Kosovon sota

Jugoslavian hajoaminen ja etninen syrjintä

Nationalismia hyväkseen käyttänyt kovan linjan sosialistipoliitikko Slobodan Milošević sanoi vuonna 1987 pitämissään puheissaan puolustavansa nimenomaan Kosovon serbejä.
Vuonna 1989 serbit ottivat valtaa pois Kosovon albaaneilta lakkauttaen alueen itsehallinnon. Serbit serbinkielistivät yliopiston ja koulujen opetussuunnitelmia, mikä johti albaanien boikottiin, ja yksikään albaani ei mennyt opiskelemaan yliopistoon ja professorit erosivat ajan mittaan tehtävistään. Albaanit yrittivät jatkaa koulutusta luvattomissa kouluissa.
Serbipoliisi kohdisti albaaneihin kidutusta, väkivaltaa ja jopa tappoi albaaneja, mikä herätti vastalauseita Sloveniassa ja Kroatiassa.
Jugoslavia hajosi vuonna 1991, kun Slovenia, Kroatia ja Bosnia itsenäistyivät. ja nämä kansat eristäytyivät toisistaan. Vuoden 1991 kansanäänestyksessä yli 99 % albaaneista kannatti Kosovon itsenäisyyttä. Vuonna 1992 albaanit perustivat varjohallituksen Ibrahim Rugovan johdolla.
Passiivista vastarintaa jo 80-luvulla ajanut Kosovon albaanijohtaja Ibrahim Rugova pyrki pitämään Kosovon rauhallisena, mutta pyysi turhaan maahan rauhanturvajoukkoja. Ulkomaita eivät Kosovon albaanien ongelmat kiinnostaneet. Vaikka Rugovan LDK-puolue olikin väkivallaton, se suhtautui jyrkän kielteisesti muihin kuin albaaneihin. Johtavan LDK:n kilpailijapuolueet olivat albaanien parissa marginaalissa. Entisen Jugoslavian jouduttua taloussaartoon tilanne näkyi Kosovossa kasvavana työttömyytenä varsinkin kaupungeissa ja yhä useamman ajautumisena kansainvälisten avustusten varaan. Mafiarikollisuus voimistui täälläkin. Muutamia Kroatian ja Bosnian serbejä muutti Kosovoon, jota monet serbit karttoivat köyhyyden takia.
Muita entisen Jugoslavian konflikteja selvitelleet Badinterin komitea ja Daytonin rauhankokous sivuuttivat Kosovon, koska merkittäviä taisteluja ei ollut siellä käyty vuoteen 1995 mennessä albaanien ja serbien välisestä syvenevästä vastakkaisasetteluista huolimatta. Kosovo köyhtyi ja serbit painostivat albaaneja yhä enemmän näiden muuttaessa pois sieltä.

Kosovon vapautusarmeijan vastarinta

Kosovon vapautusarmeija UÇK (sama kuin KLA) kehittyi pienestä aktivistiliike LPK:sta, joka oli vuonna 1993 alkanut suunnitella aseellista vastarintaa.
Alussa UÇK jakautui oikeistolaiseen ja vasemmistolaiseen siipeen.
UÇK teki vuodesta 1995 alkaen monia pommi-iskuja serbipoliisia ja muita serbiviranomaisia vastaan.
UÇK muistutti vuoteen 1997 lähinnä tavanomaista rikollisjärjestöä, ja sen väitettiinkin rahoittavan toimintaansa huumekaupalla. Länsimaat karsastivat järjestöä sen marxilaisuuden takia ja pitivät sitä terroristisena.
Sekä vuonna 1996 että vuonna 1997 murhattiin 30 serbipoliisia, - virkamiestä ja serbien liittolaisiksi epäiltyjä albaaneja, tekijänä luultavasti UÇK.
Albanian presidentin Sali Berishan kaaduttua tammikuussa 1997 Kosovon naapurimaa Albania ajautui kaaokseen, jonka takia rikolliset pystyivät aiempaa helpommin salakuljettamaan Albaniasta varastettuja armeijan aseita Kosovoon, mutta on kyseenalaista, missä määrin tämä vaikutti UÇK:hon, joka haali aseita vähän joka puolelta.
Vuonna 1997 väkivallatonta vastarintaa kannattaneen Ibrahim Rugovan suosio laski albaanien parissa, koska Rugovan taktiikka ei ollut tehokas toimissa serbihallintoa vastaan, ja varsinkin, koska Rugova ei saanut tukea ulkomailta. Toisaalta Albanian kaaos katkoi Rugovan yhteyksiä hänen silloiseen liittolaiseensa Sali Berishaan.
Serbian valtuuskunta käveli joulukuussa 1997 ulos Daytonin rauhankokouksen jälkeen tulleesta kokouksesta, koska kokouksessa puhuttiin kasvaneesta albaanien ja serbien etnisestä jännitteestä ja kyseltiin Serbialta toimia.
UÇK laajensi aluettaan merkittävästi vuosina 1997–1999 hyökkäämällä serbien sotilaskohteita, poliiseja ja armeijaa vastaan. UÇK pystytti tiesulkuja varmistaen alueensa.
UÇK iski yhä enemmän serbien siviilivirkamiehiä vastaan.
Helmikuussa 1998 Milošević määräsi sisäministeriön MUP:n kukistamaan UÇK:n. Tämän uskotaan osin johtuneen siitä, että Yhdysvallat vastusti alussa UÇK:ta ja tuki Rugovaa. Tällöin Milošević luultavasti uskoi, ettei länsi puuttuisi hänen UÇK:ta vastaan käymäänsä sotaan.
Maaliskuussa 1998 kapina oli laajimmillaan ja UÇK valtasi jopa neljänneksen Kosovosta. Silloin UÇK:n pääasiallinen tukialue oli Drenican seuduilla sijaitseva Prekazin kylä. UÇK:n taktiikka muuttui alueelliseksi puolustukseksi, ja liike tukeutui kyliin.
Vuoden 1998 alun aikoihin alkaneet mielenosoitukset muuttuivat maaliskuun mennessä yhteenotoiksi serbien ja albaanien välillä, kun nämä alkoivat kumpikin pystyttää omia tiesulkujaan. UÇK:n sissit ampuivat Drenican laaksossa 28. helmikuuta 1998 erästä serbipoliisin autoa singolla, ja tappoivat neljä poliisia. Serbien vastahyökkäys tappoi ainakin 16 albaanisissiä ja käynnisti päiviä kestäneen laajenevan kostojen ja vastakostojen sarjan, jossa kuoli paikallinen merkittävä albaani Adem Jashari ja melkein koko hänen perheensä. lopulta monia serbipoliiseja je ehkä jopa 80 albaania kuoli. UÇK julisti avoimen vapaussodan, ja verisen tapahtumasarjan takia UÇK sai runsaasti lisää jäseniä. Toisaalta myös paikalliset serbisiviilit alkoivat aseistautua. Drenican välikohtaus aiheutti sen, että mm. Yhdysvallat ja muut ulkovallat varoittivat Serbian hallitusta tekemästä albaaneja vastaan samoin kuin maa teki muslimeille Bosnian sodassa. Kun ulkomaat painostivat Serbiaa, maan hallitus päätti kysyä asioita kansalta. Suurin osa serbeistä kannatti kansanäänestyksessä 23. huhtikuuta 1998 kovia otteita Kosovon albaaneja vastaan.
Alussa sotatila syntyi välillä Drenican alueelle serbien tappaessa ja karkottaessa albaanisiviilejä.
Vuonna 1998 maaliskuusta syyskuuhun oli avoin konflikti serbipoliisien ja Kosovon vapautusarmeijan KLA:n välillä. Alussa yhteenotoissa oli albaaneja vastassa lähinnä serbipoliisi, mutta kesällä 1998 mukaan tuli armeija.
Kesällä 1998 UÇK valtasi aggressiivisin hyökkäyksin kymmeniä kyliä ja mm kaivosalueen Pristinan läheltä.
Kesällä 1998 serbit hyökkäsivät UÇK:n valtaamille alueille armeijan, erikoispoliisin ja puolisotilaallisten joukkojen voimin. Nämä joukot surmasivat myös albaanisiviilejä monesti joukoittain, polttivat talot ja viljapellot sekä tappoivat karjan. Missä albaanit olivat esim. väijyttäneet serbipoliiseja, sinne tulivat armeijan joukot ja serbipoliisi. Armeija tulitti raskain asein läheisen albaanikylän taloja, jotta albaanit saataisiin ajettua pois. Tämän jälkeen poliisi ja joissain tapauksissa paramilitäärit alkoivat "puhdistaa" taloja ihmisistä. Albaanisissit yleensä pakenivat kylistä ennen serbijoukkojen saapumista. Tämän jälkeen serbit ryöstivät ja polttivat talot. Tätä alueiden puhdistamista tapahtui vuonna 1998 lähinnä maaseudulla.
UÇK teki tehollaan siviilien joukkomurhia.
Heinäkuussa 1998 UÇK eteni Orahovacin kaupunkiin, mutta serbit ajoivat sen 17.–22. heinäkuuta taistellen kaupungista pois. Serbit surmasivat taistelujen jälkeen ehkä noin 200 albaania.
Elokuussa 1998 oli jo noin 200 000 albaanipakolaista, joista osa pakeni pois Kosovosta Albanian puolelle. Kesän taisteluissa oli kuollut noin 1000 albaania ja 200 serbiä. Serbit pyrkivät murskaamaan separatistisen liikkeen julmasti, ja monet siviilit joutuivat lähtemään kodeistaan. Syyskuussa 1998 NATO kehotti Slobodan Miloševićia lopettamaan Kosovon albaanien vainot.
Lännessä alettiin jo kesäkuussa 1998 puhua Naton ilmaiskuista, ja samaan aikaan Ibrahim Rugova pyysi Natoa auttamaan albaaneja ilmaiskuin.
Etyj lähetti Kosovoon tarkkailijoita ja kansainvälisissä neuvotteluissa pyrittiin saamaan aikaan rauha talveksi 1998–1999, mutta taistelut UCK:n ja serbien välillä jatkuivat. 15. tammikuuta ilmeisesti serbien terrorisminvastaisen yksikön tekemä Racakin joukkomurha nousi lännen tietoisuuteen.
Maaliskuussa 1999 serbit hyökkäsivät menestyksellä Kosovossa tehden UÇK:n toiminnan maakunnassa rajoitetuksi. Monet UÇK:laiset pakenivat Albaniaan. Kosovoon jäi silti ehkä muutaman tuhannen vahvuinen UÇK-joukko, jota johti vasta nimitetty Kroatian sodassa palvellut upseeri Agim Çeku.

Kapinan ja sodan välinen aika

Tilanne jatkui kapinan kukistumisen jälkeen epävarmana. Lokakuussa voimaan astunut aselepo johti Serbian asejoukkojen vetäytymiseen sovitusti laajoilta alueilta, jolloin UÇK kuitenkin täytti syntyneen tyhjiön.
Serbialla säilyi yhä oikeus rajavartiointiin ja muihin "reaktiivisiin toimiin" UÇK:n albaanisissejä vastaan.
UÇK:n ja serbien asejoukkojen välinen aselepo piti joulukuun puoliväliin asti. UÇK alkoi kiihdyttää toimintaansa uudestaan joulun aikoihin vuonna 1998, jolloin UÇK lopetti virallisesti aselevon. Etyj ei vastustanut Serbian reaktiivisina pitämiään toimia UÇK:ta vastaan, mutta Nato alkoi uhkailla Serbiaa, joka sen mukaan rikkoi aselepoa.
Serbipoliisi ja armeija tappoivat 15. tammikuuta 1999 Račakin kylässä Etyj:n ja Naton mukaan 45 albaanisiviiliä (katso aiheesta tarkemmin: Račakin välikohtaus).

Kohti uutta selkkausta

Länsimaat kiinnittivät heti huomiota Račakin tapahtumiin ja uhkasivat serbejä ilmaiskuilla. Tilanteen selvittämiseksi järjestettiin Ranskan Ramboullet'ssa neuvottelut helmikuussa 1999, jona aikana sissisota oli pääasiassa pysähtynyt. UÇK hyväksyi neuvottelujen tulokset, mutta serbit eivät. Kosovon autonomiasta ja poliittisesta järjestelyistä oli saavutettu yhteisymmärrys, mutta ongelmaksi nousi sopimuksen B-liite (appendix B), jonka Yhdysvaltain ulkoministeri Albright esitti vain 18 tuntia ennen neuvotteluille annetun aikarajan umpeutumista. Jugoslavia olisi suostunut jo ETYJ-joukkojen läsnäoloon ja oli valmis neuvottelemaan laajemmasta "kansainvälisestä läsnäolosta", mutta ei hyväksynyt uuden esityksen sisältämää ulkomaisten sotilasjoukkojen tuloa ja niille ehdotettuja laajoja oikeuksia vapaaseen liikkumiseen koko Jugoslavian alueella. Juuri ennen sodan alkua serbiparlamentti hyväksyi päätöksen, jossa kieltäydyttiin Nato-joukkojen läsnäolosta mutta hyväksyttiin YK-joukkojen tulo Kosovoon. Julkisuudessa heräsi laajalti epäilys, että B-liite oli vain tekosyy sodan aloittamiselle. Mediassa ei tuotu esille sopimuksen lisäosia, vaan ne julkaistiin virallisesti vasta kuukausia myöhemmin.
Neuvottelujen kariuduttua Nato aloitti ilmapommitukset Jugoslaviaa vastaan 24. maaliskuuta 1999. Nimellä Allied Force kutsutut pommitukset määräsi Naton puheenjohtaja Javier Solana, joka lupasi iskujen kovenevan jatkuvasti. Pommituksille ei saatu YK:n hyväksyntää ja useat maat tuomitsivat sotatoimet Serbiaa vastaan.

Sodan loppu ja sitä seuranneet ajat

Kosovon serbejä, romaneja ja muita etnisiä vähemmistöjä pakeni kodeistaan 245 000 henkeä vuonna 1999 joko Serbian puolelle tai Kosovon sisällä. Vuonna 2011 225 000 oli edelleen sisäisinä pakolaisina. Sodan jälkeen serbien ja albaanien välinen viimeinenkin spontaani yhteistoiminta loppui. Mutta vastoin yleistä luuloa suuri osa, noin 2/3 sotaa edeltäneistä Kosovon serbeistä asui yhä Kosovossa.
Kosovon äärialbaanit kohdistivat monesti väkivaltaa ja muuta terroria jäljelle jäänyttä serbiväestöä kohtaan. Syynä oli halu kostaa serbeille kansana sodan ajan tapahtumat ja luultavasti myös halu pelotella serbejä muuttamaan pois maasta. Serbejä ahdistelivat lähinnä entiset UCK-aktivistit mutta myös monet tavalliset albaanit. Uhrit olivat monesti vanhuksia, jopa lapsia. Myös romanit saivat osansa, koska heidän väitettiin auttaneen sodassa serbejä. Albaanit murhasivat sotaa seuranneina vuosina kymmeniä serbejä. Jäljelle jääneet serbit asuivat KFOR:n suojelun turvissa, vaikka KFOR:in saattueisiinkin joskus hyökättiin. Äärialbaanit myös tuhosivat kymmeniä serbien kirkkoja. Mitrovitican yhteenottojen jälkeen väkivaltaa kohdistui yhä enemmän myös kansainvälisiin järjestöihin. Tilanne vakautui jonkin verran vuonna 2001. Kun albaaniväestön keskuuteen levisi väärä huhu, että serbit olisivat siepanneet erään albaanilapsen, he aloittivat rajun mellakan serbejä ja KFOR:ia vastaan 17. maaliskuuta 2004. Tässä mellakassa kuoli kahdessa päivässä 11 albaania ja 8 serbiä, ja satoja poliiseja haavoittui. Vuonna 2006 sovittiin Serbian ja Kosovon välillä serbeille lupa palata halutessaan Kosovoon.
Kosovo julistautui itsenäiseksi 17. helmikuuta 2008.

Sodasta käyty keskustelu

Sota herätti voimakkaita reaktioita eri puolilla maailmaa. Osapuolet toivat omaa näkemystään esille lehdistön lisäksi myös internetissä.
Sodan vastustajat pitivät itse Naton hyökkäystä sopimusten ja eettisten periaatteiden vastaisena ja/tai katsoivat Naton operaation provosoivan serbejä kostamaan albaaneille, ja tällöin pahentavan Kosovon kriisiä kaikkien osapuolten kannalta katsoen.
Kosovossa ei surmattu läheskään niin paljon albaanisiviilejä kuin läntiset lähteet sodan alussa väittivät. Yhdysvallat poisti murhia ja terrori-iskuja tehneen Kosovon vapautusarmeijan terroristijärjestöjen listalta luultavasti siksi, että länsi tietoisesti ruokki albaanien separatismia. Näin ollen länsi pelasi Serbiaa vastaan. Kosovon sodan jälkeen albaanit alkoivat vainota serbejä.
Presidentti Mauno Koivisto oli Suomessa näkyvin toisinajattelija Kosovon sodan suhteen. Hänen mukaansa serbeille ennen sotaa esityt vaatimukset olivat mahdottomia hyväksyä maan omien lakien puitteissa. Koiviston mielestä sodassa saavutettu sopimus olisi voitu saavuttaa ilman väkivaltaa, kärsivällisemmällä diplomatialla.
Myös tutkija Pekka Visuri julkaisi kirjan Kosovon sota, jonka nähtiin kyseenalaistavan valtamedian kuvaa sodasta, vaikkei Visuri itse käyttänytkään kirjassa erityisen syyttävää sävyä. Myös brittiläinen kirjeenvaihtaja Robert Fisk arvioi, että Rambouillet'n konferenssissa esitettiin tarkoituksella niin kovia ehtoja, että hänestä neuvotteluiden syy vaikutti olevan enemmän rauhan estäminen kuin sen tuominen. Samoilla linjoilla kritiikissään oli norjalainen rauhantutkija Johan Galtung.
Noam Chomsky kritisoi sotatoimia ja sille esitettyjä oikeutuksia kirjassaan Uusi sotilaallinen humanismi: Kosovon opetukset. Kirjassaan Chomsky syyttää länsimaiden intellektuelleja tapahtumien järjestyksen nurinpäin kääntämisestä, kun he esittävät pommitusten olleen vastaus albaanien joukkokarkotuksiin. Erinäisiin lähteisiin ja raportteihin viitaten Chomsky väittää albaanien massiivisten joukkokarkotusten alkaneen vasta NATO:n pommitusten käynnistyttyä. Chomskyn mukaan monet NATO:n kenraalitkin varoittivat pommitusten voivan johtaa joukkokarkotuksiin. Chomsky asettaa Kosovon tapahtumat laajempaan poliittiseen kontekstiin muistuttamalla samana vuonna tapahtuneista Turkin (NATO-maa) kurdeihin kohdistamasta aseellisesta repressiosta sekä Itä-Timorin väestöön kohdistuneista väkivaltaisuuksista. Chomskyn mukaan molemmissa tapauksissa länsimaat olivat tukemassa sortavaa osapuolta, mikä Chomskyn mukaan osoittaa, että länsimaat eivät toimi humanitarismin ohjaamana.
Vastauksena länttä syytteleviin kantoihin voi sanoa, että serbien paramilitäärit joka tapauksessa surmasivat siviilejä joukoittain tarkoituksella, vaikkei niin yleisesti kuin pelättiin. Jo pelkkä kansan karkotus asuinalueeltaan on YK:n peruskirjan vastaista. Pienempialaisia karkotuksia oli myös tehty ennen Naton ilmahyökkäysten alkua. Serbit käyttivätkin Naton ilmahyökkäyksiä tekosyynä albaanien karkottamiselle. Kaikkien albaanien karkotus näytti maailmalle selvästi, että Serbian hallitus teettää alaisillaan etnisiä puhdistuksia. Naton tekemät ilmaiskut poista serbien vastuuta tekemistään albaanien karkotuksista. Voisi jopa väittää, että serbit olivat lyhytkatseisia karkottaessaan useimmat albaanit Naton ilmaiskujen takia, koska he tällöin antoivat syyn Naton ilmaiskuille. Kukaan ei ole koskaan yrittänyt kiistää UÇK:n tekemiä siviilien joukkomurhia.

Suomalaiset rauhanturvaajat Kosovossa

KFOR-joukot aloittivat kesäkuussa 1999 ja Suomen hallitus teki päätöksen rauhanturvaajien lähettämisestä Kosovoon. Suomalaisia rauhanturvaajia osallistui operaatioon 680, joka jatkossa väheni 550:een. 1. toukokuuta 2004 lähtien Keskisen Prikaatin (MNB Centre) komentajana toimi prikaatikenraali Antti Lankinen. 29. lokakuuta tehtävät vastaanotti eversti Jari Kallio. Samalla Keskisen Prikaatin päämaja siirtyi Suomen rauhanturvaajien pääleiriin (Camp Ville) Lipljaniin. Keskisessä Prikaatissa palvelee rauhanturvaajia kuudesta eri maasta (Suomi, Ruotsi, Irlanti, Tšekin tasavalta, Slovakia ja Latvia). Syksyllä 2006 Prikaatin nimi muuttui muotoon Keskinen Taisteluosasto Kosovo (Multinational Task Force Center - MNTF(C))muotoon NATO:n organisaatiomuutoksen takia. Toukokuun 2006 rotaation yhteydessä suomalaisten rauhanturvaajien vahvuus Kosovossa laski 400 henkeen. Camp Ville lopetti toimintansa 29.12.2010 noin 110 hengen vahvuisen purkuosaston kotiutuessa. Suomalainen Kriisinhallintajoukko Kosovossa (SKJK) lopetti toimintansa 31. joulukuuta 2010,
Martti Ahtisaari johti neuvotteluja Kosovon tulevasta asemasta 2005 alkaen ja julkaisi esityksensä Kosovon asemasta keväällä 2007. YK:n turvallisuusneuvosto ei hyväksynyt ehdotusta Venäjän vastustuksen takia.