Portobellon taistelu

Taustoja

Portobello oli pieni kaupunki, mutta Espanjalle tärkeä meritukikohta Karibian meren alueella. Englannin–Espanjan sodan aikana 12 vuotta aiemmin britit olivat yrittäneet vallata kaupunkia laivastosaarrolla. Kun se oli epäonnistunut mukana ollut heinäkuussa vara-amiraaliksi ylennetty Edward "Old Grog" Vernon oli myöhemmin toistuvasti puhunut, että jos hänelle annettaisiin vain kuusi laivaa hän pystyisi valtaamaan Portobellon. Vernon kannatti pienten laivasto-osastojen iskuja pitäen hitaita suuria osastoja vaikeina etenkin tautien aiheuttamien raskaiden tappioiden vuoksi. Uusi kriisi tarjosi Vernonille mahdollisuuden kokeilla väitettään käytännössä. Pääministeri Robert Walpole lähetti Vernonille käskyn vallata kaupunki hyvissä ajoin heinäkuussa, vaikka sota julistettiin vasta 20. lokakuuta. Vernon aloitti kuusi linjalaivaa käsittävän retkikunnan järjestämisen, huolimatta epäilevästä kritiikistä, joka koski osaston pienuutta. Vernon lisäsi linjalaivojen päälle 32-tykkisen fregatin HMS Shernessin.
Osaston kohteina olivat Perun rikkauksilla vaurastuneet rannikkokaupungit La Guaira nykyisen Venezuelan alueella, Cartagena de Indias nykyisen Kolumbian alueella ja Panaman Portobello. Strategisena päämääränä briteillä oli ryöstää kaupungit arvometalleista, tuhota Espanjan laivasto Karibialla ja vallata lopulta Antillien helmi Kuuba.
Osasto lähti matkaan ja teki ensimmäiset yllätysiskunsa lokakuun loppupuolella jo ennen kuin Britannia oli ehtinyt julistaa sodan Espanjalle ja varsinkin ennen kuin uutinen sodanjulistuksesta oli ehtinyt kantaa Espanjan Amerikan siirtokuntiin. Kohteina olivat La Guaira ja Havanna, mutta Vernonin osasto ei tavoittanut vielä suurta menestystä. Osasto vetäytyi Port Royaliin, josta se hyökkäsi Panamaan hieman paremmalla menestyksellä 5.-6. marraskuuta, jonka jälkeen se jatkoi kohti Portobelloa.

Espanjalaiset

Tuolloin espanjalaisittain Puerto Belloksi kutsuttua kaupunkia suojasi merihyökkäyksen uhalta kolme linnaketta, jotka olivat varustettu yhteensä 220 tykillä. Luonnonsataman etuna oli, että kaupunkiin tuli saapua meritse lahden kautta. Lahden porttina oli kaksi niemekettä, joista pohjoisempaan oli rakennettu Todofierron linnake, jossa tornilinnoituksen lisäksi oli myös alempi varustus tykkeineen. Tämä antoi lahden puolustukseen lisää syvyyttä. Todofierro tunnetaan myös nimellä Castillo de Ferro, rautalinnake, sillä se oli vahvistettu runsaalla määrällä rautaa. Gloria sijaitsi lahden kaakkoisreunassa kaupungista itään ja San Jerónimo oli rakennettu kaupungin edustalla olevalle särkälle lahden koillisnurkassa sijaitsevaan perukkaan sijaiten kauimpana Todofierrosta. Linnoitusjärjestelmä oli rakennettu pätevästi, joskin etäisyydet tarjosivat mahdollisuuden tulittaa Todofierroa rauhassa muilta linnakkeilta. Tätä Vernon käytti hyväkseen.
Kuvernööri Francisco Javier de la Vega Retez ei ollut kuitenkaan suhtautunut kovin vakavasti kaupungin suojaamiseen. Linnakkeet olivat miehitetyt yhteensä vain 700 miehellä, joka ei riittänyt edes miehistöksi verrattain hyvälle määrälle tykkejä. Vaikka tykit olivat suhteellisen hyvin sijoitetut, varuskunta ei ollut harjoitellut linnakkeiden yhteisesti koordinoitua tulitusta. Rannikkopuolustuksesta vastasi kapteeni Francisco de Abarcan kaksi rannikkovartioston, costa guardan 20-tykkistä alusta ja yksi kaksimastoinen aseistettu snau, jotka eivät juuri voineet tarjota vastusta linjalaivoille, joilla oli enemmän tykkejä yhdessä aluksessa kuin espanjalaisaluksissa yhteensä.

Taistelu

Vernonin osasto saapui Portobellon edustalle 30. marraskuuta 1739. Seuraavana päivänä alukset saapuivat satama-alueelle Todofierron läheisyyteen. Eteneminen hiljeni, sillä tuulet eivät olleet edullisia laivoille. Gloria avasi tykkitulen kohti brittejä, mutta sen ampumat kuulat putosivat mereen. San Jerónimo ei ampunut koko aikana laukaustakaan. Vernonin osasto tuhosi rauhassa Todofierron mereltä käsin ja lähetti veneillä maihin luutnantti Broderickin johtaman merijalkaväkiosaston. De la Vega antautui pian tarjoamatta enempää vastarintaa. Taistelu oli kestänyt muutamia tunteja.
Jopa britit olivat yllättyneitä voiton helppoudesta, mutta pettyivät pian, sillä kaivattujen aarteiden pääosa oli kuljetettu aiemmin sisämaahan. Rahaa löytyi kuitenkin noin 10 000 taalerin edestä ja Vernon jakoi saaliin miehilleen. Britit ottivat kaupungin haltuunsa ja nousivat satamassa olleisiin espanjalaislaivoihin. Asukkaille annettiin mahdollisuus lähteä tai jäädä, ja heille taattiin ainakin nimellinen vakuus siitä, ettei heidän omaisuuteensa kajottaisi. Linnakkeet he tuhosivat espanjalaisilta takavarikoitujen ruutitynnyrien avulla. Tykit, joista 72 oli erikokoisia messinkitykkejä ja loput rautaisia, upotettiin mereen tai kannettiin brittilaivoihin. He jatkoivat tuhoamalla muita kaupungin infrastruktuurille keskeisiä rakennuksia tuhoten samalla kaupungin merkityksen vastustajan meritukikohtana ennen vetäytymistään. Kolme viikkoa kestäneen miehityksen jälkeen britit nostivat ankkurit vähän ennen joulua ja purjehtivat takaisin Jamaikaan.

Seuraukset

Portobellon valtaus nähtiin suurena voittona Espanjasta brittivaltakunnassa, jossa lehdistö ja sodalle nimen antanut Robert Jenkins olivat vahvasti agitoineet sotaa. Sen kunniaksi nimettiin muun muassa Portobello Road -katu Lontoossa, Edinburghin rantalomakohde Portobello, Portobellon alue Dublinissa ja Virginian viimeisen kuninkaallisen kuvernöörin huvila Porto Bello. Graafikko Thomas Bowlesin taistelusta piirtämää kuparikaiverrusta saatettiin painaa värillisenä jopa naisten viuhkojen koristeiksi.
Voitosta iloittiin eritoten uuden mantereen brittiläisissä siirtokunnissa, joiden huolto- ja kauppalaivastoa espanjalaiset olivat verottaneet. Amiraali Vernonista tuli kansansankari, jota myös kunnioitettiin nimeämisillä. Kuninkaallisen laivaston kaksi laivaa sekä torpedokoulu ovat käyttäneet HMS Vernonin nimeä. Tulevan Yhdysvaltain presidentin George Washingtonin isoveli Lawrence muutti suvun plantaasin nimeksi Mount Vernon. Lawrence Washington oli palvellut Vernonin alaisuudessa briteille huonosti päättyneen Cartagenan piirityksen aikana 1741.
Voittoisan alkuhuuman myötä sotaa vastustaneen pääministerin Walpolen asema taas heikkeni ja häntä painostettiin määräämään vastaavia operaatioita suoritettavaksi pitkin Espanjan siirtomaarannikkoa Amerikassa. Brittien sotaonni alueella ei kuitenkaan jatkunut voitokkaissa merkeissä. Vernonin huono onni alkoi jo paluumatkalla Port Royaliin, kun hänen laivasto-osastonsa vaurioitui pahoin myrskyssä.
Vaikka brittien miehitys kesti vain kolme viikkoa sillä oli suuri tuhoava vaikutus Portobellon kehitykseen. Kaupunki lähes hyljättiin, koska espanjalaisten täytyi seurauksena järjestellä merikuljetuksensa uudelleen niiden turvallisuuden vuoksi. Kaupungin talous toipui täysin vasta kun alueelle rakennettiin Panaman kanaali yli vuosisata myöhemmin. Tuhon ja brittien ylivoiman vuoksi tapahtumaa ei Espanjassa kutsutakaan taisteluksi, vaan Portobellon tuhoamiseksi.