google/wiki40b huggingface dataset:
Atırawin alue

Maantiede, ilmasto ja luonto

Atırawin alue sijaitsee Kaspian syvängön koillisosassa, Jemin tasangolla ja Ustjurtin laakion länsireunalla. Se rajoittuu pohjoisessa Länsi-Kazakstanin, idässä Aqtöben ja etelässä Mañğıstawin alueisiin sekä lännessä Venäjän Astrahanin alueeseen. Pinnanmuodostukseltaan tasaisesta alueesta suuri osa on hiekka-aavikkoa. Ilmasto on mannermainen. Tammikuun keskilämpötila on –3—5ºC, heinäkuun 24–25ºC. Vuotuinen sademäärä on 150–200 millimetriä.
Alueella virtaa Kaspianmereen laskeva Uraljoki. Pienemmät joet Jem (Emba), Sağız ja Oyıl kuivuvat hiekka-aavikolle. Jokilaaksoissa ja Kaspianmeren rannalla on paljon kesällä kuivuvia pieniä suolajärviä. Järvistä suurimmat ovat Ïnder, Jamansor ja Aygırköl. Hyötykaivannaisiin kuuluvat öljy ja maakaasu sekä Ïnder-järven kalisuola ja natrium.
Kasvillisuus koostuu etupäässä marunoista ja suolaheinistä sekä etelässä pensaikosta. Kaspianmeren pohjoisrannalla kasvaa ruokoa ja jokilaaksoissa poppeleita ja pajua. Eläinlajeja ovat pedot (susi, kettu), jyrsijät (siiseli, hyppyrotta ym.), sorkkaeläimet (villisika, saiga) ja linnut (trappi, pikkutrappi, arokotka).

Hallinnollinen jako ja asutus

Alueeseen kuuluvat Atırawin ja Qulsarın kaupungit, seitsemän hallintopiiriä, 12 taajamaa ja 61 maaseutupiirikuntaa. Hallinnollinen keskus on Atıraw. Kazakit muodostavat 91,5 % alueen väestöstä ja venäläiset 6,35 % (vuonna 2010).

Liikenne ja talous

Atırawista on rautatieyhteydet Astrahaniin ja Orskiin. Maqatista haarautuu rata Mañğıstawin alueen Beynewiin. Atırawissa on kansainvälinen lentokenttä.
Talous perustuu 1930- ja 1940-luvuilla alkaneeseen öljyn ja kaasun tuotantoon. Atırawissa on öljynjalostamo ja kemian tehdas. Alueelta on öljyjohdot Orskiin, Samaraan ja Novorossijskiin. Kaspianmerellä ja Uraljoella harjoitetaan sammen kalastusta. Balıqşın taajamassa ja Qurmanğazın piirissä on kalatehtaat. Alueella toimii myös muuta elintarviketeollisuutta ja ompelimoita. Maatalous on erikoistunut lampaiden, nautakarjan, hevosten ja kamelien kasvatukseen. Jokilaaksoissa viljellään perunaa ja vihanneksia.
Pekka Airaksinen (muusikko)

Pekka Airaksinen (21. elokuuta 1945 Helsinki – 6. toukokuuta 2019 Loimaa) oli suomalainen elektronisen musiikin säveltäjä ja muusikko ja taidemaalari. Hän oli Helsingin underground-liikkeen keskeinen vaikuttaja.

Varhaisvaiheita

Airaksinen kävi Kulosaaren yhteiskoulua ja harrasti jazzmusiikkia ja opiskeli teini-ikäisenä Helsingissä viulun- ja pianonsoittoa. Hänen pianonsoitonopettajanaan toimi muun muassa Klaus Andersson. Suurelta osin häntä voidaan kyllä pitää itseoppineena, varsinkin kun on kyse elektroniikan ja etenkin syntetisoijien käsittelystä. 
Kitaransoitosta hän kertoo innostuneensa Jimi Hendrixin Suomen konsertin ansiosta. Tällä konsertilla oli lähtemätön vaikutus useaan suomalaiseen muusikkoon.

Ura

Airaksinen soitti rockyhtyeissä 1960-luvun lopulla ja oli mukana muun muassa Rauli Badding Somerjoen ja M. A. Nummisen konserteissa.
Pian edistyksellisimmät muusikot näissä piireissä alkoivat kiinnostua underground-taiteesta, johon liittyi teatteria, performanssia ja epäkaupallista kokeilevaa musiikkia. Airaksinen oli Sperm-yhtyeen perustajajäsen ja sen musiikillinen sielu.
Airaksisen tuotantoon kuului satoja tunteja sävellyksiä, useita konsertteja sekä satoja maalauksia, lisäksi eeppisiä runoelmia ja näkytarinoita. Hän perusti myös kaksi meditaatiokeskusta ja harrasti kustannustoimintaa sekä omisti laajan kokoelman tiibetiläistä ja buddhalaista taidetta, jota on esillä Alastarolla Tiibetin taiteen keskuksessa.
Airaksinen ei 1970-luvun jälkeen pitkään aikaan juuri musisoinut julkisuudessa, mutta 2000-luvulla hän aktivoitui tässä suhteessa uudelleen ja esiintyi useissa eri free jazz -kokoonpanoissa sekä kokeellisen musiikin festivaaleilla. Vuonna 2003 hän piti oman konsertin Avanto-festivaaleilla Helsingissä.
Airaksinen toimi myös poikkitaiteellisissa piireissä. Hän oli perustamassa Elonkorjaajat-taiteilijaryhmää, joka toimi aktiivisesti 1970-luvulla ja yhdisti toiminnassaan maalausta, valokuvaa, runoutta ja ääniä. Airaksisen muun muassa esitti maalauksiaan ryhmän puitteissa. 2000-luvulla ryhmä aktivoitui uudelleen, ja Airaksinen oli mukana maalauksillaan. Hänellä oli myös laaja yksityisnäyttely Karkkilassa Galleria Bremenissä vuonna 2011.
Airaksinen kirjoitti myös proosarunoja, joita julkaistiin esim. Kulttuurilehti Genesiksessä. Odo-meditaatioharjoituksia hän julkaisi oman kustannusyhtiönsä kautta vuonna 2014 nimellä Odo, tie ties minne. Niitä Airaksinen itse piti tärkeimpänä saavutuksenaan, vaikkakaan ne eivät juuri tulleet tunnetuiksi.
Seeadler

Palvelus

Alus upotettiin 14. toukokuuta 1942
Alina Kabajeva

Alina Maratovna Kabajeva (ven. Алина Маратовна Кабаева, s. 12. toukokuuta 1983 Taškent, Uzbekistanin SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen poliitikko ja entinen rytminen kilpavoimistelija.
Kabajeva voitti rytmisen voimistelun kultamitalin Ateenassa vuonna 2004. Sydneyn kisoissa hän sai pronssia. Hän on voittanut kaksi kertaa maailmanmestaruuden ja viisi kertaa Euroopan-mestaruuden. Ensimmäisen Euroopan-mestaruutensa hän voitti Portugalissa 1998. Hän jäi kiinni dopingista 2001 ja sai vuoden kilpailukiellon. Hänen käyttämänsä aine oli diureetti.
Urheilu-uransa jälkeen Kabajeva siirtyi politiikkaan, ja hänet valittiin joulukuussa 2007 duumaan Yhtenäisen Venäjän kansanedustajana. Hän on Venäjän parlamentin urheilukomitean varapuheenjohtaja ja nuorisokomitean puheenjohtaja. Ennen duumauraansa hän oli vuodesta 2005 kaksi vuotta kestäneen kauden Putinin perustaman kansalaiskamarin jäsen.
Kabajevan isä on entinen jalkapalloilija Marat Kabajev, äiti on Ljubov Kabajeva.
Venäläinen lehti Moskovski korrespondent julkaisi huhtikuussa 2008 ympäri maailmaa levinneen uutisen, että Kabajeva on avioitumassa Vladimir Putinin kanssa. Lehti joutui kuitenkin perumaan uutisen perättömänä lähteiden puutteessa ja esittämään anteeksipyynnön.
Sotśin olympiakisojen alla huhuttiin, että Kabajeva saattaisi sytyttää olympiatulen. Hän oli kuitenkin tulen neljäntenä kantajana, ja tulen sytyttivät Irina Rodnina ja Vladislav Tretjak.
Vuonna 2014 Kabajeva nimitettiin yksityisen National Media Group -mediakonsernin johtoon. 
Hänet on mainittu Putinin naisystäväksi.
Alte Weser

Alte Weser on saksalainen kasuunimajakka Weserjoen suiston ulkopuolella.
Majakka sytytettiin vuonna 1964 ja se korvasi kahdeksan vuosikymmentä palvelleen vanhan Roter Sand -majakan. Alte Weser oli aluksi miehitetty kuten edeltäjänsä, mutta se muutettiin vuonna 1972 täysautomaattiseksi.
Hr. Ms. Callenburgh (F808)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1994 ja se myytiin Kreikalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Adrias.
Pieni Terveenlampi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,2 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kivijärven alueeseen (14.192) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 75,9 metriä mpy.
Kaakkolammi (Jämsä, Yijälä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 161,2 metriä mpy.
Liisa Uusitalo

Liisa Anneli Uusitalo (s. 8. huhtikuuta 1944) on suomalainen kauppatieteiden tohtori, joka toimi Helsingin kauppakorkeakoulun markkinoinnin professorina 1990–2009. Hänen vuonna 1979 julkaistua väitöskirjaansa Consumption Style and Way of Life pidetään kuluttajasosiologisen tutkimuksen avauksena Suomessa. Vuonna 2000 Uusitalo nimettiin Vuoden professoriksi.
Vuonna 1993 Uusitalo nimitettiin Helsingin kauppakorkeakoulun markkinointiviestintään painottuvaan markkinoinnin professuuriin, jota hän oli hoitanut jo vuodesta 1986 lähtien. 1990-luvun puolivälissä Uusitalo aloitti tutkimusprojektin kuluttajan, kulttuurin ja markkinoiden vuorovaikutuksesta yhteistyössä Jyväskylän yliopiston Nykykulttuurin tutkimusyksikön kanssa. Vuosina 2008–2011 hän johti kuluttajaa tietoyhteiskunnassa tutkivaa projektia Consumer Behavior in Information Society (COBI).
Uusitalo on ollut vierailevana tutkijana Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä, Berliinin Wissenschaftskollegissa, Stanfordin yliopiston Scancor-instituutissa, Århusin kauppakorkeakoulussa Tanskassa sekä Bathin yliopistossa Englannissa.
Uusitalo on ollut jäsenenä muun muassa Valtion taloudellisen tutkimuskeskuksen tutkimusneuvostossa, Kuluttajatutkimuskeskuksen johtokunnassa, Kilpailuneuvostossa, Suomen Unicef-yhdityksen hallituksessa, Suomalaisen työn liiton tutkimusneuvostossa ja Suomen Unesco-toimikunnassa. Vuonna 1997 hän sai Suomalaisen Tiedeakatemian jäsenyyden. Vuonna 1999 Uusitalo toimi Suomessa pidetyn taiteen ja kulttuurin johtamisen kongressin (AIMAC) puheenjohtajana. Hän on ollut mukana myös suomalaisten naisekonomistien verkostossa.
Elinkautinen vankeus

Elinkautinen vankeus on vankeusrangaistus, joka teoriassa kestää tuomitun kuolemaan saakka. Sen tarkka määritelmä vaihtelee eri lainsäädännöissä. Monissa maissa elinkautiselle vankeudelle on säädetty enimmäiskesto, ja tuomitulla on mahdollisuus saada armahdus, usein tietyn vähimmäisajan jälkeen.
Paikoissa, joissa kuolemanrangaistus on käytössä pidetään usein elinkautista vankeutta sitä hieman lievempänä rangaistusvaihtoehtona. Suomessa ja monissa muissa maissa, joissa kuolemanrangaistusta ei ole käytössä, elinkautinen vankeus on ankarin laissa määrätty rangaistus.
Human Rights Watchin ja Amnesty Internationalin mukaan vain Israelissa, Etelä-Afrikassa, Tansaniassa ja Yhdysvalloissa on alaikäisiä elinkautisvankeja, joilla ei ole mahdollisuutta päästä ehdonalaiseen vapauteen. Yhdysvalloissa oli lokakuussa 2005 enemmän alaikäisiä elinkautisvankeja kuin missään muualla: 9 700, joista 2 200 ilman mahdollisuutta päästä ehdonalaiseen vapauteen.

Armahdus ja ehdonalainen

Lokakuussa 2006 tuli voimaan nykyinen laki elinkautisvankien armahtamisesta ja ehdonalaisesta vapaudesta. Presidentin armahdusoikeus säilyi, mutta nykyään kaikkien 12 vuotta istuneiden elinkautisvankien vankeuden jatkaminen tulee Helsingin hovioikeuden käsiteltäväksi. Alle 21-vuotiaana tuomittujen tapaukset otetaan käsittelyyn 10 vuoden istumisen jälkeen. Päätös ehdonalaiseen vapauteen päästämisestä tehdään Rikosseuraamusviraston arvion pohjalta. Arviointi koskee tuomioon johtanutta rikosta ja sen jälkeisiä rikoksia, vangin vaarallisuutta ja hänen vankilassa esittämiään uhkauksia sekä vangin käytöstä. Arviota tehtäessä otetaan rikosseuraamusesimiehen (ent. ylivartijan) ja vankilanjohtajan lausunnot, jotka puolestaan pohjautuvat muiden vankilatyöntekijöiden näkemyksiin.
Vuosina 2007–2010 Hovioikeus käsitteli 54 tapausta, joista on hyväksytty 21. Tuomion saaneista 2/3:lla on alkoholiriippuvuus, samoin 2/3:lla on persoonallisuushäiriö. Jos päätös on kielteinen, vapauttamisasia tulee automaattisesti käsiteltäväksi uudelleen joka toinen vuosi. Ehdonalaiseen päästetyn elinkautisvangin jäännösrangaistuksen pituus on kolme vuotta. Viime aikoina tuomioiden keskipituus on ollut kasvussa.
Elinkautistuomiota saattaa joutua istumaan kuolemaan asti: tällainen oli muun muassa Väinö Kilpiäinen, joka istui vuodesta 1953 kuolemaansa 1973 asti.

Vankien määrä

Elinkautisvankien määrä on kasvanut Suomessa rajusti 2000-luvulla. Vuonna 2000 elinkautisvankeja oli 59 ja useina 1990-luvun vuosina jopa alle 30. Vuoden 2012 lopussa elinkautisvankeja oli 200, joista kymmenen oli naisia. Keskimääräinen rangaistuksen pituus oli 17 vuotta. Vuonna 2014 keskimääräinen pituus taas oli 14 vuotta. Huhtikuussa 2014 uutisoitiin, että elinkautista vankeusrangaistusta kärsi 211 vankia. Määrän kasvun syynä on pidetty muutosta mielentilatutkimuksessa; yhä useampi murhasta tuomittu katsotaan syyntakeiseksi eli täydessä ymmärryksessä olevaksi.
Lumetus

Lumetus on lumen tuottamista johtamalla painevettä ja -ilmaa lumitykin läpi. Lumetusta käytetään pääasiassa laskettelukeskuksissa, sillä sen avulla voidaan lisätä lumikerroksen luotettavuutta ja pidentää hiihtokautta.

Lumetus lumitykillä

Lumetus tapahtuu lumitykillä. Sillä tuotettua lunta kutsutaan tykkilumeksi, keinolumeksi tai tekolumeksi. Tykkilumi on kuitenkin oikeaa lunta eikä esimerkiksi paperia tai muovia. Lumitykkiin johdetaan paineilmaa ja painevettä. Se hajottaa vesipisarat pieniksi, muutamien kymmenien mikronien kokoisiksi pisaroiksi ja ampuu ne ilmaan. Jos ilman lämpötila on 0 °C tai sen alle, pienet pisarat alkavat haihtua ja jäähtyä nopeasti muodostaen lumikiteitä. Ilmiö tapahtuu myös, jos ilmankosteus on alhainen. Paineilma ja painevesi tuotetaan vesitykkiin sähköllä, jota tarvitaan suhteellisen paljon.
Finlandia: Otavan iso maammekirja

Finlandia: Otavan iso maammekirja on 1980-luvulla ilmestynyt kirjasarja, jossa kuvataan Suomen maantiedettä maakunnittain ja kunnittain. Kirjasarjaan kuuluu yhdeksän osaa, joista ensimmäinen ilmestyi vuonna 1983 ja viimeinen vuonna 1987. Kirjan päätoimittajina olivat maantieteilijä Kalevi Rikkinen ja kirjallisuudentutkija Hannes Sihvo.
Aiemmin ilmestyneitä Suomen maantiedettä samaan tapaan lääneittäin ja kunnittain käsitelleitä kirjasarjoja ovat vuosina 1919–1931 ja 1967–1978 ilmestyneet Suomenmaa-nimiset kaksi kirjasarjaa.
Guy Husson

Guy Husson (s. 2. maaliskuuta 1931 Vitry-sur-Seine, Val-de-Marne, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli moukarinheitto.
Husson sijoittui Bernin EM-kilpailuissa 1954 moukarinheitossa 17:nneksi tuloksella 52,43 m. Melbournen 1956 olympialaisissa hän sijoittui 13:nneksi tuloksella 55,02 m. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän sijoittui 12:nneksi tuloksella 58,52 m. Rooman 1960 ja Tokion 1964 olympialaisissa hän ei selviytynyt karsinnasta jatkoon.
Husson voitti moukarinheitossa Ranskan mestaruuden yhteensä 15 kertaa vuosina 1954–1968. Hän paransi Ranskan ennätystä useita kertoja vuodesta 1954 alkaen ja ylitti 60 metrin rajan ensimmäisen kerran vuonna 1956. Parhaan virallisen tuloksensa 69,40 m hän heitti vuonna 1967. Hän on pituudeltaan 185-senttinen ja painoi parhaina vuosinaan 105 kiloa.
Julie Warner

Julie Warner (s. 9. helmikuuta 1965 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on esiintynyt muun muassa televisiosarjoissa  House ja Viiden juttu. Parhaiten hän muistetaan kuitenkin sarjasta Star Trek, jossa hän esiintyi 1989–1990. 
Warner on esiintynyt monissa elokuvissa kuten Doc Hollywood (1991), Vitsivieteri  (1992), Uhka tuntemattomasta (1994) ja Forever Strong (2008).
Warner  on valmistunut Brownin yliopistosta teatteritaiteen koulutusohjelmasta vuonna 1987. Hän meni vuonna 1995 naimisiin käsikirjoittaja-ohjaaja Jonathan Princen kanssa, ja heille syntyi 1997 poika nimeltä Jackson.
Ávilan Teresa

Elämä

Pyhä Avilan Teresa syntyi Teresa de Cepeda y Ahumadiksi Avilassa 28. marraskuuta 1515 kolmantena lapsena yhdeksästä vaikutusvaltaisille Don Alonso Sanchez de Cepedalle ja tämän toiselle vaimolle Doña Beatriz Davila y Ahumadalle. Luettuaan marttyyrien elämistä hän vielä lapsena ja alle yhdeksänvuotiaana yritti epäonnistuneesti paeta kotoaan vanhemman veljensä kanssa kuollakseen maurien käsissä marttyyrinä ja päästäkseen Taivaaseen, sanoen vanhemmilleen, että ”haluan nähdä Jumalan”. Teini-ikäisenä hän välitti vain pojista, vaatteista, flirttailusta ja kapinoimisesta, kunnes hänen isänsä päätti lähettää hänet nunnaluostariin tytön ollessa 16-vuotias. 20-vuotiaana 1535 tai 1536 hän astui karmeliittaluostariin Avilassa, jossa hän myös otti käyttöön nimensä Jeesuksen Teresa, josta kolmea vuotta myöhemmin hän sairastui vakavasti ja oli koomassa neljä päivää. 1543 hänen isänsä kuoli ja kaikki hänen sisarensa muuttivat Amerikkaan yksi toisensa jälkeen. Pyhimys perusti 1562 ensimmäiset reformoidut karmeliitat Avilassa ja tulevina vuosina 17 nunnaluostaria. Philip II:n tuella paljasjalkakarmeliittojen provinssi hyväksyttiin ja vahvistettiin kanonisesti 22. kesäkuuta 1580. Pyhä Teresa kuoli 4. lokakuuta 1582 ja vietiin aluksi Avilaan, sekä sittemmin Albaan, jossa se on säilynyt turmeltumattomana ja hänen sydämensäkin on asettettu yleisön kunnioitettavaksi.
Todomondo

Todomondo on Eurovision laulukilpailua 2007 varten perustettu yhtye, joka edusti Romaniaa kuusikielisellä kappaleellaan "Liubi, liubi, I love you".
Pontus Jäntti

Pontus Jäntti (s. 20. joulukuuta 1968 Helsinki) on suomalainen sulkapalloilija. Aktiiviurallaan Jäntti voitti Suomen mestaruuden kahdeksan kertaa, joista seitsemän peräkkäin vuosina 1987–1993. Viimeinen mestaruus tuli vuonna 1998.
Pontus Jäntti on myös yksi 35:stä Suomen Sulkapalloliiton kultaisen pelaajamerkin saaneista urheilijoista.
Jäntin uran korkein ranking-sijoitus oli 18. 22. joulukuuta 1992 päivätyllä listalla. Tämän ranking-huipun takana oli saman vuoden marraskuussa saavutettu Skotlannin avoimen GP-kisan voitto. Jäntti voitti saman kilpailun myös vuonna 1998.

Arvokisamenestys

Jäntin aktiiviuran paras saavutus oli junioreiden EM-kultamitali Helsingissä vuonna 1987.
Jäntti edusti Suomea kahdesti olympiakisoissa. Barcelonassa 1992 Jäntti voitti ensimmäisessä ottelussaan Bulgarian Yassen Borissovin suoraan kahdessa erässä antaen vastustajalle yhteensäkin vain seitsemän pistettä. Toisella kierroksella vastaan tuli kiinalainen Liu Jun, jota vastaan Jäntti taisteli hyvin ensimmäisen erän häviten sen pistein 15–13. Toisessa erässä kiinalainen Jun takoi tauluun voittopisteet 15–7. Atlantan kisoissa 1996 Jäntti pääsi suoraan toiselle kierrokselle, mutta arpa heitti vastaan maailman senhetkisen ykköspelaajan Indonesian Joko Suprianton, joka ei tarvinnut kuin 28 minuuttia Jäntin lyömiseen suoraan kahdessa erässä pistein 15–1 ja 15–5.
Vuonna 1990 Moskovassa pelatuissa EM-kisoissa Jäntti karsiutui välieristä, joten hänen lopullinen sijoituksensa oli 5.–8. Kaksi vuotta myöhemmin Skotlannin Glasgow'ssa pelatussa EM-turnauksessa molemmat suomalaiset, Jäntti ja Robert Liljequist jäivät myös sijoille 5.–8.
Viimeisin saavutus uralla on ikämiesten yli 35-vuotiaiden sarjan maailmanmestaruus vuodelta 2004 Malesian Kuala Lumpurissa järjestetystä turnauksesta. Kaikkiaan hänellä on virallisia maaotteluita takanaan 55 kappaletta, jolla määrällä hän on miesten kaikkien aikojen listalla kolmantena Lasse Lindelöfin ja Tony Tuomisen jälkeen.
Cape Agulhas

Cape Agulhas (joskus myös Kap Agulhas)  on Afrikan mantereen eteläisin kärki, joka sijaitsee Etelä-Afrikan tasavallassa noin 175 kilometriä Hyväntoivonniemestä itään. Lännessä Atlantilla virtaa Eteläiseltä jäämereltä kylmä merivirta ja idästä Intian valtameren puolelta lämmin Agulhasinvirta. Merivirrat kohtaavat Cape Agulhasin tienoilla, mikä selittää seudun kuuluisan myrskyisyyden. Niemenkärjen pituuspiiri on sovittu Atlantin ja Intian valtamerten rajaksi.
Sinisatakieli

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 13,5 cm, siipien kärkiväli 20–21 cm ja paino tavallisimmin noin 15 g. Kooltaan sinisatakieli on kuin punarinta tai sinipyrstö. Juhlapukuinen koiras selkäpuolelta harmaa, vatsa ja rinta ovat valkoiset, kupeet harmaat ja naama sekä kurkun sivut mustat. Naaras, peruspukuinen koiras ja nuori lintu ovat ruskehtavaselkäisiä, vatsapuolelta vaaleita, niiden yläperä on harmaa ja silmärengas on valkoinen. Lintu on arka ja liikkuu enimmäkseen maassa nopei pyrähdyksin.

Esiintyminen

Sinisatakieli elää Etelä-Siperiassa, Kaukoidässä, Kiinassa, Koreassa ja Japanissa. Sen elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii pääasiassa Kaakkois-Aasiassa ja Indonesiassa. Se on satunnaisesti tavattu myös Euroopassa.

Elinympäristö

Sinisatakieli asuu varjoisissa ryteikköisissä havumetsissä, joissa pensaskerros on vähäistä, usein jokivarsilla ja niittyjen reunoissa. Paikoin sitä tavataan myös tammimetsissä.

Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan puutteellisesti.

Ravinto

Sinisatakielen ravintoa ovat hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat.
Indiaca

Indiaca on nopea ja dynaaminen pallopeli, joka on peräisin Etelä-Amerikasta. Peli on joukkuepeli, jota pelataan lentopallokentää pienemmällä kentällä, ja missä kaksi verkon erottamaa viisihenkistä joukkuetta lyövät Indiaca-palloa puolelta toiselle. Pelivälineenä käytetään indiaca-sulkapalloa, jota pitää lyödä kädellä. Pisteitä saa, jos Indiaca-pallo koskettaa vastustajan kenttää. Indiacaa pelataan muun muassa Virossa, Saksassa, Japanissa, Belgiassa ja Luxemburgissa.
William E. Rees

Ura

William Rees suoritti tohtorin tutkintonsa populaatioekologiasta Toronton yliopistossa. Hän on opettanut University of British Columbia -yliopiston yhteiskunta- ja aluesuunnittelun laitoksella vuodesta 1969 lähtien. Hän perusti laitoksen yhteyteen ympäristö- ja resurssisuunnittelun ryhmän ja toimi laitoksen johtajana vuosina 1994-1999. Suuri osa Reesin työstä käsittelee vihreää taloutta ja ympäristöekologiaa. Hän julkaisi ekologista jalanjälkeä käsittelevän teoksensa Our Ecological Footprint yhdessä silloisen jatko-opiskelijan Mathis Wackernagelin kanssa vuonna 1996. Englanninkielinen teos on sittemmin käännetty kiinaksi, ranskaksi, saksaksi, unkariksi, italiaksi, japaniksi, latviaksi sekä espanjaksi. Ekologinen jalanjälki on kvantitatiivinen työkalu, jolla ihmiskunnan ekologista vaikutusta ekosfääriin mitataan sen tarvitsemien ekosysteemien (maa- ja vesialueet) määrän mukaisesti.

Filosofia

Reesin näkemyksen mukaan kartesiolaiseen dualismiin perustuva "valistusprojekti" on tuottanut tekno-teollisen yhteiskunnan, joka katsoo jollakin tavalla olevansa erillään biofyysisestä maailmasta. Moderniin yhteiskuntaan on Reesin mukaan sisäänrakennettuna oletus, että ihmiset ovat luonnon herroja ja he voivat toimia ikään kuin ympäristö ei asettaisi merkittäviä rajoituksia yhteiskunnille. Tämä dualismi yhdessä sen kasvulle ja materialismille perustuvan maailmankuvan rinnalla on monien ihmiskuntaa uhkaavien ympäristöongelmien taustalla.
Rees kritisoi niitä taloustieteilijöiden esittämiä väitteitä, joiden mukaan teollisuusyhteiskunnat olisivat jollakin tavalla siirtymässä aineettoman kasvun kaudelle tai ihmisen älykkyys mahdollistaisi ympäristöresurssien loputtoman korvaamisen. Erityisen arvostelun kohteeksi hän asettaa Julian Lincoln Simonin kirjoitukset ikuisen talouskasvun ja väestönkasvun mahdollisuudesta.
Sara Lindborg

Sara Lindborg (s. 30. marraskuuta 1983) on ruotsalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä.
Lindborg sijoittui Sapporon MM-kilpailuissa 2007 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 16:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa niin ikään kuudestoista. Maailmancupin henkilökohtaisissa kilpailuissa hän on ollut parhaimmillaan yhdestoista Tour de Skin 2013–2014 kokonaiskilpailussa. Hän oli nopein kiertueen viidennen osakilpailun, 15 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailun erillisajoissa. Hän kuului maailmancupin viestin voittaneeseen Ruotsin joukkueeseen Beitostølenissä marraskuussa 2009.
Lindborg lopetti uransa maastohiihtäjänä keväällä 2018.
Martti Sulonen

Martti Seppo Sulonen (7. syyskuuta 1922 Tampere ‒ 30. heinäkuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen tekniikantutkija ja professori. Hän oli Teknillisen korkeakoulun metalliopin professori 1965–1986.
Jaycee Carroll

Seurajoukkueura

Carroll pelasi yliopistotasolla Utahin osavaltionyliopiston Aggies-joukkueessa vuosina 2004-2008. Jäätyään ilman NBA-varausta Carroll siirtyi Italian Lega Basket Serie A:n Teramo Basketiin. Hän edusti seuraa vuodet 2008-2009 pelaten 30 ottelua, joissa syntyi 492 pistettä. Kaudet 2009-2011 Carroll pelasi Espanjan Liga ACB:n CB Gran Canariassa, jossa hänet valittiin sarjan tähdistöjoukkueeseen vuonna 2011. Hän pelasi seurassa yhteensä 68 liigaottelua.
Vuonna 2011 Carroll siirtyi saman sarjan Real Madridiin. Kaudella 2012-2013 hän voitti Espanjan mestaruuden ja sama toistui myös kahta kautta myöhemmin. Kaudella 2014-2015 Carroll voitti seuran kanssa myös Euroopan arvostetuimman seurajoukkueturnauksen Euroliigan.

Maajoukkueura

Carroll haki Azerbaidžanin kansalaisuutta jo vuonna 2011, mutta sai sen vasta seuraavana vuonna. Huhujen mukaan hän oli suunnittelemassa myös Montenegron kansalaisuuden hankkimista. Carroll debytoi Azerbaidžanin koripallomaajoukkueessa vuonna 2012.