google/wiki40b huggingface dataset:
Sethian

Historia

Yhtyeen perustivat hajonneen Nattvindens Gråtin laulaja Tapio Wilska ja kitaristi Jussi Koponen vuonna 1998. Ensimmäiset vuodet yhtye vietti hiljaiseloa, kun kaksikko sävelsi materiaalia ja etsi sopivia jäseniä täydentämään kokoonpanoa. Ensimmäisen demonsa yhtye äänitti Nightwishin kosketinsoittajan Tuomas Holopaisen ja myöhemmin Discossa rumpuja soittaneen Sami Karttusen avustuksella. Kappale ”Altered States” julkaistiin italialaisen Black Widow Recordsin Not of This Earth -kokoelmalla.
Wilska ja Koponen soittivat 1990-luvun lopussa myös kahdella Wizzardin albumilla sekä yhtyeen kiertueilla, joiden jälkeen kaksikolla oli taas aikaa keskittyä Sethianiin. Yhtyeen kokoonpano oli kasvanut basisti Juuso Jalasmäellä ja kitaristi Marco Kautosella, mutta vakinaista rumpalia yhtyeellä ei vielä ollut. Vuoden 2001 lopussa yhtye äänitti promolevyn Dream Domain jälleen Holopaisen ja Karttusen avustuksella. Yhtyeen verkkosivustolla MP3-muodossa julkaistu levy herätti kiinnostusta ympäri maailman ja toi yhtyeelle myös levytyssopimuksen suomalaisen Spinefarm Recordsin kanssa. Ennen debyyttialbumin äänitystä Nightwishin rumpalia Jukka Nevalaista pyydettiin liittymään yhtyeeseen ja tämä suostui mieluusti.
Sethianin debyyttialbumi Into the Silence ilmestyi 28. huhtikuuta 2003. Sen äänitti Tuomo Valtonen Savonlinnan Sundi Coop -studiolla syys–lokakuussa 2002 ja miksasi Mikko Karmila Helsingin Finnvox-studiolla tammi–helmikuussa 2003. Suurimman osan sävellyksista albumille tekivät Koponen ja Jalasmäki, ja sanoituksista vastasi Wilska. Holopainen toimi jälleen vierailevana kosketinsoittajana. Ennen albumin julkaisua yhtye totesi tarvitsevansa kolmannen kitaristin live-esiintymisiä varten, joten Jalasmäki siirtyi kitaran varteen ja basistiksi värvättiin Sam Silvennoinen. Sethianin live-esiintymisissä koskettimia on soittanut paremmin Timo Rautiainen & Trio Niskalaukauksen basistina tunnettu Nils Ursin.
Yhtye on parhaillaan kestoltaan määrittelemättömän pituisella ”luovalla tauolla”.
John Caesar

Elämäkerta

Caesar työskenteli vuonna 1786 palvelijana St Paulin seurakunnassa Deptfordissa, Englannissa. 13. maaliskuuta samana vuonna hän jäi kiinni varkaudesta, varastettuaan 12£ eräästä asunnosta. Hänet tuomittiin 7 vuodeksi vankeuteen Australian rangaistussiirtolassa. Hänet laivattiin 6. tammikuuta 1787, ja laiva saavutti määränpäänsä Botany Bayn 19. tammikuuta 1788.
29. huhtikuuta 1789 Caesar jäi uudemman kerran kiinni varkaudesta, jonka seurauksena oikeus tuomitsi hänet elinikäiseen elämään Australiassa. Neljätoista päivää tuomion jälkeen hän varasti itselleen aseistusta ja pakeni erämaahan. Kesäkuun kuudentena Caesar jäi kuitenkin kiinni, jonka jälkeen hänet kuljetettiin raudoissa Garden Islandille.
22. joulukuuta Caesar, joka nyt sai työskennellä ilman rautoja, karkasi saarelta varastaen kanootin sekä aseen. Ryöstelemällä uudisasukkaita ja aboriginaaleja elämä osoittautui kuitenkin hankalaksi, ja Caesar palasi rangaistussiirtolaan 31. tammikuuta 1790, aboriginaalien keihäiden haavoittamana. Maaliskuun 4. 1790 Caesar lähetettiin Norfolkinsaarelle, jossa hän sai joitakin vapauksia. Tammikuussa 1792 hänelle annettiin eekkeri maata viljelykäyttöön, ja hänet määrättiin työskentelemään kolmena päivänä viikossa. Caesar sai lapsen 4. maaliskuuta 1972 yhdessä rangaistussiirtolassa rangaistusta kärsivän Anne Powerin kanssa. Vuonna 1793 Caesar kuitenkin siirtyi Port Jacksoniin, jättäen taakseen lapsensa ja tämän äidin.
1795 Botany Bayssa hän joutui joukkionsa kanssa Pemulwuyn johtamien aboriginaalien hyökkäyksen kohteeksi, jota seuranneessa taistelussa Caesar haavoitti aboriginaalijohtajaa. Joulukuussa 1795 Caesar pakeni viimeisen kerran, johtaen joukon kulkureita Port Jacksonin alueelle. Hänen päästään luvattiin viiden gallonan viinapalkkio 29. tammikuuta 1796. Caesarin elämä päättyi 15. helmikuuta 1796, kun John Wimbow ampui hänet Libery Plainseilla, Strathfieldin alueella.
Aelius Donatus

Aelius Donatus (300-luku) oli roomalainen grammatiikan opettaja. Vielä uudella ajallakin käytettiin Donatuksen kielioppia Ars minor latinan alkeisopetuksessa.
Kovasin

Kovasin eli hiomakivi (myös liippakivi) on työkalu, jolla teroitetaan metallisia työkaluja, esimerkiksi puukkoja, kirveitä, talttoja ja viikatteita.
Nykyisin useimmat hiomakivet tehdään synteettisesti alumiinioksidista. Perinteisesti hiomakivet on tehty kuitenkin luonnonkivestä kuten fylliitistä. Suomessa hiomakiviä eli kovasimia on louhittu muun muassa Längelmäellä jo yli 300 vuotta.
Työkaluja teroitettaessa kovasimen tulee olla märkä. Hiomakivi pidetään märkänä kostuttamalla sitä käytön aikana reilusti vedellä.
Väinö Kunnas

Wäinö (Väinö) Ilmari Kunnas (vuoteen 1906 Keränen; 12. huhtikuuta 1896 Viipuri – 10. helmikuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hän oli tyyliltään ekspressionisti ja kuului myös modernistina Tulenkantajiin ryhmän ainoana taidemaalarina. Kunnas kuvasi teoksissaan kaupunkiympäristöä ja maalasi myös paljon muotokuvia ja henkilöhahmoja. Taidemaalarin työn ohella hän toimi piirtäjänä arkkitehtitoimistoissa.

Elämä

Kunnas syntyi Viipurissa, valmistui Sortavalan käsityöläiskoulusta ja opiskeli sen jälkeen Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa vuosina 1912–1917. Opintojaan hän rahoitti työskentelemällä piirtäjänä ja konttoristina Uno Ullbergin arkkitehtitoimistossa, lisäksi Kunnas oli koristemaalarina Viipurissa ja Pietarissa. Hän oli myös musikaalisesti lahjakas ja opiskeli säveltämistä Toivo Kuulan johdolla.
Vuoden 1918 sisällissodassa Kunnas taisteli punakaartin riveissä Karjalan rintamalla, ja joutui Viipurin taistelun jälkeen vankileirille. Hänet vapautettiin parin viikon kuluttua toukokuun puolivälissä, kun Ullberg ryhtyi Kunnaksen takaajaksi ja otti hänet jälleen töihin toimistoonsa. Viipurin piirustuskoulussa Kunnas kuitenkin koki joutuneensa syrjityksi punaisen taustansa vuoksi, erityisesti koulun johtajan Rurik Lindquistin taholta, ja päätti muuttaa Helsinkiin vuonna 1920. 
Helsingissä hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuodet 1920–1921. Samalla Kunnas tutustui pääkaupungin kirjailijapiireihin ja harkitsi myös itse alanvaihtoa kirjailijaksi. Vuonna 1924 hän sai viipurilaisen vuorineuvoksen Seth Sohlbergin stipendin ja jatkoi uraansa taidemaalarina. Stipendistään huolimatta Kunnas joutui kuitenkin työskentelemään rakennuspiirtäjänä J. S. Sirénin arkkitehtitoimistossa. Tulenkantajiin tutustuttuaan hän kuvitti muun muassa vuoden 1926 Tulenkantajat-albumin ja maalasi muotokuvia useista ryhmään kuuluneista kirjailijoista. Kunnasta pidetään myös Olavi Paavolaisen ohella toisena ryhmän taidefilosofian luojista. 
Väinö Kunnas kuoli helmikuussa 1929 keuhkokuumeeseen Marian sairaalassa vain muutaman päivän sairastettuaan.

Perhe

Kunnaksen vanhemmat olivat maalari Mikko Kunnas (alk. Keränen) ja Helena Varonen. Vuonna 1924 hän avioitui taidemaalari Sylvi Alice Karlssonin (1903–1971) kanssa. Heidän samana vuonna syntynyt tyttärensä on kirjailija Kirsi Kunnas. Toinen tytär Alila (s. 1926) avioitui musiikintutkija Jouko Tolosen kanssa.
Kääpälampi (Kouvola)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,0 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Harjunjoen–Lappalanjärven alueella (14.18), jonka Pasinjoen–Hangasjärven valuma-alueeseen (14.184) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 97,7 metriä mpy.
Torspo

Torspo on alun perin suomalainen jääkiekkomaila- sekä jääkiekkovarustevalmistaja ja sen tuotemerkki.
Säynätsaloon perustettiin 1950-luvulla mailatehdas, jossa valmistettiin Toronto-mailoja. Tehdas meni kuitenkin konkurssiin vuonna 1971, minkä jälkeen sen raunioille perustettiin Torspo. Uuden tuotemerkin kulta-aikaa olivat 1970- ja 1980-luvut. 
Nykyään Torspo-tuotemerkki on ulkomaisessa omistuksessa, ja sen tuotevalikoimaan kuuluvat muun muassa luistimet, mailat, jääkiekkohansikkaat, hartiasuojat, kyynär- ja polvisuojat, pelihousut sekä maalivahdin varusteet (patjat ja rintapanssarit).
Raastuvankatu (Vaasa)

Raastuvankatu (ruots. Rådhusgatan) on yksi Vaasan ydinkeskustan pisimmistä etelä-pohjoissuuntaisista kaduista., Noin puolentoista kilometrin mittainen alkaa pohjoisessa Rautatienkadusta ja päättyy Hietalahdenkatuun Vaasan uimahallin edustalle Hietalahdessa. Niiden väliset muut poikkikadut ovat Kirjastonkatu, Hietasaarenkatu, Hovioikeudenpuistikko, Vaasanpuistikko, Rauhankatu, Kasarminkatu, Korsholmanpuistikko ja Tiilitehtaankatu.
Arthur Usenius

Arthur Fredrik Usenius (7. syyskuuta 1888 Helsinki – 27. marraskuuta 1937 Leningrad, Neuvostoliitto) oli suomenruotsalainen sähköasentaja, toimitsija ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Useniuksen vanhemmat olivat tynnyrintekijä Adolf Fredrik Usenius ja Maria Emilia Strandberg. Suoritettuaan teknisen koulun Usenius työskenteli asentajana Helsingin kaupungin sähkövoimalassa vuoteen 1910 saakka. Vuosina 1910–1912 hän asui ja työskenteli Yhdysvalloissa ja palasi sitten Suomeen ollen vielä kolme vuotta Helsingin kaupungin sähkövoimalan palveluksessa mekaanikkona. 
Usenius oli SDP:n jäsen ja hän kuului myös jäsenenä Ruotsalaisen nuorisoliiton keskuskomiteaan ja Ruotsalaisen työväenliiton toimeenpanevaan komiteaan. Usenius oli vuodesta 1915 Metalliliiton keskuskomitean jäsen ja vuonna 1917 hän oli SDP:n kansanedustajana edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Vuonna 1917 Vladimir Lenin käytti Kustaa Rovion suosituksesta Useniusten asuntoa piilopaikkanaan oleskellessaan Suomessa. Lenin kirjoitti silloin teostaan Valtio ja vallankumous ja lahjoitti myöhemmin tästä teoksesta nimikirjoituksella varustetun kappaleen Useniukselle. 
Suomen sisällissodan alettua Usenius lähetettiin tammikuussa 1918 Tukholmaan, jossa hän oli sodan ajan Suomen kansanvaltuuskunnan edustajana. Sodan päätyttyä Usenius jäi Ruotsiin maanpakolaiseksi vuoteen 1920 saakka. Hän liittyi Ruotsissa SKP:n jäseneksi ja kuului SKP:n Ruotsin toimiston johtoon. Joulukuussa 1920 Usenius lähti Moskovaan Kominternin palvelukseen. Edvard Gyllingin pyynnöstä hän siirtyi huhtikuussa 1921 Neuvosto-Karjalaan, jossa hän toimi aluksi tilastoviraston toimitsijana ja myöhemmin Ulkomaankauppalaitoksen tarkastajana. Usenius oli 1923 Karjalan Toimeenpanevan komitean valtuutettuna rajavyöhykkeen kehittämisasioissa, vuodesta 1924 alkaen Petroskoin maatalouspankin johtajana sekä vuosina 1929–1930 Karjalan sähkölaitoksen palveluksessa. 1930-luvulla Usenius toimi 1933 kevyen teollisuuden ministerinä ja 1934 Petroskoin kansankomissariaatin talouskomissaarina ja Karjalan paikallisen teollisuuden viraston tarkastajana. Hän oli SKP:n edustajana Kominternin 7. kongressissa Moskovassa 1934–1935 ja kirjoitti artikkeleita Vapaus-lehteen 1935.
Usenius vangittiin 18. lokakuuta 1935 vakoilijana ja syytettynä vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta. Hänet tuomittiin kuolemaan 31. lokakuuta 1937 ja teloitettiin ampumalla Leningradissa 27. marraskuuta 1937. Useniuksen maine palautettiin 1957.
Usenius oli naimisissa sairaanhoitaja Maria (Maija) Vilhelmina Karpin (s.1884) kanssa vuodesta 1915 ja heillä oli yksi poika. Maija Usenius oli vuonna 1936 Petroskoin vankilassa 11 kuukautta syytettynä siitä, ettei ollut ilmiantanut miestään. Hän palasi Suomeen Neuvostoliitosta 1957 asuttuaan viimeksi Suojun kylässä Karjalassa. Arthur Useniuksen veli oli amerikansuomalainen toimittaja Adolf Usenius.
René Pape

René Pape (s. 4. syyskuuta 1964 Dresden) on saksalainen laulaja, äänialaltaan basso.
Pape syntyi Dresdenissä. Papen vanhemmat erosivat tämän ollessa kaksivuotias ja hän kiinnostui musiikista isovanhempiensa kautta. Pape opiskeli musiikkia Dresdenin Kreutz-kuorossa ja konservatoriossa.
Vuonna 1988 Pape debytoi Berliinissä Staatsoper Unter den Lindenissä. Seuraavana vuonna hän voitti Mirjam Helin -laulukilpailun. 1990-luvulla Pape alkoi saavuttaa myös kansainvälistä näkyvyyttä. Vuonna 1995 hän esitti Salzburgin festivaaleilla Taikahuilun Sarastron roolin ja debytoi samana vuonna New Yorkin Metropolitan-oopperassa.
Pape on esittänyt muun muassa Wolfgang Amadeus Mozartin, saksalaisten säveltäjien, Giuseppe Verdin, Charles Gounod'n ja Modest Musorgskin rooleja. Esikuvakseen hän on nimennyt Fritz Wunderlichin.
Kaupunkicowboyt

Juoni

Elokuva kertoo kolmesta miehestä, jotka kärsivät keski-iän kriisistä ja pestautuvat pariksi viikoksi karjanajajiksi. Crystalin näyttelemä Mitch Robbins on erityisen masentunut työnsä ja perheensä takia.

Vastaanotto

Jack Palance voitti elokuvasta parhaan miessivuosan Oscarin sekä Golden Globen. Lisäksi Kaupunkicowboyt oli ehdolla Golden Globe -gaalassa parhaaksi komedia- tai musikaalielokuvaksi ja Billy Crystal parhaaksi miesnäyttelijäksi samassa kategoriassa.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi kutsui Kaupunkicowboyta miellyttäväksi pikkukomediaksi ja arvosti erityisesti sen luontevaa dialogia. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Elokuvalle tehtiin jatko-osa Kaupunkicowboyt II, joka ei menestynyt yhtä hyvin kuin alkuperäinen.
Françoise Dorléac

Françoise Paulette Louise Dorléac (21. maaliskuuta 1942 Pariisi – 26. kesäkuuta 1967 Villeneuve-Loubet) oli ranskalainen näyttelijä. Hän näytteli 1960-luvulla muutamissa huippuohjaajien ranskan- ja englanninkielisissä elokuvissa, kunnes kuoli vain 25-vuotiaana liikenneonnettomuudessa Ranskan Rivieralla. Hän oli näyttelijä Catherine Deneuven vanhempi sisar.
Françoise Dorléacin läpimurto tapahtui François Truffaut’n elokuvassa Pehmeä iho vuonna 1964. Viimeiseksi elokuvaksi jäi Jacques Demyn ja Michel Legrandin musiikkielokuva Rochefortin tytöt. Hän näytteli myös valtaosin Suomessa kuvatussa brittiläisessä vakoiluelokuvassa Miljardin dollarin aivot.
Kesäkuun lopulla 1967 Françoise Dorléac törmäsi Nizzan lähellä vuokraamallaan Renault 10 -henkilöautolla liikennemerkkiin, jolloin auto kierähti katolleen ja syttyi palamaan. Dorléac kuoli onnettomuudessa.
Jättipalsami

Ulkonäkö ja koko

Suomessa jättipalsami kasvaa yleensä 100–200 cm korkeaksi, mutta joskus jopa yli kolmemetriseksi. Mehevä, lähes haaraton varsi on pehmeän vihreä, osin punaisen sävytteinen. Alemmat lehdet ovat vastakkain, ylemmät tavallisesti kolmittain. Lehdet kasvavat 5–25 senttimetrisiksi ja ovat suikeita, paksuja sekä tiheä- ja suippuhampaisia. Lehtipuoliskossa on 30–45 hammasta. Kukinto on 5–12 kukkainen terttu. Isokokoiset kukat ovat huppumaisia ja kannuksellisia, eri asteisesti punaisia, joskus myös valkoisia. Jättipalsami kukkii Suomessa heinä-syyskuussa.

Levinneisyys

Jättipalsami on alun perin kotoisin Himalajan alueelta Intiasta. Koristekasviksi muun muassa Eurooppaan tuotu laji on päässyt nopeasti villiintymään. Nopeaa leviämistä ovat tehostaneet erityisesti jättipalsamin siemenkodat, jotka räjähtävät auki kosketettaessa. Siemenet saattavat tällöin lentää jopa 7 metrin päähän. Esimerkiksi Etelä-Englannissa laji levisi 1839–1855 välisenä aikana useimpien jokien ja purojen rannoille, tosin osaksi ihmisen avustamana.
Suomessa jättipalsamia tavataan asutuksen liepeillä jo Etelä-Lappia myöten. Lajilla ei ole Suomen luonnossa luontaisia vihollisia, mikä edistää sen leviämistä.

Elinympäristö

Alkuperäisellä esiintymisalueella jättipalsami kasvaa vuoristossa 1 800 metristä aina puurajalle saakka 4 000 metriin. Muualla tulokaslajina jättipalsami on levinnyt puutarhoista luontoon. Se viihtyy erityisesti rannoilla, ojanvarsissa, kosteissa metsissä ja kaatopaikoilla. Laji on viime vuosikymmeninä yleistynyt Suomessa nopeasti. Nopeasti yleistyvän, suurikokoisen tulokaslajin hävittämistä suomalaisesta luonnosta on ryhdytty 2000-luvulla vaatimaan yhä useammin. Jättipalsami on vahva kilpailija, joka kykenee monin paikoin syrjäyttämään alkuperäistä kasvistoa. Paras keino hävittää jättipalsami sen valtaamilta alueilta on kitkeä se ennen siemenkotien muodostumista. Jättipalsami irtoaa helposti juurineen.
Jättipalsamissa esiintyviä kasvinsyöjiä ovat ainakin seuraavat lajit: juurikaskirva (Aphis fabae), horsmakiitäjä (Deilephila elpenor), Impatientinum balsamines, Siobla sturmi ja palsamikenttämittari (Xanthorhoe biriviata).

Käyttö

Jättipalsami on vanha puutarhojen koristekasvi ja sitä on istutettu myös mehiläiskasviksi. Nykyään lajia kuitenkin näkee useammin puutarhoista luontoon karanneena kuin puutarhoissa. Laji sietää myös varsin varjoisia kasvupaikkoja, mikä lienee osasyy sen aiempaan suosioon puutarhoissa.
Ruokaisa ja nuoret versot käytettävissä parsan lailla.
Rosa-Luxemburg-Platz

Rosa-Luxemburg-Platz on aukio Berliinin Mitten kaupunginosassa. Aukiota hallitsee Volksbühne-teatteri. Sen ympärillä ovat myös vasemmiston päämaja Karl-Liebknecht-Haus ja kuuluisa Kino Babylon -elokuvateatteri.
Aukio rakennettiin vuosina 1905–1907 entisen ”latokorttelin” (Scheunenviertel) paikalle. Paikka oli saanut nimensä 1600-luvun lopulla siitä, että siellä oli ollut heinälatoja, joissa oli säilytetty rehua läheisen karjatorin (nykyinen Alexanderplatz) eläimiä varten. Aukion nimi oli vuosina 1907–1910 Babelsberger Platz Potsdamissa sijaitsevan Babelsbergin linnan mukaan, sitten 1910–1933 Bülowplatz, 1933–1945 Horst-Wessel-Platz, 1945–1947 Liebknechtplatz ja 1947–1969 Luxemburgplatz, minkä jälkeen se sai nykyisen nimensä. Nimi viittaa vallankumousjohtaja Rosa Luxemburgiin. Aukiolla tapahtui vuonna 1931 kuuluisa kahden poliisin, Paul Anlaufin ja Franz Lenkin murha, jonka suorittajina oli joukko kommunisteja. Murhatuille poliiseille pystytettiin 1934 muistopatsas, joka kuitenkin tuhoutui toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1950 Erich Mielke, yksi murhaan osallistuneista, määräsi sen hävitettäväksi lopullisesti.
Vuonna 2006 aukiota sivuavien katujen ja jalkakäytävien kiveyksiin upotettiin 60 kapeaa ja pitkää messinkilaattaa, joihin on kaiverrettu Rosa Luxemburgin ajatuksia.
Ulosvirtaus (meteorologia)

Meteorologiassa ulosvirtaus tarkoittaa ilman virtausta ulospäin konvektiopilvestä. Lisäksi se tarkoittaa maan pinnalla etenevää laskuvirtauksen aiheuttamaa kylmää virtausta. Ulosvirtaukseen liittyy monesti kylmän rintaman tapainen lämpötilan lasku ja tuulen suunnan ja nopeuden muutos. Ulosvirtauksen rajat pysyvät hengissä jopa 24 tuntia kuuropilven tuhoutumisen jälkeen ja matkustavat satoja kilometrejä. Uusia ukkosmyrskyjä kehittyy usein ulosvirtauksen rajalle, varsinkin silloin, kun ukkosvirtauksen raja törmää kylmään rintamaan, kuivaan linjaan, toiseen ulosvirtauksen rajaan jne.
Ugandan luterilainen kirkko

Historia

Kirkko on syntynyt vuonna 1993 Ghanan evankelis-luterilaisen kirkon yhteistyössä yhdysvaltalaisen Missouri-synodin kanssa tekemän lähetystyön tuloksena.

Nykytilanne

Kirkolla on 140 seurakuntaa ympäri Ugandaa, joissa on noin 50 000 jäsentä. Kirkko kuuluu Kansainväliseen luterilaiseen neuvostoon.
Vokaalireduktio

Vokaalireduktio eli vajaaääntöisyys on vokaalien joko fonologista tai foneettista muuttumista. Fonologisessa reduktiossa vokaali "neutralisoituu" menetettyään painon. Tällainen tapahtuu esimerkiksi englanninkielen sanojen major ja majority välillä. Foneettisessa reduktiossa puolestaan vokaalin laatu muuttuu prosodisesta tilanteesta johtuen.
Redusoituneet vokaalit tuotetaan normaalia heikommalla lihasjännityksellä.
Abydoksen kuningasluettelo

Abydoksen kuningasluettelo on Seti I:n rakennuttamassa temppelissä Abydoksessa, Egyptissä kiveen hakattu luettelo, jossa on Egyptin siihenastisten 76 faraon nimet. Nimet on sijoitettu kolmeen riviin, joista kussakin on 38 kartussia. Kahdessa ylemmässä rivissä on aikaisempien faraoiden nimet, kolmannella ainoastaan Seti I:n nimi ja hänen monet hallitsijanimensä.
Luetteloa on pidetty arvokkaana historiallisena lähteenä. Kuitenkin Vanhan valtakunnan aikaiset hallitsijat ovat siinä osittain väärässä järjestyksessä. Sen sijaan se on ainoa lähde, josta useiden 7. ja 8. dynastian hallitsijoiden nimet tunnetaan.
Luettelosta on myös poliittisista ja uskonnollisista syistä jätetty pois joitakin faaraoita, joiden muistoa ei haluttu kunnioittaa. Sellaisia olivat kaikki hyksohallitsijat (14. - 17. dynastiat) sekä 18. dynastian faaraoistakin naishallitsija Hatšepsut sekä vain muutamia vuosikymmeniä ennen Seti I:n aikaa hallinnut uskonnollinen uudistaja Akhenaten ja hänen seuraajansa Smenkhkare, Tutankhamon ja Ay.
Sarah Puntigam

Sarah Puntigam (s. 13. lokakuuta 1992) on itävaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Itävallan naisten maajoukkueessa muun muassa EM-kisoissa 2017, joissa Itävalta selviytyi välieriin.
Seuratasolla Puntigam on edustanut saksalaista Bayern Müncheniä ja vuodesta 2014 saman maan SC Freiburgia.
Oshigambo

Lähetysaseman historiaa

Oshigambon lähetysaseman perusti vuonna 1908 lähetyssaarnaaja August Hänninen. Ondongan asutus oli tuolloin levinnyt pohjoiseen niin, että Oniipan seurakunnan jäsenistä jo noin 40% asui tuolla seudulla, joka oli Oniipasta 6–7 tunnin härkävankkurimatkan päässä, ja lähetyssaarnajat olivat sitä mieltä, että seurakuntalaisia ei voitu hoitaa asianmukaisesti niin pitkän matkan päästä. Lähetysaseman tarkemmaksi paikaksi tuli Omukwiyugwemanya. Asemaa rakentaessaan Hänninen sai seurakuntalaiset innostettua myös rakentamaan asemalle kirkon. Rakentamiseen osallistui myös muutamia pakanoita sekä 45 seurakunnan jäsentä. Lähetysseura myönsi rahat sen ikkunoihin ja oviin. Kirkkorakennus rakennettiin tiilistä, ja töihin osallistuneet miehet valmistivat kukin 500 tiiltä. Kirkko valmistui elokuussa 1912, vain kaksi kuukautta rakennustöiden aloittamisen jälkeen.
Vuonna 1914 Oshigambossa aloitti toimintansa lastenkoti, jonka johtajaksi tuli rouva Anna Glad. Lastenkodin perustamisesta oli päätetty jo vuonna 1911 Lähetysseuran apulaisjohtajan Hannu Haahden tarkastusmatkan aikana. Lastenkodin menestys oli jossain määrin vaakalaudalla, sillä monet lapset karkasivat sieltä takaisin omiin koteihinsa, ja samaan aikaan lähetysasemilla oli kasvatteina jopa enemmän lapsia kuin niitä lastenkodissa oli. Lähetyssaarnaajienkin keskuudessa oli kahta mieltä lastenkodin tarpeellisuudesta.
Vuonna 1924 Oshigamboon siirrettiin Onandjokwella 1922 toimintansa aloittanut “naiskoti”, jonka tarkoituksena oli kouluttaa morsiamia seurakuntiin kuuluville nuorille miehille. Kyseessä oli tyttöjen sisäoppilaitos, jonka johtajaksi tuli Engelasta Suoma Hirvonen, ja oppilaita siinä oli hieman yli 40. Nuorten naisten parissa tehdystä työstä tuli sitten tärkeä työmuoto Ambomaan lähetyskentällä. Vuonna 1926 Lähetysseuran johtokunta päätti lakkauttaa lastenkodin, ja käytännössä lastenkoti ja naiskoti yhdistettiin.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Oshigambossa asui jälleen August Hänninen, joka sieltä käsin hoiti lähetystyötä Uukuanyaman heimossa Angolan puolella, kun siellä toimeen saksalaiset Reinin lähetysseuran työntekijät eivät enää pääseet työalueelleen.

Lukion perustaminen

Vuonna 1960 lähetystyöntekijät Toivo Tirronen ja Lahja Lehtonen perustivat Oshigamboon lukion, joka toimii edelleen. Etelä-Afrikan apartheid-hallinnon aikana kyseessä oli ainoa koulu Ambomaalla, joka valmisti oppilaita yliopisto-opintoja varten. Namibian itsenäistyessä vuonna 1989 suuri osa maan tulevasta eliitistä oli saanut koulutuksensa Oshigambossa. Oshigambossa toimii myös  alakoulu.