google/wiki40b huggingface dataset:
Siepakat

Kansantanssi ja -musiikkiryhmä Siepakat on Rovaniemellä toimiva kansantanssijärjestö, joka harjoittaa kansantanssia useissa eri ikäryhmissä aina kolmevuotiaista eläkeläisiin. Lisäksi Siepakoissa on myös kansanmusiikkiyhtyeitä sekä yksilöopetusta. Siepakat perustettiin vuonna 1977  ja se esiintyy Suomen lisäksi myös ulkomailla useita kertoja vuodessa. Siepakoissa on 13 tanssiryhmää ja 2 musiikkiryhmää. Tanssijoita ja muusikoita on yhteensä noin 200. Siepakoiden tanssinopettajina toimivat Siina Ounaslehto, Jyrki Kontkanen, Anni Koponen, Tatu Aspelund ja Unna Karppinen. Siepakoiden musiikinopetuksesta ja musiikkiryhmien ohjauksesta vastaavat Kaisa Ristiluoma ja Tatu Kantomaa. 
Siepakat valittiin tammikuussa 2018 Folklandialla vuoden kansantanssiyhtyeeksi. Valittu ryhmä kutsutaan Pispalan Sottiisin  2018 kotimaiseksi pääesiintyjäksi ja ryhmälle luovutetaan 3 500 euron stipendi. Vuoden kansantanssiyhtye (VKY) on arvonimi ja tunnustus sellaiselle kansantanssiryhmälle, joka toimii määrätietoisesti ja omalakisesti esittävän kansantanssin hyväksi. 
Ryhmien ohjelmat sisältävät perinteisiä suomalaisia ja karjalaisia kansantansseja, uudenaikaisia koreografioita ja Lappi-fantasiateoksia. Asuinaan ryhmät käyttävät kansallispukuja, perinteisiä asuja sekä nykyaikaisia asuja. Siepakat tekevät tilauksesta tanssiteoksia eri tilaisuuksiin niin kotimaahan kuin ulkomaillekin. 
Siepakoiden ryhmät ovat osallistuneet monille suomalaisille kansantanssifestivaaleille, kuten Pispalan Sottiisiin, Kaustinen Folk Music Festivaliin, Jutajaisiin, Folklandialle ja Lasten Kalenoihin. 
Siepakat on ollut ensimmäinen suomalainen kansantanssiryhmä Sydneyn Oopperatalossa ja edelleen ensimmäinen suomalainen kulttuuriryhmä Malesiassa Kuala Lumpurin Mara Instituutissa. Myöhemmin matkoja ulkomaisille festivaaleille on tehty joka kesä, joskus talvellakin. Useimmat matkoista ovat suuntautuneet Eurooppaan, mutta ryhmä on esiintynyt myös kauempana kuten Yhdysvalloissa, Kanadassa, Meksikossa ja Etelä-Koreassa.
Suomen Nuorisoseurat järjestävät kahden vuoden välein aikuisten kansantanssiryhmien katselmustapahtuman Tanssimyllyn. Siellä vuonna 2019 Siepakoiden edustusryhmä luokiteltiin toistamiseen mestaruussarjaan. Siepakoiden junioriviittaa kantava ryhmä Siepakat Juniorit luokiteltiin Valioplus -sarjaan. Lisäksi ensimmäistä kertaa mukana olleet Kipehnet luokiteltiin hienosti Valio-sarjaan. Vuonna 2017 nuorten aikuisten ryhmä Elokset luokiteltiin Taitosarjaan ja Siepakoiden vanhin ryhmä Fossiilit luokiteltiin Taitoplus -sarjaan.
Lasten ja nuorten kansantanssikatselmuksessa vuonna 2018 Kipehnet ja musiikkiryhmä Leimu luokiteltiin kultasarjaan. Kultasarjaan luokiteltu ryhmä hallitsee kansantanssin ja esiintymisen taidot erinomaisesti ja ryhmällä on erityisiä vahvuusalueita tai erityisen persoonallinen tyyli. Siepakoiden tyttöryhmä Kisurat luokiteltiin pronssisarjaan ja Saikkurat sekä Säpäkkäät saivat kunniamaininnan superroboteista.
Lugh

Lugh (myös Lug tai Lugus) oli kelttiläisen mytologian huomattavimpia jumalia. Häntä palvottiin laajalti varhaisten kelttien keskuudessa, ja häneen viitataan useissa paikannimissä, kuten Lyon, Laon, Leiden ja Carlisle (alun perin Luguvallium, "voimakas Luguksessa").
Lughin nimi tarkoittaa "loistava", ja on mahdollista, että hän on ollut alun perin auringon ja valon jumala. Sana lugos merkitsee korppia, ja Lughilla ja korpeilla onkin vahva yhteys. Ennen Magh Tuiredhin toista taistelua korpit käyvät varoittamassa Lughia fomorien lähestymisestä. 
Irlannin kelttiläisessä mytologiassa Lugh oli jumala, sankari ja muinaiskuningas. Lughiin liitettiin yleensä lisänimi Lámfhada ("pitkäkäsi"), sillä hän oli erittäin taitava käsittelemään linkoa ja keihästä. Toinen yleinen lisänimi on Samildánach eli "kaikkitietävä" tai "kaikentaitava". Irlannissa Lughia ja luonnon jumalatarta Rosmertaa palvottiin keskikesän juhlassa Lugnasadhissa, jotta taattiin hyvä sato.
Lugh oli fomorien johtajan Balorin tyttärenpoika, mutta vartuttuaan hän liittyi fomorien vastustajien, Tuatha De Danaannin joukkoihin. Vanha ennustus kertoi, että Balor saisi surmansa tyttärenpoikansa kädestä. Estääkseen ennustuksen toteutumisen Balor suljetutti tyttärensä Ethlinnin kristallitorniin. Lääkintätaidon jumalan Dian Cechtin poika Cian kuitenkin pukeutui naiseksi ja onnistui pääsemään torniin, jossa hän makasi Ethlinnen kanssa.
Kun Balor sai kuulla, että Ethlinn oli synnyttänyt pojan, hän heitätti vastasyntyneen mereen. Mutta muuan naispuolinen druidi pelasti lapsen, ja merten jumala Manannan piti hänestä huolta. 
Joidenkin tarujen mukaan Lughin kasvatti Cianin veli, seppäjumala Goibhniu, sovelias kasvatusisä jumalolennolle, joka oli erinomainen taiteissa ja käsityöläistaidoissa. Sekä Goibhniun että Lughin tekniset taidot olivat korvaamattomat Tuatha De Danaanille heidän taistellessaan fomoreita vastaan.
Täysi-ikäiseksi tultuaan Lugh esittäytyi Nuadan, Tuatha De Danaannin hallitsijan hovissa. Koska Lugh oli erinomainen soturi ja mestari varsinkin kiven linkoamisessa ja keihään heitossa ja lisäksi mestarikäsityöläinen, hänet toivotettiin tervetulleeksi.
Magh Tuiredhin toisessa taistelussa Nuada joutui Balorin pahan silmän vaikutuspiiriin. Sen katse oli niin pahantahtoinen että se tuhosi kaikki kohteensa. Mutta Lugh surmasi Balorin taianomaisen kivipallon avulla lävistämällä sillä hänen silmäluomensa. Näin Lugh toteutti ennustuksen ja kukisti fomorit ikiajoiksi.
Lugh oli myös sankari Cuchulainnin isä. Taru kertoo miten Deichtire vaipui syvään uneen nielaistuaan omassa hääjuhlassaan kuppiin lenähtäneen kärpäsen. Lugh ilmestyi hänelle unessa komean miehen hahmossa ja kehotti Deichtireä ottamaan viisikymmentä palvelijatarta mukaansa ja seuraamaan. Lugh muutti kaikki naiset linnuiksi, ja he lensivät lumottuun paikkaan. Kolmen vuoden kuluttua lintuparvi palasi Ulsteriin ja muuttui takaisin Deichtireksi ja hänen palvelijattarikseen. Pian sen jälkeen Deichtire synnytti Cuchulainnin ja painosti miehensä hyväksymään tämän omaksi pojakseen.
Thaihieronta

Thaihieronta on perinteinen thaimaalainen hieronnan muoto.
Perinteisesti hieronnassa ruumista venytellään ja painellaan käsillä ja jaloilla. Kohteena ovat kehon läpi kulkevat energialinjat. Hieronnassa yhdistyvät buddhalaiset lääkintäopit, joogan venytysliikkeet, perinteinen intialainen lääketiede sekä akupunktio. Thaimaahan hieronta levisi Intiasta buddhalaisuuden mukana vuoden 200 eaa. tienoilla.
Vastoin yleistä käsitystä aidolla thaihieronnalla ei ole mitään yhteyttä seksihierontaan. Nykyään useimmissa länsimaisissa niin sanotuissa thaihierontapaikoissa tarjotaan kuitenkin lähinnä seksipalveluita, kun taas varsinainen hieronta on niissä heikkotasoista.
Reese Witherspoon

Lapsuus ja nuoruus

New Orleansissa syntynyt Witherspoon asui ensimmäiset neljä vuottaan Saksassa, jossa hänen kirurgi-isänsä oli komennuksella Yhdysvaltain armeijan palveluksessa. Palattuaan Amerikkaan Witherspoon vietti lapsuutensa Nashvillessä, Tennesseessä. Kouluaikoina Witherspoon luki paljon, sai hyviä arvosanoja ja oli koulunsa cheerleader-ryhmässä.
Witherspoon esiintyi ensimmäisen kerran televisiomainoksessa jo seitsemänvuotiaana ja voitti kykykilpailun ollessaan 11-vuotias. Tästä hän sai innoituksen aloittaa näytelmätunnit.

1990-luku

Witherspoon koe-esiintyi ensimmäiseen elokuvaansa Vain kuu kuulee vuonna 1991. Hän haki koekuvauksessa pieneen osaan, mutta sen sijaan hänet valittiin elokuvan päärooliin. Hänen suoritustaan kehuttiin muun muassa Variety-lehdessä. Samana vuonna 15-vuotias Witherspoon sai jo toisen roolinsa televisioelokuvasta Askel elämään. 
Vuonna 1996 Witherspoon esiintyi elokuvassa Hiipivää kauhua yhdessä Mark Wahlbergin kanssa.

2000-luku

Hänen läpimurtoelokuvanaan pidetään Blondin kostoa (2001), jonka myötä hänen uransa nousi aivan uudelle tasolle. Sweet Home Alabamassa vuonna 2002 Witherspoon näytteli pääroolissa nuorta muotisuunnittelijaa, jonka hän koki ”henkilökohtaisena”. Vuonna 2003 Witherspoon esiintyi Blondin kosto 2 -elokuvassa, jonka palkkio – 15 miljoonaa dollaria – nosti hänet yhdeksi parhaiten ansaitsevista naisnäyttelijöistä.
Vuoden 2005 elokuvassa Walk the Line Witherspoon esitti Johnny Cashin laulajavaimoa June Carter Cashia. Witherspoon esitti lauluosuutensa itse, kuten myös hänen vastanäyttelijänsä Joaquin Phoenix. Hän voitti roolistaan parhaan naispääosan Oscarin sekä muun muassa Golden Globen, Bafta-palkinnon ja SAG-palkinnon.
Witherspoon lainasi myös äänensä yhdelle Simpsonit-sarjan hahmolle ja näytteli Frendeissä Rachelin (Jennifer Aniston) siskoa.

2010-luku

Vuonna 2014 Witherspoon tuotti jännityselokuvan Gone Girl, joka oli arvostelumenestys.
Vuonna 2016 Witherspoon näytteli minisarjassa Big Little Lies. Hänet palkittiin sarjasta Primetime Emmyllä tuottajana.
Vuonna 2018 ilmoitettiin, että Witherspoonin tähdittämä Blondin kosto -sarja saa kolmannen elokuvan. Blondin kosto 3 saa ensi-iltansa ystävänpäivänä vuonna 2020.

Yksityiselämä

Witherspoonin isä John Draper Witherspoon on kirurgi ja entinen armeijan everstiluutnantti, ja äiti Betty Reese toimii sairaanhoitajana ja opettajana collegessa. Hänellä on vuonna 1973 syntynyt isoveli. 
Reese Witherspoon meni vuonna 1999 naimisiin näyttelijä Ryan Phillippen kanssa, jonka hän tapasi syntymäpäiväjuhlillaan. Myöhemmin he esiintyivät yhdessä elokuvassa Julmia aikeita. Heillä on kaksi lasta, vuonna 1999 syntynyt tytär ja vuonna 2003 syntynyt poika. Witherspoon ja Phillippe ilmoittivat avioerostaan lokakuussa 2006 seitsemän avioliittovuoden jälkeen.
Witherspoon avioitui maaliskuussa 2011 näyttelijöiden agenttina työskentelevän Jim Tothin kanssa. Heillä on vuonna 2012 syntynyt poika.
Stan Rogers

Stan Rogers (29. marraskuuta 1949 Hamilton – 2. kesäkuuta 1983 Cincinnati) oli kanadalainen laulaja-lauluntekijä. Rogers tunnettiin täyteläisestä baritoniäänestään ja folk-lauluistaan, jotka hän usein kirjoitti ja esitti perinteisellä kelttiläisellä tyylillä. Hänen musiikkinsa ei saavuttanut laajaa soittoa kaupallisilla radiokanavilla, eikä häntä elinaikanaan tunnettu folk-piirien ulkopuolella.
Rogers sai surmansa 2. kesäkuuta 1983 Air Canadan lennolla 797 syttyneessä tulipalossa.
Antonio Molino Rojo

Antonio Molino Rojo (14. syyskuuta 1926 – 2. marraskuuta 2011 Barcelona, Espanja) oli espanjalainen näyttelijä, joka näytteli etupäässä 1960-1970-luvun spaghettiwesterneissä.
Hänen uralleen mahtuu lähes 90 elokuvaa vuosina 1955–1988 mutta merkittäviä ovat hänen lännenroolinsa Sergio Leonen trilogiassa Kourallinen dollareita (1964), Vain muutaman dollarin tähden, (1965) ja Hyvät, pahat ja rumat (1966). Hän näytteli myös Leonen elokuvassa Huuliharppukostaja vuonna 1968.
Rojo ei aina näytellyt westerneissä jengin jäsentä. Elokuvassa Hyvät, pahat ja rumat hän esitti hyvää kapteenia, joka oli saanut kuolion jalkaansa. Hän varoitti Angel Eyesia (Lee Van Cleef) olemasta epärehellinen.
Ylinenjärvi (Nokia, Sarkola)

Maantiede

Järvi sijaitsee peltojen keskellä olevassa painanteessa suon ympäröimänä. Ylisenjärven vieressä on toinenkin lampi ja ne on yhdistetty toisiinsa ojan välityksellä. Ylisenjärven pinta-ala on 3,3 hehtaaria ja sen pituus on 250 metriä ja leveys 100 metriä. Järveen laskee muutama suo-oja ja sen luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkuunsa 650 metriä pitkä laskuoja Sanasjärveen. Laskuojaa ja sen lampia kutsutaan Ammeenpohjaksi.
Järven rantaviiva on 1,0 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järven rannat ovat rakentamattomia.
CIE 1931 XYZ -väriavaruus

Värinsovitusfunktiot

Ihmisen näkökyky perustuu silmässä oleviin fotoreseptoreihin, joista tappisoluiksi kutsutut ovat herkkiä valon eri aallonpituuksille. Tappisolut lajitellaan kolmeen luokkaan: siniherkät lyhyet (420–440 nm), keskipitkät viherherkät (530–540 nm) ja pitkät punaherkät (560–580 nm). Grassmanin ensimmäinen lain mukaan mikä tahansa väri saadaan kolmen primäärivärin lineaarikombinaatiosta. Erilaiset värihavainnot muodostuvat siis kolmen tappisolun vasteiden yhdistelmästä ja puhutaan yleisemmin tristimulusarvoista. Kokeellisesti mittaamalla voidaan tällä värinäön periaatteella tehdä värinsovitusfunktiot, jotka kuvaavat primäärivärien suhteellista sekoitusmäärää valon aallonpituuden funktiona. Värivertailukokeessa koehenkilö käyttää värinsovitukseen suunniteltua laitetta ja katsoo annettua referenssiväriä vakiovalaistuksella ja yrittää kolmen eri aallonpituisen valon voimakkuutta säätämällä saada valojen tuottaman värin vastaamaan referenssiä. Sovittamalla tällä tavoin eri aallonpituuksien värejä 360–830 nm aallonpituuden jakaumalta esimerkiksi 10 nm välein, saadaan koehenkilön asettamista tristimulusarvoista muodostettua värinsovitusfunktiot.

CIE RGB

W. David Wright ja John Guild tekivät kumpikin vuosina 1928–1931 värivertailukokeita usealla koehenkilöllä käyttämällä 458,8 nm, 546,1 nm ja 700 nm aallonpituuden valoja. Värivertailukokeessa käytettiin kahdeksi 2° alueeksi jaettua näkökenttää. Vuonna 1931 CIE kehitti näiden mittaustuloksien keskiarvosta \overline{r}(\lambda), \overline{g}(\lambda), \overline{b}(\lambda) -värinsovitusfunktiot. Oikealla olevassa kuvassa näkyvät värinsovitusfunktiot, joissa tristimulusarvot ovat aallonpituuden funktiona. Jos koehenkilö ei saanut kyseistä väriä sovitettua kolmea primääriväriä säätämällä, niin valoa lisättiin referenssiväriin. Tämä näkyy kuvaajassa negatiivisina arvoina.

CIE 1931 XYZ

Koska värinsovitusfunktiot saivat sekä positiivisia että negatiivisia arvoja ja kustannussyiden ja yksinkertaisuuden takia haluttiin, että arvot olisivat ei-negatiivisia. Ratkaisuna ongelmaan \overline{r}(\lambda), \overline{g}(\lambda), \overline{b}(\lambda) -värinsovitusfunktioista johdettiin lineaaritransformaatiolla uudet \overline{x}(\lambda), \overline{y}(\lambda), \overline{z}(\lambda) –värinsovitusfunktiot. Muunnoksen tarkoituksena oli päästä eroon negatiivisista lukuarvoista ja sovittaa yksi funktio vastaamaan CIE 1924 fotooppista valotehofunktiota. Uusia värinsovitusfunktioita käyttämällä voidaan laskea kohteen värin X-, Y- ja Z-kolmivärikomponenttien arvot CIEXYZ-väriavaruuteen. Tässä kolmiulotteisessa mallissa pystyakseli Y kuvaa valoisuutta, X ja Z kuvaavat suurin piirtein punaista−vihreää ja sinistä−keltaista väriä.
Uudet värinsovitusfunktiot määrittelevät CIE 1931 XYZ 2° keskimääräisen standardihavainnoijan, joka simuloi ihmisen normaalia värinäköä. Myöhemmin vuonna 1964 määriteltiin standardi CIE XYZ 10° -havainnoitsija, josta jätettiin kokonaan pois 2° kenttä.
Nikolai Leskov

Nikolai Semjonovitš Leskov (ven. Николáй Семёнович Лескóв, myös salanimellä M. Stebnitski; 16. helmikuuta (J: 4. helmikuuta) 1831 Gorohovo, Orjolin alue, Venäjä – 5. maaliskuuta (J: 21. helmikuuta) 1895 Pietari) oli venäläinen toimittaja ja kirjailija. Hän käytti myös salanimeä M. Stebnitski. Häntä on pidetty venäläisistä kirjailijoista venäläisimpänä.
FS Magenta (1861)

Palvelus

Aluksella syttyi Toulonissa tulipalo 31. lokakuuta 1875. Miehistö yritti tuloksetta sammuttaa tulipaloa ja saman aikaisesti kastella ruutivarastoja estääkseen niiden räjähdyksen. Sammutustöiden epäonnistuessa miehistö hylkäsi aluksen, joka räjähti hieman myöhemmin. Alus upposi viidentoista metrin syvyyteen Toulonin satama-altaaseen. Alus poistettiin alusluettelosta 31. joulukuuta.
Onnettomuuden tapahtuessa aluksella oli Karthagon löydöksiä, joista merkittävimpiä 2 080 kappaletta steeloja ja vuoden 1874 Pricot de Sainte-Marien kaivauksilta löytämä Vibia Sabinan marmoripatsas.
Aluksen hylky paikannettiin huhtikuussa 1994 ja siitä on sittemmin nostettu steelojen kappaleita. Patsas on osittain entisöity, mutta pahoin vaurioitunutta päätä ei ole kyetty liittämään vartaloon. Osat ovat esillä Louvressa.
Maxwell Anderson

Maxwell Anderson (15. joulukuuta 1888 Atlantic, Pennsylvania – 28. helmikuuta 1959 Stamford, Connecticut) oli tuottelias yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija, joka kirjoitti myös elokuvakäsikirjoituksia, laulujen sanoja ja esseekokoelmia. Hän työskenteli muun muassa Kurt Weillin kanssa.
Nuorena Anderson työskenteli lehtimiehenä, ja hän perusti ystävänsä Genevieve Taggardin kanssa runoutta käsittelevän lehden The Measure vuonna 1921. Omien näytelmiensä lisäksi hän muokkasi muiden tekstejä elokuviksi (muun muassa Länsirintamalta ei mitään uutta). Andersonin tekstien keskeinen teema on ihmisen arvokkuus ja monet hänen työnsä käsittelevät oikeudenmukaisuutta ja vapautta.
Andersonin kirjoittamat näytelmät New Yorkin nukkuessa ja High Tor voittivat New York Drama Critics’ Circlen parhaan näytelmän palkinnot peräkkäisinä vuosina 1936 ja 1937. Yksi osa hänen draamatuotantoaan ovat silosäkein (engl. blank verse) kirjoitetut historialliset näytelmät kuten Elizabeth the Queen (1930), Mary of Scotland (1933) ja Anne of the Thousand Days (1948, suom. Päivä tuhannesta).
Muita Andersonin suomeksi esitettyjä näytelmiä ovat Lauantailapsia (Saturday’s Children), Lothringenin Johanna (Joan of Lorraine) ja Kurt Weillin kanssa tehty musikaali Riemunpäivä (Knickerbocker Holiday), josta on peräisin tunnettu laulu ”September Song”.
Maxwell Anderson kuoli Stamfordissa, Connecticutissa 28. helmikuuta 1959.
Charles Walter De Vis

Charles Walter De Vis (9. toukokuuta 1829 Birmingham – 30. huhtikuuta 1915 Brisbane) oli englantilainen eläin- ja lintutieteilijä. Hänen nimensä kirjoitettiin Devis vuoteen 1882 saakka.
Devis oli alun perin kirkonmies, mutta varttuneemmalla iällä hän ryhtyi tieteentekijäksi, ensin Englannissa ja vuodesta 1870 alkaen Australiassa. Hänen päätyönsä käsitteli Queenslandin ja Etelä-Australian lintufossiileja. Hän myös kuvaili ja nimesi joukon uusia lintulajeja, kuten paksunokkaviheltäjän.
Hän opiskeli Cambridgen yliopistossa ja valmistui vuonna 1884. Hän toimi Englannissa rehtorina ja museonhoitajana, kunnes muutti Australiaan vuonna 1870 ja asettui Rockhamptonin alueelle, jossa hän toimi paikallisen taidekoulun kirjastonhoitajana. De Vis oli erittäin tuottelias kirjoittaja, jonka eläintieteellisiä ja paleontologiaa käsitteleviä kirjoituksia julkaistiin satamäärin muun muassa Queenslanderissa, Journal of Anatomy and Physiologyssa, Proceedings of the Linnean Society of New South Walesissa, Memoirs of the Anthropological Society of Londonissa sekä Queenslandin museon omissa julkaisuissa.
Hänen ensimmäinen vaimonsa kuoli vuonna 1879. Hän avioitui toistamiseen 9. syyskuuta 1898 Wellingtonissa Uudessa-Seelannissa Katherine Elizabeth Lucklen (o.s. Coulson) kanssa.
Hän oli perustamassa Royal Society of Queenslandia ja toimi seuran puheenjohtajana 1888–1889. Hän oli myös Royal Australasian Ornithologists Unionin perustajia ja ensimmäinen varapuheenjohtaja. Hän toimi Queenslandin museon hoitajana 1882–1905 ja museon ulkopuolisena konsulttina vuoteen 1912.
Juan Bernat

Seurajoukkueura

Bernat on Valencian junioriakatemian kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa 27. elokuuta 2011 kauden avausottelussa Racing Santanderia vastaan.
7. heinäkuuta 2014 Bernat siirtyi viisivuotisella sopimuksella saksalaiseen Bayern Müncheniin. Hänestä maksettiin 11 miljoonan euron siirtokorvaus. Vuonna 2018 hän siirtyi Ranskan mestarijoukkueeseen Paris Saint-Germainiin.
Nataraja

Nataraja (Naṭarāja) on eräs nimitys, jota hindujumala Shivasta käytetään. Sanskritinkielinen sana tarkoittaa 'tanssin kuningas'. Shiva kuvataan usein Natarajan muodossa tanssimassa kosmista ikuisen tuhon ja luomisen tanssiaan vasen jalka nostettuna ilmaan. Tanssivaa Shivaa kuvaavat pronssiset pienoisveistokset ovat hyvin yleisiä Intiassa. Nataraja-patsaaseen sisältyy runsaasti hindulaista uskonnollista symboliikkaa. Tanssivan Shivan patsasta pidetään myös Intian kulttuurin symbolina.
Lockheed F-104 Starfighter

Ominaisuudet

Teho-painosuhde oli ylivoimainen ja nopeus jopa yli kaksi Machia, jota rajoitti enemmän alumiinirakenne kuin moottorin teho. Myöhempiin malleihin lisättiin vielä tehokkaampi GE J79-moottori.
Konetyypillä saavutettiin sekä nopeuslennon että toimintakorkeuden maailmanennätykset, joita F-104 piti hallussaan samanaikaisesti. Majuri Howard C. Johnson saavutti korkeuden 27 830 metriä. Tämä tapahtui 7. toukokuuta 1958. Saman kuukauden 16. päivänä saavutti kapteeni Walter W. Irwin enimmäisnopeuden 2 259,3 kilometriä tunnissa. 14. joulukuuta vuonna 1959 ylittyi maaginen 100 000 jalan eli yli 30 000 metrin raja. Uusi korkeuslennon maailmanennätys oli 31 534 metriä, mikä saavutettiin C-muunnoksella.
Perusaseistuksena on ensimmäistä kertaa lentokoneissa käytetty 20 mm M61 Vulcan ja kaksi AIM-9 Sidewinderia siivenkärjissä. F-104C-malliin lisättiin rungon alle ja siipiin ripustimet pommeille ja raketeille. Keskiripustimessa voitiin kantaa myös kahta lisä-Sidewinderia. F-104S ja joissa F-104G ja F-104J-malleissa ohjukset siirrettiin rungon sivulle maanvaran parantamisen vuoksi. Myöhemmissä italialaiskoneissa ripustimia oli jopa yhdeksän.

Saksan Luftwaffe

Saksan Luftwaffe käytti Starfighteria taktiseen matalatorjuntaan ja rynnäkkökoneena. Koneella lennettiin paljon matalalla, mikä johti lukuisiin lento-onnettomuuksiin. Saksan 916 koneesta 292 putosi, mikä vaati 115:n lentäjän hengen. Vuonna 1965 maahan syöksyi 26 länsisaksalaista Starfighteriä. Onnettomuussuhde oli 83,6 pudonnutta konetta 100 000 lentotuntia kohden, kansainvalisen keskiarvon ollessa 14-20. Koneen onnettomuusalttius antoi sille Bundesluftwaffessa lempinimet Witwenmacher (leskentekijä), Erdnagel (telttavaarna) ja Sargfighter (ruumisarkku-hävittäjä).
Saksassa konekauppa johti lähes puolustusministeri Franz Josef Straußin eroon ja Alankomaiden prinssi Bernhard tunnusti 1976 saaneensa 1,1 miljoonaa dollaria lahjuksina konekaupan varmistamiseksi. 1970-luvulla paljastunut Lockheedin harjoittama laaja virkamiesten lahjonta johti lähes yrityksen kaatumiseen. Myöhemmin hävittäjäkoneisiin tehtiin yli 2 000 erilaista muutosta, joilla kone sopeutettiin keski-Euroopan olosuhteisiin.

Käytön päättyminen

F-104:n käyttö alkoi vähentyä 1970-luvun lopulla, jolloin koneet korvattiin monissa tapauksissa F-16:lla. Italiassa viimeiset koneet poistettiin käytöstä kesällä 2004.