google/wiki40b huggingface dataset:
Madame

Lehti

Tabe Slioor perusti Madame-lehden "puolustamaan lakia ja oikeutta sekä esiintuomaan yhteiskunnassamme vallitsevaa mädännäisyyttä". Lehdelle jouduttiin rakentamaan oma jakeluverkosto, koska Rautakirja kieltäytyi sen levittämisestä suurkustantajien yrittäessä estää sen myynnin.
Madame sisälsi juttuja suomalaisista ja kansainvälisistä julkisuuden henkilöistä, reportaaseja ajankohtaisista aiheista, reseptejä, horoskooppeja ja ristikoita. Slioorin johtaman Helsingin Mannakiinikoulun syys- ja kevätlukukausien aikoihin lehteen toimitettiin myös kirjallista oppikurssia. Lisäksi lehti mainosti näyttävästi Slioorin Ranskassa tuottamaa parfyymisarjaa Tabe. Timo Sarpanevan suunnittelema pakkaus käsitti neljä eri pulloa: yö-, päivä-, ilta- ja erikoiskäyttöön, ja sitä myytiin vuosina 1963–1965.
Madamen suosituimpiin osastoihin lukeutui Ah société -juorupalsta, joka keskittyi tunnettuihin suomalaisiin julkisuuden henkilöihin kertoen avoimesti myös korkea-arvoisten vaikuttajien tekemisistä. Lehdessä oli myös erillinen autojuorupalsta, jossa kerrottiin autoilijoiden liikennerikkomuksista ja julkaistiin heidän autojensa rekisterinumeroita.
Slioorin alun perin Jallu-miestenlehdessä vuonna 1961 julkaisema Miehet ja minä -muistelmasarja sai jatkoa hänen omassa lehdessään vuosina 1964–1965, kun Madamessa julkaistiin sarjan osat 11–18. Slioorin muutettua Yhdysvaltoihin hänen tyttärensä Aulikki toimitti Madamen viimeiset numerot. Aulikki oli jo aiemmin kirjoittanut juttuja lehteen muun muassa kansainvälisistä seurapiireistä matkustaessaan eri puolilla Eurooppaa ja Pohjois-Afrikassa.

Merkitys

Madame-lehtensä johdosta Sliooria on pidetty skandaalijournalismin uranuurtajana Suomessa. Tampereen yliopiston tutkijan Laura Saarenmaan mukaan "näin jälkikäteen katsoen hän oli hyvinkin merkittävä. Hän oli ensimmäinen henkilö, joka julkaisi kuuluisuuksien, erityisesti eliitin yksityiselämään liittyviä asioita -- seuraajia tuli vasta 60-luvun lopussa ja 70-luvulla."
Kinematiikka

Historia

Liikettä yritettiin mallintaa jo hyvin aikaisessa vaiheessa. Antiikin Kreikan Aristoteleen mukaan kappaleet liikkuivat vain suoria pitkin. Tällöin kivi, joka heitetään vinosti ylös, lentäisi ensin suoraan huippukorkeuteensa, jonka jälkeen se putoaisi kohtisuorasti alas maahan. Keskiajalla Aristoteleen mallia parannettiin niin sanotulla impetus-teorialla:
Kun kivi ammuttiin tykillä taivaalle, sai se impetusta. Kappale liikkuisi suoraa rataa niin kauan kuin sillä olisi impetusta enemmän kuin sillä oli painoa. Kun impetusta oli vähemmän kuin painoa, lentäisi kappale ympyrän muotoista rataa, ja kun impetus loppui, niin tällöin kivi putosi kohtisuoraan alas.
Kinematiikkaa vaivasi pitkään suoran ja ympyrän pyhyys: alussa kaikki liikeradat taivaankappaleiden liikkeistä putoamis­liikkeeseen maan päällä yritettiin mallintaa ympyröiden ja suorien avulla. Tästä seurasi muun muassa episykliteoria, joka esitti kaikki tähtien liikkeet ympyröiden avulla. Ongelmaksi muodostui se, että planeettojen liikkeiden selittämiseen ympyröitä tarvittiin tavattoman suuri määrä, mikä ei ollut kovinkaan tyydyttävä ratkaisu ympyräliikkeen ihannoijillekaan.
Galileo Galilei osoitti kokeellisesti, että putoamisliike on tasaisesti kiihtyvää ja että heitetyn kappaleen liikerata on likimain paraabelin muotoinen. Samoihin aikoihin Kepler osoitti, että planeettojen kiertoradat ovat ellipsin muotoisia. Tässä vaiheessa oli kyseessä vain kinemaattinen kuvaus, sillä näihin liikkeisiin vaikuttavia voimia ei tunnettu, ennen kuin Newton myöhemmin esitti gravitaatiolain.
Suhteellisuusteoria merkitsi muutosta myös kinematiikkaan, sillä sen mukaan sekä etäisyydet että aikavälien pituudet riippuvat käytetystä koordinaatistosta ja siten kappaleen liiketilasta.
Ants Raudjalg

Arviot

Teos valmistui alkuvuodesta 1907, ja professori O. E. Tudeer kiitteli käsikirjoitusta. Otava otti sen julkaistavaksi maaliskuussa. Myös lehtikritiikeissä romaani sai kiitosta, ja sen nähtiin kertovan suomalaislukijoille sukulaiskansan kovasta kohtalosta ymmärtävästi. Kallas sai romaanista valtionpalkinnon.
Virossa romaanin vastaanotto oli toisenlainen. Gustav Suits piti sitä epäonnistuneena. Kirjeenvaihdossa Suitsin kanssa Kallas kertoi halunneensa kuvata teoksessa yleisinhimillisiä ongelmia virolaisten henkilöiden kautta. Tätä hänen lausumaansa on myöhemmin tulkittu koko hänen taiteellisen tuotantonsa periaatteena. Vuorikuru pohtii Kallas-elämäkerrassaan, heijasteliko Suitsin arvion kielteisyys tämän omia ennakkoluuloja: nuori suomalainen nainen kirjoittamassa talonpoikaistaustaisen virolaismiehen kertomusta.
Kallakseen usein kohtuuttoman kriittisesti suhtautuva V. A. Koskenniemi arvioi teoksen Uudessa Suomettaressa heti tuoreeltaan ja kuvaa sitä "ennen kaikkea kouliintuneen kynän tuotteeksi". Hän luonnehtii tyyliä kirjoittajalle ominaiseksi "hermostuneeksi ja katkonaiseksi" mutta toteaa, että kuvaus on johdonmukainen ja uskottava. Vuorotellen kiittäen ja moittien Koskenniemi sanoo yhteenvetomaisesti, että "kertomus ei jätä silti syvempää vaikutusta mieleen".
John Koskinen

Elämä ja ura

Nuoruudessaan Koskinen työskenteli lehtienjakajana ja setänsä maatilalla. Hän valmistui oikeustieteen maisteriksi Yalen yliopistosta vuonna 1964. Hän oli suorittanut myös fysiikan ja matematiikan opintoja Duken yliopistossa ja kansainvälisen oikeuden opintoja Cambridgen yliopistossa. Valmistumisen jälkeen hän työskenteli konsulttiyhtiö Palmier Corporationin palveluksessa 21 vuotta.
Koskinen työskenteli 1960-luvulla Lyndon B. Johnsonin rotumellakoita käsittelevässä työryhmässä. Bill Clintonin hallinnossa Koskinen toimi budjettiosaston johtajana. Vuonna 2008 George W. Bush nimitti Koskisen asuntoluottopankki Freddie Macin johtoon. Barack Obama nimitti Koskisen vuonna 2013 IRS:n ylijohtajaksi.

Sukujuuret

Koskisen kaikki isovanhemmat olivat suomalaisia, jotka muuttivat Yhdysvaltoihin joskus 1900-luvun alkuvuosina. Isoisä John Koskinen muutti vaimonsa Ildan ja tämän siskon Hannahin kanssa Karstulasta Ohion Clevelandiin, jossa Yrjö Koskinen syntyi vuonna 1905. Vanhemmat äidin puolelta muuttivat Kaakkois-Suomesta, todennäköisesti Vehkalahdelta, Minnesotan Chisholmiin, jossa Irja Danska syntyi vuonna 1909.
Koskisen molemmat vanhemmat osasivat suomea, mutta päättivät olla opettamatta sitä lapsilleen, jotta nämä voisivat puhua englantia ilman korostusta.
Vuonna 2015 Koskinen kävi ensimmäistä kertaa Suomessa, jolloin hän vieraili Jyväskylän yliopiston IT-tiedekunnassa.

Yksityiselämä

Koskisen vaimo on kasvatustieteen professori Patricia Koskinen, omaa sukua Salz. Heidän mukaansa on nimetty Koskinen Stadium Johnin vanhassa opinahjossa Dukessa. Se toimii Duken haavipallo- ja jalkapallojoukkueiden kotistadionina. Koskisella on kaksi lasta liitostaan Patrician kanssa.
Saban kuningaskunta

Saba oli muinainen kuningaskunta, joka mainitaan Vanhassa testamentissa ja Koraanissa. Vanhan testamentin mukaan Saba oli olemassa Salomon aikana, jolloin sitä hallitsi Saban kuningatar. Kuningattaresta kerrotaan myös Etiopian kristittyjen Kuninkaiden kunniassa ja hän hallitsi mahdollisesti vuosina 970–940 eaa. Itsenäinen kuningaskunta lakkasi olemasta vuonna 275, kun Himyar valloitti Saban.
Saban kuningaskunnan on 1900-luvun loppuun asti arveltu syntyneen 800–700-luvuilla ennen ajanlaskun alkua, mutta todennäköisesti se oli ainakin 500 vuotta vanhempi. Valtakunta on pitkään yritetty sijoitettu Etiopiaan. Se on kuitenkin todennäköisemmin sijainnut nykyisen Jemenin alueella.
Bill White (poliitikko)

William Howard ”Bill” White (s. 16. kesäkuuta 1954) on yhdysvaltalainen demokraattipuolueen poliitikko, joka toimi Houstonin kaupungin pormestarina vuosina 2004–2010. Hänen seuraajansa pormestarina oli Annise Parker.
Haapamäen höyryveturipuisto

Haapamäen Höyryveturipuisto on vuonna 1988 avattu rautatieaiheinen matkailukohde, joka sijaitsee Keuruun Haapamäellä entisen höyryvetureiden halkotarhan alueella.  Näyttelyalueella on pääosin VR:n lahjoittamia höyryvetureita ja muuta rautatiekalustoa.
Höyryveturipuiston kalusto on vain ulkoisesti kunnostettua. Höyryveturipuiston omistaa Martti Vainio, joka osti höyryveturipuiston Keuruun kaupungilta vuonna 2005. Höyryveturipuistoa ei pidä sekoittaa Haapamäellä toimivaan Haapamäen museoveturiyhdistykseen (HMVY). HMVY toimii omistamassaan veturitallikiinteistössä Höyryveturipuiston vieressä. HMVY ja Höyryveturipuisto tosin tekevät kiinteää yhteistyötä.
Höyryveturipuisto on avoinna matkailijoille kesäkausina, ja siellä järjestetään kaikenlaatuisia kesätapahtumia. Talvella Höyryveturipuiston toiminta hiljenee, mutta majoitusta ja moottorikelkkasafareita järjestetään edelleen tilauksesta.
Höyryveturipuiston kalustosta osa on Suomen Rautatiemuseon, Jokioisten Museorautatien ja Haapamäen Museoveturiyhdistyksen omaisuutta. 
Puistossa liikennöi 185 millimetrin (7 1/4") raideleveyksinen puistojuna, jonka veturina on polttomoottorilla toimiva Dr12-veturin pienoismalli. Lisäksi siellä on kookas Lehmann LGB -pienoisrata sekä omaan taloonsa sijoitettu laaja pienoisrautatiekokonaisuus.
Suur-Ahvenkosken koulu

Suur-Ahvenkosken koulu on Pyhtään kirkonkylässä sijaitseva peruskoulu. Koulun osoite on Pyhtäänkuja 1, ja se sijaitsee kirkonkylän länsiosassa Kymijoen Pyhtäänhaaran länsipuolella. Koulussa toimii vuosiluokat 1–6 ja siellä on 44 oppilasta (2018). Koulussa on tilat myös esikoulua varten.
Tariel Nikoleišvili

Karate

Nikoleišvili voitti Venäjän raskaansarjan mestaruuden 2008 kohdattuaan loppuottelussa Maxim Gusevin.
2009 Nikoleišvili siirtyi ottelemaan superraskaaseen sarjaan ja saavutti pronssia Venäjän mestaruuskisoissa.
2010 oli Nikoleišvilille menestyksekäs vuosi voitettuaan ensin Venäjän mestaruuden superraskaassasarjassa. Hän voitti loppuottelussa Goderdzi Kapanadzen. Alku kesästä Nikoleišvili saavutti myös Euroopan raskaansarjan mestaruuden Romaniassa, voitettuaan loppuottelussa Mirel Iacobin. Turnauksen jälkeen hän otteli Japanin raskaansarjan mestaruudesta, jossa Nikoleišvili onnistui etenemään loppuotteluun saakka. Hän voitti mestaruuden Zenjūrō Moria vastaan käydyssä loppuottelussa. Loppuvuodesta 2010 Nikoleišvili voitti myös avoimessa luokassa käydyn Japanin mestaruuskilpailut. Hän voitti loppuottelussa Moriyoshi Juron.
Marraskuussa 2011 Nikoleišvili voitti avoimessa painoluokassa käydyn maailmanmestaruuden. Turnaus kesti kolme päivää, jossa oli osallisena 192 ottelijaa 120 eri maasta. Nikoleišvili voitti neljännesvälierissä Zahari Damjanovin yhden jatkoerän jälkeen tuomariäänin. Välierissä hän voitti puolestaan Goderzi Kapanadzen kahden jatkoerän jälkeen tuomariäänin 4–1. Loppuottelussa Nikoleišvili kohtasi hallitsevan maailmanmestarin Ewerton Teixeira. Nikoleišvili voitti kahden jatkoerän jälkeen tuomariäänin 3–0.
2014 Nikoleišvili suoritti Kyokushinin sadan miehen kumiten. Hän sai tulokseksi 21 voittoa suoralla pisteellä tai kahdella puolipisteellä, 30 voittoa tuli puolipisteellä, 13 voittoa kaikin tuomariäänin. Hänelle kirjattiin 27 tasapeliä ja yhdeksän tappiota tuomariäänin.
Vorschmack

Vorschmack on itäeurooppalainen liharuoka. Se valmistetaan jauhetusta lihasta, sipulista, vedestä ja anjoviksesta tai sillistä. Suuritöisemmissä ohjeissa liha ruskistetaan ensin ja jauhetaan sitten, helpommissa ohjeissa käytetään jauhelihaa. Liha voi olla lampaan- tai naudanlihaa, ja joissakin ohjeissa mukaan jauhetaan myös sikaa.  Vorschmackia haudutetaan uunissa useita tunteja, ja se tarjotaan uuniperunoiden tai perunamuusin kanssa. Lisukkeisiin kuuluvat myös smetana, etikkasäilykkeet ja snapsi.
Vorschmack mainitaan usein C. G. E. Mannerheimin lempiruoaksi. Mannerheimin kerrotaan tuoneen sen Puolasta, mutta ruoan alkuperästä on muitakin käsityksiä.
Alkuperäinen vorschmackin valmistustapa on saanut rinnalleen erityisesti retkeilyssä ja veneilyssä käyttökelpoisen nopeasti valmistuvan ”veneilijän vorschmackin”, jossa liha korvataan purkitetulla kypsällä lampaan-, poron-, sian- ja naudanlihalla sekä tähän lisättävällä sipulilla, valkosipulilla, smetanalla, anjoviksella ja tomaattisoseella. Tämän reseptin on kehittänyt jo 1970-luvulla keittiömestari Eero Mäkelä.
Sana Vorschmack tarkoittaa sananmukaisesti saksaksi esimakua.
Kalle Jutila

Kaarle (Kalle) Teodor (K.T.) Jutila (sukunimi vuoteen 1906 Lindfors) (27. tammikuuta 1891 Pirkkala – 21. kesäkuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen professori, diplomaatti ja Maalaisliiton kansanedustaja ja ministeri.
Jutilan vanhemmat olivat maanviljelijä Adolf Malakias Lindfors ja Helena Matilda Mäkelä. Hän pääsi ylioppilaaksi 1910, suoritti agronomin ja filosofian kandidaatin tutkinnot 1919, filosofian lisensiaatin tutkinnon 1921 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1922.
Jutila oli Maataloushallituksen maanviljelystaloudellisen osaston assistenttina 1915–1916, Sörnäisten kristillisen kansanopiston maatalousaineiden opettajana 1915–1916, Helsingin maanviljelyslyseon opettajana 1916–1917 sekä tutki Peräpohjolan ja Lapin maatalous- ja asutusasioita valtion toimeksiannosta 1917–1921.  
Jutila toimi metsähallituksen maankäyttöosaston agronomina 1921–1924, maataloushallituksen maanviljelystaloudellisen tutkimustoimiston johtajana 1924–1928, Helsingin yliopiston maatalouspolitiikan ylimääräisenä opettajana 1921–1926 ja yliopiston agraaripolitiikan professorina 1928–1938.  Tämän lisäksi Jutila oli Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä 1938–1958, Teknillisen korkeakoulun maanviljelystalouden opettajana 1928–1945 ja Suomenmaa-lehden päätoimittajana 1930–1931.  
Sodan jälkeen Jutila nimitettiin lokakuussa 1945 Suomen lähettilääksi Washingtoniin. Hän oli Suomen lähettiläs Washingtonissa 1945–1951, Havannassa 1948–1951 ja Meksikossa 1950–1951.
Jutila valittiin 1945 Maalaisliiton kansanedustajaksi Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä ja hän oli kansanedustajana lähettilääksi nimittämiseensä saakka. Jutila oli Sunilan I hallituksessa salkuttomana ministerinä 1927–1928 ja vt. apulaismaatalousministerinä 1928.  Hän oli maatalousministerinä Kivimäen hallituksessa 1932–1936, kansanhuoltoministerinä Paasikiven II hallituksessa 1944–1945 ja maatalousministerinä Paasikiven III hallituksessa 1945. Viimeksi Jutila oli maatalousministerinä Tuomiojan hallituksessa 1953–1954.
Kivimäen hallituksesta Kalle Jutila joutui eroamaan kesken sen toimikauden, koska etsivän keskuspoliisin muistio, jossa hänet ja muita arvovaltaisia kansalaisia mainittiin, pääsi julkisuuteen. Jutila erosi Kivimäen hallituksesta 25. syyskuuta 1936
Maatalousministerin tehtävää Jutilan jälkeen hoiti Kivimäen hallituksessa Edistyspuolueen Eemil Linna.
Virgin Atlantic GlobalFlyer

Scaled Composites Model 311 Virgin Atlantic GlobalFlyer  on yhdysvaltalaisen Scaled Compositesin valmistama ja Burt Rutanin suunnittelema yksipaikkainen lentokone, jolla Steve Fossett suoritti välilaskuttoman yksinlennon maapallon ympäri 28. helmikuuta – 3. maaliskuuta 2005. Lento oli pituudeltaan sama kuin aikaisemman Rutanin suunnitteleman lentokoneen, Voyagerin, suorittama. Lentoa kuvattiin "viimeiseksi ilmailun suureksi ennätyslentoyritykseksi" (ensimmäinen suihkumoottorikäyttöinen, välilaskuton ja välitankkaamaton yksinlento maapallon ympäri). 67 tuntia kestänyt lento alkoi ja päättyi Salinan lentokentältä  Kansasissa.
Projektin rahoituksesta vastasi Richard Bransonin ilmailuyritys, Virgin Atlantic.
Aleksandra Szwed

Aleksandra Szwed (s. 8. elokuuta 1990 Varsova) on puolalainen näyttelijä. Hän on noussut kotimaassaan tähteyteen Elizan roolista Polsatin komediasarjassa Rodzina zastępcza plus. Hänen isänsä on nigerialainen. 
Szwed on myös kilpaillut Dancing on Ice -tanssiohjelman puolalaisessa versiossa (Gwiazdy tańczą na lodzie).
Vähä-Hunkeri

Maantietoa

Saari on 330 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 3,1 hehtaaria .
Se sijaitsee Tehinselän länsiosassa aivan Kuhmoisten kirkonkylän edustalla olevassa saaristoisessa lahdessa Huhtsaarien suojissa. Sen luoteispuolella sijaitsee Iso-Hunkeri. Saariparin välissä on 100 metriä matkaa sekä pieni luoto kivikkoineen. Mantereelle Päivättömanmaahan on matkaa alle 700 metriä. Saariparin ympärillä on joukko pikkusaaria, joita ovat esimerkiksi Laivasaari, Pikku-Hunkerit ja Someronluoto. Saaren keskellä oleva mäenhuippu kohoaa 17 metrin korkeuteen Päijänteestä. Maasto on kallioista metsämaata ja saaren kaakkoisosassa sijaitsee kaksi vapaa-ajan asuntoa.

Jäänpaksuus

Vähä-Hunkerissa mitataan Päijänteen jään paksuutta.

Historiaa

Vuoden 1965 peruskartassa saarien karttanimi on ”Hunkarisaaret”. Vähä-Hunkerin eteläosaan on merkitty kaksi rakennusta. Vuoden 1985 kartassa saaren nimi on muutettu nykyiseksi.
Fyren

Fyren oli Suomessa vuosina 1898–1922 ilmestynyt ruotsinkielinen poliittinen pilalehti. Satiirinen Fyren tuki avoimesti Ruotsalaisen puolueen linjaa. Lehden nimi tarkoittaa suomeksi majakkaa.

Lehden historiaa

Fyrenin perustamisesta päättivät kirjailijat Victor Petterson, Arthur Sjöblom ja Julius Hirn sekä taiteilijat Alex Federley ja Uno Zeipel F. J. Valbäckin ehdotuksesta. Ensimmäinen päätoimittaja oli kirjailija K. G. Blomqvist, mutta alkuvuosina suuresta osasta sisältöä vastasi Gustaf Mattsson, joka kirjoitti pakinoita Federleyn vastatessa pääasiallisesti pilapiirroksista. Ruotsalaista puoluetta tukenut lehti panosti varsinkin G. Z. Yrjö-Koskisen arvosteluun. Toinen pilkan kohde olivat sosialistit. Vuodesta 1901 alkaen Fyren ilmestyi viikoittain ja varsinkin alkuvuosinaan se oli iskevä ja humaani huumorilehti sekä taloudellisesti hyvin kannattava. Taso laski jonkin verran Hirnin ja Mattsonin lähdettyä lehdestä vuonna 1902. Bobrikovin kauden tiukka sensuuri teki lehden toimittamisesta vaikeaa, vaikka Fyren pyrki parhaansa mukaan kiertämään sensuurin rajoitukset vertauskuvallisen satiirin keinoin.
Fyrenin pääkuvittaja oli Alex Federley, mutta se toimi ponnahduslautana monelle muullekin suomenruotsalaiselle pilapiirtäjälle, kuten Uno Zeipelille ja Oscar Furuhjelmille. Eric Vasström sai päävastuun poliittisista pilapiirroksista 1910-luvulla. Muita lehteen piirtäneitä olivat F. G. Ålander, Edwin Lydén, Rafael Lindell, Carolus Lindberg ja Sigurd Wettenhovi-Aspa. Piirrosten ohella Fyrenin kuvitukseen kuuluivat Emil Cedercreutzin leikkaamat tunnettujen henkilöiden siluetit. Monet Fyrenin kuvittajat siirtyivät myöhemmin 1917 perustetun Kerberos-lehden toimituskuntaan.
Vuosina 1904–1922 Fyrenin päätoimittajana oli Rafael Lindqvist, jonka kaudella lehden linja muuttui kärkkäästi kaikkia tahoja pilkkaavaksi sekä samalla myös entistä jyrkemmin ja ahdaskatseisemmin ruotsinmieliseksi. Lehti toi esiin myös päätoimittajansa sangen oikeistolaiset, antidemokraattiset ja antisemitistiset näkemykset. Lehdessä kesällä 1913 julkaistu Eric Vasström pilapiirros "Ryska hovet i Paatio" toi sekä hänelle että Lindqvistille kolmen kuukauden vankeustuomion majesteettirikoksesta, sillä sen katsottiin halventaneen keisariperheen jäsentä. Ensimmäisen maailmansodan aikana suurimmat päivälehdet kääntyivät Fyreniä vastaan, sillä sen linja alkoi oikestolaisuudessaan erottua jo ruotsinkielisestäkin lehdistöstä. Myöhemmin Vasström ja useat muut piirtäjät lähtivät lehdestä erimielisyyksien vuoksi. Lopulta Lindqvist riitaantui useimpien tahojen kanssa hyökkäävyytensä ja poliittisten mielipiteittensä vuoksi. Sisällissodan jälkeisinä vuosina hän esiintyi Fyrenissä jyrkästi Saksassa palvelleita jääkäreitä vastaan ja tsaarinupseerien puolesta, minkä myötä hän menetti pääosin oikeistonkin sympatiat. Taloudellisten ongelmien vuoksi Fyrenin ilmestyminen harveni vuodesta 1917 alkaen ja vuoden 1922 lopulla Lindqvist lakkautti sen kokonaan. Vuosina 1923–1939 hän julkaisi sen seuraajaksi tarkoitettua Blinkfyren-lehteä, joka tosin ilmestyi vain neljästi vuodessa.
Porin taidekoulu

Porin taidekoulu on taiteen oppilaitos Porissa. Koulu perustettiin vuonna 1966 Porin Piirustuskoulu -nimellä kannatusyhdistyksen alaisena. Nimi muuttui taidekouluksi, kun siitä tuli Porin kaupungin ylläpitämä vuonna 1981.
Porin taidekoululla on ollut monia vaiheita. Se aloitti iltakouluna ja toimi välillä päätoimisena päiväkouluna. Taideteollisen korkeakoulun Porin taiteen ja median osaston aloitettua toimintansa taidekoulu siirtyi jälleen iltakouluksi, jossa opiskellaan neljänä iltana viikossa.
Tällä hetkellä Porin taidekoulu antaa kuvataiteen perusopetusta yli 16-vuotiaille nuorille ja aikuisille. Iltalinja valmentaa kuvataiteen opintoihin muun muassa ammattikorkeakouluissa. 
Taidekoulu tekee yhteistyötä Taideteollisen korkeakoulun Porin taiteen ja median osaston kanssa antamalla tiloja ja käyttöön. Yhteistyötä tehdään myös Porin lasten ja nuorten kuvataidekoulun kanssa.
Taidekoulu toimii Porin keskustassa entisessä Kallelan koulussa lähellä pääkirjastoa. Taidekoulu on toiminut muun muassa Porin taidemuseon yläkerrassa.
Porin taidekoulussa ovat opiskelleet muun muassa Ilkka Lammi, Laura Lilja, Pasi Tammi, Samppa Törmälehto ja Tuomo Rosenlund. Porin taidekoulun rehtorina toimi Anne Koskinen vuosina 2001-2006. Hän käynnisti Taideteollisen korkeakoulun Porin visuaalisen kulttuurin erillisen laitoksen (myöh. Taiteen ja median osasto, nyk. Taiteen ja median laitos) toiminnan vuonna 2002 ja toimi laitoksen ensimmäisenä johtajana (myöh. dekaanina) vuosina 2002-2006. Vuosina 1992–2001 Porin taidekoulun rehtorina oli Eero Markuksela, aiemmin muun muassa Juho Karjalainen ja Pertti Ala-Outinen.
Tiimalasisumu

Tiimalasisumu (tunnetaan myös nimellä MyCn18) on Kärpäsen tähdistön suunnalla, noin 8 000 valovuoden päässä Maasta, sijaitseva nuori planetaarinen sumu. Sumun tiimalasimainen muoto lienee syntynyt kuolevan, Auringon kaltaisen tähden nopean aurinkotuulen vaikutuksesta. Tiimalasisumun näennäinen kirkkaus on 13. magnitudia.
Pensasmesikko

Levinneisyys

Pensasmesikkoa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin on raportoitu olevan harvinainen, vaikkakin paikallisesti melko yleinen. Sen ei uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Bonnie Raitt

Bonnie Raitt (s. 8. marraskuuta 1949, Burbank, Kalifornia) on yhdysvaltalainen blueslaulaja ja kitaristi. Raitt on yhdeksänkertainen Grammy-voittaja. Hänet valittiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 2000.

Elämä ja ura

Bonnie Raittin isä on Broadway-tähti John Raitt. Bonnie alkoi soittaa kitaraa 12-vuotiaana ja kiinnostui bluesista. Hän muutti vuonna 1967 Los Angelesista opiskelemaan Radcliffeen, mutta lopetti opinnot kahden vuoden jälkeen ja alkoi soittaa paikallisilla folk- ja bluesklubeilla. Hän sai managerikseen Dick Watermanin ja pääsi soittamaan yhdessä blues-legendojen kuten Howlin’ Wolfin kanssa.
Raitt keräsi mainetta Bostonissa ja Philadelphiassa, ja hän sai levytyssopimuksen Warner Brothersilta. Hän julkaisi esikoisalbuminsa vuonna 1971. Raittin ensimmäiset albumit saivat arvostelijoilta myönteistä huomiota. Niiden kappaleet olivat bluesia, popia ja folkia, useimmat cover-versioita. Raittin kuudes albumi Sweet Forgiveness (1977) myi jo kultaa ja tuotti yhden hitin.
Albumi Nine Lives (1986) myi niin huonosti, että Warner Bros. luopui Raittista. Seuraava albumi, Don Wasin tuottama Nick of Time (1989) oli Raittin läpimurto. Albumi myi neljä miljoonaa kappaletta, nousi listojen kärkeen ja toi Raittille neljä Grammya, mukaan lukien vuoden albumin Grammyn. Myös Luck of the Draw (1991) menestyi hyvin ja toi Raittille kolme Grammya. Longing in Their Hearts (1994) oli niin ikään suurmenestys.
Raitt nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 2000.
Raitt on yksi turvallisen energian puolesta perustetun M.U.S.E.-järjestön perustajista, ja hän on esiintynyt usein hyväntekeväisyyskonserteissa.
Raitt meni naimisiin vuonna 1991 näyttelijä Michael O’Keefen kanssa. He erosivat 1999.
Fernando Tissone

Seurajoukkueura

Tissone siirtyi vuonna 2006 italialaisseura Atalantaan yhteisomistussopimuksella Udinesesta. 22. heinäkuuta 2009 Tissone teki sopimuksen Sampdorian kanssa ja hänestä maksettiin 2,5 miljoonan euron siirtokorvaus, jonka lisäksi osa Jonathan Rossinin omistusoikeusista kaupattiin Udineseen.
31. elokuuta 2011 Tissone siirtyi vuoden kestävällä lainasopimuksella espanjalaisseura Mallorcaan.