvelukseen astuneet Takao-luokan alukset korvasivat ne. Alus siirrettiin toukokuussa 1933 5. risteilijälaivueeseen, joka oli aktiivipalveluksessa ainoastaan kesän sotaharjoitusten ajan. Ashigara sisaraluksineen liitettiin vartiolaivalaivueeseen joko Kureen tai Saseboon, mikä hidasti niiden pääsyä modernisointiin.
Ashigara siirrettiin 15. marraskuuta 1934 telakalle modernisoitavaksi, ja työn päätyttyä se palasi 5. risteilijälaivueeseen. Alus lähti Britteinsaarille kuningas Yrjö VI:n kruunajaisten aikana 20. toukokuuta 1937 pidettyyn laivastokatselmukseen. Matkalta palattuaan alus palveli Japanin ja Kiinan välisen sodan alettua Kiinan vesillä. Alus ei liittynyt laivueeseensa, vaan se pysyi Kiinan vesillä ja oli joulukuussa Peskadoreilla liittyen laivueeseensa Hollannin Itä-Intian alueella vasta tammikuussa 1942.
Alus osallistui laivueensa mukana Jaavanmeren taisteluun, jonka aikana se upotti USS Pillsburyn ja yhdessä Myōkōn kanssa hävittäjät USS Popen ja HMS Encounterin. Itä-Intian sotatoimien päätyttyä alus palasi laivueensa mukana Japaniin huollettavaksi. Alus palasi palvelukseen vasta kesäkuussa. Alus oli lounaisella Tyynellämerellä olleen 2. eteläisen osaston lippulaivana, missä tehtävässä se oli aina huhtikuussa 1943 Sasebossa alkaneeseen huoltoonsa saakka.
Palvelukseen palattuaan Ashigara siirtyi Singaporeen, mistä se siirrettiin 21. risteilijälaivueeseen koilliseen aluelaivastoon maaliskuussa 1944. Alus palveli tällä alueella aina kesäkuuhun. Se osallistui lokakuussa Leytenlahden taisteluun.
Ashigara liitettiin marraskuussa 1944 suoraan 5. laivaston alaisuuteen. Alus siirrettiin Singaporeen, jossa se liittyi 5. helmikuuta 1945 5. risteilijälaivueeseen. Haguron upottua 16. toukokuuta laivue lakkautettiin ja Ashigara liitettiin suoraan Singaporeen sijoitettuun 10. aluelaivastoon. Ashigaran ollessa 7. kesäkuuta paluumatkalla Bataviasta joukkoja evakuoimasta Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene HMS Trenchant torpedoi ja upotti sen Bankansalmessa.