google/wiki40b huggingface dataset:
Avro Lincoln

Avro Lincoln on brittiläinen A.V. Roen valmistama raskas pommikone. Se otettiin käyttöön varsin pian Toisen maailmansodan päättymisen jälkeen. Konetyyppi pyrki korvaamaan edeltäjiään. Noita olivat: Handley Page Halifax, Short Stirling ja Avro Lancaster -josta Lincoln-tyyppi kehitettiin. Avro Lincoln oli edeltäjäänsä Lancasteria jonkin verran nopeampi (513 km/h), ja kykeni lentämään korkeammalla (9 296 m, 30 500 jalkaa). Se ei silti vetänyt vertoja suoritusarvoissa, amerikkalaisten raskaalle Boeing B-29 Superfortress pommikonetyypille. Koneen normaali pommikuorma oli 6 400 kg. Puolustusaseistuksena oli kolmessa eri ampumossa eli tornissa olevat, joko 2x 12,7 mm kk:t taikka 20 mm HS.404 -tyypin tykit (joiden sijainti vain yläampumossa keskellä), jotka nekin niin kutsutusti kaksoisaseistuksena.
Koska suihkukoneiden aikakausi oli juuri aluillaan, niin tämän koneen käyttöikä jäi kohtalaisen lyhykäiseksi Britanniassa. Avro Lincolnin seuraajaksi, tuli ehkä eräänä maailman ensimmäisistä suihkupommittajista English Electric Canberra - sekä sittemmin V-pommittajat. Britannian ohella Australia (RAAF) käytti tätä konetyyppiä.
Voimanlähteenä kone käytti Rolls-Royce Merlin -V-moottorin myöhäisempiä versioita, joita oli 4 kpl. Moottorit olivat 1 750 hv tehoisia kukin. Viimeinen konetyypin käyttäjä oli Argentiinan ilmavoimat, joka käytti sitä vuoteen 1967.
Sokotran kieli

Sokotra on seemiläinen kieli, jota puhutaan pääasiassa Jemeniin kuuluvalla Sokotran saariryhmällä, Intian valtamerellä.
Sokotraa puhui vuoden 1990 väestönlaskennan aikaan Jemenissä 57 000 ihmistä. Kaikkiaan puhujia on noin 64 000. Jemenin lisäksi puhujia on mm. Arabiemiirikunnissa.
Suurin osa sokotran puhujista on muslimeita. Kieli jakautuu erinäisiin murteisiin.
Gustaf Aartovaara

Gustaf Alfred Aartovaara, sukunimi vuoteen 1906 Abrahamsson (30. maaliskuuta 1863 Kustavi – 23. tammikuuta 1940) oli suomalainen vuori-insinööri ja Teknillisen korkeakoulun analyyttisen kemian lehtori.
Aartovaaran vanhemmat olivat ratsutilallinen Johan Gustaf Abrahamsson ja Sofia Eufrosyne Lindholm. Hän valmistui insinööriksi 1884 ja opiskeli Tukholman teknillisen korkeakoulun vuorikoulussa 1888–1889. Aartovaara teki opintomatkat Skandinaviaan, Saksaan ja Venäjälle 1888–1889, Saksaan ja Itävaltaan 1900 sekä Belgiaan ynnä muualle 1902. 
Aartovaara oli Maanviljelys- ja kauppakemiallisessa laboratoriossa apulaisena 1886–1888. Kuopion teollisuuskoulussa
metallurgisen osaston lehtorina 1889–1910 sekä koulun rehtorina kolmen vuoden ajan ja viimeksi Teknillisen korkeakoulun analyyttisen kemian ylimääräisenä opettajana ja myöhemmin lehtorina 1910–1931. 
Aartovaara suoritti kemiallisia tutkimuksia joiden perusteella Outokummun kaivoksen luovuttaminen ja vastaanotto tapahtui norjalaiselta urakoitsijalta valtiolle ja Hackmanille. Hän suoritti myös kemiallisia tutkimuksia Valtion ruutitehtaan perustamista varten. Aartovaara tutki useiden vuosien ajan Suomessa esiintyviä harvinaisia alkuaineita mutta nämä tutkimukset keskeytyivät kun hän loukkaantui vakavasti Teknillisen korkeakoulun kemian laboratoriossa 4. marraskuuta 1931 tapahtuneessa räjähdysonnettomuudessa.
Aartovaara ja mineralogi Leonard Borgström havaitsivat 1910-luvulla valokuvauslevyjä ja elektrometrejä käyttämällä useiden Suomen pegmatiittikivien mineraalien olevan radioaktiivisia koska ne sisälsivät toriumia. Aartovaara ja Gunnar Nordström tutkivat myös 1910- ja 1920-luvulla Etelä-Suomen ja Nilsiän lähdevesien radioaktiivisuutta ja radiumpitoisuutta. Aartovaara tutki Helsingissä Malminkatu 24:ssä sijainneen Imatra-saunan käyttämää vettä ja havaitsi sen olevan radioaktiivista ja sisältävän myös uraania. Vesi oli peräisin saunan alla olleesta 65 metriä syvästä putkikaivosta ja havainto johti arveluihin että Helsingin kallioperässä voisi esiintyä kaupallisesti hyödynnettäviä määriä uraania.
Gustaf Aartovaara oli naimisissa vuodesta 1891 Maria Lyytisen kanssa.
Liskoankeriaat

Lajit ja anatomia

Varhaisimmat heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu liitukauden varhaisvaiheille, tällainen on muun muassa Echidnocephalus. Nykyään liskoankeriaita elää 15 ja ne jaetaan kolmeen sukuun. Lajeja ovat muun muassa liskoankerias (Aldrovandia roatrata), siroliskoankerias (Aldrovandia gracilis), siipiliskoankerias (Halosauropsis macrorhir), atlantinliskoankerias (Halosaurus guentheri) ja pikkuliskoankerias (Halosaurus parvipennis).
Kooltaan liskoankeriaat ovat yleensä alle metrin. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkulaisia ja pyrstö sekä kuono ovat pitkät. Selkäeviä on yksi ja peräevä on hyvin pitkä. Liskoankeriaslajien suomut ovat melko kookkaat ja sykloidin muotoiset, väriltään ruskeat tai harmahtavat. Hampaat ovat kaloilla melko pienet. Koiraiden sieraimet ovat hyvin kehittyneet ja naaraat mahdollisesti viestivät koiraille feromonien välityksellä. Kuten naiskaloilla ja ankeriailla liskoankeriaiden poikanen on nauhamainen.

Levinneisyys ja elintavat

Liskoankeriaat elävät Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenemeren alueella. Ne ovat syvänmeren kaloja ja elävät tyypillisesti 500–3 000 metrin syvyydessä. Kalat elävät lähellä pohjaa ja käyttävät ravintonaan pohjalla eläviä äyriäisiä ja monosukamatoja. Sukupuolijakauma on vnoutunut ja naaraita on huomattavasti enemmän kuin koiraita.
Luisa Kiala

Luisa Kiala (s. 25. tammikuuta 1982) on angolalainen käsipalloilija. Hän kuului joukkueisiin, jotka sijoittuivat yhdeksänneksi kesäolympialaisissa 2004, kahdenneksitoista kesäolympialaisissa 2008 ja kymmenenneksi kesäolympialaisissa 2012. Hän on toisen olympiaurheilijan, Marcelina Kialan sisko.
Kiala oli mukana voittamassa kultaa Afrikan kisoissa 2011. Hän kilpaili myös käsipallon naisten maailmanmestaruuskilpailuissa 2011.
Miguel Ángel Asturias

Elämänvaiheet

Asturias osallistui oikeustieteen opiskelijana vuoden 1920 kansannousuun diktaattori Manuel Estrada Cabreraa vastaan. Hän valmistui 1923 ja lähti Pariisiin jatkamaan opintojaan Sorbonnessa. Pariisissa hän alkoi kirjoittaa runoja ja proosaa. Hän kiinnostui mayakulttuurista ja käänsi espanjaksi mayaeepoksen Popol Vuh. Myös hänen ensimmäinen oma tunnettu teoksensa Leyendas de Guatemala  (1930) perustuu mayatarinaan.
Vuonna 1933 Asturias palasi Guatemalaan, jossa hän työskenteli lehtimiehenä ja diplomaattina sekä parlamentaarikkona 1940-luvulla. Hänet karkotettiin 1954 vanhan hallituksen edustajana. Kuuluisimmat romaaninsa (mm. Mulata de Tal) hän julkaisi maanpaossa ollessaan. Viimeiset vuotensa hän vietti Madridissa, Espanjassa. Asturia on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle Pariisiin. 
Asturias yhdisti teoksissaan mayojen vanhoihin myytteihin nykyajan yhteiskunnallisia ongelmia. Hän sai Leninin rauhanpalkinnon vuonna 1966.
AC/DC Live at Donington

AC/DC live at Donington on DVD-taltiointi rock-yhtye AC/DC:n konsertista Donington Parkista vuodelta 1991. Donington oli osa AC/DC:n vuoden 1991 The Razor's Edge -kiertuetta. AC/DC Live at Donington on julkaistu vuonna 1992, mutta siitä on myös saatavilla vuonna 2009 julkaistu fanipaketti, joka sisältää esimerkiksi plektroja ja julisteita. AC/DC Live at Doningtonista on myös tehty AC/DC Live Rock Band -peli, jonka kappaleet ovat samat kuin Doningtonin keikalla.
Walter Gargano

Ura

30. heinäkuuta 2007 Gargano siirtyi italialaisseura Napoliin 2 miljoonan punnan siirtokorvauksella. Maaliskuussa 2009 loukkasi jalkansa harjoituksissa ja joutui olemaan sen takia muutamia kuukausia sivussa. Ennen loukkaantumistaan hänen peliesityksensä olivat olleet hyviä ja hän oli yksi joukkueen menestyksen kulmakiviä.
Opel Insignia

Opel Insignia on Opelin vuodesta 2008 lähtien valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka korvasi Opel Vectran sekä myös sen rinnakkaismalli Signumin.

Insignia OPC/VXR

Vuoden 2009 alussa esiteltiin suorituskykyiset Opel Insignia OPC- ja Vauxhall Insignia VXR -mallit. Näissä malleissa on aiemmin Vectra OPC:ssä käytetty 2,8-litrainen V6-moottori, jonka suurin teho on 321 hevosvoimaa (Vectra OPC:ssa 280 hv) ja vääntö 435 newtonmetriä. Vaihteistoksi sai kuusivaihteisen manuaali- tai automaattivaihteiston. Insignia OPC:ssa on vakiona sopeutuva nelivetojärjestelmä ja säädettävä FlexRide-alusta, jossa on kolme eri asetusta: OPC, Sport ja Normal. Ohjaamossa on nahkaverhoilut Recaron urheiluistuimet, alumiinipolkimet ja urheiluohjauspyörä. OPC-versio oli aluksi saatavilla vain neliovisena sedanina ja viisiovisena hatchbackina, mutta myöhemmin mallistoon otettiin myös Sports Tourer.

Vuoden 2013 kasvojenkohotus

Insignian kasvojenkohotuksen läpikäynyt malli esiteltiin kesällä 2013. Etusäleiköstä tuli aiempaa suurempi ja siinä oli enemmän kromikoristeita. Kojelaudan keskikonsolia uudistettiin ja siihen tuli IntelliLink-käyttöjärjestelmällä toimiva kahdeksan tuuman kosketusnäyttö. Alustaan tehtiin parannuksia iskunvaimennukseen, ohjaukseen ja kallistuksenvakauteen. Moottorivalikoimaa uudistettiin 190 hevosvoiman 2,0-litraisella CDTI BiTurbo -dieselmoottorilla sekä suorasuihkutteisilla 1,6- (170 hv) ja 2,0-litraisilla (250 hv) SIDI Turbo -bensiinimoottoreilla. Uusia turvavarusteita olivat kuolleen kulman valvonta ja automaattinen hätäjarrutusjärjestelmä.
Kasvojenkohotuksen yhteydessä esiteltiin Insignia Country Tourer, joka on maastokelpoisempi crossover-malli 20 millimetriä korkeammalla alustalla. Se oli saatavana etu- tai nelivetoisena 1,6 litran (170 hv) bensiinimoottorilla tai 2,0-litraisella (170/190 hv) dieselmoottorilla. Vaihteistoksi sai kuusivaihteisen manuaali- tai automaattivaihteiston. Saman luokan kilpailijoita ovat Volkswagen Passat Alltrack, Volvo XC70, Audi A4 Allroad ja Škoda Octavia Scout. 
Varustetasoiksi tulivat kasvojenkohotuksen yhteydessä Edition ja Sport. 
Editionissa oli aikaisemman lisäksi kaksivyöhykkeinen automaatti-ilmastointi, 17/18 tuuman kevytmetallivanteet (moottorista riippuen), rengaspaineiden valvontajärjestelmä, keinonahkaverhous, IntelliLink-multimediajärjestelmä kahdeksan tuuman kosketusnäytöllä ja sähkötoiminen käsijarru. 
Sportissa oli Editionin lisäksi OPC Line -ulkoasupaketti, säädettävä FlexRide-alusta, 18 tuuman kevytmetallivanteet, alumiinipolkimet, mukautuvat AFL-ajovalot, urheiluohjauspyörä ja tummennetut takaikkunat.

Vuosimallin 2016 valikoimassa uutta oli 1,6-litrainen CDTI 120- tai 136-hevosvoimaisena versiona. Valmistaja on luvannut moottorin olevan aikaisempaa hiljaisempi ja taloudellisempi.
Judo Club Raahe

Judo Club Raahe ry on vuoden 2004 alussa perustettu raahelainen judoseura. Seuran dojona eli harjoitustilana toimii Urheilutalo Raahelan judosali. Seuran ovat perustaneet vuosikymmeniä judotoiminnassa mukana olleet henkilöt. Suomen judoliitto ry:n jäsenseuraksi Judo Club Raahe on hyväksytty syksyllä 2004. Judo Club Raahen perustajajäsenet ovat Erkki Koivusaari, Juha Matela ja Pekka Kortessalo.

Kilpatalli

Judo Club Raahe on tehnyt uraauurtavaa työtä Suomen judon hyväksi. Seuran sisälle on muodostettu judotalli, joka keskittyy huippu-urheilun tukemiseen ja antaa lahjakkaille urheilijoille ja heidän valmentajilleen mahdollisuuden keskittyä tehtäviinsä ja menestyä kansainvälisissä kilpailuissa aina olympialaisiin saakka. Suomen judon piirissä ei ole aiemmin ollut vastaavanlaista urheilijoille rakennettua taustaorganisaatiota. Tallin toiminnan motiivina on parhaan mukaan auttaa urheilijaa ja lajia menestymään kansainvälisillä kilpatatameilla.

Seuran urheilijat ja valmentajat

Seuran tämän hetkisiä huippu-urheilijoita ovat raahelaissiteitä omaavat Valtteri Jokinen ja Jaana Sundberg. Heitä valmentaa Jokisen isä Jukka-Pekka Jokinen, joka kuului aikoinaan, 1970- ja 1980-luvuilla, samaan kohtalaisesti menestyneeseen judoseuraan muiden Judo Club Raahen jäsenten kanssa. Jokinen ja Sundberg ovat tällä hetkellä Suomen judon kärkinimiä. Molemmat on valittu Suomen olympiaryhmään, jonka päätavoite on Pekingin olympiakisat v. 2008. Molemmat judokat ovat kansainväliset mitat täyttäviä huippu-urheilijoita ja omissa painoluokissaan Euroopan kärkeä.
Philippe Boesmans

Philippe Boesmans (s. 11. toukokuuta 1936 Tongeren) on belgialainen säveltäjä. Hän opiskeli pianonsoittoa Liègen konservatoriossa, mutta päätti keskittyä uraan säveltäjänä. Hänen tyyliinsä vaikutti aluksi suuresti sarjallisuus, mutta hän koki pian välttämättömäksi sen mahdollistamien rajojen rikkomisen. Hän ei täysin hylännyt sarjallisuuden vaikutusta, mutta kehitti syvästi yksilöllisemmän kielen, jonka keskiössä on mielekäs kommunikaatio kuulijakunnan kanssa.
Boesmans on työskennellyt Henri Pousseurin johtamassa Vallonian musiikillisessa tutkimuskeskuksessa, Liègen elektronisella studiolla ja tuottajana RTBF-televisioyhtiön palveluksessa. Hänellä oli La Monnaien säveltäjäresidenssi vuosina 1985–2007. Hänen monet teoksensa ovatkin sen johtajien – ensin Gerard Mortierin, sitten Bernard Foccroullen - tilaamia. Näihin töihin kuuluvat The Trakl-Lieder (1987), Claudio Monteverdin L'incoronazione di Poppean orkestraatio (1989), La passion de Gilles (1983) ja Reigen (1993). Viimeksi mainitun teoksen toi näyttämölle sen kirjoittaja Luc Bondy, joka perusti työn Arthur Schnitzlerin samannimisen teoksen pohjalle. Reigen esitettiin lukuisia kertoja, ja teos toi Boesmansille kansainvälistä tunnustusta.
Wintermärchen (1999) oli Boesmansin uusi yhteistyöteos Luc Bondyn kanssa. Se perustuu William Shakespearen Talviseen tarinaan. Teos esitettiin ensin La Monnaiessa Brysselissä, sitten Pariisissa ja Lyonissa (2000) sekä Barcelonassa (2004). Tätä teosta seurasivat oopperat Julie (2005), Yvonne, princesse de Bourgogne (2009), Au monde (2014) ja Pinocchio (2017). Näistä kaksi jälkimmäistä ovat libretisti Joël Pommeratin kanssa tehdyn yhteistyön hedelmiä. Boesmansin orkesteriteosten joukossa ovat konsertot pianolle (1978) ja viululle (1980).
Boesmans on osallistunut toistuvasti nykymusiikkifestivaaleihin muun muassa Darmstadtissa, Varsovassa, Zagrebissa, Brysselissä (Ars Musica Brussels) ja Strasbourgissa. Hän on saanut palkintoja yksittäisistä teoksistaan ja vuonna 2000 Honegger-palkinnon elämäntyöstään.
Jääkiekon 1. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut

Historia

Vuoteen 2000 asti jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut pelattiin neljässä sarjassa, A–D. Vuoden 2001 kisoihin muodostettiin 1. divisioona B-sarjasta ja C-sarjan neljästä parhaasta joukkueesta. B-sarjan voittaja nousi 2001 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuihin.
Uudenseelanninuikku

Koko ja ulkonäkö

Uudenseelanninuikku on pienehkö uikku ja voi saavuttaa noin 29 cm:n pituuden. Yleisväritykseltään laji on tumma ja ruumiinrakenteeltaan pyöreähkö. Linnun pää on pieni ja lähes musta. Päässä on ohuita hopeanharmaita raitoja ja silmät ovat väriltään keltaiset. Uudenseelanninuikun posket, kaula ja niska ovat väriltään kastanjanruskeat ja selkä ja siivet ovat tumman punaruskeat. Pyrstön kärki on valkoinen. Pesimäajan ulkopuolella lintujen väritys on vaaleampi. Uudenseelanninuikun nokka on lyhyt ja väriltään harmaa.

Levinneisyys ja elintavat

Uudenseelanninuikkua tavataan nykyään vain Uuden-Seelannin Pohjoissaarelta ja se on pesivänä hävinnyt Eteläsaarelta. Lajin elinympäristöä ovat pienet suojaiset ja makeavetiset lammet ja dyynijärvet. Se voi elää myös ihmisten rakentamissa ympäristöissä kuten patoaltaissa. Pääosan uudenseelanninuikun ravinnosta muodostavat vesihyönteiset ja niiden toukat, mutta se voi syödä myös äyriäisiä ja pieniä kaloja. Linnun pesimäkausi kestää tammikuusta maaliskuulle ja laji rakentaa kelluvan pesänsä ruovikon joukkoon.
Uudenseelanninuikkukannan kooksi arvioidaan 1 900–2 000 yksilöä. Uhkia kannalle ovat sen tärkeiden elinympäristöjen dyynijärvien kuivaus tai umpeenkasvu. Uudenseelanninuikun pesintää häiritsee runsas veneily pesimäaikana ja erityisesti poikaset ovat alttiita rottien ja näätien saalistukselle.
Fumaraasi

Fumaraasi eli fumaraattihydrataasi on entsyymi, joka katalysoi fumaarihapon reversiibeliä hydratoitumista omenahapoksi. Entsyymi on osa sitruunahappokiertoa ja sitä esiintyy kaikissa eliöissä. Fumaraasin EC-numero on EC 4.2.1.2.

Fumaraasin käyttö

Fumaraasia voidaan käyttää valmistettaessa bioteknisesti fumaarihaposta S-omenahappoa. Tähän tarkoitukseen käytettään tyypillisimmin Brevibacterium ammoniagenes -bakteerista eritettyä fumaraasia. Fumaraasi on substraattiselektiivisyydeltään melko kapea, mutta hyväksyy eräät fumaarihapon johdannaiset kuten kloorifumaarihapon, josta muodostunutta treo-klooriomenahappoa on käytetty eräiden luonnonaineiden synteeseissä.
Jean-Pierre Jarier

Muuta

Jarier on toiminut myös stunttina John Frankenheimerin elokuvassa Ronin.
Kultasiipikerttuli

Levinneisyys

Kultasiipikerttuleita pesii Kanadan eteläosissa ja Yhdysvalloissa. Laji on muuttolintu ja talvehtii Keski-Amerikan eteläosissa ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Lajin kanta on pienentynyt ja se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.

Elinympäristö

Kultasiipikerttulit pesivät lehtensä pudottavissa metsissä, pensaikkoisilla laitumilla ja soilla. Muuttoaikoina kultasiipikerttuleita tavataan kaikenlaisilla metsämailla ja pensasaroilla.

Lisääntyminen

Kultasiipikerttuli pesii touko-kesäkuussa. Hyvin piilotettu pesä sijaitsee maassa.
Narratiivi

Narratologia

Narratologia tarkoittaa narratiivien eli kertomusten ja narratiivisten rakenteiden sekä niiden vaikutusten teoriaa ja tutkimusta.
Huutosakko

Huutosakko eli poissaolosakko oli Suomessa aiemmin tuomioistuimen määräämä sakko poissaolevalle asianosaiselle.

Säännökset

Jos asianosainen oli laillista estettä ilmoittamatta poissa oikeudenkäynnistä, kun juttu otettiin käsiteltäväksi, eikä juttu silloin päättynyt, tuomittiin hänet kihlakunnan- ja raastuvanoikeudessa poissaolostaan sakkoon. Samanlaiseen rangaistukseen voitiin tuomita myös todistaja.
Oikeuden päätöksestä huutosakon määräämisestä sai valittaa ylempään oikeusasteeseen, mutta tämä ei estänyt pääasian käsittelyä ja ratkaisua.
Sakko oli suuruudeltaan 10–200 markkaa vuonna 1910.
Erik Henrikinpoika Fleming

Erik Henrikinpoika Fleming (19. helmikuuta 1616 Edeby – 19. huhtikuuta 1679 Botkyrka) oli ruotsalainen valtaneuvos ja vara-amiraali Henrik Flemingin poika. Erik Fleming toimi Ruotsin valtiopäivien maamarsakkana vuosina 1654 ja 1655.
h
Eino Mallila

Eino Ilmari Mallila (5. heinäkuuta 1919, Laihia – 26. helmikuuta 1942, Krivi) oli suomalainen Mannerheim-ristin ritari.
Jatkosodassa alikersantti Mallila toimi konekiväärijoukkueen varajohtajana Jalkaväkirykmentti 3:n 2. konekiväärikomppaniassa. Hänet nimitettiin 7. lokakuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 20. Perusteluissa mainitaan hänen tuoneen puolijoukkueensa konekivääreineen taistellen pois saarroksista kolmen vihollislinjan lävitse. Mallila ylennettiin kersantiksi 7. syyskuuta 1941. Mallila kaatui 26. helmikuuta 1942 Krivillä vihollisen suorasuuntaustykin ammuksen räjähdettyä hänen edessään ja hän menehtyi vammoihinsa matkalla joukkosidontapaikalle.
Settembrini-luokka

Argentiinan laivasto

Luokan piirustusten pohjalta valmistettiin Argentiinan laivastolle kolme Santa Fe -luokan sukellusvenettä.
Saad El-Din El-Shorbagui

Saad El-Din El-Shorbagui (arab. سعد الدين الشوربجي‎; s. 21. heinäkuuta 1920) on egyptiläinen entinen ampuja. Hän osallistui Helsingin olympialaisissa 1952 300 metrin vapaakiväärin moniasentokilpailuun, jossa hän sijoittui 30:ksi.
Viinikumi

Viinikumit ovat venyviä ja kiinteitä makeisia. Nimestään huolimatta makeiset eivät sisällä viiniä. Viinikumit valmistetaan eläinliivatteesta, sekoitettuna makeutusaineisiin, aromeihin sekä väriaineisiin. Viinikumimakeisia valmistavat esim. Haribo ja Trebor Bassett.
Maremmanajokoira

Ulkonäkö

Toscanalaiset kasvattajat ovat valinneet koiria metsästyskykyjen perusteella, minkä vuoksi niiden ulkomuoto on hyvin vaihteleva. Uroksen säkäkorkeus on 48-54 cm ja nartun 46-52 cm. Paino vaihtelee 13-23 kg:n välillä. Karvapeite on sileää tai karkeaa ja väri voi olla ruskea, musta ruosteenruskein merkein tai juovikas. Valkoiset merkit ovat yleisiä, mutta koira voi olla myös yksivärinen.

Alkuperä

Rotu on kotoisin Maremmien rannikkotasangoilta Toscanasta. Sitä käytetään villisian metsästykseen. Italian kennelliitto ENCI on hyväksynyt rodun. Se on rekisteröinyt 6600 koiraa ja rotu oli vuonna 2009 Italian kolmanneksi runsaslukuisin. Vielä vuonna 2017 se oli Italian suosituin kotimainen rotu.
Vuonna 2018 myös kansainvälinen kennelliitto FCI tunnusti rodun.
Masonin–Dixonin linja

Masonin–Dixonin linja (engl. Mason-Dixon Line) on rajalinjaus Yhdysvalloissa. Se erottaa Pennsylvanian ja Delawaren osavaltiot Marylandin ja Länsi-Virginian osavaltioista. Linjan mittasivat alun perin Charles Mason ja Jeremiah Dixon vuosina 1763–1767 ratkaistakseen Pennsylvanian, Delawaren ja Marylandin siirtokuntien väliset rajakiistat. Myöhemmin, 1800-luvun alussa, linjasta tuli kuuluisa Yhdysvaltain etelän orjavaltioiden ja orjuuden lakkauttaneiden pohjoisvaltioiden rajana.
Kaukola (Laitila)

Kaukola on kaupunginosa Laitilan Keskustaajamassa, Keskustan ja Soukaisten välissä. Asutus on omakotitalovaltaista, mutta Kaukolassa on myös rivitaloja sekä yksi kerrostalo. Paikoitellen Kaukola on tiheästi asuttua, mutta myös peltoja on jonkin verran. Kaupunginosassa toimii vanhainkoti nimeltään Kaukolankoti. Tunnettuja rakennuksia ovat esimerkiksi Kaukolan kartano ja Kostiaisten työväentalo. Alueella virtaa myös kaksi jokea, Sirppujoki lounais–koillissuunnassa ja siitä haarautuva Ketunjoki länsi–itä-suunnassa. Kaukolan läpi menee Laitilan Keskustasta Soukaisten kautta Pyhärannan Ihodeen johtava Yhdystie 2051.
František Škroup

František Škroup (3. kesäkuuta 1801 Osice – 7. helmikuuta 1862 Rotterdam) oli tšekkiläinen säveltäjä, urkuri ja kapellimestari. Hänen säveltämänsä on muun muassa Tšekin kansallislaulu Kde domov můj. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös oopperoita. Hän työskenteli muun muassa espanjalaisen synagogan urkurina ja teatterin kapellimestarina.
Lintu ja ääni

Arviot

William Velmala kirjoittaa Linnut-lehdessä, että Lintu ja ääni on "hauska kirja", tarinat viidyttäviä ja silti asiapitoisia. Hän toteaa, että kirja on erinomainen valinta ensimmäiseksi lintukirjaksi, ja kiittää korkeatasoisia ja riittävän pitkiä ääninäytteitä. Valokuvista hänellä on moitittavaa: kaikki eivät ole erityisen edustavia.
Stylobaatti

Stylobaatti (m.kreik. στυλοβάτης, stylobatēs, door.kreik. στυλοβάτας, stylobatās) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa temppelin krepidoman eli perustuksen maanpäällisen, yleensä kolmiportaisen osan ylin porras. Se oli temppelin lattiataso, ja sen päällä seisoivat temppelin pylväät. Stylobaatin ja pylväänjalan eli baasin välissä sijaitsivat plintit.
Kreikkalaisten temppelien pituus ja leveys ilmoitetaan usein stylobaatin mittojen mukaan. Joskus termiä stylobaatti käytetään virheellisesti koko krepidomasta.
Naukograd

Naukograd (venäjäksi наукогра́д) on venäläinen tiedekaupunki. Kaupunki voi saada tiedekaupungin aseman, jos siellä sijaitsee paljon tutkimustoimintaa yliopiston tai valtion tutkimuslaitoksien muodossa. Nimitys on verraten uusi: Obninskistä tuli ensimmäinen naukograd vuonna 2000. Dubna (2001), Koroljov (2001), Koltsovo, Frjazino (2003) ja Reutov (2003) saivat tämän nimen pian sen jälkeen.
Tiedekeskuskaupunkeja on nykyisin noin 70. Suomea lähimmät naukogradin aseman saavuttaneet kaupungit ovat Leningradin alueen ydinvoimatekniikan tuotekehitys- ja tuotantopaikkakunta Sosnovyi Bor, petrokemian vientikeskus Primorsk (Koivisto) ja Pietarin ydinfysiikkainstituutin kotipaikka Hatsina sekä Pietarin länsiosissa sijaitseva yliopistollisten laitoksen keskittymä Pietarhovi. Kolmisenkymmentä tiedekeskusta sijaitsee Moskovan läheisyydessä. Monia tiedekaupunkeja löytyy Volgan varrelta tai Ural-vuoristosta ja muualta Siperiasta.
Neuvostoliitossa toimineet tiedekaupungit olivat usein suljettuja ja asetutkimukseen keskittyneitä. Kymmenen ydinasetutkimukseen keskittynyttä kaupunkia on edelleen suljettuja.
Kultainen palmu

Kultainen palmu (Palme d’or) on Cannesin elokuvajuhlien tärkein palkinto, joka annetaan parhaalle elokuvalle. Kultainen palmu voidaan antaa useammallekin kuin yhdelle elokuvalle samana vuonna.