google/wiki40b huggingface dataset:
Jay David Bolter

Jay David Bolter (s. 1951) on uuden median ja digitaalisen taiteen tutkija, joka toimii Georgia Institute of Technologyssa kielen, viestinnän ja kulttuurin professorina (Language, Communication and Culture).
Bolterilla on sekä klassinen sivistys että moderni uusien medioiden tuntemus. Hän opiskeli aluksi kreikkaa Toronton yliopiston Trinity Collegessa. Kanadasta hän siirtyi Yhdysvaltoihin ja suoritti tohtorin tutkinnon sekä tietotekniikan tutkinnon Pohjois-Carolinan yliopistossa vuosina 1977 ja 1978. Vuodesta 1991 lukien hän on työskennellyt Georgian teknologiainstituutissa.
Bolter on suunnitellut yhdessä Michael Joycen kanssa Storyspace -nimisen ohjelmiston, jolla voi tuottaa hypertekstiä. Joyce on kirjoittanut sillä teoksensa afternoon, a story. 
Bolterin kirjallinen tuotanto käsittelee länsimaiden tietokoneistumista, kirjoituksen historiaa, hypertekstiä ja eri medioiden muodonmuutoksia. Vuonna 1991 ilmestynyt kirja Writing Space: The Computer, Hypertext, and the Remediation of Print  on johdanto hypertekstiin sekä kirjoittamisen ja julkaisemisen historiaan. ”Kirjoitustilaksi” (writing space) Bolter kutsuu erilaisia tekstin tallennuksen ja tuottamisen alustoja. Teoksesta ilmestyi päivitetty versio vuonna 2001 ja se on käännetty japaniksi ja italiaksi.
Kirjoituksen historiaa tutkittuaan Bolter on pannut merkille, että painettu kirja suosii lineaarista kirjoitustapaa, kun taas digitaalinen kirjoitus houkuttelee helpommin katsonaiseen, epälineaariseen kirjoittamiseen. Hypertekstin edeltäjänä Bolter pitää epälineaarista kirjallisuutta, josta hän mainitsee esimerkkeinä Laurence Sternen 1700-luvulla ilmestyneen romaanin Tristram Shandy ja Julio Cortázarin teoksen Ruutuhyppelyä (1963), jotka jo rakenteensa puolesta sallivat useita erilaisia lukutapoja.
Teoksen Remediation: Understanding New Media (1999) Bolter kirjoitti yhdessä Richard Grusinin kanssa. Käsite ”remediaatio” tulee latinankielisestä sanasta ”remederi”, joka tarkoittaa ”parantamista” tai ”terveyden palauttamista”. Mediatutkimuksessa remediaatio merkitsee sitä, että uusi medium aina parantaa vanhaa mediumia. World wide web (www) ja varsinkin sen graafinen käyttöliittymä merkitsi aiempien medioiden mukauttamista uuteen kommunikaatioympäristöön. Esimerkiksi sanoma- ja aikakauslehdet alkoivat julkaista paperisen lehden rinnalla verkkoversioita.
Selainten kehittyessä www muuttui monipuolisemmaksi. Pelkän tekstin ohella alettiin suosia yhä enemmän ääntä, liikkuvaa kuvaa ja erilaisia animaatioita. Bolterin ja Grusinin mukaan www onkin muuttanut enemmän sähköisiä viestimiä, kuten puhelinta, radiota ja televisiota kuin painettua kirjaa.
Suomalais-venäläinen koulu

Suomalais-venäläinen koulu (lyh. SVK) on vuonna 1955 perustettu kaksikieliseen opetukseen erikoistunut koulu Helsingin Kaarelassa (tarkemmin Maununnevalla). Koulussa toimii esikoulu, peruskoulu ja lukio sekä vuonna 1990 SVK:n naapuritontilla toimintansa aloittanut päiväkoti Kalinka. Koulun perusrakennuksen on suunnitellut arkkitehti Osmo Sipari. Koulu on valtion ylläpitämä.
Vuonna 1990 Mihail Gorbatšovin silloinen vaimo Raisa Gorbatšova osallistui päiväkoti Kalinkan avajaisiin.
Wormsin valtiopäivät

Wormsin valtiopäivät oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan säätyjen kokous Wormsin pikkukaupungissa vuonna 1521. Se kesti tammikuun lopusta toukokuun loppupuolelle. Nykyään kokous muistetaan lähinnä uskonpuhdistaja Martti Lutheria koskeneista päätöksistä.

Tausta

Valtiopäiviä edelsivät uskonpuhdistuksen alkuhetket. Luther oli julkaissut 95 teesiään, minkä seurauksena katolinen kirkko oli julistanut hänet pannaan. Koska Luther oli ekskommunikoitu kirkon osalta, halusi paavi hänet myös valtakunnankiroukseen. Paavin liittolaisena oli myös keisari Kaarle V.
Aluksi Lutheria ei edes aiottu kutsua valtiopäiville puolustamaan oppiaan, mutta vaaliruhtinas Fredrik Viisas halusi järjestää Lutherille kuulustelut. Pysyäkseen Fredrikin kanssa hyvissä väleissä keisari Kaarle V suostui antamaan Lutherille vapaan kulkuoikeuden valtiopäiville. Luther suostui tulemaan valtiopäiville, vaikka tiesikin, että aikanaan Jan Hus oli poltettu kerettiläisenä kulkuoikeudestaan huolimatta.

Päätökset ja seuraukset

Kaarle V vaati Lutherin tuomitsemista harhaoppisena. Kovista vaatimuksistaan huolimatta keisari suostui takaamaan Lutherille vapaan kulkuoikeuden myös kotimatkalle. Muutaman viikon kuluttua keisari sai allekirjoitettavakseen Wormsin ediktin, jossa Luther päätettiin julistaa valtakunnankiroukseen. Kirous merkitsi käytännössä, että kenellä tahansa oli oikeus vangita Luther ja tuoda hänet keisarin eteen. Lisäksi Lutherin teokset määrättiin poltettavaksi ja niiden painaminen, ostaminen ja myyminen kiellettiin ehdottomasti. Samoin ihmisiä kiellettiin majoittamasta, syöttämästä ja juottamasta Lutheria, eikä minkäänlaista tukea saanut antaa hänelle sanoin eikä teoin. Myös Lutherin kannattajien omaisuuden vainoaminen ja ryöstäminen sallittiin.
Wormsin valtiopäivien jälkeen Lutherin olinpaikka ei ollut yleisessä tiedossa. Monet uskoivat hänen jo kuolleen vastustajiensa salamurhan uhrina, mutta todellisuudessa Saksin vaaliruhtinas Fredrik Viisas oli järjestänyt hänet turvapaikkaan Wartburgin linnaan.
Malja-asetelma

Maalaus

Maalauksessa kuvataan pöydän päällä olevia astioita. Malja, pullo ja neljä pikarilasia ovat tässä maalauksessa vaalean ruskealla pöydällä. Maljassa on punssibooli-juomaa ja sen vieressä on sitruuna, punssiboolin olennainen ainesosa, sekä irtonainen sitruunaviipale. Malja on Itä-Intian kauppakomppanian tuomaa kiinalaista posliinia. Se ja harvinainen herkku sitruuna ovat vaurauden merkkejä tuon ajan Suomesta.
Maalauksen on uskottu olevan ovenpäällyskuva, mutta kehystettynä sitä on kuitenkin pidettävä itsenäisen asetelmamaalauksen lajityyppiin kuuluvana työnä. Heinolan maaherran residenssissä oli todistettavasti kaksi Schillmarkin tekemää maisemaa, jotka nekin ovat nykyään Ateneumissa. Maalauksessa oleva malja on Heinolassa.
Ryūji Sasai

Ryūji Sasai (jap. 笹井隆司, Sasai Ryūji, s. 21. joulukuuta 1961) on japanilainen videopelimusiikin säveltäjä. Hän on muun muassa vastannut muutaman Square Co., Ltd.:n julkaiseman pelin sekä animesarjan The Mysterious Cities of Gold musiikista. Sasai on toiminut myös basistina kolmessa eri J-rock-yhtyeessä.

Yhtyeet

Ryūji Sasai syntyi vuonna 1961 Japanin Osakassa. Vuonna 1982 hän liittyi kokeelliseen Novela-yhtyeeseen, jonka tunnetuimpia albumeita olivat Sanctuary ja Legend of Final War. Novelan hajoamisen jälkeen hän soitti ACTIONissa vuodesta 1983 lähtien. 15 vuotta aktiivisena toimineen ACTIONin hajottua Sasai päätti liittyä nykyiseen yhtyeeseensä Queen Maniaan.

Pelisävellykset

Sasain ensimmäisiä peliprojekteja oli MicroCabinin vuonna 1989 julkaisema Xak: The Art of Visual Stage, jolle hän sävelsi 42 kappaletta Tadahiro Nitan kanssa. Pari vuotta myöhemmin hän siirtyi Final Fantasy -pelisarjastaan tunnetulle Squarelle, jossa hän toimi kahden ensimmäisen vuotensa aikana Final Fantasy Legend III:n ja Final Fantasy Mystic Questin säveltäjänä. Kummankaan edellä mainitun Square-pelin soundtrackit eivät olleet yksin Sasain säveltämiä, sillä neljästä Final Fantasy Legend III:n kappaleesta vastasi pelin ohjaaja Chichito Fujioka; Mystic Questin musiikki oli taas osaksi Yasuhiro Kawakamin laatimaa.
Vuonna 1996 ilmestyneen Treasure of the Rudrasin musiikki oli Sasain ensimmäinen itsenäisesti työstämä soundtrack. Sasain seuraava työkohde oli vuotta myöhemmin julkaistu Tobal No. 1, jonka musiikki syntyi hänen ja seitsemän muun Squaren säveltäjän yhteistyönä.
Sasai päätti työskentelynsä Squarella vuoden 1998 jälkeen. Viimeisenä pelinään hän sävelsi Bushido Blade 2:n, jonka kappaleissa hän käytti niin rockista kuin itämaisesta musiikista saatuja vaikutteita.
Länsitoukki

Länsitoukki eli Länsi-Tonttu (ruotsiksi Västra Tokan) on saari Helsingin edustan ulkomerellä, noin 13 kilometriä kauppatorilta ja 7 km Santahaminasta kaakkoon. Saaren pinta-ala on 3,2 hehtaaria. Maasto on avokalliota, jonka notkopaikoissa kasvaa matalaa ulkoluotojen kasvillisuutta. Puita ei kasva ja harvat pensaatkin ovat matalia.  Aiemmin saarella oli van ruotsinkielinen nimi. Sotien aikana se sai suomalaisen nimen Länsi-Tonttu. Jostain syystä nimi vuonna 1969 muutettiin Länsitoukiksi. Merikartoilla nimi Länsi-Tonttu on kuitenkin säilynyt niin, että uusimmissakin painoksissa se yhä on.

Historia

Nykyään saari on asumaton, mutta 1890-luvulta 1940-luvulle siellä asui vakituisesti kalastajia. Sodan aikana saaren korkeimmalle kohdalle rakennettiin merivartioparakki, joka sodan jälkeen luovutettiin metsästysseuran käyttöön. Parakki paloi 1970-luvulla. Kalastajien rakennukset olivat tuhoutuneet jo aikaisemmin. Nykyisin saaren ainoa rakennelma on tutkaheijastin.  Syksyisin saari on linnustajien suosiossa. Saaren omistaa Suomen valtio. Maihinnousu on retkeilijöille sallittu.

Rusalkan uppoaminen

20.9.1893 venäläinen panssarilaiva  Rusalka upposi jonkin matkan päähän Länsitoukista vieden koko miehistönsä, 177 henkeä, meren pohjaan. Saaressa tuolloin asunut kalastaja Poppo Sjöholm on kertonut kuulleensa myrskyn pauhun keskeltä huudon tapaista ääntä, mutta "luuli aistiensa pettävän tai paholaisen olevan irti". Vasta seuraavana päivänä hänelle selvisi, että huudot olivat olleet todellisia ihmisääniä.
Liian myöhään

Juoni

Syrjäseudun vuoristolaismies tekee murhatöiden sarjan syrjäisen kirkon alueella. Samoihin aikoihin viiden hengen joukko nuoria retkeilijöitä suuntaa juuri samalle seudulle huolimatta paikallisen riistanvartijan, McLeanin (George Kennedy), varoituksista alueen turvattomuudesta nuorille kaupunkilaisille. Kun ryhmä on jo matkannut pidempään syrjäisen vuoristoseudun sydämeen, kohtaavat he aiemmasta, kirkossa tapahtuneesta verilöylystä selvinneen miehen, mutta erehtyvät luulemaan tämän kuvauksia tapahtuneesta vain hulluuden syövereistä kumpuavaksi jorinaksi. 
Joukkio kulkeutuu vielä syvemmälle metsäisellä vuoristoseudulla ylittäen jopa ison rotkon huonokuntoisella ja kapealla riippusillalla. Murhaaja on ottanut joukkion nyt kohteekseen ja murhaa nuorukaisia julmasti yksi kerrallaan. Viimeisenä eloonjääneenä Connie (Deborah Benson) joutuu kohtaamaan murhaajan yön pimeydessä ja vastoin kaikkia odotuksia onnistuu pääsemään murhaajasta voitolle jääden henkiin.

Vastaanotto

Elokuva ei ollut kaupallinen menestys; siitäkin huolimatta, että se sai kriitikoilta hyvän vastaanoton, joissa kehuttiin mm. elokuvan ilmapiiriä ja kuvausta. Elokuvan julkaisu ei sujunut mutkitta ja se piti saada julkaistua  Universal Pictures -tuotantoyhtiön toimesta, mutta tuotantoyhtiö perääntyi hankkeesta ja julkaisijaksi tuli juuri ennen elokuvan julkaisuajankohtaa pieni riippumaton tuotantoyhtiö Picturmedia.

Kohtelu Suomessa

Elokuva joutui Suomessa ennakkotarkastuksessa vuonna 1982 hetkellisesti kielletyksi raaistavana. Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvalle ikärajan KK (Kokonaan Kielletty), joten sitä ei saanut Suomessa laillisesti esittää eikä levittää. Neljää kuukautta myöhemmin kuitenkin leikattu (noin 2 minuuttia) versio elokuvasta sai uusintatarkastuksessa ikärajan K18 ja paria kuukautta sen jälkeen ensi-illan valkokankaalla.

Leikkaamaton, pidennetty versio

Vuonna 2013 elokuvan tallennejulkaisujen oikeudet Yhdysvalloissa raukesivat (entinen oikeuksien haltija oli Media Blasters -julkaisuyhtiö). Pian tämän jälkeen yhdysvaltalainen pienjulkaisuihin erikoistunut yhtiö Code Red julkaisi elokuvasta leikkaamattoman ja pidennetyn, noin 102-minuuttisen, version. Versio on lisensoitu suoraan tuottajana toimineelta V. Paul Hreljanovicilta.
Hautajaiset Berliinissä (elokuva)

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa juoneltaan kulmikkaaksi ja pätevästi miehitetyksi. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Killerpilze

Killerpilze (suom. Tappajasienet) on yksi Saksan suosituimmista yhtyeistä, joka on perustettu vuonna 2002 Dillingenissä, Saksassa. Killerpilze soittaa punkrockia/poprockia.

Killerpilzestä

Killerpilze on saanut vaikutteita musiikkiinsa muun muassa suositun saksalaisen Die Ärzten musiikista ja sanoituksista. Laulujen sanat ovat ironisia, ja niillä leikitellään mm. julkisuuden kliseillä sekä hemmoteltujen lasten kustannuksella. Myös rakkaudesta ja vihasta kertovia kappaleita on, mutta tuttuun punkpop-tyyliin.
Killerpilze vieraili 2006 joulun alla Etiopiassa. Matkan jälkeen he loivat rahankeräyskampanjan (Punk macht Schule), joiden tuotolla oli tarkoitus nimensä mukaan rakentaa koulu Etiopiaan. Tuottoja saatiin 20000€ ja koulu valmistui keväällä 2008
Tunturi Sport

Tunturi Sport on Tunturipyörä Oy:n vuosina 1960–1976 valmistama, vuonna 1961 markkinoille tullut mopo.
Aluksi Sportissa käytettiin samaa runkoa kuin niin sanotussa Pappa-Tunturissa. Tunturi Sport säilyi pääpiirteissään vuoteen 1964 asti, mutta seuraavana vuonna se sai uuden rungon, tankin (1965 valkoinen, 1966–1970 kromattu), mutta moottorina toimi edelleen 3-vaihteinen Puch.
Vuonna 1970 poljinpakon poistuttua tuli Sportiin polkimien sijaan jalkatapit ja niin sanottu "kikstartti", kickstart-käynnistys. Moottori vaihtui 4-vaihteiseksi viimeiseen vuosimalliin, eli vuoden 1976 Sportiin. Moottori oli kiinnityskorvakkeiden paikkoja ja sylinteriä lukuun ottamatta melko samanlainen kuin seuraajamalli Tunturi Super Sportissa. Kahdessa viimeisessä vuosimallissa ei tankin sivuilla ollut enää nahkapehmusteita.
Tunturi Sportia on myyty puhallinjäähdytteisenä (1961–1976) ja kovakromisylinterisenä (1970–1976). 4-vaihteiset puhallinjäähdytyksellä varustetut Tunturi Sportit ovat melko harvinaisia. Tunturi Sportin korvasi kehtorungolla varustettu Tunturi Super Sport.
Savikylä

Savikylä on kuvitteellinen maalaispaikkakunta Ola Fogelbergin piirtämissä Pekka Puupää-sarjakuvissa. Pekka asuu siellä vaimonsa Justiinan ja kaverinsa Pätkän kanssa. Savikylä sijaitsee junaradan varrella, ilmeisesti lähellä Helsinkiä. Sarjakuvan tapahtumapaikka siirtyi Savikylään 1940-luvun jälkipuoliskolla; sitä ennen Pekka oli asunut Helsingin Käpylässä.
Elokuvien Pekka Puupää ei koskaan asunut Savikylässä, vaan Helsingin kantakaupungissa kuvitteellisessa osoitteessa Voikukankatu 5 B 13.
Kirillovin piiri

Kirillovin piiri (ven. Кири́лловский райо́н, Kirillovski raion) on kunnallishallintoalue Vologdan alueella Venäjällä. Vuonna 1927 perustetun piirin pinta-ala on 5 400 neliökilometriä. Asukkaita on 17 500 henkeä (vuonna 2010).
Kirillovin piiri rajoittuu idässä Vologdan alueen Vožegan, Ust-Kubinskojen ja Vologdan piireihin, etelässä Šeksnan ja Tšerepovetsin piireihin, lännessä Belozerskin, Vaškin ja Vytegran piireihin sekä pohjoisessa Arkangelin alueeseen. Pinta-alasta 67 % on metsää. Tärkein joki on Šeksna ja suurin järvi Vože. Hyötykaivainnaisiin kuuluvat turve ja sapropeeli.
Hallinnollinen keskus on Kirillovin kaupunki, josta on 127 kilometriä alueen pääkaupunkiin Vologdaan. Sen lisäksi piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Aljošino (keskuspaikka Šindalovo), Ferapontovo, Goritsy, Kovarzino, Lipovo (Vognema), Nikolski Toržok, Talitsy ja Tšarozero. Kaupunkiväestön osuus on 45,0 %.
Piirin kautta kulkee Vologdan ja Karhumäen välinen maantie. Tärkeimmät elinkeinot ovat elintarvike- ja metsäteollisuus sekä maidon ja lihan tuotantoon erikoistunut maatalous. Nähtävyyksiin kuuluvat Kirill Valkeajärveläisen, Ferapontin, Goritsyn ja Nil Sorskin luostarit. Seudulla sijaitsee vuonna 1992 perustettu Russki Sever -kansallispuisto.
Bafatán roomalaiskatolinen hiippakunta

Historia ja nykytilanne

Hiippakunta perustettiin 13. maaliskuuta 2001 erottamalla se Bissaun hiippakunnasta. Tuolloin siihen kuului 31 000 jäsentä, mikä muodosti 6,3% alueen väestöstä, 9 seurakuntaa ja 16 pappia. Vuonna 2015 hiippakunnan ykdeksässä seurakunnassa oli jäseniä 34 635 eli 4,8% alueen väestöstä. Papistoa oli 22.
M85 (tytärammus)

Kaksoiskäyttö-M85

Israel Military Industries on kehittänyt tytärammuksesta kaksoiskäytettävän mallin, jota voi käyttää niin henkilöammuksena kuin panssariammuksena. Sirpalevaikutus henkilöitä vastaan tulee 1 200 sirpaleesta kuolettavalle alueelle sekä panssaroituja ajoneuvoja vastaan tytärammus läpäisee 105 mm:iä valssattua homogeenista panssariterästä. Siinä on myös itsetuhojärjestelmä kuoressa.
Israel Military Industries tuottaa myös M42:a ja M46:a varten kuoren, johon voi vaihtaa itsetuhomekanismia kuoressaan sisältämättömät tytärammukset uudelleen kuorma-ammukseen sijoitettaviksi.

Raivaushavaintoja Libanonista

Libanonissa Yhdistyneiden kansakuntien miinakoordinaatiokeskuksen mukan Etelä-Libanonissa aselevon solmimisen jälkeen 13 on kuollut ja 46 haavoittunut tytärammuksista. Yhteensä Yhdistyneiden kansakuntien miinaryhmät ovat löytäneet 2 171 räjähtämätöntä kuorma-ammuksen tytärarmmusta: 715 (33%) tyyppiä M41, 820 (38%) tyyppiä M77 ja 691 (32%) tyyppiä M85.
Libanonissa on käytetty lisäksi myös M42-tytärammuksia, joista osa on valmitettu 1974 ilman itsetuhomekanismia.
Norjan kokeiden perusteella arvellaan, että Libanonissa M85:n räjähtämättömyysprosentti käyttötavasta johtuen saattaa nousta 5%-10%:iin.

Suomalaiset koeammunnat

Suomen puolustusvoimien komentaja Juhani Kaskeala avatessaan valtakunnallisen maapuolustuskurssin 5.3.2007 mainitsi, että tytärammusten toimintavarmuus on koeammuntatulosten mukaan yli 99,8 prosenttia, eli maastoon jää vähemmän räjähtämättömiä ammuksia kuin tavanomaisia kranaatteja ammuttaessa.
Lääkärikeskus Minerva

Lääkärikeskus Minerva on yksityinen suomalainen vuodesta 1988 Raumalla toiminut lääkärikeskus. Myöhemmin yritys avasi toimipisteen myös Euraan. Yrityksen toimitusjohtajana on Heimo Ylitalo, vastaavana lääkärinä Tapani Järvinen ja potilasasiamiehenä toimii Sari Salminen. Lääkärikeskus Minervassa on yli 50 vastaanottavaa lääkäriä.
Margitin silta

Historia

Margitin silta oli Budapestin toinen silta Ketjusillan jälkeen. Sen rakentamiseksi järjestettiin vuonna 1871 suunnittelukilpailu, jonka voitti ranskalainen arkkitehti Ernest Goüin. Sillan rakennustyöt alkoivat 1872 ja se avattiin liikenteelle 30. huhtikuuta 1876. Sillalta ei ollut vielä silloin yhteyttä Margitinsaareen, koska sillan ja saaren välinen etäisyys oli suurempi kuin nykyään. Tonavan sääntelyn yhteydessä 1800-luvun lopulla Margitinsaarta laajennettiin, ja yhdyssilta Margitinsillan ja saaren välille rakennettiin vuosina 1899–1900.
Vuonna 1879 sillan yli alkoi liikennöidä hevosvetoinen raitiotie, joka muuttui sähköiseksi 1894. Vuonna 1920 sillan kannen puupalkit korvattiin kivillä. Kun lisäksi liikenne kasvoi, siltaa vahvistettiin ja levennettiin vuosina 1935–1937 ja se muutettiin nelikaistaiseksi.
Toisen maailmansodan aikana marraskuussa 1944 sillan Pestin-puoleiset pilarit tuhoutuivat räjähdyksessä. Räjähdys tapahtui epäselvissä olosuhteissa iltapäiväruuhkan aikaan, ja se vaati paljon ihmisuhreja. Perääntyvät saksalaiset räjäyttivät sillan Budan-puoleisen osan helmikuussa 1945. Sodan jälkeen Margitinsilta saatiin käyttöön toisena Budapestin silloista. Sen eteläiset kaistat avattiin liikenteelle marraskuussa 1947 ja koko silta 1. elokuuta 1948.

Rakenne

Margitinsillassa on seitsemän pilaria: yksi keskellä, kaksi rannoilla ja neljä niiden välissä. Pilareissa on patsaat, jotka on veistänyt ranskalainen kuvanveistäjä Thabard vuonna 1874. Sillassa on keskuspilarin kohdalla 30 asteen käännös, jotta pilarit olisivat suorassa Tonavan kummankin haaran virtaukseen nähden.
Sillalla on neljä ajokaistaa, kaksi raitiotietä niiden välissä ja jalkakäytävät kummassakin reunassa. Sillan yli kulkevat raitiotielinjat 4 ja 6. Sillan puolivälissä on raitiovaunupysäkki ja yhdyssilta Margitinsaareen.
Simon Johannis Carelius

Simon Johannis (Jönsinpoika) Carelius (k. 1610) oli suomalainen pappi. Hän oli kotoisin Viipurin tienoilta, ja hänellä oli veljiä, jotka myös olivat pappeja. Hän opiskeli Rostockin yliopistossa teologiaa. 
Rostockissa ollessaan Carelius suomensi Lutherin Vähä katekismuksen ja julkaisi sen ja virsikirjan nimellä Yxi Vähä Suomenkielinen Wirsikiria. Kokonaisuus painettiin Rostockissa 1607. Suomennos on ensimmäinen Lutherin katkismuksen suomennos ja löytyi Dresdenin valtionkirjaston kokoelmista vuonna 2015 tutkija Suvi-Päivi Kosken työn yhteydessä.
Careliuksen vanhemmat olivat Johannes Matthiae ja Karin Teit. Simon kirjattiin 1605 Rostockin yliopistoon nimellä Simon Johannis Carelius (Karjalainen). Hän puolusti Rostockissa yksityisessä kollegiossa kahta teologista väitöskirjaa vuosina 1605 ja 1607. Hän kannatti uskonnollisissa kiistoissa Kaarle-herttuaa. Hänet nimitettiin vuonna 1607 Viipurin kouluun perustettuun teologian lehtorin virkaan, mutta hän kuoli kuitenkin jo vuonna 1610.
Berthold Wolpe

Berthold Wolpe (29. lokakuuta 1905, Offenbach – 5. heinäkuuta 1989, Lontoo) oli kirjainmuotoilija, typografi ja opettaja.
Wolpe opiskeli vuosina 1924–27 Offenbachin Kunstgewerbeschulessa opettajanaan kalligrafi Rudolf Koch. Sen jälkeen hän kouluttautui kultasepäksi Pforzheimissa. Wolpe opetti vuosina 1929–33 entisessä opinahjossaan Kunstgewerbeschulessa ja 1930–33 myös Frankfurt am Mainin taidekoulussa.
Wolpe suunnitteli 1930-luvulla liikemerkkejä, julisteita, kirjankansia ja kirjasintyyppejä. Hän tapasi Stanley Morisonin vuonna 1932 ja muutti Englantiin 1935. Wolpe työskenteli muutamien kustantamoiden palveluksessa ja suunnitteli mm. Faber & Faber -kustantamolle noin yli 1500 kirjankantta. Wolpe toimi opettajana useissa taide- ja taideteollisuusoppilaitoksissa. Royal College of Art myönsi hänelle kunniatohtorin arvon vuonna 1968.
Antti Mattila (professori)

Antti Tapio Mattila (22. maaliskuuta 1926 Lahti  – 12. marraskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.

Henkilöhistoria ja ammattiura

Mattilan vanhemmat olivat tarkastaja Viktor Anselm Mattila ja Helga Lydia Pynnönen ja puoliso vuodesta 1951 sairaanhoitaja Anneli Pohjola. Mattila tuli ylioppilaaksi Lahden lyseosta  1944 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1953. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1956. Mattila oli Helsingin yliopiston epidemiologian professori 1966–1974, yliopiston hygienian ja sosiaalilääketieteen dosentti hän oli 1962–1966 ja sitä ennen hän toimi yliopistolla assistenttina.
Mattila oli sosiaalilääketieteen ja epidemiologian uranuurtaja Suomessa, mutta hän oli myös monella muulla tapaa aktiivinen henkilö. Han oli muun muassa Therapia Fennica -julkaisun päätoimittaja, toimi Hämäläis-Osakunnan isäntänä, oli Kansaneläkelaitoksen Etelä-Suomen sosiaalilääketieteellisen toimiston päällikkö, osallistui useiden eri yhteisöjen toimintaan, harrasti antiikkia ja musiikkia, soittaen itse orkesterissa klarinettia, ja perusti Aurinkorannikolle suomalaisen lääkäriaseman.
ScanEagle

Tekniikka

Siipien kärkiväli on 3,11 metriä. Painoa lentolaitteella on ilman lisävarusteita 14–18 kg. ScanEagle toimii bensiinimoottorilla ja suoriutuu 24 tunnin tehtävästä ilman tankkausta. Normaali lentonopeus on 25,7–30,9 m/s. ScanEagle pystyy suorittamaan yli 111 km:n lentomatkoja ja sen operointikorkeus on 4 876 m ja maksimissaan 5 943 m. 
Lentolaitteessa voidaan käyttää kahta erimallista elektro-optista kameraa (EO tai EO900), MWIR-infrapunakameraa (Electro-optical, Midwave Infrared) tai yhdistelmäkameraa, jossa on sekä elektro-optinen kamera että infrapunakamera. Elektro-optinen kamera pystyy tuottamaan reaaliaikaista, värillistä videomateriaalia ja se kykenee 25:1 optiseen zoomaukseen.
Infrapunakamera on malliltaan jäähdyttämätön ja se kykenee tuottamaan 30 kuvaa sekunnissa. ScanEaglessä voidaan käyttää myös kahta erilaista datalinkkiä: analogista videodatalinkkiä ja C2-datalinkkiä. Analogista videota tuotetaan 2,4 GHz:n taajuudella. Datalinkkeihin on myös sisällytetty CoT-toiminto (Cursor on Target), joka mahdollistaa laitteen ohjaamisen useilla eri ohjausjärjestelmillä.