google/wiki40b huggingface dataset:
HMAS Bataan

Palvelus

HMAS Bataan liitettiin kesäkuussa Japanin pääsaarten edustalle Kansainyhteisön aluksista koottuun TF37:ään, joka oli osa Yhdysvaltain laivaston 3. laivastoa. Alus saatiin varustettua heinäkuussa, minkä jälkeen se aloitti matkansa Subic Bayhin HMAS Warramungan kanssa liittyäkseen TF74:ään ennen siirtymistään 3. laivastoon Japanin emäsaarten edustalle. Alukset saapuivat 26. heinäkuuta Subic Bayhin.
Alus lähti Japanin antauduttua Yhdysvaltain alusten mukana Japaniin poiketen matkalla Okinawalla. Se liittyi syyskuussa Sagaminlahdella Britannian ja Kansainyhteisön aluksista koottuun Token Forceen. Alus oli 2. syyskuuta Tokionlahdella Japanin virallisesti antautuessa.
HMAS Bataan viipyi Japanissa evakuoiden liittoutuneiden sotavankeja sekä Japanin internoimia siviilejä. Vapauduttuaan tehtävästä alus palasi Sydneyyn aloittaen normaalin rauhanaikaisen laivastopalveluksen, kunnes se määrättiin elokuussa 1950 Yhdistyneiden kansakuntien alaisuuteen Korean rannikolle koottuun laivasto-osastoon. YK:n alaisuudessa alus osallistui Korean sotaan tehden kaksi palvelusrupeamaa Korean rannikolla.
Alus palveli marraskuuhun 1954, jolloin se poistettiin palveluksesta odottamaan siirtoa telakalle. Kuitenkin vuonna 1957 suunniteltu muutostyö peruutettiin, ja alus myytiin vuonna 1958 romutettavaksi T. Carr and Companylle Sydneyyn.
Tilhi (lehti)

Tilhi oli Helsingissä vuosina 1884–1886 ilmestynyt lastenlehti.
Weilin & Göösin kustantama Tilhi jatkoi vuosina 1871–1880 ilmestyneen Pääskysen topeliaanisia perinteitä. Sen toimittajina työskentelivät Ottilia Stenbäck ja Aina Brummer. Lehdellä oli läheinen yhteys myös Nya Trollsländanin toimitukseen.
Tilhen tavoittena oli herättää rakkautta lähimmäisiä, omaa kansaa, isänmaata ja Jumalaa kohtaan. Se sisälsi etupäässä fiktiivisiä kertomuksia sekä kirjoitti paljon luonnon- ja eläinsuojelusta. Lehden kannatus oli kuitenkin heikkoa, ja vuoden 1886 lopussa sillä oli enää 300 tilaajaa. Tilhen lakkaamiseen vaikutti myös kilpailu Lasten Kuvalehden kanssa sekä toimittajien muut kiireet.
Moottoritorpedovene Isku

Rakentaminen

Alus rakennettiin koemielessä Porvoon telakalla Porvoossa ja se otettiin merivoimien palvelukseen 1926. Koneet alukseen ostettiin Isosta-Britanniasta koska kotimaasta ei vielä silloin ollut saatavilla riittävän tehokkaita bensiinikoneita.  
Aluksella oli Thornycroft-luokan veneiden muodot, mutta torpedot oli asetettu sivulaukaisimiin kuten italialaisissa veneissä.

Palveluskäyttö

Talvisotaan alus ei osallistunut, koska se oli jo talvitelakoitu YH:n alkaessa. Isku osallistui jatkosodan ensimmäisiin operaatioihin ilman menestystä, koska sen pääkoneet oli käytännössä jo ajettu loppuun. Vain suomalaisvalmisteinen Olympia-risteilykone toimi kohtalaisen hyvin loppuun asti.
Pakkolaskun Suomen aluevesille tehneen venäläisen Berijev MBR-2 -lentoveneen pidätys (kapteeniluutnantti Holger Carring) Pellingissä 24. kesäkuuta 1941 oli Iskun ainoa varsinainen  sotatoimi. Tämän operaation jälkeen veneen pääkoneet asetettiin käyttökieltoon, koska niiden käynnistäminen olisi ollut liian vaarallista. Hyökkääminen risteilykoneen voimin ei ollut mahdollista koska se kehitti alle 10 solmun nopeuden.  Vene makasikin koko purjehduskauden 1941 laiturissaan ja telakoitiin syksyllä muiden alusten mukana. 
Keväällä 1942 telakoitujen veneiden kevätkunnostusta tehtäessä huomattiin, että Iskun runko oli niin huonokuntoinen, ettei kunnostaminen onnistuisi, joten vene poistettiin käytöstä 16 vuoden palveluksen jälkeen. Yhtään torpedoa se ei ehtinyt sotatoimissa laukaisemaan, mutta palvelusvuosiensa aikana alus koulutti huomattavan määrän upseereita ja merisotilaita torpedoaseen käyttäjiksi. Alusta säilytettiin joitakin vuosia Suomenlinnassa, mutta sodan jälkeen se romutettiin kaikessa hiljaisuudessa.
Tauno Iisalo

Tauno Veikko Ilmari Iisalo (23. heinäkuuta 1916 Ähtäri – 18. kesäkuuta 1947 Laukaa) oli Suomen ilmavoimien lentäjä ja Mannerheim-ristin ritari numero 168. Iisalo lensi jatko- ja Lapin sodassa yhteensä 127 sotalentoa.

Elämä ja sotilasura

Iisalo syntyi Ähtärissä, Etelä-Pohjanmaalla, rautatievirkamies Jaakko ja Siiri (o.s. Törnroos) Iisalon perheeseen. Perhe muutti vuonna 1927 isän työn mukana Kuopioon.  Iisalo kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta 1938, jonka jälkeen hän astui suorittamaan asevelvollisuuttaan ilmavoimien reserviupseerikouluun. Vänrikiksi ylennetty Iisalo komennettiin 25. toukokuuta 1940 Lentorykmentti 4:ään, jossa hän toimi nuorempana lentoupseerina. Iisalo kävi Kadettikoulun vuonna 1941. Jatkosodan alkaessa reservin luutnantti Iisalo komennettiin Lentolaivue 44:ään, jossa hän palveli Bristol Blenheim -pommituskoneen ohjaajana. Syyskuussa 1942 hänet komennettiin ohjaajaksi Lentolaivue 48:aan. Komennus kesti kuitenkin vain neljä kuukautta, jonka jälkeen hän palasi takaisin omaan laivueeseensa.  
Lentolaivue 44 vastaanotti uudeksi kalustokseen Junkers Ju 88 -koneet vuoden 1943 alussa. Iisalo jatkoi ohjaajana myös uudella konetyypillä, ensin 4. lentueen päällikkönä, sen jälkeen 2. lentueen varapäällikkönä ja 24. kesäkuuta 1944 alkaen 2. lentueen päällikkönä. Ilmavoimien komentajan, kenraaliluutnantti J. F. Lundqvistin 29. elokuuta 1944 tekemä nimitysesitys johti kapteeni Iisalon nimittämiseen Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944 numerolla 168. Myös Iisalon nuorempi veli, Pentti Iisalo, sai Mannerheim-ristin. Sotien jälkeen Iisalo jäi ilmavoimien palvelukseen, palvellen Pommituslentolaivue 43:ssa. Iisalo sai surmansa Laukaassa 18. kesäkuuta 1947, kun hänen ohjaamansa Junkers-koneen (JK-273) toinen moottori sammui harjoituslennon nousuvaiheessa ja kone syöksyi maahan ja tuhoutui. Iisalo on haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle.
Piritta Rantanen

Piritta Maria Katariina Rantanen (s. 19. heinäkuuta 1979 Jämsä) on suomalainen sairaanhoitaja ja  poliitikko. joka valittiin vuoden 2019 eduskuntavaaleissa sosiaalidemokraattisen puolueen kansanedustajaksi Keski-Suomen vaalipiiristä. Hän toiminut Jämsän  kaupungin­hallituksen puheenjohtajana ja sitä ennen pitkään paikallis­politiikassa ja puoluevaltuustossa.
Spoleton festivaali

Spoleton festivaali (engl. Spoleto Festival USA) on Yhdysvalloissa pidettävä vuotuinen, 17-päiväinen taidetapahtuma, jolla tuotetaan oopperaa ja esitetään tanssia, teatteria, klassista eurooppalaista musiikkia ja jazzia. Festivaali järjestetään Charlestonissa Etelä-Carolinassa touko-kesäkuun vaihteessa. Spoleton festivaalin perustivat 1977 Gian Carlo Menotti, Christopher Keene ja muutama muu yhdysvaltalaiseksi vastineeksi Italian Spoletossa pidettävälle Festival dei Due Mondi -festivaalille.
Charleston valittiin festivaalin pitopaikaksi siksi, että siellä on paljon teattereita ja muita esityspaikkoja. Yli sata esiintyjää eri maista pitää festivaalilla vuosittain eri alojen näytöksiä. Sen historian aikana siellä on pidetty sata ulkomaista ensi-iltaa ja 93 amerikkalaista ensi-iltaa, joista merkittävimpiä ovat Tennessee Williamsin Creve Coeur ja Arthur Millerin The American Clock. Maineikkaita uransa alkuaikoina Spoleton festivaalilla esiintyneitä taiteilijoita ovat Renée Fleming, Emanuel Ax, Joshua Bell, Joanna Simon ja Yo-Yo Ma.
Spoleton festivaalilla käy vuosittain yleisöä 70 000–80 000 henkeä.
Höyhenjärvi (kylä)

Höyhenjärvi oli kylä Suomeen vuosina 1920-1944 kuuluneen Petsamon kunnan läntisimmässä osassa, Neuvostoliitolle sodan jälkeen luovutetulla alueella. Höyhenjärvi sijaitsi Paatsjoen laajentuman Höyhenjärven itärannalla. Pitkäjärven naapurikyliä olivat pohjoisessa Vouvatusjärvi, etelässä Nautsi ja idässä Suonikylä. Lännessä Höyhenjärvi rajoittui Norjaan, sillä valtakunnan raja kulki Paatsjokea pitkin. Valtioneuvoston vuonna 1930 vahvistaman Petsamon uuden kyläjaon mukaan Höyhenjärven kyläkuntaan tulivat kuulumaan Höyhenjärven, Nautsin ja Kornettijoen seudut.
Jäämerentie kulki kylän kautta. Petsamon ensimmäisessä koulupiirijaossa vuonna 1921 Höyhenjärvi kuului Salmijärven koulupiiriin. Oma koulu Höyhenjärvelle saatiin vuonna 1932, joka toimi aluksi vain alakouluna. Vuonna 1934 siitä tuli supistettu kansakoulu.
Yannick Anzuluni

Pelaajaura

Anzuluni syntyi 21. elokuuta 1987 Zairen Kinshasassa. Pian Anzulunin syntymän jälkeen hänen perheensä muutti Belgiaan viettäen maassa kymmenen vuotta. Tämän jälkeen perhe muutti Kanadaan, missä Anzuluni tutustui koripalloon. Hän opiskeli Houghtonin yliopistossa, johon mennessään hän oli 188 senttimetriä pitkä. Yliopiston lopettaessaan hän oli kasvanut 206-senttiseksi. Vuosina 2010–2012 Anzuluni pelasi kanadalaisen Laval Kebsin joukkueessa, ja kaudella 2012–2013 hän pelasi ensimmäisen kautensa Euroopassa, Saksan Regionalligassa Magdeburgin joukkueessa 17,5 pisteen, 11 levypallon, 4,2 syötön ja 3,0 riiston keskiarvoilla.
Kaudeksi 2013–2014 Anzuluni siirtyi suomalaisen Tampereen Pyrinnön organisaatioon, jossa hän edusti pääasiassa seuran reservijoukkuetta. Hän pelasi myös seuran edustusjoukkueessa sen Baltian liigan otteluissa. Lokakuussa Anzuluni teki I-divisioonassa BC Nokiaa vastaan 41 pistettä ja otti 14 levypalloa sekä 6 riistoa. Tammikuussa Oulun NMKY:tä vastaan hän saavutti lukemat 40/17/5 riistoa. Damon Williamsin pelikiellon johdosta Anzuluni pelasi Korisliigassa yhden ottelun sen runkosarjan päätöskierroksella tehden 15 pistettä ja ottaen 5 levypalloa sekä 5 riistoa.
Kaudeksi 2014–2015 Anzuluni palasi Saksaan, EBC Rostockin joukkueeseen.

Pelityyli

Pyrintö II:n päävalmentaja J-P Nieminen kuvaili Anzulunia sopimusta julkistettaessa "liikkuvaksi isoksi kaveriksi" ja monipuoliseksi pelaajaksi.
Mekere Morauta

Sir Mekere Morauta (s. 1946) on papuauusiguinealainen poliitikko ja maansa entinen pääministeri (1999–2002). Hän syntyi Kukipissa ja kuuluu yhä maan kansalliseen parlamenttiin.
Morauta opiskeli Papua-Uuden-Guinean yliopistossa ja vaihto-oppilaana Flindersin yliopistossa Australiassa. Hänellä on aviopuoliso Roslyn Morauta ja kaksi poikaa edellisestä avioliitosta.
Camilla Nylund

Camilla Nylund (s. 11. kesäkuuta 1968 Vaasa) on kansainvälisesti tunnettu suomalainen oopperalaulaja, sopraano.
Vaasalaissyntyinen Camilla Nylund aloitti lauluopintonsa Salzburgissa Mozarteumissa, missä hänelle myönnettiin vuonna 1995 Lilli Lehman -mitali. Seuraavana vuonna hän jakoi voiton Lappeenrannan laulukilpailussa Johanna Rusasen kanssa. Vuonna 2001 Nylund sai Christel Goltz -palkinnon. Nylund loi kansainvälistä uraa erityisesti Dresdenissä Semperoperissa, joka myönsi hänelle vuonna 2008 arvonimen Kammersängerin. Vuonna 2013 Nylundille myönnettiin Pro Finlandia -mitali. Vuoden 2017 Gigli gaalakonsertissa Camila Nylund sai Beniamino Gigli -palkinnon tunnustuksena suomalaisen laulutaiteen edistämisestä.
Vuodesta 1995 vuoteen 1999 Nylund kuului hannoverilaisen Niedersächsischen Staatsoperin solistikuntaan. Suomen Kansallisoopperassa hän debytoi 1996 ja Savonlinnan oopperajuhlilla hän esiintyi Taikahuilun Paminan osassa kesällä 1997.
Vuodet 1999–2001 Nylund oli kiinnitettynä Dresdenin Semperoperin solistikuntaan, jonka jälkeen hän oli talon vakituinen vierailija vuoteen 2011. Nylund on myös esiintynyt seuraavissa oopperataloissa: La Fenice (Venetsia), Carlo Fenice (Genova), Vlaamse Opera, die Deutsche Oper Berlin, Staatsoper Köln, Staatsoper Hamburg, Kööpenhaminan kuninkaallinen ooppera, die Deutsche Oper am Rhein ja De Nederlandse Opera. Vuonna 2004 Nylund lauloi Zürichissä Leonoren roolin Fideliossa Nikolaus Harnoncourtin johtamassa esityksessä ja sitten Sir Simon Rattlen johtamana. Hän menestyi Straussin Salomessa 2005 niin Kölnissä kuin Wienin valtionoopperassa.
Oopperan lisäksi Camilla Nylund esiintyy säännöllisesti kansainvälisten orkestereiden sopraanosolistina ja johtavien kapellimestarien kanssa.
Saulius Štombergas

Seurajoukkueet

Štombergas aloitti uransa vuonna 1992 BC Žalgirisin joukkueessa. Vuonna 1993 hän siirtyi KK Atletasiin, jossa hän pelasi vuoteen 1996 asti. Kaudeksi 1996–1997 Štombergas siirtyi kiinalaiseen Vostok Shanghaihin, jossa hän pelasi lähes koko kauden. Kauden lopussa hän siirtyi takaisin Atletasiin, jossa hän ehti pelata kaksi ottelua. Vuodet 1997–1999 Štombergas pelasi jälleen Žalgirisissa. Seuran paidassa hän voitti Liettuan-mestaruuden vuosina 1998 ja 1999 sekä Euroliigan-mestaruuden kaudella 1998–1999. Kaudeksi 1999–2000 Štombergas siirtyi italialaiseen Virtus Bolognaan. Hän ei pelannut seurassa koko kautta, sillä huhtikuussa 2000 hänet vaihdettiin Darnell Meehen.
Štombergas teki kaudella 2000–2001 Saski Baskonian kanssa kaksivuotisen sopimuksen, mutta hän pelasi seurassa ainoastaan yhden kauden ja siirtyi Efes Pilseniin. Seuran kanssa hän voitti Turkin-mestaruuden. Kaudeksi 2002–2003 Štombergas palasi jälleen Žalgirisiin, josta hän lähti jo yhden kauden jälkeen UNIKS Kazaniin. Seuran kanssa hän voitti FIBA Europe Leaguen kaudella 2003–2004. Kauden 2004–2005 Štombergas vietti turkkilaisessa Ülkersporissa, josta hän palasi vuosiksi 2005–2007 Kazaniin. Kesällä 2007 hän ilmoitti lopettavansa ammattikoripalloilun. Hän pelasi vielä kauden 2007–2008 kuitenkin Liettuan toisella sarjatasolla Naglis-Adakrisin joukkueessa. Hän pyörsi lopettamispäätöksensä ja palasi vielä kaudeksi 2009–2010 Kazaniin.
Pelaajauransa jälkeen Štombergas on toiminut eri joukkueiden valmentajistossa. Hän on ollut muun muassa Žalgirisin valmentajaryhmässä.

Maajoukkue

Štombergas kuului Liettuan maajoukkueeseen vuosina 1994–2004. Hän voitti urallaan EM-hopeaa vuonna 1995 ja kultaa vuonna 2003. Štombergas edusti maataan myös vuoden 1998 MM-kilpailuissa. Olympialaisissa Štombergas esiintyi kolme kertaa vuosina 1996, 2000 ja 2004. Hän voitti kaksi olympiapronssia.
Ugaritin kieli

Ugaritin kieli kuuluu luoteisseemiläisiin kieliin ja on läheistä sukua mm. heprealle. Se on auttanut selvittämään Raamatun Vanhan testamentin epäselvyyksiä ja on tärkeä tietolähde sen ajan uskonnosta.
Ugaritin kieltä kirjoitettiin nuolenpääkirjoituksella, joka muista nuolenpääkirjoituksista poiketen oli aakkospohjainen eikä tavukirjoitusta. Sitä kirjoitettaessa ei aakkospohjaisuudesta huolimatta kirjoitettu vokaaleista muita kuin glottaaliklusiilin jälkeiset vokaalit. Ugaritia kirjoitettiin noin 1400–1200 eaa. muinaisessa Ugaritin kaupungissa, joka löydettiin vuonna 1928 Ra’s Šamran (رأس شمرة) alueelta Syyriasta.
Teuta Krasniqi

Teuta Krasniqi on kosovolainen näyttelijä. Hän näyttelee sarjassa ("kafeneja jone) Meidän kahvila. Hän oli kihloissa Blero laulajan kanssa
Teuta Krasniqi on nimetty UNKT:n hyvän tahdon lähettilääksi.
Mr. India

Juoni

Köyhä mutta suurisydäminen Arun Verma (Anil Kapoor) majoittaa orpolapsia taloonsa. Saatuaan kyvyn muuttua näkymättömäksi, hän alkaa taistella lasten ja koko Intian puolesta suuruudenhullua Mogamboa (Amrish Puri) vastaan.
Maun luiska

Maun luiska (engl. Mau Escarpment) on Itä-Afrikan hautavajoaman itäharjanteen yli 3 000 metrin korkeudelle nouseva jyrkkä luonnonvalli Keniassa, Nakurun kaupungin länsi- ja eteläpuolella. Maun luiskan alue on suurelta osin laajan metsän peittämää. Etelää kohti metsäisyys vähenee ja maasto muuttuu avoimemmaksi tasangoksi.
Maun luiska on eräs Kenya Tea Boardin (’Kenian teetoimikunta’) luettelemista Kenian teetuotantoalueista.
Leikkurihai

Ravinto

Muiden haiden tavoin leikkurihai on lihansyöjä, mutta se ei itse tapa saalistaan vaan loisii isompia eläimiä. Sillä on vahvat leuat ja kokoonsa nähden isot hampaat, joilla se pureutuu kiinni esimerkiksi hylkeeseen tai valaaseen. Se muodostaa huulillaan imukupin ja pyörähtää irrottaakseen palan lihaa. Tällä tavoin sen tiedetään purreen irti jopa sukellusveneen kumiosia. Puremajälki on pyöreä ja rosoreunainen, mistä juontuu lajin englanninkielinen nimi cookiecutter shark. Leikkurihai ei ole ihmiselle vaarallinen.
Lia Marie Johnson

Nuoruus

Johnson syntyi Havaijilla Oahun saarella sotilasperheeseen, josta he muuttivat Floridan kautta Kaliforniaan. Johnson kasvoi Virginiassa ennen muuttoa takaisin Kaliforniaan.
Antti Kokkonen (päätoimittaja)

Antti Juhani Kokkonen (s. 19. huhtikuuta 1962 Kuusamo) on suomalainen toimittaja, joka on työskennellyt Lapin Kansa -lehden päätoimittajana vuoden 2009 alusta.
Antti Kokkonen syntyi piiri-insinööri Paavo Kokkosen ja farmaseutti Eeva-Liisa Reunasen perheeseen. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1987–2001 oli professori Hanna Snellman ja toinen vuodesta 2005 on toimitusjohtaja Päivi Tahkokallio. Kokkonen valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta 1988. Ennen Lapin Kansan päätoimittajan tehtäviä hän työskenteli Helsingin Sanomien politiikan toimituksen esimiehenä vuodesta 2004 sekä muun muassa sanomalehti Kalevassa usean vuoden ajan.
Matti Koivunen

Paavo Matias (Matti) Koivunen (12. tammikuuta 1919 Ruovesi – 28. heinäkuuta 1997 Jyväskylä) oli suomalainen SKDL:n poliitikko. Hän toimi sosiaaliministerinä Paasion I hallituksessa 1966–1968 sekä  kansanedustajana Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä ja Keski-Suomen läänin vaalipiiristä vuosina 1951–1962 ja 1962–1972. Suomen kommunistisessa puolueessakin vaikuttanut Koivunen oli myös Jyväskylän kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsen sekä presidentin valitsijamies vuosien 1956, 1962 ja 1968 vaaleissa. Koivunen työskenteli muun muassa kirvesmiehenä ja Keski-Suomen lääninveroviraston tarkastajana.
Tampereen yliopiston informaatiotieteiden yksikkö

Informaatiotieteiden yksikkö oli yksi vuosina 2011-2016 Tampereen yliopistossa toimineista tieteenalayksiköistä. Yksikön englanninkielinen nimi oli School of Information Sciences ja siitä käytettiin lyhennettä SIS.

Historia

Informaatiotieteiden yksikköä edelsi vuonna 2001 perustettu informaatiotieteiden tiedekunta, johon kuuluivat nykyisiä tutkinto-ohjelmia edeltäneet laitokset. Informaatiotutkimus ja interaktiivinen media muodostettiin vuonna 2010 yhdistämällä informaatiotutkimuksen laitos ja aiemmin erillisenä toiminut hypermedialaboratorio. Ennen vuotta 2001 tiedekunnan tarjoamat oppiaineet kuuluivat joko yhteiskuntatieteelliseen tai taloudellis-hallinnolliseen (sittemmin kauppa- ja hallintotieteiden tiedekunta, nykyinen johtamiskorkeakoulu). Vuoden 2017 alusta informaatiotutkimus, interaktiivinen media sekä vuorovaikutteinen teknologia siirrettiin viestintätieteiden tiedekuntaan ja yksikkö nimettiin Luonnontieteiden tiedekunnaksi.
Clarias ngamensis

Ulkonäkö ja koko

Clarias ngamensis on pitkulainen kala, jonka väri vaihtelee harmaasta tummanruskeaan. Väri on usein kirjava, ja sekä pään alapuoli että vatsa ovat kermanväriset tai valkeahkot. C. ngamensis voi saavuttaa 73 senttimetrin pituuden ja painaa 4 kilogrammaa. Sukulaislajistaan jättikonnamonnista lajin voi muun muassa erottaa siitä, että sillä on pieni rasvaevä selkäevän takana. Pään muoto vaihtelee soikeasta suorakulmaiseen.

Levinneisyys ja elinympäristö

C. ngamensis on levinnyt laajalle alueelle Afrikan eteläpuoliskolla. Sitä tavataan Kongon demokraattisesta tasavallasta Etelä-Afrikkaan ulottuvalla alueella. Sitä tavataan Kongojoen altaasta muun muassa Lualaban, Luapulan ja Kasain yläjuoksulta sekä Mweru- ja Bangweulujärvistä. C. ngamensis elää myös Malawijärvessä ja sen valuma-alueella ja Shirejoen yläjuoksulla. Eteläisessä Afrikassa sitä on tavattu Sambesista, Cuandosta, Okavangosta, Cunenesta, Kafuesta, Limpoposta, Savesta ja Pongolasta sekä Ngamijärvestä.
C. ngamensis suosii erityisesti runsaskasvisia ympäristöjä soilla ja tulvatasangoilla.

Käyttäytyminen

C. ngamensis lisääntyy kesän sadekautena, jolloin monet yksilöt siirtyvät matalaan veteen kutemaan. Sukukypsyyden laji saavuttaa noin 25 senttimetrin mittaisena, ja sen elinikä on 5–6 vuotta.
Lajin tärkeimpää ravintoa ovat nilviäiset, hyönteiset, katkaravut, ravut ja kalat. Okavangon suistossa lajin on todettu saalistavan massana yhdessä jättikonnamonnien kanssa.
Santeri Levas

Benno Aleksander (Santeri) Levas (vuoteen 1936 Lehmann; 8. helmikuuta 1899 Helsinki – 10. maaliskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja harrastetaidevalokuvaaja. Koulutukseltaan hän oli filosofian maisteri (1936) ja valantehnyt kielenkääntäjä. Hän käytti kirjailijanimiä Santeri Levas, Benno A. Piispanen ja Benno A. Lehmann. Piispanen oli hänen äitinsä Hertta Piispasen sukunimi; hänen isänsä oli vakuutusjohtaja Nicolai Lehmann.
Levas työskenteli KOP:n ulkomaisena kirjeenvaihtajana, yleisprokuraattorina ja osastopäällikkönä (1923–1962) ja teki opintomatkoja eri puolille Eurooppaa. Hän toimi säveltäjä Jean Sibeliuksen sihteerinä lähes 20 vuotta (1938–1957) ja julkaisi tästä kaksiosaisen elämäkerran vuosina 1957–1960. Elämäkerran lyhennelmä julkaistiin viron ja englannin kielellä.
Levaksen valokuvia ja valokuvauskirjoituksia julkaistiin Ruotsissa, Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Hän osallistui myös kansainvälisiin valokuvanäyttelyihin. Levas oli helsinkiläisen Kameraseura ry:n  puheenjohtaja vuodet 1942–1945 ja Suomen Kameraseurojen Liiton puheenjohtajana vuodet 1946–1952. Hänelle myönnettiin FIAP:n (Fédération internationale de l'art photographique) kunniajäsenyys ja Royal Photographic Societyn ARPS-arvo (Associateship of the Royal Photographic Society).
Levas julkaisi myös matkakirjoja, joissa valotettiin eloisasti kohteen – Itävallan, Mallorcan tahi Gotlannin – kulttuurihistoriaa ja nykyisyyttä. Matkoilla seurasi mukana hänen puolisonsa, filosofian maisteri Ulla Kajanto.
Kalliojärvi (Hollola, Miehola)

Maantietoa

Järvi on muodostunut Mustikkakallion ja Tasamäen viereiseen murrokseen. Sen pinta-ala on 7,0 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa kuivaa metsämaata. Kalliojärvellä sijaitsee yksi Hollolan yleisistä uimarannoista.

Vesistösuhteet

Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Pätilänjoen valuma-alueeseen. Se jaetaan vielä Pätilänjoen alaosan alueeseen, johon järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 97,5 metriä mpy. Järveen on johdettu kaksi lyhyttä ojaa ja sen laskuoja lähtee järven pohjoispäästä. Oja juoksee luoteeseen, mutta matkalla se on padottu lammeksi kallioiden murrokseen. Oja jatkaa padon jälkeen luoteeseen ja yhtyy Pätilänjokeen Järviojanniityllä. Joki laskee Mommilanjärveen.
Paphiopedilum hirsutissimum

Kuvaus

P. hirsutissimum on keskikokoinen venuksenkenkä: noin 35 cm korkea. Lehdet ovat yksivärisen vihreitä ja pituudeltaan 16-40 cm. Laji kukkii ensimmäisen kerran kolmevuotiaana. Kukkavanassa kasvaa mustia karvoja. Kukka on halkaisijaltaan noin 10-15 cm. Petalit ovat vaaleanpunaiset tai vihreät ja kiertyvät kukan vanhetessa. Purje on vihreänruskea ja huuli vaaleanruskea. Laji kukkii maaliskuusta toukokuuhun.

Historia

P. hirsutissimum löydettiin vuonna 1857, jolloin eräs Simon lähetti lajin yksilöitä Englantiin. Lajin kuvasi kasvitieteelliseen lehteen Sir William Hooker. Nimen hirsutissimum eli "karvainen" antoi John Lindley.

Elinympäristö ja hoito

P. hirsutissimum kasvaa litofyyttinä sammaleisissa kallionrotkoissa runsaskalkkisissa ja -humuksisissa paikoissa 700-800 metrin korkeudella. Lajin luontainen levinneisyysalue kattaa Pohjois-Intian, Pohjois-Myanmarin, Pohjois-Laosin, Etelä-Kiinan ja Pohjois-Vietnamin. Alueen ilmasto on kesäisin kuuma ja kostea, talvisin kuiva ja viileä.
Huonekasvina laji hyötyy sumutuksesta ja kesäisin runsaasta kastelusta.