Euroopan historia

Kaupunkivaltioiden ja demokratian synty

Kaupankäynnin yhteydessä Kreetalle syntyi vauras yhteiskunta noin vuoden 2000 eaa. aikoihin. Yhteiskunnan ympärille kasvoi minolainen korkeakulttuuri. Kulttuurin rinnalla eli myös toinen, mykeneläinen kulttuuri. Mykeneläisellä ajalla (1550–1000 eaa.) kulttuurin painopiste siirtyi mantereelle Kreikkaan. Mykeneläinen aika saa nimensä Argoliin maakunnassa sijainneesta Mykenen palatsikeskuksesta, jonka valtias hallitsi laajoja alueita sekä mantereesta että saaristosta. Minolaiset ja mykeneläiset hallitsivat kirjoitustaidon, jonka käyttö kohdistui lähinnä vain kirjanpitoon eikä kirjallisuuden luomiseen.
Sisäiset levottomuudet ja heimosodat köyhdyttivät Kreikkaa, ja Mykenen valtiaat menettivät asemansa noin vuonna 1100 eaa. Seuraavat vuosisadat olivat Kreikkaa hallinneiden sotapäällikköjen ja sukujen välistä kilpailua. Tätä aikaa, 1100–800 eaa., kutsutaankin Kreikan pimeiksi vuosisadoiksi, koska tietoa tuolta ajalta on jäänyt melko vähän. Valta siirtyi pikkuhiljaa maata omistavalle ylimystölle eli aristokraateille, jotka perustivat kaupunkeja puolustautumista ja kaupankäyntiä varten. Seuraavan kolmen vuosisadan aikana eli arkaaisella kaudella (kreik. arkhaios, ”vanha”) syntyivät Kreikan kaupunkivaltiot (polis). Kaupunkivaltio muodostui keskuspaikasta ja ympäröivästä maaseudusta. Suurin osa väestöstä sai elantonsa maataloudesta.
Kaupunkivaltioiden hallitsemista kutsuttiin politiikaksi. Se tarkoitti käytännössä sitä, että väestön yhteisistä asioista puhuttiin julkisesti, eikä vallankäyttö perustunut pelkkään voimaan ja mielivaltaan. Monissa kreikkalaisvaltioissa toteutettiin 400-luvulle mennessä demokraattinen valtiomuoto. Demokratia ei koskenut kaikkia vaan ainoastaan vapaat miehet saivat osallistua päätöksentekoon kansankokouksissa, neuvostoissa ja oikeusistuimissa. Orjia, niin miehiä kuin naisiakin, vapaita naisia, ulkomailla syntyneitä ja lapsia demokratia ei koskenut. Demokratia poikkesi hyvin paljon nykyaikaisesta kansanvallasta. Se oli joiltakin osin viety pidemmälle, sillä esimerkiksi Ateenassa suurin osa valtion viroista täytettiin puhtaasti arpomalla. Kuka tahansa saattoi siten saada huomattavan määrän valtaa ja vastuuta. Toisaalta se oli myös rajoittunutta. Parhaimmillaankin kreikkalaisista äänioikeutettuja oli korkeintaan kymmenen prosenttia väestöstä. Naisten asema oli erityisen alistettu, sillä heidät pyrittiin sulkemaan koteihin ja heidän liikkumistaan ja pukeutumistaan säännösteltiin.
Demokratian ohella muodostui myös oligarkia eli harvojen valta. Kansan tuella hallitsijaksi nousseita yksinvaltiaita kutsuttiin tyranneiksi. Nykyään tyrannilla tarkoitetaan mielivaltaista hallitsijaa.

Helleenien maailma laajenee

Foinikialaiset olivat Lähi-idässä vaikuttanut kauppiaskansa, joka persialaisten kasvavan painostuksen alla alkoi perustaa Välimeren rannoille siirtokuntia kauppa-asemiksi sekä pakopaikoiksi. Ehkä tunnetuin siirtokunta oli Pohjois-Afrikkaan vuonna 800 eaa. perustettu Karthago, josta sittemmin tuli Rooman valtakunnan pahin kilpailija. Foinikialaisten perustamat siirtokunnat eivät kaikesta huolimatta muodostaneet yhtenäistä ja vahvaa valtiota. Foinikialaisilla oli laivanrakennus- ja merenkulun taidon lisäksi hyvät yhteydet muihin kansoihin, kirjallinen kulttuuri sekä itsenäiset kaupungit.
Kreikkalaiset eli helleenit perivät foinikialaisilta heidän ominaisuuksiaan kuten merenkulun taidon. Kreikkalaiset alkoivat myös laajentaa vaikutusaluettaan perustamalla siirtokuntia foinikialaisten tapaan Välimeren rannoille, mutta myös Mustanmeren rannoille. Siirtokuntiin helleenit purkivat väestönkasvun. Eniten siirtokuntia perustettiin Etelä-Italiaan. Siirtokuntiin siirtyi nuoria miehiä maanviljelijöiksi, käsityöläisiksi ja kauppiaiksi. Näin syntyi helleenien taloudellinen verkosto, joka yhdisti kotimaan ja sen siirtokunnat.
Laajat kauppayhteydet tekivät Kreikan kaupunkivaltioista varakkaita ja vaikutusvaltaisia. Yhdeksi vaikutusvaltaisimmista valtioista muodostui Ateena. Siirtokunnista tuotiin kaupunkivaltioihin viljaa, metalleja sekä puuta. Kaupunkivaltioista taas vietiin viiniä, oliiviöljyä ja savi- ja metalliesineitä. Kaupan lisäksi kreikkalaiset ansaitsivat tuloja tavarankuljetuksella. He ottivat käyttöön hopearahan, jota käytettiin maksuvälineenä. Kaupunkivaltioista ja osasta sen väestöstä kehittyi varakkaita. Vaurauden turvin he saattoivat jättäytyä pois ruumiillisesta työstä ja pystyivät keskittymään ajatteluun sekä kulttuuriin.
Kreikkalaiset eivät kuluttaneet voimiaan maailmanvalloitukseen, minkä takia yhteiskunta pysyi huomattavan pitkään toiminnassa. Vasta Makedonian kuningas Aleksanteri Suuri yritti tehdä tunnetusta maailmasta kokonaan kreikkalaisen. Hän valloitti laajoja alueita Aasiasta aina Intiaan asti. Kreikkalainen kulttuuri levisi laajalle ja muovautui samalla. Aleksanteri Suuren valloitusten ansiosta yhteydet Euroopan ja idän kanssa lisääntyivät.

Klassinen Kreikka

Ennen kaikkea Ateenassa elettiin 400-luvulta eaa. aina Aleksanteri Suuren kuolemaan asti vaurauden aikaa. Aikaa kutsutaan Kreikan historiassa klassiseksi (lat. classicus, ensiluokkainen). Ylimystö menetti monia etuoikeuksia ja demokratia vakiintui valtiomuodoksi.
Vuosisadan alussa kreikkalaiset joutuivat sotaan Ateenan ja Spartan johdolla persialaisia vastaan. Vaikka kaupunkivaltioilla oli keskinäisiä sotia, pystyivät ne liittoutumaan ja nousemaan yhteistä vihollista vastaan. Kreikkalaiset voittivat idästä uhanneen suurvallan. Persialaissotien jälkeen Ateenan ja Spartan väliset suhteet kärjistyivät uudelleen. Ateena rikastui merenkulun ja verotuksen ansiosta. Johtavat poliitikot, erityisesti Perikles, pystyivät sijoittamaan yhä enemmän rahaa arkkitehtuuriin, teatteriin, kirjallisuuteen ja kuvataiteeseen. Taiteilijoita ja muita oppineita alkoi virrata Ateenaan ympäri kreikkalaista maailmaa. Valtapolitiikka johti kuitenkin sotaan Spartan kanssa. Tätä sotaa kutsutaan peloponnesolaissodaksi. Sodan lopputuloksena Kreikka antautui Spartalle ja Ateena menetti poliittisen asemansa. Ateena kuitenkin säilyi kulttuurin keskipisteenä vielä useita vuosisatoja.
Demokraattisessa politiikassa menestyminen edellytti laajaa sivistystä, puhe- ja väittelytaitoja ja kykyä esiintyä esiintyä eri kokouksissa. Mahtisukuun kuuluminen ei riittänyt. Poliitikoille tietoa tarjosivat paljon matkustavat ja lukeneet miehet, joita kutsuttiin sofisteiksi. He levittivät tietoa vieraista kansoista sekä eri tutkimusten tuloksista. Sofistit lupasivat tarjota tietojaan ja taitojaan nuorille miehille maksua vastaan. Vanhoilliset eivät pitäneet sofisteista ja pitivät heitä turmiollisina nuorille. He väittivät myös, että sofistit asettivat moraalin ja uskonnon kyseenalaisiksi. Sofistien opetuksessa eri uskontojen kriittinen tarkastelu olikin keskeinen asia. Sofistit huomasivat, että sitä, mitä pidetään jossakin paikassa hyvänä, saatetaan sitä pitää toisessa paikassa pahana ja vääränä. Huolimatta siitä, että sofistit aiheuttivat närkästystä, olivat he keskeinen osa lisäämässä kreikkalaisten yleissivistystä.

Taide

Antiikin Kreikan kirjallisuuden alkuajat ja klassillinen kirjallisuuskausi kestivät noin vuoteen 300 eaa. Draamakirjallisuus sai alkunsa 500-luvulla eaa. Tuohon aikaan kirjallisuus oli pääasiassa eepillistä runoutta. Hellenistinen kirjallisuuskausi alkoi noin vuonna 300 eaa. ja päättyi noin 30 eaa. Rooman vallan aikakauden kreikkalaisessa kirjallisuudessa (30 eaa. – 529 jaa.) kaunokirjallisuus oli vähäistä.
Antiikin Kreikan ajalta sävellyksiä on löydetty hyvin vähän. Musiikki oli tuolloin pääasiassa vokaalimusiikkia. Musiikki oli melko alkeellista muun muassa soinnutuksen ja soitinnuksen nähden. Vain oktaaveissa laulamisissa ja soittamisissa oli moniäänisyyttä. Yleisimmät soittimet olivat kithara ja aulos.
Kreikan rakennustaide ja taideteollisuus olivat korkealla tasolla jo esihistoriallisella ajalla. Kreikkalaisen rakennustaiteen luonteenomaisin tuote on temppeli, jotka rakennettiin kivipengermälle suorakaiteen muotoisiksi. Temppeleissä oli kolmea tyyliä: doorilainen, joonialainen ja korinttilainen.
Antiikin Kreikan ajalla kuvanveistäjät kuvasivat ihmisruumin alastomana. Arkaaisen kauden veistokset olivat aluksi jäykkiä ja tiukasti frontaliteettiasennossa, mutta myöhemmin veistokset olivat vapaampia. Persialaissotien jälkeen sekä rakennustaiteen että kuvanveiston alalla vallitsi vilkas toiminta. Myronin, Feidiaan ja Polykleitoksen teoksia aateloi suurpiirteinen ylevyys. Seuraavan vuosisadan kuvanveistäjät Skopas, Praksiteles ja Lysippos esittivät teoksissaan yksilöllisempää kauneutta.
Tiedot Antiikin Kreikan maalaustaiteesta ovat niukat lukuun ottamatta maljakko­maalauksia, vaikka maalaustaiteen asema on Kreikassa ollut huomattava. Taide maallistui osittain ja erilaisia taideteoksia ruvettiin tarkastelemaan yksityisten taiteilijoiden tuotoksena. Yksilöllisyyttä pidettiin yhteisöllisyyttä tärkeämpänä.

Uuden ajan alku

Renessanssi aloitti uuden ajan 1400-luvulla. Renessanssia voidaan pitää taide-, kulttuuri- ja aatehistoriallisena murrosaikana. Renessanssin aikana ihailtiin erityisesti antiikkia. Antiikin arvoja, kirjallisuutta, kuvataidetta ja kauneuskäsitystä ihailtiin, mutta kuitenkin tietynlaisen "suodattimen" läpi tarkasteltuna.
Renessanssia ajoi latinan ja kreikan kielen kasvanut suosio, joka vastaavasti ihannoi kultaista kreikkalais-roomalaista aikaa. Taiteilijat maalasivat innolla tauluja, joiden lähteenä olivat mytologiset ja historialliset antiikin tapahtumat. Toisaalta aikakausi loi myös aivan uudenlaista taidetta kuten Leonardo da Vincin Mona Lisa.
Suuret löytöretket alkoivat Euroopassa 1400-luvun alussa renessanssin aikaisten keksintöjen vauhdittamana. Kartografian, navigoinnin ja laivanrakennustaidon kehityksen myötä eurooppalaiset alkoivat tutkia ja levittäytyä ympäri maailmaa.
Euroopan valtioiden sisäiset sodat eivät estäneet tekemästä löytöretkiä. Ensimmäisenä löytöretkille lähti Portugali ja sitä seurasi Espanja. Nämä valtiot loivat ensimmäiset siirtomaat Amerikkaan sekä tukikohdat kaupankäynnille Afrikkaan ja Aasiaan. Mutta pian nämä maat saivat kilpailijansa Ranskasta, Englannista ja Hollannista. Lisäksi 1500-luvulla Venäjän tsaari Iivana Julma aloitti Siperian valloituksen.

Vallankumousten aika

Uusin aika määritellään yleensä alkavaksi Ranskan vallankumouksesta.
1800-luvulla nationalismi nousi merkittävään asemaan ja työväenliike levisi Britanniasta yli Euroopan. Nämä johtivat paikoin vallankumouksiin ja sisällissotiin. Monet valtiot itsenäistyivät ja toisaalta pienet ruhtinaskunnat liittyivät yhteen suuremmiksi kansallisvaltioksi. Samoihin aikoihin muiden vapautusliikkeiden kanssa muodostui naisasialiike, joka tavoitteli naisten taloudellista itsenäisyyttä ja äänestysoikeutta. Naisetkin itsenäistyivät ja heidän painoarvonsa yhteiskunnassa kasvoi.
Demokratia valtasi alaa Euroopassa leviten lännestä itään sekä pohjoisesta etelään ja yksinvaltiaat monarkit joutuivat siirtymään sivuun. Eurooppalaista valtaa ja ajatusmaailmaa pyrittiin levittämään siirtomaihin eivätkä seuraukset aina olleet sopuisia. Siirtolaisia virtasi erityisesti Yhdysvaltoihin ja Kanadaan, erityisesti vaikeina aikoina.

1900-luku ja nykyaika

Hyvinvoinnin kasvaessa kilpailu voimavaroista ja siirtomaaherruudesta johti aseellisiin yhteydenottoihin, joista suurimmat olivat ensimmäinen ja toinen maailmansota, jotka levisivät myös Euroopan ulkopuolelle. Niiden jälkeen läntinen ja itäinen Eurooppa ajautuivat vastakkainasetteluun, ns. kylmään sotaan, jossa olivat mukana Yhdysvallat ja Neuvostoliitto. Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä eurooppalainen siirtomaavalta purkautui. Afrikkaan ja Aasiaan syntyi kymmeniä uusia itsenäisiä valtioita, jotka olivat aiemmin olleet Euroopan maiden siirtomaita.
Idän ja lännen vastakkainasettelu purkautui Neuvostoliiton hajotessa 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa. Saksa yhdistyi vuonna 1990 ja Euroopan unioni (EU) sai nykyisen muotonsa ja laajeni. Euroopan yhdentymisen huipentuma koettiin vuonna 2002, kun 15 valtiota otti käyttöönsä euron virallisena valuuttanaan. Euroopan integraatio ei ole kuitenkaan sujunut kitkatta. 2010-luvulla EU:ta on vaivannut velkakriisi, jonka lisäksi vuonna 2014 alkanut Itä-Ukrainan sota on tuonut jännitteitä maanosaan.