google/wiki40b huggingface dataset:
XD-Picture Card

xD-Picture Card on eräs flash-muistin korttityyppi. xD-nimitys tulee sanoista extreme digital. xD-muistikortteja käyttävät ainakin Olympus, Kodak ja Fujifilm omissa digitaalikameroissaan. Olympuksen ja Fujifilmin kehittämä korttityyppi tuli markkinoille heinäkuussa 2002. Uudempaa tekniikkaa edustavat xD-M- ja xD-H-muistikortit. Ne eivät kuitenkaan sovi kaikkiin kameroihin.
xD-kortit ovat pieniä ja nopeampia kuin vanhat kilpailijansa SmartMedia (SM), MultiMediaCard (MMC) ja MemoryStick (MS). Nopeudeltaan xD häviää SecureDigitalille (SD) ja pienen koon vuoksi sen suurin teoreettinen kapasiteetti on pieni. xD on Fujifilmin ja Olympuksen omaa tekniikkaa, eivätkä sen tekniset tiedot ole julkisia.
xD-kortti eroaa monista muista korttityypeistä siten, että xD-kortti ei sisällä muistiohjainpiiriä, vaan pelkän flash-muistipiirin, ja xD-kortin pinnit ovat suoraan flash-muistipiirin pinnit ja protokolla täten suora flash-protokolla. Seurauksena tästä pinnejä tarvitaan enemmän kuin ohjainpiirin sisältävillä kilpailijoillaan ja xD on alttiimpi yhteensopivuusongelmille. Ohjainpiirin puuttuminen teoriassa mahdollistaisi pienemmät valmistuskustannukset ja pienemmän fyysisen koon, mutta käytännössä pienen markkinaosuuden ja harvojen valmistajien vuoksi kortit ovat kilpailijoitaan kalliimpia, ja myös kooltaan uudet microSD-kortit ovat xD:tä pienempiä.
Fujifilm on lisännyt uusiin kameroihinsa tuen xD:n lisäksi myös SD:lle, mikä käytännössä tarkoittaa sitä, että Fujifilm on pikkuhiljaa luopumassa xDn käytöstä ja siirtymässä yleisempään SD:hen.
Pohjaeläimet

Pohjaeläimet ovat selkärangattomia eläimiä, jotka ainakin jossakin elinvaiheessaan ovat riippuvaisia vedenalaisesta alustastaan. Bentos tarkoittaa yleisemmin pohjaeliöstöä, johon kuuluvat myös kasvit ja levät.
Suomen sisävesissä tyypillisiä pohjaeläinryhmiä ovat harvasukasmadot, kotilot, simpukat, äyriäiset, juotikkaat, punkit, koskikorennot, päivänkorennot, vesiperhoset ja kovakuoriaiset. Niiden vedenalainen elinympäristö eli habitaatti voi olla koskien sammapeite tai kivikot, jokirantakasvillisuus, suvantojen syvänteen pehmeät pohjat, soraikot tai hietikot. Pohjaeläimet voivat elää kivien ja kasvien pinnoilla, uiskennella vapaasti pohjan läheisyydessä tai elää pohjaan kaivautuneina.
Pohjaeläimet muodostavat tärkeän osan vesistöjen ravintoverkkoa. Ne ovat muun muassa kalojen tärkeä ravintokohde. Pohjaeläimistössä esiintyvien lajien ja pohjaeläinten määrän perusteella voidaan arvioida ympäristön tilaa, eli ne ovat tärkeitä ympäristön tilan ilmentäjiä eli indikaattoreita. Pohjaeläimiä käytetäänkin laajasti erilaisissa ympäristökartoituksissa esimerkiksi kunnostusten tai ympäristöpäästöjen seurannassa.

Pohjaeläinten luokittelu

Pohjaeläimiä luokitellaan monin eri tavoin. Vanhin ja yleisin tapa on niiden rakenteellisten eli morfologisten ominaisuuksien mukaan. Tästä syntyy pohjaeläinten taksonomia (nimeäminen ja ryhmittely) eli tieteellinen luokittelu.
Pohjaeläimet voidaan luokitella myös niiden koon mukaan. Makropohjaeläimistö (makrobentos) on yleensä paljaalla silmälläkin helposti erottuva pohjaeläimistön osa. Meiopohjaeläimistöön kuuluvat kyetään erottamaan ainoastaan mikroskoopin avulla ja se voi sisältää joko aivan omia lajeja tai makropohjaeläimistön nuoruusvaiheita. Tavallisesti pohjaeläimistöllä tarkoitetaan juuri makropohjaeläimistöä, jonka erottelu tapahtuu usein jo kenttänäytteenotossa.
Pohjaeläinten taksonominen luokittelu ei kuitenkaan kerro mitään niiden elinympäristöistä. Tämän vuoksi pohjaeläimet jaetaan myös hyvin usein toiminnallisiin ravinnonkäyttömuotoihin (engl. functional feeding groups). Tätä tapaa käytetään yleisesti tutkimuksia tehtäessä. Tällaisia ryhmiä ovat pilkkojat (shredders), kerääjät (gathering collectors), suodattajat (filtering collectors), kaapijat (scrapers) ja pedot (predators).
Pohjaeläinten jako on usein mielekästä siten myös sen mukaan, mitä elinympäristöä ne suosivat. Pohjaeläimissä on muun muassa kivikkoa suosivia (litofiilit), hiekkaa suosivia (psammofiilit), pohjaan kaivautuvia (burrowing), puualustaa suosivia (ksylofiilit) ja kasvillisuutta suosivia (fytofiilit) eläimiä.
Virtavesissä vuorottelevat koski- ja suvanto-osuudet jakavat myös pohjaeläinlajistoa. Koskissa ja suvannoissa elävät aivan erilaiset pohjaeläinyhteisöt - virtavesille tyypillisiä eli loottisia lajeja on nimenomaan koskissa, kun taas suvannoissa seisoville vesille (järville) ominaiset eli lenttiset lajit voivat olla jopa vallitsevina. Tämä lajiston vaihtuminen on vahvasti sidoksissa pohjan laadun muutoksiin.
Tyyne Haarla

Tyyne Elina Haarla, ent. Juntto (o.s. Kosunen, 2. marraskuuta 1892 Varkaus – 18. marraskuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Haarla valmistui teatterikoulusta 1910 ja oli kiinnitettynä Maaseututeatteriin, Tampereen Teatteriin, Kansan näyttämölle sekä Suomen Kansallisteatteriin, jossa hän teki yli 130 roolia vuosina 1923–1960.
Haarlan vanhemmat olivat tehtaanmestari August Kosunen ja Maria Kitunen. Hän kävi tyttökoulun (1910).
Teatteriuran ohella hän näytteli yli 30 kotimaisessa elokuvassa, mm. Kurittomassa sukupolvessa (1937), Ihmiset suviyössä -elokuvassa (1948), Pastori Jussilaisessa sekä Punaisessa viivassa. Hänen poikansa Saulo Haarla oli myös näyttelijä. Elokuvassa Pastori Jussilainen Haarla näytteli pastorin vaimon Eveliinan äitiä ja elokuvassa Hilmanpäivät Vekkulan emäntää.
Haarla näytteli Viipurin teatterissa 1910–1914, Tampereen teatterissa 1914–1915, Kansan Näyttämöllä 1915–1916 ja oli Suomen Kansallisteatterin näyttelijä vuodesta 1916 vuoteen 1958. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948.
Hänen ensimmäinen puolisonsa oli vuodesta 1918 toimittaja Emil Juntto (k. 1926), jonka kanssa hänellä oli kaksi lasta. Toinen puoliso oli vuodesta 1930 kirjailija Lauri Haarla, jonka kanssa hänellä oli poika, näyttelijä ja teatteriohjaaja Saulo Haarla.
Guzheng

Guzheng (古箏, pinyin gǔzhēng) on perinteinen kiinalainen sitrasoittimiin kuuluva näppäiltävä soitin. Sen arvellaan kehittyneen jo noin vuonna 220 eaa. Soitin tunnetaan myös nimellä zheng. Se on Qin-dynastian (206 eaa.) ajalta löydettyjen dokumenttien mukaan yksi vanhimmista kiinalaisista soittimista, ja sitä on soitettu Kiinassa jo 2500 vuotta. Guzheng on kautta aikojen ollut hyvin suosittu Kiinassa ja se nähdään yhtenä tärkeimpänä soittimena sekä kiinalaisessa soolo- että kamarimusiikissa. Guzhengista on kehittynyt mahdollisesti muun muassa japanilainen kielisoitin nimeltä koto. 
Guzheng on noin 170 cm pitkä ja 35 cm leveä. Alun perin guzhengissa oli vain 12 kieltä. Nykyaikaisissa guzhengeissa on yleensä 21-25 kieltä. 
Guzheng on teknisesti hankala soittaa. Perinteisessä kiinalaisessa musiikissa soittaja näppäilee kieliä oikean käden sormilla, joihin on kiinnitetty merikilpikonnan kilvestä valmistetut “apukynnet”. Vasemmalla kädellä kieliä painelemalla saadaan aikaan sävelkorkeuden nousut ja laskut ja erilaiset glissando- ja vibratoäänet.
SMS Lothringen

Palvelus

Ensimmäisessä maailmansodassa alus kuului laivaston 4. laivueeseen, joka palveli Itämerellä vuonna 1915. Miehistö vajeen takia laivue siirrettiin satamapalvelukseen ja sen henkilöstö sijoitettiin muille aluksille. Sodan päätyttyä alus jatkoi palvelustaan Reichsmarinessa F-luokan miinanraivaajien emälaivaksi muutettuna. Alus poistettiin alusluettelosta 31. maaliskuuta 1931 ja se romutettiin.
Boris Berezovski (pianisti)

Boris Vadimovitš Berezovski (ven. Борис Вадимович Березовский, s. 4. tammikuuta 1969 Moskova) on venäläinen pianisti.
Berezovski opiskeli Moskovan konservatoriossa. Vuoden 1988 ensiesiintymisensä jälkeen Times-lehti kuvaili häntä sanoin: "An artist of exceptional promise, a player of dazzling virtuosity and formidable power". Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti ensimmäisen palkinnon kansainvälisessä Tšaikovski-kilpailussa Moskovassa.
Tanhurinteen tanssilava

Tanhurinteen tanssilava oli Korson työväenyhdistyksen vuonna 1960-1966 toiminnassa ollut tanssilava.  Tanhurinteen valmistumisen myötä tanssiaisten järjestäminen muodostui yhdistyksen pääasialliseksi toimintamuodoksi ja Tanhurinteen toiminta sitoi 50-60 henkilä.  Rakennus vaurioitui 1965 Korson kapinana tunnettuna iltana. Tällöin poliisin keskeytetti Renegatesin esityksen, koska rukouslauantaina vallitsi tanssikielto ja tanssiaisten poikkeuslupa oli peruttu samana päivänä. Keskeytyksen vuoksi ilta päättyi mellakkaan. Tanhurinteen tanssilavatoiminta jouduttiin lopettamaan 1966 toiminnan tappiollisuuden, hiipuvan yleisösuosion ja vapaaehtoisten järjestäjien väsymisen takia.

Rakentaminen

Helsingin maalaiskunta ryhtyi 1950-luvulla kaavoittaman Korson aluetta ja työväenyhdistyksen silloinen kiinteistö olisi jäänyt tiealueeksi. Yhdistyksen johtokunta ryhtyi 1959 etsimään paikka uudelle työväentalolle. Paikaksi valikoitui tontti jonka nimeksi annettiin Tanhurinne ja tanssilavan piirustukset tilattiin arkkitehti Matti Aaltoselta. Piirustukset valmistuivat 15.7.1959 ja tanssilavan avajaiset olivat juhannusaattona 19.6.1960 ja paikalla oli 500 henkeä. Tanssilavan avajaiset olivat 19.6.1960. Näyttämämötila valmistui 1961 jonka jälkeen laajennettiin keittiötä. Vuonna 1964 tanssipalvijonki uusittiin jolloin ravintolatilaa laajennettiin ja tanssilattia uusittiin.
Kaikuja Kajaanista

Kaikuja Kajaanista (vuosina 1916–1919 Kajaanin Kaiku ja vuosina 1919–1920 Ylimaa) oli Kajaanissa vuosina 1905–1920 ilmestynyt sanomalehti.
Kaupungin vanhasuomalaiset perustivat Kaikuja Kajaanista nuorsuomalaisen Kajaanin Lehden vastapainoksi. Vuonna 1916 sen taustalle muodostettiin uusi kirjapainoyhtiö ja lehti sai nimen Kajaanin Kaiku. Suomen itsenäistymisen jälkeen lehti oli kokoomuslainen ja uuden lehtiyhtiön myötä sen nimeksi tuli Ylimaa. Kainuun Sanomien varjoon jääneet Ylimaa ja edistyspuolueen Kajaanin Lehti yhdistettiin vuonna 1920 porvarillisiksi Kajaanin Uutisiksi.
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1800 kappaletta vuonna 1914. Sen päätoimittajina työskentelivät Juuso Hyvärinen (1906–1918), Väinö S. J. Laamanen (1918–1919) ja Matti Klemola (1919–1920).
Valkoista valkoisella

Valkoinen suprematismi

Valkoista valkoisella -sarjan teoksissa valkoinen neliö erottuu valkoiselta taustalta ainoastaan erilaisen pintakäsittelyn ansiosta.
Siitä huolimatta ettei työ viittaa millään tavoin ulkoiseen todellisuuteen se ei kuitenkaan ole persoonaton, vaan taiteilijan kädenjälki näkyy maalauksen siveltimen vedoissa ja valkoisen hienovaraisissa sävyeron vaihteluissa selvästi. Epäsymmetrisen neliön epätäsmälliset reunat synnyttävät pikemminkin vaikutelman äärettömästä tilasta kuin selkeistä rajoista.
Malevitšin oman lausunnon mukaan:
»Valkoinen suprematismi ei enää tunne aineen käsitettä samalla tavalla kuin se esiintyy keskivertoihmisen maailmassa... Valkoisessa suprematismissa tajunta ei enää toimi eri aineitten kautta, vaan ainoastaan impulssien kautta. Vasta sitten kun idea taiteen itsenäisyydestä on saavuttanut jokaisen ihmisen tietoisuutta hän pystyy irtautumaan animaalisesta olotilastaan...» 
Sarjan teoksista luultavasti kuuluisin vuoden 1918 maalaus kuuluu nykyään New Yorkin Museum of Modern Artin kokoelmiin. Mitoiltaan 79,4x79,4 cm olevaa täysin abstraktia maalausta pidetään eräänä aikansa radikaaleimmista taideteoksista. Se on ollut Museum of Modern Artissa vuodesta 1935 alkaen.
Samaa teemaa ovat myöhemmin kehitelleet muutkin minimalistit muun muassa saksalainen Wolfgang Laib.
Svintila

Svintila tai Swintila oli visigoottien kuningas 621–631. Svintila oli kuningas Rekared I:n poika, ja hänen puolisonsa oli kuningas Sisebutin tytär Theodora. Svintila valloitti ulkoisten hyökäysten heikentämältä Bysantilta sen loput Iberian niemimaan alueet. Frankkien valtakunnan kuningas Dagobert I lähetti vuonna 631 armeijan Espanjaan tukemaan Svintilaa.
Zagrebin eläintarha

Zagrebin eläintarha on Kroatian pääkaupungissa Zagrebissa sijaitseva eläintarha, joka avattiin virallisesti 27. kesäkuuta 1925.
Zagrebin eläintarha koostui alun perin vain kolmesta ketusta ja kolmesta pöllöstä, mutta vuonna 1971 siellä oli edustettuina jo 159 eri lajia. Vuonna 1989 lajeja oli 129 ja yksilöitä 601. Eläintarhaa on uudistettu vuodesta 1990 lähtien.
Zagrebin eläintarha sijaitsee saarella eräällä Maksimir-puiston järvistä. Sen pinta-ala on noin 28 aaria.  Eläintarhan johtajana on vuodesta 1994 lähtien toiminut Dr. Mladen Anić.
Vuonna 2005 muutama tyhjä häkki avattiin yleisölle, jotta kävijät tietäisivät, millaista on olla ahtaissa häkeissä, epäinhimillisissä oloissa.
Ryysyköyhälistö

Ryysyköyhälistö (myös lumpenproletariaatti, saks. Lumpenproletariat) on Karl Marxin kehittämä termi, jota hän käytti työväenluokan alimmasta kerroksesta. Se ei Marxin mukaan tulisi koskaan saavuttamaan luokkatietoisuutta ja on näin ollen hyödytön vallankumouksen ja luokattoman yhteiskunnan toteuttamisessa. Marxin ja Friedrich Engelsin kirjoittamassa Kommunistisessa manifestissa todetaan: ”Ryysyköyhälistön, tämän vanhan yhteiskunnan alimpien kerrosten passiivisen mädäntymistuotteen, proletaarinen vallankumous tempaa paikoitellen mukaan liikkeeseen, mutta koko asemansa vuoksi se on taipuvaisempi myymään itsensä taantumuksellisiin vehkeilyihin”.
Saman aikakauden johtava anarkistinen teoreetikko Mikhail Bakunin piti Marxista poiketen nimenomaan ryysyköyhälistöä ihmisryhmänä, joka yhdessä maatyöläisten kanssa tulisi olemaan yhteiskunnallisen muutoksen käynnistäjänä.

Määritelmä

Marx käytti termiä lumpenproletariat ensimmäisen kerran vuonna 1845 syntyneessä käsikirjoituksessaan Saksalainen ideologia kritisoidessaan Max Stirnerin ajatuksia. Stirner oli omassa teoksessaan Der Einzige und sein Eigenthum käyttänyt useita lumpe-alkuisia yhdyssanoja. Marx laski ryysyköyhälistöön kuuluviksi muun muassa kerjäläiset, prostituoidut, pikkurikolliset ja varkaat, kulkurit, pitkään työttömänä olleet ja kokonaan työkyvyttömät, irtisanotut tehdastyöläiset, entiset sotilaat ja vangit, vapautetut orjat, kiertävät ammatinharjoittajat sekä erilaiset järjestäytyneen yhteiskunnan ulkopuolelle jääneet ihmisryhmät. Hän katsoi ryysyköyhälistöön kuuluvaksi myös niin sanotut boheemit. Vuonna 1852 kirjoittamassaan esseessä Louis Bonaparten brumairekuun kahdeksastoista Marx mainitsi ammatteja kuten kantajat, parittajat, posetiivarit, lumpunkerääjät, veitsenteroittajat, kengänkiillottajat, tinurit ja katusoittajat.
Hiroyuki Kanai

Filatelistina

Kanai keräsi kaikkien aikojen parhaimpiin kuuluvia kokoelmia Mauritiuksen, New Brunswickin, Nova Scotian, Trinidadin ja Suomen postimerkeistä sekä kotimaansa Japanin klassisista merkeistä. Kanai aloitti postimerkkeilyn 5-vuotiaana ja jo 13-vuotiaana harrasti filateliaa vakavasti. Opiskellessaan yliopistossa hän perusti kaksi postimerkkeilykerhoa. Toisen maailmansodan jälkeen hän luopui koko maailman merkkien keräilystä ja keskittyi erityisesti Britannian siirtomaihin ja Japanin klassisiin merkkeihin. Hän myös tutki ja julkaisi artikkeleita keräämistään merkeistä. Kanai kirjoitti muun muassa yhden tärkeimmistä Mauritiuksen klassisen ajan filateliaa käsittelevistä kirjoista. Hän omisti ainoana keräilijänä viisi Mauritius Post Office -merkkiä samanaikaisesti.
Kanai myi Mauritius-kokoelmansa David Feldmanin huutokaupassa Zürichissä vuonna 1993. Hän kertoi syyksi haluavansa antaa muillekin keräilijöille mahdollisuuden omistaa Mauritiuksen kauniita postimerkkejä. Kanai saavutti kolmen eri maan kokoelmillaan Grand Prix -palkinnon. Ylpein hän oli Suomi-kokoelmastaan Helsingissä 1988 voittamastaan National Grand Prix -palkinnosta.
Hydrokloridi

Hydrokloridi on kemian termi, jolla tarkoitetaan suolaa, joka muodostuu kun orgaaninen emäs (yleensä amiini) reagoi suolahapon (HCl) kanssa. Hydrokloridit liukenevat hyvin veteen ja happoihin. Tästä syystä monet lääkkeet myydään hydrokloridimuodossa, koska se parantaa lääkkeen imeytymistä ja estää lääkettä hajoamasta.
Holmes NYC

Kirjat

Titan Books julkaisi Holmes NYC –sarjan maailmaan sijoittuvan Adam Christopherin kirjoittaman romaanin The Ghost Line helmikuussa 2015. Se julkaistiin suomeksi käännettynä nimellä Sherlock Holmesin Seikkailuja vuonna 2017.
Adam Christopherin kirjoittama toinen romaani nimeltä Blood and Ink julkaistiin huhtikuussa 2016.
Juha T. Hakala

Juha Tapani Hakala (s. 1. elokuuta 1962 Tornio) on kasvatustieteilijä ja filosofi, Jyväskylän yliopiston professori Kokkolan yliopistokeskus Chydeniuksessa sekä Oulun yliopiston dosentti. Hakala tunnetaan opettajankouluttajana ja opinnäytetöiden ohjaamisen asiantuntijana. Viime vuosina Hakala on ollut esillä myös yhteiskuntaa, erityisesti työelämän muutosta ja tilaa koskevilla kannanotoillaan. Hakala on toiminut myös Alma Median ja Lännen Median kolumnistina.
Vuosina 1997–2006 Hakala keskittyi toiminnassaan erityisesti korkeakouluopintojen päättövaiheen ohjaamisen ongelmiin. Perustamansa Kokkolan yliopistokeskus Chydeniuksessa toimineen Maisterihautomon tavoitteena oli pureutua opintojen pitkittymisen ongelmaan ja erityisesti graduongelmaisten tukemiseen. Vuonna 2001 Maisterihautomo palkittiin opetusministeriön valtakunnallisella aikuiskoulutuksen laatupalkinnolla.
Vuonna 2012 Hakalalle annettiin Suomen tietokirjailijoiden oppikirjapalkinto. Hakala on käsitellyt kirjoissaan kasvatuksen ja koulutuksen kysymyksiä, mutta myös luovuutta ja luovan prosessin tukemista sekä erityisesti opinnäytetöiden laatimista. Teos Luova prosessi tieteessä (2002) pohjautuu 1990-luvun puolivälissä kerättyyn aineistoon, joka koostuu Nobel-palkituilta tutkijoilta saaduista kirjeistä sekä omaelämäkerrallisista tuotoksista. Hakalan teokset Informaatiohyöky (2006) ja Pakattu aika (2010) käsittelevät puolestaan työelämän muutoksia, tiedon hallintaa, mutta myös työelämäkehityksen varjopuolia, kuten lisääntyvää kiirettä sekä muita työhön yhteydessä olevia ongelmia. Hakalaa on pidetty kohtuullistamisen puolestapuhujana.
Juha T. Hakalan teoksia on myös käännetty ruotsiksi ja englanniksi.
Eero Sinikannel

Eero Sinikannel (s. 1936) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on toiminut myös elokuvien leikkaajana ja televisiomainosten spiikkaajana. Hän on luonut merkittävän uran näyttelijänä, ja se alkoi jo 1960-luvulla. Nuorempi sukupolvi muistanee hänet parhaiten K-70-sarjasta. 
Sinikannel on toiminut myös dubbaajana. Hän on ääninäytellyt muun muassa Disneyn elokuvissa, esimerkiksi Robin Hoodissa  Nottinghamin sheriffin roolissa, sekä Herkuleksessa Herkuleksen adoptio-isää, Amfritryonia.
Sinikannel on kotoisin Orimattilassa sijaitsevassa Mallusjoen kylästä. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta, sekä yksi lapsenlapsi.
Jenny Robson

Jenny Robson (s. 1975) on suomalainen jazzlaulaja. Hän on julkaissut kaksi soololevyä, Jenny Robson (2003) ja Butterfly Life (2006).
Robson laulaa muun muassa a cappella -yhtye JimJamMurMurissa ja on toiminut UMO Jazz Orchestran solistina marraskuussa 2003 ja tammikuussa 2005. Vuonna 1989 Robson lauloi Edward Vesalan lastenlevyllä Afrikan tähdet.
Robson opiskeli klassista pianonsoittoa Itä-Helsingin musiikkiopistossa vuoteen 1990. Vuonna 1994 hän kirjoitti ylioppilaaksi Sibelius-lukiosta. Hän opiskeli Oulunkylän pop- & jazzkonservatoriossa 1995–1996. Vuonna 2003 Robson valmistui musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemian jazzosastolta pääaineenaan jazzlaulu. Hän suorittaa jatko-opintoja samalla osastolla.
Tammikuussa 1997 Robson esiintyi UMO:n Nuorten solistien konsertissa. Vuonna 1998 hän voitti suomalaisen Lady Summertime -jazzlaulukilpailun. Robson perusti oman yhtyeensä, Jenny Robson Bandin, vuonna 1999. Ensimmäisen sooloalbumi Jenny Robson ilmestyi omakustanteena vuonna 2003. Robson sanoitti kaikki ensimmäisen levynsä kappaleet ja sävelsi suuren osan. Toista levyään hän sävelsi taiteilijaresidenssissä Costa Ricassa vuonna 2005. Butterfly Life ilmestyi vuonna 2006. Sen myötä syntyi Jenny Robson Acoustic Band, jossa soittivat muiden muassa basisti Ville Herrala ja rumpali Jussi Lehtonen. Yhtye teki Jazzliiton kiertueen maaliskuussa 2007. Robson on osallistunut Jazzliiton kiertueelle myös vuosina 2002 ja 2008 JimJamMurMurin kanssa.
Vuodesta 1999 Robson on opettanut jazzlaulua Sibelius-Akatemiassa ja laulua Espoon pop- & jazzopisto Ebelissä. Hän opetti laulua Keski-Pohjanmaan konservatoriossa 2001–2003 ja toimi opettajana Sibelius-Akatemian jazzleireillä 2002–2005. Robson on toiminut myös Karelia-ammattikorkeakoulussa päätoimisena tuntiopettajana.
Robson on Tasavallan Presidentti -yhtyeen laulusolisti Frank Robsonin tytär.
Brady Vail

Pelaajaura

Vail pelasi junioriuransa aikana Ontario Hockey Leaguessa Windsor Spitfiresissä, josta hänet varattiin neljännellä kierroksella 94. pelaajana Montreal Canadiensiin vuoden 2012 varaustilaisuuteen. Junioriuransa lopussa Vail teki try out -sopimuksen Montrealin farmijoukkue Hamilton Bulldogsin kanssa 31. maaliskuuta 2014. Myöhemmin sopimuksen loppuessa Canadiens jätti tekemättä sopimusta Vailin kanssa ja hän siirtyi vapaaksi agentiksi. 28. syyskuuta 2014 Toronto Marlies ilmoitti tehneensä Vailin kanssa sopimuksen.
Erkki Tuomikoski

Heino Erkki Tuomikoski (18. lokakuuta 1892 Oulainen – 7. heinäkuuta 1989 Oulu) oli kirjailija, opettaja ja toimittaja.

Elämäkerta

Erkki Tuomikoski syntyi Oulaisten Matkanivassa 1892. Hän aloitti opiskelunsa opettajan ammattiin Kajaanin seminaarissa vuonna 1911, mutta oli jo ennen tätä perustamassa Matkanivan nuorisoseuraa saatuaan siihen kipinän opiskellessaan vuoden Limingan kansanopistossa. Tuomikoski meni naimisiin vuonna 1918 käsityönopettaja Hilma Karjalaisen kanssa. Opettajan elämäntyöstään hän sai opetusneuvoksen arvon vuonna 1962.
Hänen moniin luottamustoimiinsa Oulussa kuuluivat köyhäinhoitohallituksen sihteerin tehtävät, kasvatuslautakunnan ja lastensuojelulautakunnan puheenjohtajuudet sekä kaupunginvaltuuston, Oulun tuomionkirkkoseurakunnan kirkkovaltuuston ja kirkkohallintokunnan jäsenyydet. Hän oli lisäksi Oulun raittiuspiirin ja Oulun opettajayhdistyksen puheenjohtaja sekä jäsen Limingan kansanopiston, Pelastakaa Lapset ry:n Oulun osaston, Nuorten ystävien, Pohjolan poikakodin sekä Aikakauslehtien liiton johtokunnissa. Hän johti Pohjois-Pohjanmaan Nuorisoseurojen Liiton johtokuntaa vuodesta 1944 vuoteen 1952 ja toimi pitkään liiton raittiusvaliokunnan puheenjohtajana.
Vuonna 1984 Tuomikoskelle luovutettiin Oulu-seuran tuolloin vasta toista kertaa jakama Oulun Etta-palkinto.

Kirjailijaura

Valmistuttuaan opettajaksi Tuomikoski sai ensimmäisen työpaikan Suomussalmen Juntusrannan Ruhtinansalmen koululta. Hän opetti siellä lukuvuoden 1915 ja 1916, kirjoittaen samalla ensimmäiset artikkelinsa Kajaanin Lehti ja Kaikuja Kajaanista -nimisiin lehtiin. Tuolloin ilmestyneen kahdeksanosaisen jatkokertomuksen Rauha Rajalle eli Tarina Kajaanista heimosotien ajoilta hän oli kirjoittanut jo Kajaanin opiskeluaikana.
Suomussalmella valmistui Tuomikosken Esko Uura -kirjailijanimellä laatima Kariston vuonna 1916 julkaisema seminaarivuosista kertova teos Jyskyt. Samalla kirjailijanimellä hän oli turhaan tarjonnut jo vuonna 1912 runokokoelmaansa kustannettavaksi. Tuulikannel -niminen teos ilmestyi omakustanteena vasta 68 vuotta myöhemmin.
Vuonna 1981 Tuomikoski palasi muistoissaan Suomussalmelle julkaisemalla päiväkirjamerkintöihinsä perustuvan kirjan Taas koulun sauna paloi. Vuonna 1982 julkaistiin samalla tavalla ainutlaatuisiin aikalaismuistiinpanoihin perustuva teos Rakensimme Baabelin tornia. Se kertoo Tuomikoskesta Itä-Karjalan vepsäläisalueella jatkosodan aikana 1941 ja 1942 toimineena opettajana.
Kustannusosakeyhtiö Pohjoinen julkaisi 1974 kokoelman Tuomikosken puheita ja esitelmiä nimellä Elettyä ja ajateltua. Pyhäjokiseudun Kustannus -yhtiön aloitteesta taas koottiin 1987 Tuomikosken 95-vuotismerkkipäiväksi juhlateos Matkanivasta Kirkkotielle hänen nimellään, perustuen lähinnä hänen Pyhäjokiseutu -lehteen vuosina 1986 ja 1987 kirjoittamiinsa teksteihin, mutta mukana on myös pari nuoruusvuosien lehtijuttua.