google/wiki40b huggingface dataset:
Klooriasetonitriili

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klooriasetonitriili on väritöntä nestettä, jolla on pistävä haju. Aine reagoi happojen ja pelkistävien aineiden kanssa, jolloin reaktiotuotteena syntyy hyvin myrkyllistä vetysyanidia.

Valmistus

Klooriasetonitriilisynteesin lähtöaineena on kloorietikkahappo. Kloorietikkahappoa ja etanolia kuumennetaan rikkihapon läsnä ollessa, jolloin syntyy etyyliklooriasetaattiesteri. Etyyliklooriasetaattiin lisätään ammoniakkia ja seosta viilennetään. Reaktiossa muodostuu klooriasetamidia ja ammoniumkloridia. Klooriasetamidia kuumennetaan yhdessä fosforipentoksidin kanssa, jolloin reaktiotuotteena saadaan klooriasetonitriiliä. Syntynyt tuote puhdistetaan tislaamalla.
Klooriasetonitriiliä voi muodostua myös jätevedenpuhdistuksen yhteydessä, jos puhdistukseen käytetään klooria. Kloori reagoi vedessä olevien humusaineiden kanssa, jolloin muodostuu klooriasetonitriiliä.

Käyttö

Klooriasetonitriiliä käytetään pääasiassa valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä. Erityisesti sitä käytetään syntetisoitaessa hyönteismyrkkynä käytettävää fenoksikarbia ja verenpainelääkkeenä käytettävää guanetidiiniä. Klooriasetonitriiliä on käytetty myös fumiganttina.

Myrkyllisyys

Klooriasetonitriili voi aiheuttaa hengitettynä yskää, hengityksen vaikeutumista, päänsärkyä ja jopa tajuttomuuden. Aine ärsyttää myös ihoa ja aiheuttaa silmien kirvelyä. Hengitettynä klooriasetonitriili voi vaikeuttaa soluhengityksen toimintaa, mikä voi johtaa syanoositilaan.
Sanna Grønlid

Sanna Grønlid (s. 2. toukokuuta 1959) on norjalainen entinen ampumahiihtäjä.
Grønlid oli maailman parhaita ampumahiihtäjiä 1980-luvun puolivälissä, jolloin lajin maailmanmestaruuskilpailuja alettiin järjestää myös naisille. Hän saavutti yhdeksän MM-mitalia, joiden joukossa oli kaksi henkilökohtaista kultaa.
Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi

Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi (ven. Петербу́ргский «Сою́з борьбы́ за освобожде́ние рабо́чего кла́сса», Peterburgski ”Sojuz borby za osvoboždenije rabotšego klassa”) oli Pietarissa 1890-luvulla toiminut Venäjän suurin sosiaalidemokraattinen järjestö.
V. I. Leninin toiminnalla on ratkaiseva merkitys järjestön perustamisessa. Muutettuaan Pietariin elokuussa 1893 hän ryhtyi johtamaan opiskelijoiden muodostamaa marksilaista opintokerhoa ja solmi yhteyksiä kaupungin työläisiin. Syksyllä 1894 Lenin ehdotti laajan poliittisen ja taloudellisen agitaatiotoiminnan aloittamista työläisten keskuudessa. Elo-syyskuussa 1895 hän kävi ulkomailla sopimassa yhteistyöstä Georgi Plehanovin johtaman Työn vapautus -ryhmän kanssa.
Marraskuussa 1895 perustettu Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi oli työläisten parissa toiminut keskusjohtoinen maanalainen järjestö. Sen perustajajäseniä olivat muun muassa Lenin, Anatoli Vanejev, Pjotr Zaporožets, Gleb Kržižanovski, Nadežda Krupskaja, Aleksandr Maltšenko, Stepan Radtšenko, Mihail Silvin ja Vasili Starkov. Keskusjohtoon kuuluivat Lenin, Kržižanovski, Starkov, Vanejev ja L. Martov (Juli Tsederbaum). Kaupunkikomitean ja kolmen piirikomitean alaisuudessa toimi 20–30 työläiskerhoa, joita ohjasivat muun muassa Ivan Babuškin, Pjotr Gribakin, Boris Zinovjev, Nikolai Poletajev ja Vasili Šelgunov. Taisteluliitto teki yhteistyötä pietarilaisen Kansantahtolaisten ryhmän kanssa, johti tehdastyöläisten lakkoja, julkaisi lentolehtisiä ja solmi yhteyksiä muiden kaupunkien sosiaalidemokraatteihin.
Joulukuussa 1895 poliisi pidätti Leninin ja 56 muuta taisteluliiton jäsentä. Uusi keskusjohto jatkoi toimintaa vankilassa istuneen Leninin ohjaamana. Järjestön huomattavin saavutus oli Pietarin tekstiilityöläisten lakko vuonna 1896. Sen tuloksena hallitus sääti lain, joka rajoitti päivittäisen työajan 11,5 tuntiin.
Poliisin vuosina 1896–1897 tekemät pidätykset lamauttivat taisteluliiton toiminnan. Kuulusteluja varten pidätettiin yhteensä 251 henkeä, joista 170 oli työläisiä. Siperiaan sekä Arkangelin ja Vologdan lääneihin karkotettiin 22 järjestön jäsentä. Lisäksi monet lähetettiin poliisin valvonnan alaisina pois Pietarista.
Leninin mukaan Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi oli ”ensimmäinen vakava työväenliikkeeseen nojautuvan vallankumouksellisen puolueen itu”. Sen esimerkki synnytti vastaavia järjestöjä muualle Venäjälle ja johti lopulta Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen perustamiseen. Järjestön myöhempi johto keskittyi kamppailuun työväestön taloudellisten etujen puolesta ja luopui poliittisesta toiminnasta. Tämän ekonomismiksi kutsutun suuntauksen edustajat käyttivät taisteluliiton nimeä vuoteen 1904 saakka.
Pontechianale

Pontechianale on runsaan 200 asukkaan kunta Italian luoteisosassa lähellä Ranskan rajaa. 1 620 metriä merenpinnan yläpuolella sijaitseva kunta kuuluu Cuneon maakuntaan Piemonten hallintoalueella. Se sijaitsee runsaat sata kilometriä Torinosta lounaaseen.
Pontechianalessa sijaitseva Chianalen kylä (hallintotyypiltään frazione) kuuluu Italian kauneimpien kylien järjestöön I Borghi più belli d’Italia. 1 800 metrin korkeudella sijaitsevan kylän läpi kulkee Varaita-joki, jonka ylittää vanha kivisilta. Sillan lähellä on kylän keskusaukio suihkulähteineen. Aukion laidalla on 1300-luvulta peräisin oleva yksinkertainen kirkko kellotorneineen. Keskeisen kadun Chemin Royalin varrella on entinen kalvinistinen kirkko Casa Martinet.
The Gazette

Yhtyeen historia

Maaliskuussa 2002, Ruki, Uruha, ja Reita, Aoi ja Yune perustivat bändin nimellä Gazette. Levy-yhtiö Matinan kirjoille päästyään he julkaisivat ensimmäisen singlensä ”Wakaremichi”, jonka musiikkivideo julkaistiin saman vuoden huhtikuussa. Marraskuuhun mennessä he olivat julkaisseet kaksi muuta singleä ja toisen musiikkivideonsa.
Alkuvuodesta 2003 yhtyeen rumpali Yune erosi ja hänet korvattiin nykyisellä rumpalilla Kailla. Pian sen jälkeen bändi allekirjoitti sopimuksen PS Company labelin kanssa, ja toukokuussa he julkaisivat ensimmäisen EP:nsä nimeltä "Cockayne Soup". He aloittivat ensimmäisen kiertueensa Hanamuke-nimisen bändin kanssa ja kiertueen aikana bändit tekivät yhdessä kaksi laulua, mistä seurasi toinen kiertue vidollin kanssa. Sen jälkeen bändit esiteltiin yhdessä Marraskuun Cure -lehdessä, joka keskittyy visual kei -bändeihin. Joulukuun alussa the GazettE konsertoi yhdessä Deadmanin kanssa. 28. Joulukuuta bändi esiintyi Fool’s Mate lehden Beaty-fool’s-festivaaleilla, joka myös julkaistiin DVD:nä.
16. tammikuuta vuonna 2004 bändi levytti sooloesiintymisen Shibuya-Ax:ssä. Esiintyminen myös julkaistiin DVD:llä nimellä Tokyo saihan ~Judgement Day~. 30. maaliskuuta samana vuonna julkaistiin minialbumi "Madara", joka ylsi toiseksi Oriconin Indie-listalla. Madaraa seurasi toukokuussa DVD, joka sisälsi kuusi musiikkivideota, sekä ”Studiossa”-dokumentin. Samassa kuussa Gazette oli esitelty Shoxxin lehdessä Expert Rush III, katalogissa joka käsitteli itsenäisiä visual kei -artisteja. Toinen live-DVD, Heisei Banka, julkaistiin heinäkuussa. Loka- ja marraskuun aikana bändi oli kiertueella Kra- ja BIS-nimisten bändien kanssa. Heidän debyyttialbuminsa, DISORDER, julkaistiin lokakuussa ja pääsi sillä top 5:n joukkoon Oriconin listalla. Bändi vietti vuoden 2004 lopun ja vuoden 2005 ahkerasti kiertueilla, julkaisten samalla toisen minialbumin Gama:n syyskuussa. Vuoden 2005 joulukuussa bändi julkaisi ensimmäisen label-singlensä, Cassiksen.
Helmikuussa 2006 julkaistun, toisen täysmittaisen NIL-nimisen albumin myötä bändi muutti nimensä japanilaisista merkeistä länsimaisiin kirjaimiin. Samalle vuodelle he tekivät toiselle kiertueelle, jonka viimeinen konsertti, "Grand Finale", pidettiin Nippon Budokanissa. Heinäkuussa the GazettE esiintyi Beethovenhallessa, Bonnissa, Saksassa. Kyseinen tapahtuma oli heidän ensimmäinen Aasian ulkopuolinen konserttinsa, joka oli yhdistetty  paikallisen anime- ja mangatapahtuman Animagic:in kanssa.
Kolme uutta singleä julkaistiin pian, toisen studioalbumin STACKED RUBBISH:in perässä heinäkuussa 2007. Se ylsi toiseksi Oriconin listalla ensimmäisenä päivänä julkaisun jälkeen. Debyyttialbumia seurasi promootiokiertue heinäkuusta syyskuuhun 2007. Lokakuussa Gazette aloitti ensimmäisen Euroopan kiertueensa esiintyen Englannissa, Suomessa, Ranskassa ja Saksassa.
Pöylä

Pöylä (ruots. Böylä) on kylä Halikossa entisen Angelniemen kunnan alueella. Pöylä oli Angelniemen pohjoisimpia kyliä ja sijaitsee aivan Paimion rajan tuntumassa.

Maantiede

Valtaosa Pöylästä on metsäisiä kallioita. Kyläkeskus sijaitsee mäkien etelälaidassa Pöylän- ja Sauvonteiden risteyskohdassa. Kylän etelärajana toimii Vainionjoki. Alue joen ja kyläkeskuksen välissä on viljeltyä. Kylän pohjoisosista virtaa Ketunniitynoja, joka yhtyy Vainionjokeen. Pöylän kyläkeskus muistuttaa vanhaa yhtenäistä kylämäkeä. Kylä oli aikoinaan aikakaudelleen iso keskus, jossa oli oma osuuskauppa.

Historia

Pöylässä on ollut asutusta jo esihistoriallisella ajalla. Kylän pohjoisosassa sijaitsee Pöylän linnanmäki, jonka ympäristö on asutettu pysyvästi viimeistään rautakauden alussa. Itse Pöylän kylä on kuitenkin syntynyt myöhemmin. Kylä lienee sauvolainen uudisasutuskylä, sillä se on kuulunut hallinnollisesti Sauvoon 1500-luvulla. Lisäksi Pöylä on kuulunut ruotsalaisen vero-oikeuden piiriin, mihin kuuluivat 1300-luvun jälkeen perustetut kylät.
Ensimmäinen kirjallinen lähde Pöylästä on vuodelta 1587. Kylässä on ollut tuolloin viisi kantatilaa. Torpat ilmestyivät kylään vasta 1800-luvun puolessa välissä, ja ne itsenäistyivät varsin pian torpparilain myötä. 1940-luvulla R. Fagerlund perusti kylään yksityiskaupan, josta kehittyi osuuskauppa. Kylä alkoi kuihtua 1970-luvulla, jolloin osuuskauppakin lakkautettiin. Nykyisin kylä on Halikon syrjäseutua, jossa ei ole palveluita eikä hyviä kulkuyhteyksiä.
Karamanlit

Karamanli (myös Qaramanli) oli turkkilaisperäinen suku, joka hallitsi Libyaa vuosina 1711–1835.
Karamanin kaupungista peräisin oleva suku oli ilmeisesti saapunut Libyaan ensimmäisten janitsaarien mukana 1500-luvun lopulla. Dynastian perustaja Ahmed Karamanli otti vallan Tripolissa vuonna 1711, alisti Kyrenaikan ja Fezzanin vuosina 1713–1716 ja perusti valtion, joka oli vain muodollisesti Turkin sulttaanin alainen. Ahmedin kuoltua vuonna 1745 vallan peri hänen poikansa Muhammad, jota seurasivat Ali I vuonna 1754 ja Jusuf vuonna 1795.
Karamanlien talous perustui kansainväliseen kauppaan ja merirosvoukseen. Monet valtiot maksoivat heille veroa vastineeksi vapaasta merenkulusta. Ali I:n aikana maa ajautui sisällissotaan, ja vuosina 1793–1795 se oli algerialaisten miehittämä. Jusuf Karamanli alisti sisämaan heimot, uhmasi turkkilaisten ja brittien laivastoja ja tuki Napoleonia vuoden 1799 Egyptin sodassa. Vuosina 1801–1805 hän kävi tappiollisen sodan Yhdysvaltoja vastaan.
Napoleonin sotien jälkeen Euroopan suurvallat tekivät lopun barbareskivaltioiden merirosvouksesta. Ulkomailta saatujen tulojen loppuminen aiheutti talouskriisin, joka pakotti karamanlit nostamaan maan sisäisiä veroja ja tullimaksuja. Brittien ja ranskalaisten myöntämien lainojen takaisin maksua varten säädetty ylimääräinen vero johti laajaan kapinaan, jonka seurauksena Jusuf luovutti vallan pojalleen Ali II:lle vuonna 1832. Turkin laivasto palautti osmanien vallan Libyassa vuonna 1835, ja suvun viimeinen hallitsija karkotettiin Istanbuliin.
Argentiinan lippu

Argentiinan lippu on Argentiinan tunnus vaakunan, moton ja hymnin ohella. Lippu on otettu käyttöön vuonna 1812. Se on kolmiraitainen ja muodostuu kolmesta tasalevyisestä vaakaraidasta. Raidoista ylin ja alin ovat vaaleansinisiä ja keskimmäinen on valkoinen. Lipun keskelle lisättiin 1818 keltainen ”Toukokuun aurinko” (esp. Sol de Mayo).
Lippua, jossa on aurinkosymboli keskellä, kutsutaan viralliseksi seremonialipuksi (esp. Bandera Oficial de Ceremonia). Lippu ilman aurinkoa on koristelippu (esp. Bandera de Ornato). Kumpaakin versiota pidetään Argentiinan kansallislippuna.

Muoto ja koko

Vuodesta 1978 lipun viralliset mittasuhteet ovat 9:14 ja sen virallinen koko on 0,9 kertaa 1,4 metriä. Lipun raitojen korkeus on 30 cm.

Aurinkosymboli

Lipun aurinkosymboli on kopio ensimmäisessä argentiinalaisessa kolikossa (vuodelta 1813) olevasta kaiverruksesta.
Vuonna 1978 auringon väriksi määriteltiin kullankeltainen (amarillo oro). Auringon sisähalkaisijaksi määriteltiin 10 cm ja ulkohalkaisijaksi 25 cm (auringon halkaisija on  valkoisen raidan korkeudesta ja auringon ”naama” on  auringon korkeudesta).
Auringossa on 32 sädettä, joista 16 on suoria ja 16 aaltoilevia.

Lipun symboliikka

Yleisin selitys lipun väreille on, että sininen kuvaa taivasta, valkoinen pilviä ja keltainen aurinkoa. Toisen selityksen mukaan sininen kuvaa Río de la Plata-jokea ja valkoinen hopeaa (Argentiinan nimi on johdettu latinan sanasta argentum, joka tarkoittaa hopeaa). Muita selityksiä on, että värit on valittu Bourbon-suvun tai Neitsyt Marian vaatteiden väreistä.

Provinssien liput

Catamarcan ja Rio Negron provinsseilla ei ole lippua.
Info (kirjakauppaketju)

Historiaa

Info-ketjun perusti vuonna 1972 yhdeksän yksityistä kirjakauppaa, jotka halusivat parantaa paikallisia kilpailuasemiaan yhteisostojen, yhteismarkkinoinnin ja yhteisten liiketoimintamallien avulla.
Suurimmillaan Info oli 1980-luvulla noin 90 kauppaa käsittävä ketju. Ketjun jäseniksi oli hakeutunut hyvin eri kokoisia kirjakauppoja pienistä maalaisliikkeistä suureen Akateemiseen Kirjakauppaan, mistä aiheutui vähitellen hankaluuksia isojen ja pienten jäsenyritysten toiveiden ja tarpeiden yhteensovittamisessa. Akateeminen erosi Infosta 1985. Suuri repeämä tapahtui vuonna 1989, jolloin 40 prosentista ketjun liikevaihdosta vastanneet kirjakaupat erosivat ketjusta: Turun Kansallinen Kirjakauppa, Oulun Pohjalainen Kirjakauppa, Lapin Kansan kirjakauppa, Otavan omistamat viitisentoista kauppaa sekä Kemin, Tornion ja Tampereen kirjakaupat. Eräänä syynä eripuraan oli Infon omistama, Helsingin Mannerheimintie 4:ssä toiminut ja isoja tappioita tuottanut Infocenter-tietotekniikkamyymälä.
Ri Kwang-chon

Maajoukkueura

Ri on pelannut Pohjois-Korean maajoukkueessa vuodesta 2001 alkaen. Hän kuului myös Pohjois-Korean joukkueeseen vuoden 2010 MM-kisoissa.
Tatra Baghira

Moottori

Autossa oli voimanlähteenä takaosaan pitkittäin sijoitettu Tatra T603:n ilmajäähdytteinen V8-moottori. Polttoaineensyötöstä vastasi neljä kaksikurkkuista Weber-kaasutinta. Transistoroitu sytytysjärjestelmä oli omavalmisteinen. Moottorin tehoksi oli saatu 135 hevosvoimaa.

Voimansiirto ja alusta

Voimansiirrossa oli rallikäyttöön tarkoitettu Škodan neliportainen vaihteisto, jossa vetopyörästö oli osa samaa kokonaisuutta. Vetoakseleista voima kuitenkin välittyi kummallakin puolella ketjuvedon avulla takapyörille; ratkaisun ansiosta  takapyörät oli voitu sijoittaa aivan auton takanurkkiin ja moottori sijaitsi hieman taka-akselilinjan etupuolella. Ketjujen avulla välityssuhdetta voitiin myös hieman kasvattaa; ketjuvedon välityssuhde oli 3:2.
Taka-akselilla oli erillisjousitus, jossa oli kierrejouset ja teleskooppi-iskunvaimentimet. Jousituksessa oli käytetty Berliet-kuorma-auton osia. Kolmiomainen alatukivarsi oli nivelöity runkoon siten että joustoliikkeen akseli kulki poikittain autoon nähden. Myös Škodasta peräisin ollut etuakseli oli erillisjousitettu. Siinä oli kierrejouset, teleskooppi-iskunvaimentimet ja päällekkäiset kolmiotuet.
Takapyörien vanteet oli rakennettu itse. Raideleveyttä oli kasvatettu suurella offsetillä. Renkaat olivat Barumin valmistamat ja ne oli tehty rata-ajoon sopiviksi leikkaamalla osa kuviosta pois.

Runkorakenne ja kori

Autossa oli putkirunko ja sen kori oli tehty pellistä ja lasikuidusta. Kojelaudassa oli mittarit käyntinopeutta, öljynpainetta ja öljynlämpöä varten. Mittarit ja turvavyö oli otettu MiG-hävittäjästä.
Aravind Adiga

Aravind Adiga (s. 23. lokakuuta 1974, Madras) on intialainen kirjailija ja toimittaja. 
Aravind Adiga syntyi Intiassa, josta hän muutti 15-vuotiaana Australiaan. Hän opiskeli kirjallisuutta Columbian yliopistossa ja Magdalen Collegessa Oxfordin yliopistossa. Palattuaan Intiaan Adiga työskenteli Time-lehden kirjeenvaihtajana, ja hänen kirjoituksiaan ovat julkaisseet myös useat sanomalehdet kuten esimerkiksi Financial Times ja The Independent.
Adigan esikoisromaani Valkoinen tiikeri  (The White Tiger) voitti vuoden 2008 Booker-palkinnon. Hän oli kolmas palkinnon voittanut esikoiskirjailija.
Kehäkukkia

Juoni

Alkoholisoitunut, suorapuheinen ja katkeroitunut Beatrice (Woodward) on jäänyt leskeksi, työskentelee puhelinmyyjänä ja asuu nuhruisessa talossaan kahden hyvin erilaisen tyttärensä kanssa. Vanhempi tytär Ruth (Wallach) kärsii epilepsiasta ja on ulospäin suuntautunut kuten äitinsä, nuorempi ja hiljaisempi Matilda (Potts) kasvattaa kehäkukkia koulun tiedekilpailuun ja huolehtii lemmikkikanistaan. Tarinan edetessä Beatricen mielenterveys järkkyy yhä pahemmin ja Matildasta tulee keskushenkilö, joka on huolestunut maapallon tulevaisuudesta.

Vastaanotto

Elokuva kilpaili Kultaisesta palmusta Cannesin elokuvajuhlilla, joilla Joanne Woodward palkittiin parhaasta naispääosasta. Hän oli roolistaan myös Golden Globe -ehdokkaana.
Helsingin Sanomien Paula Talaskiven mielestä tarina kuulostaa kovin arkiselta ja sen äitihahmo on aika kauhistuttava, mutta Newmanin ohjaus ja Woodwardin näyttelijäntyö kannattelevat elokuvaa. Saman lehden Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1986 sen olevan vakuuttava näyttö avioparin Newman–Woodward yhteistyöstä. Hän kehui näyttelijätyötä ja piti ohjaustyötä tarkkana. ”Paul Newman kantaa rehellisesti huolta kuvaamistaan ihmisistä, joten hänen humanismiinsa uskoo vahvasti.”
Sausage Party

Juoni

Perinteisiä animaatioelokuvia parodioiva Sausage Party kertoo nakkimakkarasta (Seth Rogen), joka johdattaa joukon supermarketin tuotteita matkalle kohti perimmäistä totuutta niiden olemassaolosta ja siitä mitä todella tapahtuu sen jälkeen kun ne poimitaan supermarketin hyllyltä.

Tuotto

Yhdysvalloissa Sausage Partyn odotettiin tuottavan avausviikonloppunaan 15-20 miljoonaa dollaria. Avauspäivän 13,5 miljoonaa dollaria nosti odotukset kuitenkin 30-35 miljoonaan dollariin. Elokuva tuotti lopulta avausviikonloppunaan 34,3 miljoonaa dollaria. 15. tammikuuta 2017 mennessä elokuva on tuottanut maailmanlaajuisesti 140,7 miljoonaa dollaria.

Arvostelut

Elokuva sai kriitikoilta positiivisen vastaanoton. Arvosteluja keräävä sivusto Rotten Tomatoes on laskenut elokuvalle pistemäärän 83 %, perusteena 166 arvostelua, joiden keskimääräinen arvosana on 6,8/10. Metacriticissä elokuvalla on 66 pistettä 100:sta, mikä merkitsee ”yleisiä kehuja”.
Suomalaisen Film-O-Holic.com-sivuston Sampo Bergmanin mukaan ”[j]enkkinauratusten pohjamutia kaapiva seksi- ja vessavitsipotpuri on harvinaisen masentavaa katsottavaa”, sitä uuvuttavampaa ja tylsämielisempää mitä pidemmälle elokuva etenee.Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä elokuvan härski ja poliittisesti epäkorrekti huumori ja älyvapaa asetelma hauskuttavat aikansa, mutta parin vitsin varaan rakennettu elokuva toimisi paremmin lyhytelokuvana.
Niina Kurkinen

Niina Kurkinen (s. 20. toukokuuta 1974 Kajaani) on suomalainen malli, näyttelijä ja yksityisyrittäjä. 
Kurkinen aloitti mallin uransa 16-vuotiaana muuttaessaan Pariisiin mallin töiden perässä. Sittemmin hän on toimi pitkään kosmetiikkayhtiö Lumenen mallina. Kurkinen oli yksi Suomen menestyneimmistä malleista ja hän on yhteistyössä Paparazzi-mallitoimiston kanssa. Hänellä oli myös Helsingin keskustassa oma vaateliike Nina's siskonsa kanssa joka myi muun muassa Marnin, Dries van Notenin, Miu Miun, Christian Louboutinin, Preen Linen, Ld Tuttlen ja Marc by Marc Jacobsin luomuksia.
Kurkinen on näytellyt sivurooleissa muun muassa elokuvissa Levottomat ja Sooloilua sekä televisiosarjoissa Kylmäverisesti sinun, Irtiottoja ja Tahdon asia.

Yksityiselämä

Kurkinen oli 1990-luvun loppupuolella avoliitossa elokuvaohjaaja Antti J. Jokisen kanssa ja heille syntyi vuonna 1997 yhteinen poika. Liitto päättyi eroon 1999 ja lapsi jäi äidille.
Hän on ollut myös kihloissa jääkiekkoilija Jarkko Ruudun kanssa. He erosivat vuonna 2007. Niina Kurkinen avioitui 6.8.2017 tanskalaisen Nikolaj Nyholmin kanssa.
Hupeli

Hupeli on Heikki Turusen vuonna 1978 ilmestynyt romaani. Se on ensimmäinen osa kirjasarjaksi muodostuneesta tarinasta jossa kuvataan rintamamiestilan vaiheita lapsesta mieheksi varttuvan Heino Oinosen silmin. Muut Turusen romaanit joissa tarinaa jatkettiin olivat Kolmen hevosen mies (1981), Punahongan hehku (1982), Mustarinnan lapset (1985), Maan veri (1987). Myöhemmissäkin Turusen teoksissa Heino Oinonen esiintyy hahmona.

Juonen pääkohtia yllä mainituista kirjoista

Viljo Oinonen on haavoittunut pahasti ja makaa sotasairaalassa. Hänen vaimonsa Kyllikki vierailee hänen luonaan ja järkyttyy miehensä tilasta. He ovat olleet naimisissa jo ennen sotia. Esikoinen oli vähällä syntyä äpäränä ja Viljo epäilee edelleen tämän olevan toisen miehen aikaansaannoksia. Hän epäilee etenkin veljeään jonka kanssa Kyllikki oli myös seurustellut. Viljo selviää sairaalasta unelmoimalla omasta maatilasta, jollaisia valtio on luvannut rintamamiehille. Kyllikki haluaisi kaupunkiin mielestään kevyempiin töihin. Viljo kuitenkin saa taivuteltua vaimonsa suostumaan maan anomiseen. Heille osoitetaan Hupeli-niminen tila kylmästä raivaamattomasta korvesta.
Uudisraivaajan arki on karua, peltoja raivataan lihasvoimin, Kyllikki saa jopa keskenmenon. Päähenkilö, Heino, on syntynyt vuonna 1945 heidän entisessä asuinpaikassaan Pösön mökillä. Viljo rakentaa perheelleen talon. Se on tyyppipiirustuksien mukainen mallitalo. Heillä on asuntoviljelystila, jonka kanssa on enemmän työtä kuin he oikeasti jaksaisivat. Ajat muuttuvat, kehitys maailmalla kulkee nopeammin kuin osattiin arvata. Tilalla vain jatkuu arki riitoineen ja puutteineen. Viljo on sairaalloisen mustasukkainen. Lapset käyvät koulua ja vanhemmat lapset kokeilevat jo töitäkin.
Viljo ja Kyllikki väsyvät ja heidän elämänsä jää kiertämään samoja puuduttavia uria. Heino on taiteellinen ja pyrkii Ateneumiin jonne ei kuitenkaan pääse. Hän päätyy kaupunkiin sanomalehtimieheksi. Hän käy läpi monia kriisejä ja tuntee ajelehtivansa. Hän tuntee mielenterveytensä järkkyvän. Maaseutu-Suomi kituu ja lopulta maaltapako tyhjentää kylät ja tilat. Myöhemmissä kirjoissa Heino asuu kaupungissa mutta tuntee itsensä edelleen juurettomaksi näissä vieraissa maisemissa.
Rikoksista pahin

Juoni

Los Angelesiin sijoittuvassa sarjassa seurataan LAPD:n suurrikosyksikköä, jota johtaa ylikomisario Sharon Raydor (Mary McDonnell). Raydor oli mukana jo Ratkaisija-sarjassa, mutta vain kaudet 5-7. Ratkaisijassa yksikköä johti Brenda Leigh Johnson, joka ei esiinny jatko-osassa. Muita samoja molemmissa sarjoissa esiintyviä henkilöitä ovat muun muassa rikoskomisario Louie Provenza (G. W. Bailey), rikoskomisario Andy Flynn (Tony Denison), rikoskomisario Michael Tao (Michael Paul Chan) sekä rikostutkija Julio Sanchez (Raymond Cruz).
Jose Ahonen

Jose Ahonen (s. 1978) on suomalainen taikuri ja mentalisti. Jose Ahonen innostui taikuudesta ja alkoi opetella sitä verrattain myöhään, vasta parikymppisenä. Ammattitaikurina ja -mentalistina hän on toiminut noin vuodesta 2006–2007. Hänen esikuviaan ovat muun muassa taikurit Derren Brown, Penn & Teller sekä David Blaine. 
Ahonen valittiin City-lehden Tampereen äänestyksessä vuoden 2009 Kaupungin Parhaaksi Taikuriksi. Tällä hetkellä Jose tekee taikurikeikkoja pääosin yrityksille, noin 70 keikan vuositahtia.

Taikuutta koirille

Suurelle yleisölle hän tuli tutuksi viraalivideosta Taikuutta koirille – Magic for dogs, joka saavutti lyhyessä ajassa yli 13 miljoonaa katselukertaa YouTubessa. Videolla hän ojentaa koirille herkkupalaa, joka yllättäen katoaa juuri ennen kuin koira saa sen. Videota esitettiin maailmalla monissa suosituissa televisio-ohjelmissa, kuten NBC:n Today Show’ssa, kanadalaisen CTV News -kanavan Kevin Newman Live -ohjelmassa, Good Morning America -aamuohjelmassa sekä USA Todayn ZoomIN’ssa. Videosta on tehnyt jutun myös muun muassa Yahoo News, Huffington Post sekä Time.

Huijarit

Ahonen oli mukana Radio SuomiPopin Huijarit-sarjassa, jossa hän ja mentalistit Johannes Malkamäki ja Tommi Lahti tekivät huijauksia piilokameratyylisesti.

Sideshow Brewery

Ahonen on osa Sideshow Brewerya, joka tuottaa käsityöläisoluita mustalaispanimoperiaatteella.