Persianlahden sota

Reaktiot maailmalla

Arabiliitto kutsui Irakin tekemän Kuwaitin valtauksen takia arabimaat hätäkokoukseen.  Myös YK:n turvallisuusneuvosto kokoontui poikkeuksellisesti. Irakia tukenut Neuvostoliittokin vaati Irakia vetäytymään pois Kuwaitista. Irakin ja Kuwaitin Yhdysvalloissa, Isossa-Britanniassa ja Ranskassa olleet rahavarat jäädytettiin. YK julisti viikon kuluttua Kuwaitin liittämisen Irakiin laittomaksi ja asetti samalla Irakille talouspakotteet. YK:ta kiinnosti myös Irakin ottamien länsimaisten panttivankien kohtalo. Yhdysvallat uhkaili Irakia voimankäytöllä, samoin Iso-Britannia. 14. lokakuuta Liittouma aloitti propagandakampanjan Irakia vastaan muun muassa syyttämällä Irakia sotarikoksista Kuwaitin valtauksen yhteydessä, joita ei kuitenkaan sodan jälkeen pystytty näyttämään toteen. YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi marraskuun lopussa 1990 voimankäytön päätöslauselmassaan 678, jos Irak ei poistuisi Kuwaitista 15. tammikuuta 1991 mennessä. Myös Suomi, joka oli tuolloin turvallisuusneuvoston jäsen, äänesti päätöslauselman hyväksymisen puolesta. Suomen kannan esitti YK-suurlähettiläs Marjatta Rasi presidentti Mauno Koiviston ja ulkoministeri Pertti Paasion valtuuttamana.
Syksyn 1990 aikana myös sodan vastustajat aktivoituivat. Krooninen amerikkalaisvastaisuus alkoi nostaa päätään Länsi-Euroopassa ja varsinkin Ranskassa. Kyseltiin, oliko Kuwait oikeastaan pelastamisen arvoinen valtio. Kriitikoiden mielestä se oli kuin suuri perheyhtiö, jonka varallisuutta emiiri ja hänen laaja sukunsa surutta tuhlasivat. Myös Yhdysvalloissa arvosteltiin presidentin politiikkaa ja pelättiin Kuwaitista koituvan Yhdysvalloille "uusi Vietnam". Yhdysvaltain puolustusvoimien komentaja kenraali Colin Powell – Vietnamin sodan veteraani – oli sitä mieltä, että sotaa ei pitäisi aloittaa ennen kuin olisi varmuus sen pikaisesta päättymisestä. Suomen äänestyskäyttäytyminen YK:n turvallisuusneuvostossa herätti kotimaassa jonkin verran keskustelua ja epäilyjä siitä, oliko Suomi luopumassa puolueettomuuspolitiikastaan. Suomen ratkaisua helpotti kuitenkin se, että suurvallat Yhdysvallat ja Neuvostoliitto olivat syntyneessä tilanteessa samalla puolella.
Persianlahden kriisi oli Yhdysvaltain presidentin George Bushin ja Neuvostoliiton presidentin Mihail Gorbatšovin keskustelujen pääaiheena heidän tavatessaan Helsingissä syyskuussa 1990. Helsinki valittiin kokouspaikaksi vain viikon varoitusajalla, ja tapaamista isännöi presidentti Mauno Koivisto. Bushin ja Gorbatšovin yksimielisessä julkilausumassa vaadittiin Irakin välitöntä vetäytymistä Kuwaitista ja Irakin ottamien ulkomaisten panttivankien vapauttamista sekä painotettiin kriisin ratkaisemista rauhanomaisin keinoin. Julkilausumassa ei suoraan otettu kantaa siihen, mitä tapahtuisi, jos Irakin vastaiset pakotteet eivät osoittautuisi riittäviksi, mutta George Bush ei sulkenut pois voimankäytön mahdollisuutta. Myös Mauno Koivisto oli Yleisradion TV-uutisten haastattelussa syyskuun alkupäivinä vaatinut ehdoitta Irakin vetäytymistä Kuwaitista ja ulkomaisten panttivankien vapauttamista, mitä pidettiin poikkeuksellisen jyrkkänä kannanottona tasavallan presidentiltä.
Suomessa hallitus alkoi 14. syyskuuta 1990 painattaa polttonesteiden säännöstelykuponkeja Kuwaitin kriisin mahdollisesti aiheuttaman polttoainepulan varalta. Lokakuun lopulla 1990 kansanedustajat Pekka Haavisto (Vihr.), Saara-Maria Paakkinen (sd.) ja Marjatta Stenius-Kaukonen (Vas.) sekä kuukautta myöhemmin kansanedustaja Paavo Väyrynen (Kesk.) ja pankinjohtaja Ulf Sundqvist (sd.) kävivät Irakissa neuvottelemassa suomalaisten panttivankien vapauttamisesta. Kaikki 14 suomalaista panttivankia pääsivät takaisin kotimaahan joulukuun loppuun mennessä.
Odotettaessa Saddam Husseinin reaktiota YK:n turvallisuusneuvoston uhkavaatimukseen monet asiantuntijat ennustivat sodasta pitkää ja tuskallista. Irakilla oli lähes miljoonan miehen armeija, ja sen sotilaat vannoivat televisiokameroiden edessä puolustautuvansa viimeiseen mieheen saakka vihollista vastaan. Turvallisuusneuvoston asettama takaraja Irakin vetäytymiselle Kuwaitista umpeutui 15. tammikuuta 1991 Saddamin osoittamatta pienimpiäkään merkkejä taipumisesta.

Ilmasota

Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta ja yhdeksän muuta maata vastasi Saudi-Arabian elokuiseen avunpyyntöön lähettämällä ilmavoimien yksiköitä alueelle. Liittoumalla oli alueella 7. elokuuta 323 lentokonetta, joiden määrä kasvoi niin, että 12. elokuuta alueella oli jo 501 lentokonetta, 11. syyskuuta 1220 lentokonetta ja 17. tammikuuta 2430 lentokonetta ja lopulta 24. helmikuuta 2790 lentokonetta. Alueella oli esimerkiksi 46 prosenttia Yhdysvaltain ilmavoimien taisteluyksiköistä.
Liittouma käynnisti irakilaisten häätämiseksi Kuwaitista ilmapommitusoperaation 17. tammikuuta 1991. Pommituksiin käytettiin risteilyohjuksia ja täsmäpommeja. Täsmäiskujen yleisyyden takia sotaa voi kutsua ensimmäiseksi hi-tech-sodaksi. Ilmapommitusten tehtävänä oli musertaa Irakin armeijan komentorakenne, ilmapuolustus ja taistelutahto. Hyökkäyksiä tehtiin sotilaskohteiden lisäksi myös joihinkin muihin strategisiin voimalaitoksiin, siltoihin, asevarikkoihin ja kemiallisten aseiden tuotantolaitoksiin.

Siviilitappiot

Irakilaisia siviilejä kuoli sodassa 2 278, ja haavoittui tai vammautui 5 965.
Ilmaiskuilla oli erityisen tuhoisa vaikutus Irakin sähköverkkoon. Yksitoista Irakin kahdestakymmenestä päävoimalaitoksesta tuhoutui. Yhdysvaltain ulkoministeri James Baker oli varoittanut Genevessä Irakin varapääministeri Tariq Azizia, että Irak pommitetaan takaisin kivikauteen Tämä lähes pitkin paikkansa, kun sähköntuotannosta oli pommitusten jälkeen jäljellä 4 %. Ilmaiskuilla tuhottiin myös Irakin suurimmat padot, useimmat pumppuasemat ja monet jätevesipuhdistamot. Tällöin Irakista tuli sähkön, puhtaan veden ja viemäröinnin alalla yksi huonoiten varustetuista arabimaista, kun se oli ollut ennen sotaa kärkisijoilla.
Ilmaiskut vaikeuttivat tuntuvasti elämää Bagdadissa jo kahden pommitusviikon jälkeen. Sähköt olivat poikki ja juomavedestä oli puute monin paikoin. Ruoasta oli jatkuva pula, ja asukkaille ei enää jaettu polttoainetta. Siviilien asunnot kärsivät pahoin ilmapommituksista. 14. helmikuuta 1991 Yhdysvaltain ilmavoimien pudottamat laserohjatut pommit räjähtivät ydinsodan kestäväksi aiotussa pommisuojassa Amiriyahissa. GBU-27-pommi oli räjähtänyt läpäistyään ensin kolmen metrin betonikuoren. Tämän jälkeen tuli toinen pommi, joka teki varsinaisen tuhon. Räjähdyksen tuloksena arviolta neljäsataa pommisuojassa ollutta siviiliä kuoli. Osa kuoli vesisäiliön veden kiehuessa ja kastellessa ihmiset. Suurin osa kuolleista oli naisia ja lapsia. Kesti neljä tuntia ennen kuin palomiehet pystyivät raivaamaan tien auki bunkkeriin. Yhdysvaltain ilmavoimat olivat luulleet, että bunkkeri olisi sotilaallinen johtokeskus, ja prikaatinkenraali Richard Neal syytti Saddamia siviilien sijoittamisesta tähän bunkkeriin tarkoituksella. Tapaus herätti länsimaissa ja arabimaissa laajoja protesteja Yhdysvaltoja vastaan. Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA oli valinnut Amriyahin kohteeksi, ja tämän jälkeen CIA:lta ei kysytty pommituskohteiden valinnassa neuvoja.

Tappiot

Arviot Irakin armeijan menetyksistä vaihtelevat 20 000 ja 100 000 kuolleen välillä. Haavoittuneiden määrä on korkeimmillaan arvioitu 300 000:ksi, mutta todellinen luku lienee huomattavasti alempi. Irakin hallituksen ilmoituksen mukaan pommituksissa kuoli 2 300 irakilaista siviiliä.
Yhdysvaltain johtaman liittouman tappiot olivat virallisen ilmoituksensa mukaan 378 kuollutta ja 1 000 haavoittunutta. Sodan jälkeisinä vuosina tuhannet Persianlahden sodan veteraanit ovat kärsineet Persianlahden syndroomasta, jonka syyksi on epäilty muun muassa altistumista kemiallisille aseille, käytettyjä köyhdytettyä uraania sisältäviä ammuksia ja sotilaille annettuja pernaruttorokotteita. Persianlahden syndrooman syyt ja olemassaolo ovat yhä kiistanalaisia.

Irakin ohjusiskut Tel Aviviin ja Riadiin

Irak ampui 12 scud-ohjusta 18. tammikuuta 1991 Israeliin. Hyökkäyksen kohteet olivat Tel Avivin ja Haifan kaupungit.
Kaksitoista ihmistä kuoli ja aineelliset vahingot olivat suuret. Yhdysvallat kehotti Israelia pidättäytymään sotilaallisista vastatoimista.
Scud-iskut olivat kohdistuneet myös Saudi-Arabian pääkaupunki Riadiin ja Dhahranin satamakaupunkiin. Yhdysvallat toimitti Israeliin Patriot-ilmatorjuntaohjuksia. Ohjusiskuilla Irak yritti saada Israelia mukaan sotaan ja rikkoa siten liittoutuman arabirintaman. Israel pidättäytyi kostamasta yhä uusia ohjusiskuja.

Kuwait sodan jälkeen

Irakin miehitysjoukot ja omalta osaltaan myös liittouman joukkojen pommitukset olivat raunioittaneet Kuwaitin. Suuri osa rakennuskannasta ja infrastruktuurista (tiet, sillat, sähkö, vesihuolto ja tietoliikenneyhteydet) oli tuhoutunut. Irakin joukot olivat perääntyessään noudattaneet poltetun maan taktiikkaa ja jättäneet jälkeensä miinakenttiä. Tuhojen rahalliseksi arvoksi laskettiin noin 50–60 miljardia Yhdysvaltain dollaria ja niiden korjaamisen uskottiin vievän useita vuosia. Kuwaitin jälleenrakennuksen tarjoamista rakennusurakoista ja muista kaupoista alettiin kilpailla heti sodan päätyttyä. YK:n turvallisuusneuvosto vaati Irakia korvaamaan Kuwaitille aiheuttamansa vahingot, vaikka Irakilla uskottiin tuskin olevan vuosiin millä maksaa. Pahinta tuhoa Irakin joukot aiheuttivat sytyttämällä vetäytyessään räjähteiden avulla tuleen yli 600 Kuwaitin noin 900 öljylähteestä; räjähteet oli asetettu paikoilleen jo syksyn 1990 aikana. Tämä aiheutti paitsi Kuwaitin tärkeimmän elinkeinon lamautumisen vuosiksi eteenpäin, ennen kaikkea valtavat ympäristötuhot, joiden laajuutta ja seurauksia osattiin aluksi vain arvioida.
Kun Yhdysvaltain joukot vapauttivat Kuwaitin, tavallisen kansan ongelmat siellä jatkuivat ja jopa pahenivat. Al-Sabahin hallitus alkoi jahdata palestiinalaisia samalla, kun jätehuolto ei toiminut, ja ruoasta ja vedestä oli paha pula. Ulkomaalaisia, kansanvaltaa ja palestiinalaisia vastustavia kuolemanpartioita toimi maassa, ja niiden väitettiin olevan hallituksen luomia. Esimerkiksi Irakista  sotavankeudesta palanneet upseerit olivat tyytymättömiä hallitsevaan emiirisukuun.

Uusi maailmanjärjestys

Yhdysvaltain presidentin George H. W. Bushin neuvonantajat julistivat "uuden maailmanjärjestyksen" syntyneen Persianlahden sodan seurauksena, mikä tarkoitti, että YK:n kollektiivinen turvallisuusjärjestelmä alkaisi vihdoin toimia. YK:n peruskirjan mukaan turvallisuusneuvoston viisi pysyvää jäsenmaata Yhdysvallat, Neuvostoliitto, Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska ja Kiina toimivat "maailmanpoliiseina" pitäen "häirikkövaltioita" kurissa. Todellisuudessa Persianlahden sota paljasti YK:n turvallisuusjärjestelmän auttamattomasti vanhentuneeksi. Sodan aikoihin Neuvostoliitto oli jo hajoamistilassa – kansainvälisen huomion kohteena olivat alkuvuonna 1991 myös tapahtumat Baltian maissa ja Kaukasiassa – ja Kiina paini omien sisäisten ongelmiensa kanssa. Kansainvälisen politiikan painopisteen siirryttyä pysyvästi Euroopan ulkopuolelle Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska olivat menettäneet alkuperäisen vaikutusvaltansa ja supistuneet keskikokoisiksi valtioiksi, joiden voimat eivät enää riittäneet maailmanpoliisin tehtävien suorittamiseen. Ainoastaan Yhdysvalloilla oli vielä kykyä ja tahtoa käydä sotaa kaukana omilta alueiltaan. Persianlahden sodassa Yhdysvaltain kansallinen etu ja muiden turvallisuusneuvoston pysyvien jäsenten yhteinen etu sattuivat olemaan yhtenevät.

Irakin kapinat

Irakista paenneet maan kansalaiset kertoivat CIA:lle, että siellä saattaisi syttyä kapina Saddamia vastaan. Niinpä Yhdysvaltain presidentti Bush kehotti Irakin kansaa nousemaan kapinaan. Tämän tuloksena Irakin eteläosien šiiat ja pohjoisen kurdit nousivatkin Saddamia vastaan. CIA pyrki tukemaan kapinaa esimerkiksi propagandan avulla, mutta kapinalliset eivät saaneet esimerkiksi sotilasapua Yhdysvalloilta.
Eteläosien kapinalliset valtasivat monia kaupunkeja ja melkein saivat Basran. Saddamin armeija toimi tällä kertaa tehokkaasti huonosti aseistettuja kapinallisia vastaan ja surmasi kymmeniä tuhansia kapinallisia. Kapinat olivat ohi seitsemässä viikossa. Yhdysvallat ei auttanut suoralla sotilaallisella väliintulolla Irakin šiia- ja kurdikapinallisia, mutta loi asevoimiensa suojaaman kurdien turva-alueen maan pohjoisosaan. Yhdysvallat pelkäsi kapinallisten pirstovan Irakin osiin, mikä aiheuttaisi pitkään jatkuvaa poliittista epävakautta alueelle. Ajateltiin mahdollisen invaasion tuloksena Saddamin kaaduttua Irakin hajoavan siten, että Kurdistanista olisi tullut oma valtionsa, ja maan eteläosien šiiat liittyneet Iraniin tai vastaavaa. Keskusteluun siitä, valtaisiko liittouma Irakin, kenraali Schwarzkopf sanoi: "Minä en aio muuttaa mitään". Saddamin hallinnon kukistaminen sai odottaa vuoteen 2003 ja Irakin sotaan, mitä monet tarkkailijat silloin arvostelivat väkivaltaa lisäävänä.