google/wiki40b huggingface dataset:
Henrik Renqvist

Lapsuus ja opinnot

Renqvist oli syntynyt talonpojan Henrik Kukkosen poikana Ilomantsissa. Köyhyyden vuoksi koulunkäynti myöhästyi, ja sotaisat ajat ja uskonnolliset mietiskelyt sitä vielä hidastivat. Ensin Kuopiossa hän sai vaikutuksia herätysliikkeistä ja taloudellista tukea kirjakauppias Pietari Väänäseltä, sitten Turussa herrnhutilaisuudelta. Uskonnollinen murros kehittyi niin rajuksi, että hän joutui mielenhäiriöön mutta toipui siitä, pääsi ylioppilaaksi 1816 ja seuraavana vuonna papiksi.

Pappina ja raittiusmiehenä

Liperin laajassa, huonosti hoidetussa seurakunnassa toimiessaan hän osoitti erinomaista intoa, mutta hänen aiheuttamansa hengellinen levottomuus loukkasi esimiehiä, ja seurauksena oli pitkällinen oikeusjuttu, vuoden virkaero ja sakot. Samalla tarkastusmatkan tehnyt Porvoon piispa Johan Molander siirsi hänet 1826 Svartholman vankilalinnoituksen papiksi, mikä käytännössä tarkoitti vankeutta.
Vankeusaika merkitsi Renqvistille mahdollisuutta syventää ajatuksiaan. Hän julkaisi ensimmäiset raittiusaiheiset kirjoituksensa. 1835 painettiin Renqvistin tunnetuin teos Viinan kauhistus ja samana vuonna hänet määrättiin kappalaiseksi Sortavalaan, missä toimessa pysyi kuolemaansa saakka.

Kustantajana

Renqvist on myös myöhemmin Kustannusosakeyhtiö Otavaa johtaneen Reenpään suvun kantaisä. Suvun kustannustoiminta alkaa kuitenkin jo Henrik Renqvististä, joka oli 1830–40-luvuilla Suomen suurin suomenkielisen kirjallisuuden julkaisija. Kaikkiaan Renqvist painatti noin 60 kirjaa, joista kymmenkunta alkuperäisinä.
Oregonintuoksusetri

Kuvaus

Oregonintuoksusetri on kasvupaikasta riippuen keskikokoinen tai suuri ainavihanta puu. Se kasvaa 18–57 metriä korkeaksi. Sen runko kasvaa tavallisesti rinnankorkeusläpimitaltaan 90–150 senttimetriä leveäksi, mutta joillakin yksilöillä yli kolmimetriseksikin. Latvus on usein nuorempana kapean kartiomainen ja levenee vanhemmiten. Puulla on yleensä yksi suora runko, se on harvoin monirunkoinen. Oregonintuoksusetri voi elää satoja vuosia; vanhin tunnettu yksilö on yli 900 vuotta vanha.
Paksu kaarna on punertavaa ja varsinkin vanhemmiten syvän uurteista. Lehdet ovat suomumaisia, 3–14 millimetriä pitkiä ja vastakkaisesti asettuneita. Ne ovat teräviä, usein otapäisiä ja kasvavat osin päällekkäisesti. Lehden pituudesta suurin osa on oksaan kiinnittynyttä johteista kantaosaa, vain lehden kärki on oksasta erillään. Lehdet ovat näkyvästi pidempiä ja kauempana toisistaan kuin esimerkiksi monien tuijien tai sypressien muuten hyvin samankaltaiset suomumaiset lehdet.
Oregonintuoksusetri on yksikotinen ja erilliset hede- ja emikävyt voivat kasvaa samassa oksanhaarassa. Hedekävyt ovat vaaleanruskeita tai punertavan ruskeita. Siemeniä tuottavat kävyt ovat punaruskeita ja 14–25 millimetriä pitkiä. Kävyissä on tavallisesti neljä käpysuomua ja 1–4 siementä. Siemenillä on kaksi erikokoista siipeä.

Levinneisyys

Puu esiintyy luonnonvaraisena Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltojen länsiosissa vuoristoisilla alueilla Oregonissa, Kaliforniassa ja Nevadassa sekä Meksikossa Baja Californiassa. Laji kasvaa lähinnä vuoristoisilla alueilla 50–2 010 metrin korkeudessa elinalueensa pohjoisosissa ja 910–2 960 metrin korkeudessa sen eteläosissa.

Elinympäristö

Oregonintuoksusetri viihtyy jokseenkin kuivilla alueilla, erittäin monenlaisissa maaperissä. Puu kestää elinalueellaan yleisiä metsäpaloja paksun kaarnansa ansiosta. Se kasvaa Sierra Nevadan ja Coast Range -vuoriston sekametsissä yhdessä mm. douglaskuusen, harmaapihdan, jättipihdan, komeapihdan, jättituijan, keltamännyn, sokerimännyn sekä mammuttipetäjän kanssa, harvoin valtapuulajina varsinkaan kosteammilla alueilla.

Käyttö

Oregonintuoksusetrin puuaines on suhteellisen pehmeää ja helppoa leikata tai teroittaa, minkä vuoksi se on puukynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu. Puuainesta arvostetaan osittain hyvän tuoksunsa vuoksi myös huonekaluvalmistuksessa ja sisustuksessa. Lisäksi se kestää hyvin altistusta ulkoilmalle ja siitä valmistetaan aitoja, paanuja ja muita ulkopuurakenteita.
Kasvia käytetään myös koristepuuna lähinnä Yhdysvalloissa ja läntisessä Euroopassa.
Maaseutuvirasto

Maaseutuviraston eli Mavin tehtävät ja yhteistyöverkosto

Maaseutuvirasto vastasi viljelijätukien, maaseudun yritys- ja hanketukien ja markkinatukien toimeenpanosta sekä kehitti tukihallinnon tietojärjestelmiä ja asiakaspalveluja. Tehtäviin kuuluivat tukihaut, tukien myöntö, valvonta ja tukien maksaminen. Euroopan unionin maksajavirastona Mavi vastasi Suomen kansallisten tukien sekä EU:n maataloustukirahaston ja maaseuturahaston varojen käytöstä Suomessa. Vuosittain hallinnoitava tukisumma oli yhteensä noin kaksi miljardia euroa.
Mavi ohjasi, neuvoo ja kouluttaa Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksia, kuntien maaseutuhallintoa sekä Leader-ryhmiä. ELY-keskukset, kuntien maaseutuelinkeinoviranomaiset ja maaseutuohjelman toteutuksesta vastaavat toimintaryhmät palvelvat hallinnon asiakkaita.
Mavin asiakasryhmiin kuuluivat viljelijöiden lisäksi elintarviketeollisuus sekä elintarvikekaupan yritykset. Koulumaitotuen, EU:n yhteisrahoitteisten tiedotus- ja menekinedistämis- sekä ruoka-apuohjelmien kautta viraston asiakkaisiin kuuluivat myös koulut, kunnat, seurakunnat ja järjestöt.
Mavi teki tiivistä yhteistyötä Ahvenanmaan maakuntahallinnon, Elintarviketurvallisuusvirasto Eviran, Tullin, Maatalousyrittäjien eläkelaitos Melan, ministeriöiden ja muiden Euroopan unionin alueen maksajavirastojen sekä Euroopan komission kanssa. Yhteistyökumppaneihin kuuluivat myös tuottajajärjestöt, rahalaitokset ja interventiovarastoinnin palveluja tarjoavat yritykset.

Mavin perustaminen ja alueellistaminen

Maaseutuviraston perustamisen valmistelu alkoi 1990-luvun lopulla ja jatkui 2000-luvun alkuvuosina. Maa- ja metsätalousministeriö teki vuonna 2005 selvitysmiehen johdolla sijaintipaikkaselvityksen. Valtioneuvosto päätti syyskuussa 2005, että uusi MMM:n hallinnonalalle perustettava virasto, Maaseutuvirasto, sijoitetaan Seinäjoelle. Maaseutuvirasto aloitti toimintansa 1.5.2007 Helsingissä, ja sen alueellistamisen siirtymäajaksi määriteltiin vuodet 2008–2011. Kyseessä on ollut yksi suurimmista valtionhallinnon alueellistamistoimenpiteistä.
Seinäjoelle siirtymiseksi Mavi laati alueellistamissuunnitelman, jossa määritettiin yleiset periaatteet ja tukitoimenpiteet henkilöstölle. Suunnitelman tarkoituksena oli toteuttaa alueellistaminen hallitusti ja viraston toiminnot turvaten. Mavi on myös ollut mukana kehittämässä hajautettua työskentelyä. Mavi oli kohdeorganisaationa Monipaikkainen virasto -projektissa, jossa yhdessä yliopistojen ja yrityskumppaneiden kanssa kehitettiin hajautettua toimintatapaa ja tietotekniikan käyttöä. 
Ensimmäiset väliaikaiset toimitilat Mavi hankki Seinäjoelta syksyllä 2007. Pysyviin toimitiloihin Alvar Aallon katu 5:een Seinäjoen keskustaan Mavi muutti tammikuussa 2011. 
Muutto pysyviin toimitiloihin merkitsi tehtävien siirtymistä Helsingistä Seinäjoelle. Helsinkiin jäi edelleen joitakin toimintoja, kuten Etelä-Suomen alueen tarkastustehtävät. Lisäksi lähellä siirtymäajan päättymistä eläkkeelle jäävät henkilöt saattoivat päättää työuransa Helsingissä. Henkilöstöä oli sijoittunut myös muille paikkakunnille. Maaseutuvirastossa työskenteli yhteensä noin 200 henkilöä.
Bernin Oberland

Bernin Oberland (saks. Berner Oberland, suom. Bernin ylämaa) on alue Keski-Sveitsissä Bernin kantonissa Bernin kaupungin eteläpuolella.

Maantieteellinen alue

Maantieteellisesti Bernin Oberland koostuu Aarejoen vesistön alkujokien laaksoista. Haslital on Aaren alkuosan laakso Grimselsolalta Brienzerseelle. Lütschinejoen laaksot Interlakenista Grindelwaldiin ja Lauterbrunneniin ovat osa ylämaata kuten myös Kanderjoen laaksot Adelbodenista ja Kanderstegistä Spieziin. Simmental ulottuu Rawilpassilta ja Lenkistä Spieziin. Saanejoen alkuosan laakso Gsteigista Gstaadiin on osa Bernin kantonia ja Bernin Oberlandia. Myös Brienzerseen ja Thuninjärven seutu on osa aluetta. Pohjoisrajana pidetään järvien ja Simmen pohjoispuolisia vuoria: Brienzer Rothorn, Hohgant, Stockhorn.

Matkailualue

Bernin Oberland on suosittua matkailuseutua. Tunnettuja matkakohteita ovat muun muassa Grindelwald, Jungfraujoch, Wengen, Lauterbrunnen, Adelboden ja Gstaad.
Priene

Priene (m.kreik. Πριήνη) oli muinainen kreikkalainen satamakaupunki, jonka rauniot sijaitsevat nykyisessä Turkissa. Sen perustivat Thebasta tulleet kreikkalaiset siirtolaiset Vähän-Aasian Jooniaan. Priene kuului Joonian ja Kaarian kreikkalaisten siirtokuntien muodostamaan Joonian liittoon, joka koostui kahdestatoista kaupunkivaltiosta. Maan kohoamisen ja merenlahden liettymisen seurauksena Prienen seutu on nykyisin sisämaata. Matkaa merelle on kuutisentoista kilometriä.

Historia

Priene perustettiin Büyük Menderes -joen suistoon (antiikin Maiandros), ja se asutettiin jo 1000-luvulla eaa. Priene kärsi kimmerialaisten, lyydialaisten ja persialaisten hyökkäyksissä 7. ja 6. vuosisadoilla, ja kaupunki jouduttiin perustamaan uudelleen Mykale-vuoren kupeeseen 400-luvulla eaa. Vuosisatojen kuluessa kaupunki seurasi vetäytyvää rantaviivaa säilyttääkseen asemansa ja elinkeinonsa merenkulussa ja kaupankäynnissä. Luultavasti Prienen satama oli kuivunut viimeistään 100-luvulla, sillä läheisen Myuksen väestö hylkäsi samasta syystä kaupunkinsa ja siirtyi Pausaniaan mukaan lopulta Miletokseen, jonka satama oli vielä auki.

Arkeologiset kaivaukset

Saksalaiset suorittivat 1895–1898 Prienessä arkeologisia kaivauksia, joissa kaupungin ruutuasemakaava ja julkiset rakennukset tutkittiin tarkasti. Löytyneiden piirtokirjoitusten perusteella kaupungin hellenistisen ajan elämästä saatiin hyvä kuva. Theodor Wiegand työskenteli Prienen kaivauksilla 1896.

Merkittäviä rakennuksia

Prienen keskeisin paikka on agora, jossa ihmiset kävivät kauppaa, kohtasivat ja viettivät juhliaan. Toria ympäröivät pylväskäytävät ja kauppahuoneet. Keskellä oli Hermekselle omistettu alttari. Kappadokian kuningas Ariarathes VI rakennutti agoran pohjoislaitaan stoan toisella vuosisadalla eaa. Stoan takana kohosi kaupunginvaltuuston talo buleuterion.
Prienen pohjoisosassa sijaitsee kaupungin kreikkalainen teatteri, joka rakennettiin 4. vuosisadalla eaa. Teatteri on säilynyt erittäin hyvin. Kaupungissa oli myös kaksi gymnasionia ja stadion. Gymnasioneista alempi on paremmin säilynyt, ja se rakennettiin yhdessä stadionin kanssa 130 eaa. Rakennuksia yhdistää käytävä.
Prienen rakennuksista merkittävin ja vanhimpia on Athenen temppeli, joka rakennettiin 4. ja 2. vuosisadalla eaa. Temppelin suunnitteli Halikarnassoksen mausoleumin arkkitehti Pytheos. Aleksanteri Suuri, joka asui Prienessä sotaretkellään, teki temppelille suuren lahjoituksen ja omisti sen Athene Poliaalle. Prienessä oli myös lukuisien muiden jumalien temppeleitä, kuten Demeterille, Zeukselle ja Kybelelle pyhitetyt rakennukset.
Katja Kankaanpää

Vapaaottelu-ura

Hän voitti debyyttitaistelunsa Paulina Suskaa vastaan Oulu Fight 2:ssa yksimielisellä päätöksellä. Seuraavassa kolmessa taistelussaan Dalia Grakulskytea, Niina Aaltosta ja Ekaterina Tarnavskajaa vastaan Kankaanpää pystyi saavuttamaan ennenaikaisen voiton luovutuksella tai tyrmäyksellä. Seuraavat viisi taistelua oteltiin täysiaikaisina neljällä yksimielisellä voitolla Karla Beniteziä, Mei Yamaguchia, Aisling Dalya ja Juliana Carneiro Limaa vastaan. Ainoastaan Simona Soukupovaa vastaan hän taisteli tasan. Toukokuun 17. päivänä 2014 Katja palasi kehään Lappeenrannan Fight Night 10:ssä, jossa hän voitti ukrainalaisen Alyona Rassohynan toisella kierroksella. Tämä taistelu oteltiin hänen InvictaFC-sopimuksensa ulkopuolella.

Invicta Fighting -mestaruuskilpailut

Managerinsa mukaan Kankaanpää taisteli Dalyä vastaan Cage Warriorsissa saadakseen Invictan huomion. Kankaanpäälle tarjottiin sopimusta Invicta Fighting Championshipsin kanssa heti sen jälkeen, kun hän oli voittanut taistelun Dalyn kanssa. Invicta halusi alun perin pidemmän sopimuksen, mutta lopulta solmi Kankaanpään kanssa kolmen taistelun sopimuksen vuoden 2013 alussa. 
Hän otteli ensimmäisen taistelunsa seurassa Invicta FC 5: Penne vs. Waterson -turnauksessa, jossa hän voitti Brasilian Juliana Carneiro Liman yksimielisellä päätöksellä. Kankaanpää kärsi uransa ensimmäisen tappioon Invicta FC 7:ssä 7. joulukuuta 2013. Tiukalla päätöksellä (29:28, 29:28, 29:28) hänet voitti Joanne Calderwood. 
6. syyskuuta 2014 Kankaanpää taisteli vapaasta korsisarjan tittelistä Stephanie Egginkia vastaan Invicta FC 8:ssa. Hän voitti Egginkin luovutusvoitolla viidennellä kierroksella ja tuli toiseksi InvictaFC:n korsisarjan mestariksi. Tilaisuus oli nimeltään Fight of the Night.  17. tammikuuta 2015 Invicta FC ilmoitti jatkavansa sopimusta vielä kolmelle taistelulla.  
Katja puolusti mestaruuttaan ensimmäisen kerran Invicta FC 12: Kankaanpää vs. Souza -ottelussa 24. huhtikuuta 2015 Kansas Cityssä Missourissa. Hallittuaan ottelua kolmen ensimmäisen ajan Brasilian Lívia Renata Souza sai hänet neljännessä erässä kolmiokuristukseen ja Kankaanpää joutui luovuttamaan. 
Kankaanpää taisteli DeAnna Bennettiä vastaan Kansas Cityssä 12. syyskuuta Invicta FC 14 -tapahtumassa. Kankaanpää menetti taistelun kiistanalaisella yksimielisellä päätöksellä ja ilmoittikin jäävänsä eläkkeelle vapaaottelusta seuraavana päivänä.
Henrik Gabriel Krusberg

Henrik Gabriel Krusberg (15. maaliskuuta 1779 Huittinen – 1824 jälkeen) oli suomalainen pappi ja virsirunoilija.
Krusbergin vanhemmat olivat Huittisten kappalainen Henrik Krusberg ja Kristina Betulin. Hän kävi Porin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1795. Krusberg vamistui filosofian kandidaatiksi 1800 ja maisteriksi 1802. Papiksi hänet vihittiin Pietarissa 1803.
Krusberg toimi kirkkoherran apulaisena Tuutarissa Inkerissä 1803 ja Toksovassa 1804. Hän oli Haminan piirikoulun latinan, historian ja maantiedon opettajana 1805–1811 ja sitten Glückstalin vastaperustetun saksalaisen seurakunnan pastorina Etelä-Venäjällä 1811–1816. Hänet erotettiin tästä virasta koska hän "vahingoitti seurakuntaa käyttäytymisellään enemmän kuin hyödytti sitä oppineilla saarnoillaan". Krusberg asui tämän jälkeen luultavasti Viipurissa ainakin vielä 1821. Odessan luterilaisen seurakunnan kirkkoherrana hän toimi vuoden 1824 tienoilla.
Krusberg julkaisi myös omalla nimellään tai nimensä alkukirjaimiä käyttäen 1821 Laulun Suomen Tyttärille opiksi, neuvoksi ja varoitukseksi sekä saksasta suomentamansa virren "Uskon sanat" ja suomennoksen J. D. Valeriuksen runosta "Tålamodet" ("Kärsivällisyys").
Ruben Nirvi arvelee, että juuri Krusberg olisi ollut se tuntemattomaksi jäänyt henkilö, joka lähetti 150 virsitekstiä uskonpuhdistuksen 300-vuotisjuhlan yhteydessä 1817 perustetun arkkipiispa Jacob Tengströmin johtaman virsikirjakomitean järjestämiin uusien virsien laatimiskilpailuihin. Peräti 123 niistä päätyi korjattuna Tengströmin vuonna 1836 julkaisemaan kokoelmaan Uusia virsiä. Virsiin, joista 46 oli alkuperäistä, kuuluivat nykyisen virsikirjan virret 540 "Aurinko armas valollansa" ja 133 "Halleluja! Nyt ylistys, kunnia, voima, väkevyys". Virsien sisältö ja sanamuodot osoittavat Krusbergin olleen lähellä herännäisiä.
Yoro Ly

Seurajoukkueura

Ly aloitti uransa Senegalin valioliigan ASC Niarry Tallyssa, jossa hän pelasi vuosina 2009–2011 15 ottelua onnistuen kolmesti maalinteossa. Vuodet 2011–2014 Ly edusti Armenian jalkapalloliigan Shirak FC:tä, jossa hän onnistui 22 kertaa maalinteossa 62 pelaamassaan ottelussa. Kaudella 2012–2013 hän voitti seuran kanssa liigan mestaruuden ja kaudella 2011–2012 Armenian cupin. Vuonna 2013 Ly oli lainalla Israelin Ligat ha'Alin Bnei Yehuda Tel Avivissa.
Elokuussa 2014 Ly siirtyi Portugalin Primeira Ligan Boavistaan. Hän pelasi kaudella 2014–2015 kuudessa Primeira Ligan ottelussa. Huhtikuussa 2015 Ly siirtyi loppuvuoden kattavalla lainasopimuksella Latvian Virslīgan BFC Daugavpilsiin, jossa hän pelasi neljässä ottelussa tehden yhden maalin.
Elokuussa 2016 Ly siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella Suomen Veikkausliigan Tampereen Ilvekseen. Hän debytoi Veikkausliigassa jo seuraavana päivänä Turun Interiä vastaan. Avausmaalinsa Ly laukoi kolmannessa Veikkausliiga-ottelussaan elokuussa 2016 Helsingin IFK:ta vastaan.

Maajoukkueura

Ly debytoi Senegalin jalkapallomaajoukkueessa toukokuussa 2010 ystävyysottelussa Meksikoa vastaan. Tuo ottelu on toistaiseksi hänen ainoa maaottelunsa.
HMS Calcutta (1831)

Valmistus

Sir Robert Seppingsin suunnittelema alus tilattiin 5. huhtikuuta 1827 Itä-Intian komppanian Bombayn telakalta. Sen köli laskettiin maaliskuussa 1828, mutta työt keskeytettiin 3. joulukuuta 1828 ja niitä jatkettiin vasta 17. syyskuuta 1829. Alus laskettiin vesille 14. maaliskuuta 1831, ja se lähti 15. toukokuuta Bombaystä päällikkönään Peter Fisher. Alus saapui 11. lokakuuta 1831 Plymouthiin, jossa se sijoitettiin reserviin. Alus varustettiin kesäkuusta lokakuuhun 1838 koealukseksi, ja se varustettiin meripalvelukseen elokuusta lokakuuhun 1840. Aluksen valmistuskustannukset olivat 54 665 puntaa Itä-Intian komppanialle ja lisäksi 17 560 puntaa varustamisesta varikoille.

Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 22. elokuuta 1840 Välimeren laivastoon päällikkönään Sir Samuel Roberts. Alus palasi elokuussa 1842 Plymouthiin, jossa se huollettiin. Alus makasi tämän jälkeen ankkurissa aina vuoteen 1854 saakka.
Alus palasi palvelukseen 28. huhtikuuta 1854 päällikkönään James John Stopford, ja se varustettiin toukokuusta marraskuuhun Plymouthissa.
Toisessa oopiumisodassa alus oli kontra-amiraali Sir Michael Seymourin lippulaivana, jolloin sen päällikkönä oli William King-Hall. Alus vieraili vuonna 1858 Nagasakissa, jossa se viipyi viikon.
Alus muutettiin vuonna 1865 tykistökoululaivaksi, ja se ankkuroitiin Devonportiin HMS Cambridgen kanssa. Alus myytiin vuonna 1908 romutettavaksi.
HMS Gurkha (F20)

Palvelus

HMS Gurkha liitettiin palvelukseen otettaessa Välimeren laivaston 1. Tribal hävittäjälaivueeseen. Alus kolaroi 2. maaliskuuta 1939 sisaraluksensa HMS Sikhin kanssa. Se siirrettiin 4. maaliskuuta Maltalla telakalle, mistä se palasi 21. huhtikuuta laivueeseen.
HMS Gurkha määrättiin toukokuussa osallistumaan laivueen mukana laivastoharjoitukseen ja -vierailuihin. Alus purjehti 29. toukokuuta Mersa Matruhista yhdessä HMS Afridin kanssa sekä vieraili seuraavien kuukausien aikana itäisen Välimeren satamissa.
HMS Gurkha osallistui laivaston mukana Aegean merellä pidettyyn sotaharjoitukseen, minkä jälkeen se palasi Aleksandriaan. Alus määrättiin syyskuussa erikoistehtäviin Punaiselle merelle yhdessä HMS Sikhin, HMS Mohawkin ja HMS Afridin kanssa. Osasto purjehti 3. syyskuuta Suezin kanavan läpi, minkä jälkeen ne aloittivat Massawan edustalla meriliikenteen valvonnan sekä Italian laivaston liikkeiden seurannan toisen maailmansodan sytyttyä. Osasto vaputettiin vielä syyskuun aikana tehtävästä, minkä jälkeen alukset palasivat Aleksandriaan.
HMS Gurkha määrättiin siirtymään kotivesille, jonne se siirtyi Maltan ja Gibraltarin kautta. Alus saapui 13. lokakuuta Portlandiin, minkä jälkeen se aloitti partio- ja saattotehtävät. Alus poistettiin 28. marraskuuta palveluksesta odottamaan telakalle pääsyä turbiineissa havaittujen vikojen vuoksi.
HMS Gurkha siirrettiin 9. joulukuuta John I. Thornycroftin telakalle Woolstoniin Southamptoniin. Alus kärsi 25. tammikuuta 1940 pahoja rakenteellisia vikoja kolaroidessaan koeajojen aikana. Se siirrettiin uudelleen korjattavaksi samalle telakalle. Alus siirtyi 3. helmikuuta Southamptonista Scapa Flowhun, jossa se oli seuraavan viikon koulutettavana ennen liittymistään laivueeseen.
HMS Gurkha upotti 24. maaliskuuta syvyyspommein Saksan laivaston sukellusveneen U-53:n (60.32°N, 06.32°W ).
HMS Gurkha suojasi 9. huhtikuuta yhdessä HMS Afridin, HMS Sikhin, HMS Mohawkin, HMS Somalin, HMS Matabelen ja HMS Mashonan kanssa risteilijöitä HMS Manchester, HMS Southampton, HMS Sheffield ja HMS Glasgow. Osaston tehtävänä oli hyökätä Bergenissä olevaa Saksan laivaston osastoa vastaan. Amiraliteetti peruutti kuitenkin operaation ja määräsi alukset liittymään Kotilaivastoon. Osaston palattua Kotilaivasto joutui Saksan ilmavoimien pommikoneiden maaliksi, jonka aikana risteilijät HMS Southampton ja HMS Glasgow vaurioituivat lähelle osuneista pommeista.
HMS Gurkha siirtyi etäämmälle, jotta ilmatorjunta-aseille saataisiin parempi ampuma-ala. Aluksen perään osui pommi, joka aiheutti tulipalon sekä voimakkaan vuodon tehden siitä liikuntakyvyttömän. Alus kaatui ja upposi vieden mukanaan kuusitoista miehistönjäsentä mukaan lukien aluksen päällikön. Risteilijä HMS Aurora pelasti vedestä 190 HMS Gurkhalta pelastunutta.
Folke Forsman

Folke Michael Forsman (s. 10. huhtikuuta 1937 Helsinki) on suomalainen urkutaiteilija ja musiikkipedagogi. Vuosina 1966–2005 hän toimi ruotsinkielisen Olaus Petrin kirkon kanttorina Helsingissä. Vuosina 1963–2001 hän opetti urkujensoittoa Sibelius-Akatemiassa. Vuodesta 1965 hän on kirjoittanut musiikkiarvosteluja Hufvudstadsbladetiin. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti Olivier Messiaenin urkusävellysten esittäjänä ja tuntijana. Vuonna 2005 Forsman nimitettiin Ruotsin kuninkaallisen Pohjantähden ritarikunnan ensimmäisen luokan ritariksi ansioistaan Suomen ja Ruotsin välisessä yhteistyössä urku- ja kuoromusiikin alalla.
Forsman opiskeli 1950- ja 1960-luvun vaihteessa Sibelius-Akatemiassa Enzio Forsblomin johdolla. Hän suoritti urkudiplomin 1962, filosofian maisterin tutkinnon 1983 ja musiikin tohtorin tutkinnon 1999.
Vuosina 1990–1995 Forsman toimi Organum-seuran puheenjohtajana.
Folke Forsmanin nuorempi veli on Kyrkpressenin entinen päätoimittaja sekä nokkahuilunsoiton ja varhaisen musiikin asiantuntija Rabbe Forsman.
Gargoyles

Juoni

Sarjan gargoilit ovat taitavia sotureita jotka auringon noustessa muuttuvat kiveksi. Vuonna 994 heidän klaaninsa, Goljatin mukaan nimetty Goliath johtajanaan, suojeli skotlantilaista Castle Wyvernin linnaa ja siellä asuneita ihmisiä. Ryöstelevät viikingit pääsevät petollisen sotilaan avulla muurien sisäpuolelle, vangiten ihmiset ja murskaten kaikki löytämänsä patsaat auringon vielä paistaessa. Kuusi henkiin jäänyttä gargoilia muuttaa kiveksi loitsu, joka raukeaa ainoastaan jos heidän linnansa nousee pilvien yläpuolelle. Vuonna 1994 miljonääri David Xanatos saa tapahtumat tietoonsa ja siirrätyttää linnan pilvenpiirtänsä huipulle New Yorkiin, herättäen gargoilit tuhatvuotisesta unestaan. Ajan myötä muinaiset soturit sopeutuvat urbaaniin ympäristöönsä, nimeävät itsensä kaupungin maamerkkien mukaan ja ryhtyvät suojelemaan Manhattanin asukkaita kaikenlaisilta vaaroilta.

Sarjakuva

Sarjasta tuotettiin ensi kerran Disney Adventures lehden myötä sarjakuvana, jolloin siitä tehtiin 11 tarinaa. Vuonna 1995 myös Marvel julkaisi Gargoyles sarjakuvan, joka ei kuitenkaan seurannut suoraan animaatiosarjan tarinaa. Se oli kuitenkin synkempi kuin animaatiosarja, ja se keskittyi enimmäkseen Xanatosin kokeisiin luodessaan olentoja ja koneita, jotka tuhoaisivat Gargoylesit. Sarjan luoja Greg Weisman ei ollut varsinaisesti sarjakuvan tekemisessä mukana, mutta hän toimi neuvonantajana, jotta osa juonesta pysyi tiettyjen rajojen sisällä. Marvel tuotti Disneyn tapaan yhteensä 11 numeroa.
Slave Labor Graphics aloitti 21. kesäkuuta vuonna 2006 tuottamaan uutta sarjakuvaa, jossa sarjan luoja Greg Weisman toimii myös kirjoittajana. Sarjakuvan tarina jatkaa siitä mihin animaatiosarjan toinen tuotantokausi päättyi. Lehdestä on ilmestynyt yhteensä kahdeksan numeroa ja vuonna 2008 numeroita on tulossa ainakin neljä kappaletta. Sarjakuvasta luotiin myös spin-off-sarjakuva nimeltään Bad Guys, jossa tarinat ovat mustavalkoisia ja niitä tullaan jukaisemaan yhteensä kuusi numeroa.

Vastaanotto ja arvostelu

Wizard Magazine listasi vuonna 2008 Gargoylesin sijalle 28 laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalla. Se listattiin tammikuussa 2009 IGN-sivuston laatiman sadan parhaan animaatiosarjan listalle sijalle 45.