Villakoira

Historia

Rodun juuret ovat Euroopasta, missä villakoira ja sen edeltäjät ovat olleet suosiossa jo vuosisatoja. Nykymuotoisen rodun alkuperämaana pidetään yleensä Ranskaa, missä sitä käytettiin noutavana koirana vesilintujen metsästyksessä. Saksan kielen sanaa pudeln, joka merkitsee loiskuttamista, pidetään villakoiran kansainvälisen nimen poodle kantasanana.
Villakoiraa on käytetty vartiointiin ja vesilintujen metsästykseen. Villakoiria käytetään edelleenkin metsästykseen, jonkin verran myös Suomessa.
Villakoiria on pitkään käytetty sirkusesityksissä.
Rodun suosio on kasvanut Suomessa alkuajoista, jolloin rekisteröintimäärät pyörivät sadan yksilön ympärillä vuosittain. Villakoiria rekisteröidään nykyään noin 1 000 yksilöä vuodessa (vuonna 2008 rekisteröitiin yhteensä 1 090). Nykyään villakoiria käytetään hyvin vähän alkuperäisissä tehtävissään ja ne ovat enimmäkseen seurakoiria.

Ominaisuudet

Villakoira on kevytrakenteinen, sopusuhtainen ja erittäin villava koira. Se tunnetaan eräänä maailman älykkäimmistä koiraroduista. Villakoiran tuuhea ja kihara turkki kasvaa jatkuvasti, eikä siinä ole erillistä aluskerrosta. Rotua kasvatetaan FCI-maissa neljänä, Iso-Britanniassa ja Yhdysvalloissa kolmena kokomuunnoksena, jotka vaihtelevat kooltaan noin 25 senttimetriä korkeasta ja kolmisen kiloa painavasta toyvillakoirasta reilut puoli metriä korkeaan ja  jopa 40 kilogrammaa painavaan isovillakoiraan. Rotumääritelmä vaatii muiden muunnosten vastaavan mittasuhteiltaan ja muilta ominaisuuksiltaan keskikokoista villakoiraa.
Villakoiran säkäkorkeuden ja rungon pituuden tulisi olla osapuilleen sama ja sivuprofiilin (asennossa seisottaessa) neliömäinen. Selän tulisi olla suora, takajalkojen kulmauksiltaan hillityt, hännän korkealle kiinnittynyt ja suora, ei selän päälle kaartuva. Koiran tulisi kantaa häntänsä tyvestä katsoen pystyssä. Häntä tavattiin perinteisesti typistää ennen typistyskiellon voimaantuloa useissa Euroopan maissa, mistä syystä ei-ihanteelliset hännät ovat vielä varsin yleisiä rodussa. Niissä maissa, joissa typistys sallitaan, on rodun typistysmuoti muuttunut pidemmäksi, jopa typistämättömän näköiseksi. Villakoiran liikkeet ovat kevyet, eloisat ja ketterät.

Luonne

Kaikenkokoiset villakoirat tunnetaan eräänä maailman älykkäimmistä koiraroduista. Se ei kuitenkaan ole välttämättä helpoimmin koulutettavia rotuja, sillä se oppii tilaisuuden tullen manipuloimaan ohjaajaansa ja voi käyttää kekseliäisyyttään ei-toivottuihin tarkoituksiin.
Villakoira on tyypillisesti myös vilkas, energinen, leikkisä ja miellyttämisenhaluinen. Hyvin ihmiskeskeisenä rotuna villakoira kiintyy helposti ihmisiin ja on usein avoimen seurallinen myös tuntemattomien seurassa, mutta tähän voi liittyä myös taipumus eroahdistukseen.
Villakoira on energinen ja se vaatii kohtalaisesti liikuntaa ja etenkin ajattelua vaativaa aktivointia kuten temppujen harjoittelua tai hajutyöskentelyä. Hyväkuntoinen mutta turhautunut villakoira voi kehittää huonoja tapoja.
Villakoira sopii liikunnallisena ja älykkäänä koirana hyvin esimerkiksi agilityyn ja tokoon. Rodussa esiintyy paikoitellen myös metsästyskäyttöön sopivaa noutajaviettiä. Joitain villakoiria on koulutettu suojeluskoiriksi ja palveluskoiriksi.

Terveys

Villakoiralla esiintyy verrattain vähän perinnöllisiä sairauksia. Silmäsairauksista esiintyy harmaakaihia ja etenevää verkkokalvon surkastumaa (PRA). Joitakin silmäluomen sisäänpäinkääntymiä on havaittu. Kuten muillakin roduilla, jalostukseen käytettävien koirien silmät tulisi aina tutkituttaa ennen astutusta. Samoin polvet on tutkittava kaikilla kokomuunnoksilla patellan luksaation varalta. Isovillakoiralta vaaditaan ennen astutusta myös lonkkakuvaus lonkkadysplasian ja biopsia SA:n varalta. Tämä on suositeltavaa myös keskikokoiselle villakoiralle. Legg-Perthesin tautia esiintyy pienemmillä muunnoksilla ja epilepsiaa joillakin yksilöillä kaikissa muunnoksissa.

Trimmaus

Villakoira tunnetaan huomiota herättävästä perinteisestä trimmaustyylistään: kuono, kaula, käpälät ja hännänalus sekä mahdollisesti myös koiran takaosa ajellaan lyhyiksi, pään, niskan ja rinnan alueelle sekä nilkkoihin ja häntään jätetään pidempää karvaa. Leikkaustyylin kerrotaan polveutuvan vuosisatojen takaisesta metsästäjien tavasta leikata kiharakarvaisilta vesinoutajiltaan osa karvoituksesta pois, jotta koira voisi uida ketterämmin noutaessaan ammuttuja lintuja. Lyhyeksi ajellut raajojen otaksutaan helpottaneen liikkumista vedessä, rinnan ja nilkkojen ympärille jätetyn karvan pitäneen koiran lämpimänä, ja viuhtovan häntätupsun helpottaneen koiran seuraamista kauempaa. Päälaen karvoituksen annettiin kasvaa pidemmäksi ja se sidottiin pois silmiltä nauhalla, jonka väristä voitiin helposti erottaa toisistaan seurueen samanväriset koirat. Villakoiran tultua seurakoiraksi tuli muotiin antaa turkin kasvaa paljon metsästysleikkausta pidemmäksi ja leikata turkkia eri tavoin muodin mukaan. Ennen hiustenkuivaimen keksimistä koristeellisten trimmaustyylien vaatima kuivaustapa harjaten vaati paljon työtä ja oli ylellisyyden merkki. Näin alkuperäisestä käytännöllisestä käyttökoiran kehittyi valtavasti hoitoa vaativia muotityylejä. Erityisesti Pariisissa perustettiin jopa villakoirien trimmaukseen erikoistuneita salonkeja.
Koirarotujen standardisoiminen alkoi kuningatar Viktorian aikana, ja villakoiran rotumääritelmään valittiin vain kaksi näyttelykelpoista trimmausmallia. Koiranäyttelyharrastajat olivat tässä vaiheessa enenevissä määrin ylhäisön naisia, joten vain kahden eri mallin sallimisen taustalla saattoi olla estää erikoisuutta tavoittelevien, "hyvän maun" ulkopuolelle jäävien mallien pääsy näyttelykehään. Muita mahdollisia syitä oli estää muotiseikkojen vaikuttaminen näyttelymenestykseen ja helpottaa koirien vertailua toisiinsa. Nyöriturkkiset villakoirat olivat yhä varsin yleisiä, ja niitä pidettiin rotumääritelmän alkuaikoina erillisenä rotunaan. Myöhemmin "rodut" yhdistettiin, kun todettiin että minkä tahansa villakoiran turkki voitiin nyörittää mikäli karvanlaatu oli rodulle tyypillinen.
Trimmaustyylit vaihtelivat 1900-luvun mittaan paljon, mihin osittain vaikutti myös trimmaustarvikkeiden laadun paraneminen. Esimerkiksi 1960-luvulla villakoirat jätettiin huomattavasti runsasturkkisemmiksi kuin nykyään.
Villakoiran kihara turkki vaatii säntillistä ja säännöllistä hoitoa ellei koiraa ajella aivan lyhyeksi. Turkki takkuuntuu ja huopuu herkästi etenkin koiran ollessa nuoruusiässä. Villakoira pitää pestä aina ennen trimmaamista, jotteivät välineet tylsyisi likaiseen turkkiin. Pitkässä turkissa olevan koiran peseminen on suuri työ, jossa aikaa kuluu etenkin pesua edeltävään takkujen selvittämiseen ja turkin kuivaukseen. Pidempi turkki on kuivatessa harjattava suoraksi, sillä kiharaksi jätetty karva takkuuntuu herkästi. Vaihtoehtoisesti villakoiran turkin voi myös antaa huopua nyöreiksi, joskin myös nyöriturkkia on säännöllisesti tarkkailtava ja hoidettava. Nyörien kuivuminen pesun jälkeen kestää erityisen kauan. Villakoirilta on tapana ajella kasvot, kaula, sukuelinten alue ja käpälät aivan lyhyiksi lähinnä tyyli-, perinne- ja siisteyssyistä; käpälät ovat poikkeus, koska pitkät tassukarvat keräävät herkästi kosteutta, kuraa, hiekkaa, roskia ynnä muuta, mikä aiheuttaa herkästi haavoja ja hankaumia varvasväleihin.
Villakoiran korvien sisällä olevat karvat kasvavat muun karvoituksen tavoin jatkuvasti, ja voivat hoitamattomana kasvaa korvakäytävään mytyksi, joka erityisesti korvavahaa kerätessään tai kiharaksi kasvaessaan voi muodostaa tulpan. Kaikilta villakoirilta onkin syytä nyppiä korvan sisällä kasvavat karvat ainakin osittain pois korvan ilmavuuden parantamiseksi ja tulehdusten ehkäisemiseksi.
Villakoiran trimmaaminen näyttelyturkkiin on vaativa työ, joka jätetään yleensä ammattitaitoisen trimmaajan tehtäväksi. Näyttelyturkin ylläpitäminen ilman muotoilun vaativuuttakin on suuri urakka omistajalle. Jos koiraa ei aiota käyttää näyttelyissä, turkin voi ajella ja muotoilla mielensä mukaan.
FCI:n hyväksymät viralliset näyttelyleikkausmallit ovat moderni leikkaus, mannermainen leijonaleikkaus (”continental”), skandinaavinen leijonaleikkaus (”pentuleijona”), pentuleikkaus ja englantilainen leijonaleikkaus, mutta myös terrierileikkausta on nähty kehissä. Näyttelymalleille yhteisiä piirteitä ovat pitkä muhkea karvoitus päässä, korvissa, kaulalla ja rinnassa, pyöreä tupsu hännässä sekä karvattomaksi ajellut kuono, kaula, käpälät, hännäntyvi ja sukuelinten alue. Mannermaisessa leijonaleikkauksessa koiran nilkoissa on pyöreät ”muhvit” ja etujalkojen yläosa sekä takaosa ajellaan paljaaksi lukuun ottamatta lonkkien päälle jätettäviä pyöreitä tupsuja. Lonkkatupsut eivät ole välttämättömät. Englantilaisessa leijonaleikkauksessa etujalat ovat paljaat ”muhveja” lukuun ottamatta, takaosa leikataan lyhyeksi ja takajalkoihin mutoillaan kahden paljaan raidan erottamat kolme melko tasakokoista, pyöreää ”muhvia”. Skandinaavisessa leijonaleikkauksessa koiran takaosan ja jalkojen turkki jätetään pitkäksi mutta rintaa lyhyemmiksi ja muotoillaan saksin. Moderni leikkaus muistuttaa skandinaavista leijonaa, mutta pään, korvien, niskan ja rinnan karvoituksen pituus on hillitympi. Pentuleikkaus vastaa modernia leikkausta, mutta on muodoiltaan pyöreämpi ja ”pentumaisempi” ja vastaa pituudeltaan karvoitusta, jonka näyttelyikään ehtineen pennun voidaan otaksua ehtineen kasvattaa. Terrierileikkaus vastaa modernia leikkausta, mutta korvalehdet ja häntä ajellaan paljaiksi. Villakoiran voi esittää nyöritettynä missä tahansa näyttelyleikkauksessa. Tällöin nyörien on oltava tarpeeksi pitkät, ainakin noin 20 senttimetriä.

SVK

Suomen villakoirakerho – Finska Pudelklubben ry on Suomessa villakoirien kasvatusta ja harrastustoimintaa edistävä rotujärjestö. Se on perustettu vuonna 1962.