google/wiki40b huggingface dataset:
Peltopähkämö

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen peltopähkämö kasvaa 20–110 cm korkeaksi. Kasvin maarönsyjen kärki turpoaa mukulamaiseksi. Varsi on särmikäs ja se on etenkin särmiä myöten alaspäin tai sirottavasti karvainen. Vaaleanvihreitä lehtiä on runsaasti ja ne ovat ruodittomia tai alhaalta lyhytruotisia. Lehden lapa on tasasoukan suikea, matalaan herttatyvinen, tiheähköhampainen ja myötäkarvainen. Kukinnot ovat valekiehkuroita, jotka sijaitsevat tähkämäisenä latvaryhmänä lukuun ottamatta alimpia, erillisinä olevia ryhmiä. Kukinnon tukilehdet ovat tavallisesti selvästi varsilehtiä pienempiä. Huulimaiset kukat ovat ruusunpunaisia ja niissä on valkoista kuviointia. Kukkien esilehdet puuttuvat tai ovat pieniä ja kapeita. Kukan verhiö on 6–8 mm pitkä, lähes säteittäinen, kymmensuoninen ja viisiliuskainen, liuskat ovat otakärkisiä. Teriö on 12–15 mm pitkä ja kaksihuulinen. Ylähuuli on kupera tai litteä ja tavallisesti alahuulta lyhyempi. Alahuuli on kolmiliuskainen: keskiliuska on vastapuikea ja sivuliuskat ovat tylppiä. Suomessa peltopähkämö kukkii heinä-elokuussa.
Peltopähkämö lisääntyy sekä siemenistä että runsasravinteisten mukulamaisten maarönsyjen palasista, joiden avulla kasvi myös talvehtii. Siksi se onkin kiusallinen rikkakasvi varsinkin peruna- ja sokerijuurikaspelloilla.
Toisinaan peltopähkämö risteytyy lehtopähkämön (Stachys sylvatica) kanssa.

Levinneisyys

Peltopähkämöä tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta Islantia ja Manner-Euroopan pohjoisimpia osia. Levinneisyysalue jatkuu Venäjän läpi Keski-Siperiaan asti. Lisäksi lajin alalajeja tavataan laajalla alueella Itä-Aasiassa ja suurimmassa osassa Pohjois-Amerikkaa. Suomessa peltopähkämöä kasvaa noin Oulun korkeudelle saakka, mutta ainoastaan Etelä-Suomessa laji on laajalle levinnyt ja yleinen.

Elinympäristö

Tyypillisiä peltopähkämön kasvupaikkoja ovat rannat, niityt, ojan- ja puronvarret, viljely- ja joutomaat sekä muut avoimet ja ainakin ajoittain kosteat paikat.

Käyttö

Aikaisemmin peltopähkämöä mukulamaisia maarönsyjä on käytetty hätäravintona.
Nivalan Urheilijat

Ammunta

Vuonna 1963 perustetun ampumajaoston toimintaan on alusta alkaen kuullut pistooli- ja kiväärilajit. Vuodesta 1998 lähtien ammuntaa on harrastettu Pyssymäen ampumaradoilla, josta löytyy pienoiskivääri- ja pistooliratoja.

Yleisurheilu

Nivalan Urheilijat on Suomen Urheiluliiton seuraluokittelussa sijalla 135 vuonna 2008 ja on siten I-luokan seura. Seuralla on noin 50 rekisteröityä yleisurheilijaa. Näistä suurin osa on alle 20-vuotiaita.
Atso Vainio

Atso Vainio (s. 1965) on ollut Uudenkaupungin kaupunginjohtaja 1. syyskuuta 2012 alkaen. Aikaisemmin hän työskenteli ulkomaisia investointeja Suomeen houkuttelevan Invest in Finlandin varatoimitusjohtajana. Hän on sitoutumaton. Uudenkaupungin kaupunginvaltuuston valitessa kaupunginjohtajan vuonna 2012 hän voitti SDP:n Heikki Longan äänin 26-12. Vainion puolesta puhuivat keskustan ja kokoomuksen valtuutetut. Vainio on kauppatieteiden maisteri.
Centre-Ouest

Maantiede, ilmasto ja luonto

Vuonna 2001 perustettu alue käsittää kahdeksan prosenttia Burkina Fason pinta-alasta. Se rajoittuu lännessä Sud-Ouestin ja Boucle du Mouhounin, pohjoisessa Nordin ja idässä Plateau-Centralin, Centren ja Centre-Sudin alueisiin sekä etelässä Ghanaan.
Maisemaa leimaavat 200–400 metriä korkeat ylängöt ja tasangot. Tärkeimmät joet ovat Mouhoun eli Musta-Volta ja Nazinon eli Punainen-Volta. Alueella on lukuisia patoaltaita.
Ilmasto on sudanilais-sahelilainen. Vuotuinen sademäärä on 700–1200 millimetriä.
Kasvillisuus on pensas- ja metsäsavannia ja galleriametsiä. Eläinkuntaan kuuluvat norsut, puhvelit, antiloopit, pahkasiat, apinat, hyeenat ja krokotiilit.

Hallinnollinen jako ja asutus

Alueeseen kuuluu neljä provinssia, 38 departementtia, neljä kaupunkikuntaa, 34 maalaiskuntaa ja 556 tai 563 kylää. Provinsseja ovat Boulkiemdé, Sanguié, Sissili ja Ziro ja kaupunkeja niiden keskuspaikat Koudougou, Réo, Léo ja Sapouy.
Alueella asuu 8,5 prosenttia Burkina Fason väestöstä. Kaupunkiväestön osuus on 13,2 prosenttia, mikä on huomattavasti vähemmän kuin maassa keskimäärin (22,7 %).
Asukkaat ovat etupäässä moseja, gruseja ja fulbeja. Puhutuimmat kielet ovat moore (60,1 %), lyele (18,5 %), nuni (10,6 %), fulani (4,4 %) ja dagari (1,1 %). Muslimeja on 40,2, katolisia 31,6, animisteja 20,2 ja protestantteja 6,8 prosenttia.

Talous

Väestöstä lähes 90 prosenttia harjoittaa maanviljelyä ja karjanhoitoa. Muita elinkeinoja ovat kaupankäynti ja käsityöammatit. Koudougou on tärkeä rajakaupan keskus. Alueella on myös tekstiiliteollisuutta. Perkoassa toimii sinkkikaivos.
Supervalta

Supervalta on globaalisti vaikutusvaltainen, johtava suurvalta, joka kykenee pakottamaan tahtoonsa voimakkaimmatkin valtiot ja käymään sotaa joka puolella maailmaa. Termiä käytettiin Yhdysvalloista ja Neuvostoliitosta kylmän sodan aikana. Neuvostoliiton hajoamisesta vuodesta 1991 Yhdysvallat on ollut ainoa supervalta.
Supervalta-termiä käytettiin myös 1920-luvulla kuvaamaan sähköistettyjä maita. Nykymerkityksessään termiä käytettiin Oxford English Dictionaryn mukaan ensi kerran vuonna 1930.
Poliittisen merkityksen termille antoi Columbian yliopiston kansainvälisen politiikan professorin William Thornton Rickert Foxin vuonna 1943 julkaistu kirja The Superpowers. Sen mukaan tuolloin supervaltoja olivat Yhdysvallat, Neuvostoliitto ja brittiläinen imperiumi. Viimeistään Suezin kriisi vuonna 1956 osoitti, ettei Britanniasta ollut supervallaksi muiden rinnalle edes yhteistyössä Ranskan ja Israelin kanssa.
Ranskan ulkoministeri Hubert Védrine puolestaan kuvasi 1990-luvulla yksin hegemonia-asemassa ollutta Yhdysvaltoja ”hypervallaksi”.
1990-luvulta alkaen myös Kiinaa on yhä useammin alettu pitää mahdollisena tulevana supervaltana maan nopean talouskasvun ja kasvavan maailmanpoliittisen roolin vuoksi.
Carlos Marín

Carlos Marín (13. lokakuuta 1968 Rüsselsheim, Länsi-Saksa) on espanjalainen laulaja.
Marín syntyi Saksassa, mutta kasvoi Madridissa Espanjassa. Hän levytti ensimmäisen kerran jo 8-vuotiaana. Nuorena hän voitti Espanjassa lukuisia televisiolaulukilpailuja. Hän loi mittavan uran musikaaleissa ja oopperoissa, kuten Les Misérables, Kaunotar ja Hirviö, La Traviata, Madame Butterfly ja La Bohème. Vuodesta 2003 lähtien hän on ollut osa operettipoppia laulavaa Il Divoa, joka on ollut maailmanlaajuinen menestys. Lauluääneltään hän on baritoni.
Marín oli naimisissa laulaja Geraldine Larrosan kanssa vuosina 2006–2009.
Maapähkinäöljy

Maapähkinäöljy on ruokaöljyä, jota valmistetaan maapähkinöistä. Sitä käytetään elintarviketuotannon lisäksi myös kosmetiikan raaka-aineena. Ihmiset, jotka ovat allergisia maapähkinöille, voivat saada oireita myös maapähkinäöljyyn jääneestä proteiinista.
Sitä käytetään usein kaakkoisaasialaisissa ruokalajeissa, kuten oliiviöljyä käytetään Välimeren alueella. Maapähkinäöljy kestää korkeampaa lämpötilaa kuin muut ruoanlaitossa käytettävät rasvat yleensä.
Liart

Liart on kunta Ardennesin departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 521 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Liartin pinta-ala on 13 neliökilometriä.
Kari Martikainen

Kari Martikainen (s. 15. syyskuuta 1968 Helsinki) on suomalainen valmennuspäällikkö ja jääkiekkopuolustaja. Martikainen on jääkiekon MM-hopeamitalisti vuodelta 1999.
Martikainen aloitti SM-liiga-uransa melko vanhana. Hän pelasi ensimmäisen pelinsä 23-vuotiaana Jokereissa. Hän oli yksi joukkueen puolustavista tukipilareista 1990-luvun alkuvuosina, ja voitettuaan liigamestaruuden kolme kertaa, hän muutti Sveitsin liigaan, missä hän pelasi SC Rapperswil-Jonassa ja the ZSC Lionsissa. Vuonna 2004 Martikainen palasi Jokereihin kahdeksi kaudeksi. Viimeisen kautensa SM-liigassa hän pelasi 2006–2007 Rauman Lukossa.
Kesällä 2010 Martikainen valittiin Jokereiden valmennuspäälliköksi. Aikaisemmin hän oli toiminut valmentajana Kiekko-Vantaassa ja valmennuspäällikkönä Etelä-Vantaan Urheilijoissa.
Mbandaka

Historia

Kaupungin perusti vuonna 1883 Henry Morton Stanley, joka antoi sille nimeksi Equateur (päiväntasaaja). Itse asiassa kaupungintalo sijaitsee 6,6 kilometriä päiväntasaajan pohjoispuolella. Stanley asetti suuren kiven merkiksi joen rannalle kaupunkiin siihen paikkaan, jossa hän uskoi päiväntasaajan kulkevan. Kivi on samalla paikalla tänäkin päivänä.
Vuonna 1886 alkoi siirtomaakausi ja belgialaiset antoivat kaupungille nimen Coquilhatville. Maan uusi itsenäinen hallitus vaihtoi vuonna 1966 kaupungin nimen Mbandakaksi huomattavan paikallisen johtajan kunniaksi. Se oli tuolloin vastikään muodostetun Cuvette-Centralen maakunnan pääkaupunki.
Mbandaka on kansainvälisen avustusohjelman Habitat for Humanity Internationalin kotipaikka. Ohjelman perustaja Millard Fuller toimi lähetyssaarnaajana Mbandakassa 1973–1976. Asuntorakentamisesta, jonka Fuller aloitti kaupungissa 1973, tuli avustusohjelman ensimmäinen projekti, kun Fuller perusti ohjelman palattuaan Yhdysvaltoihin.
Sotavuodet ja huono hoito ovat saaneet kaupungin infrastruktuurin huonoon kuntoon, sillä laajoilla alueilla kaupungissa ei ole sähköä eikä juoksevaa vettä. Useimmat kadut ovat hiekkapintaisia teitä. Paljon ihmisiä, erityisesti hutupakolaisia, naisia ja lapsia surmattiin Kongon sisällissodan aikana.

Väestö

Mbandakassa asuu paljon mongo-heimoon kuuluvia ihmisiä, vaikka kaupungin asukkaina on moneen muuhunkin etniseen ryhmään kuuluvia. Tärkeimmät Mbandakassa puhutut kielet ovat lingala, ranska ja mongo. Katolilaisella lähetysasemalla sijaitsee suuri, Keski-Afrikan historiaa tutkiva keskus.

Kasvitieteellinen puutarha

Lähellä olevassa Ealassa on yksi Keski-Afrikan hienoimmista kasvitieteellisistä puutarhoista. Ealan kasvitieteellinen puutarha perustettiin vuonna 1900, ja se edustaa Keski-Afrikan kasviston runsautta. Puutarhassa on 4 000–5 000 paikallista kasvilajia 370 hehtaarin alalla. Pinta-alasta 125 hehtaaria on erityiskokoelmia, 190 hehtaaria metsää, 50 hehtaaria marskimaata ja 7 hehtaaria savannia. Puutarhaa hoidetaan huonosti. Se on aitaamaton alue ja puustoa on hakattu suunnittelemattomasti. Lajisto on huonosti määritelty ja alueelta puuttuvat kartat ja opasteet. Viimeisimmän luettelon alueen kasveista julkaisi 1924 Goossens.
Olli Valtola

Ura

Valtola on Turun Palloseuran oma kasvatti. Hän sijoittui kaudella 2014–2015 tehoilla 27+25=52 koko C-nuorten SM-sarjan runkosarjan maalipörssissä neljänneksi ja jakoi pistepörssin kahdeksannen sijan Bluesin Petteri Villasen kanssa. Kaudella 2017–2018 Valtola jakoi 15 osumallaan TPS:n A-nuorten sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Matias Maccellin kanssa.
Toukokuussa 2018 Valtola teki juniorisopimuksen TPS:n SM-liigajoukkueen kanssa. Hän pelasi kauden 2018–2019 suurimmaksi osaksi A-nuorissa, joiden toiseksi paras pistemies Valtola oli Tino Sirénin jälkeen tehoilla 14+27=41. Hän voitti myös joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +18. Tammikuussa 2019 TPS lainasi Valtolan helmikuun maaottelutaukoon asti ulottuvalla sopimuksella Mestis-joukkue TuToon. Hän pelasi siellä yhdeksän ottelua, kunnes Valtola nostettiin TPS:n SM-liigajoukkueen vahvuuteen, kun joukkueesta oli sivussa loukkaantumisten vuoksi useita pelaajia sekä alle 18-vuotiaiden maajoukkueeseen liittynyt Juuso Pärssinen. Valtola teki näin ollen liigadebyyttinsä 8. helmikuuta 2019 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Hänet merkittiin TPS:n nelosketjun vasempaan laitaan Jonne Virtasen ja Oskari Siikin viereen. Valtola sai ottelussa jääaikaa 5.28 minuuttia. Hän teki ottelussa myös liigauransa avausmaalin. Valtola pelasi kauden aikana kaksi SM-liigaottelua.
Huhtikuusa 2019 Valtolan juniorisopimusta TPS:n SM-liigajoukkueen kanssa jatkettiin vuodella.

Muuta

Valtolan isoveli Kalle pelaa puolustajana KooKoon SM-liigajoukkueessa. Heidän pikkusiskonsa Ulla Valtola pelaa sekä salibandya hyökkääjänä naisten I-divisioonajoukkue FBC Loistossa että jalkapalloa Åbo IFK:n joukkueessa.
Into the White

Juoni

Elokuva sijoittuu toisen maailmansodan aikaiseen Norjaan, jonka yllä englantilaiset lentäjät ampuvat saksalaisen lentokoneen alas, mutta joutuvat itse polttoaineen loppuessa pakkolaskeutumaan lähelle ampumaansa saksalaiskonetta. Alueella ei ole kuin yksi suoja: pieni mökki, johon sekä englantilaiset että saksalaiset sotilaat majoittuvat. Sotilaiden pitää selvitä Norjan talven yli ja ystävystyvät keskenään pysyäkseen elossa. Elokuva perustuu tositapahtumiin.
M/S Finnhansa

Tekniset tiedot

Pituutta aluksella on 183 metriä, leveyttä 29,9 metriä ja sen syväys on 7,4 metriä. Laivan koko tilavuus (bruttovetoisuus) on 32 534 ja matkustus- ja lastitilojen tilavuus (nettovetoisuus) 9 761. Aluksen kuollut paino eli kantavuus on 10 700 tonnia. Aluksen lastikapasiteetti on 3 380 kaistametrimetriä. Laivan huippunopeus on 21,3 solmua ja jääluokitus 1A Super.
Aluksen konttikapasiteetti (TEU) on 500 ja jäähdytyskonttikapasiteetti 130.
Laivan pääkoneina on neljä Zgoda-Sulzer 8ZAL40S -dieselmoottoria, jotka yhdessä kehittävät 23 040 kilowatin tehon.

Käyttöhistoria

14. syyskuuta 1993 alus laskettiin vesille. Elokuun alussa 1994 alus luovutettiin Finncarriers Oy:n omistukseen, joka rekisteröi aluksen Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Helsinki. 10. elokuuta alus aloitti liikennöinnin Helsingin ja Lyypekin välillä. 19. syyskuuta 1994 rouva Marjatta Jouhki kastoi aluksen Helsingissä.
Vuonna 2000 Finnhansa rekisteröitiin Finnlinesin omistukseen. 1. lokakuuta 2001 alus aloitti liikennöinnin välillä Helsinki–Travemünde.
1. marraskuuta 2006 Finnhansa oli Itämerellä Öölannin saaren ja Gotlannin saaren lähettyvillä, kun ruotsalainen rahtilaiva M/S Finnbirch oli uppoamassa samalla alueella. Finnhansa saapui ensimmäisten joukossa onnettomuuspaikalle ja jäi avustamaan pelastusoperaatiossa. Muut paikalle saapuneet alukset olivat nimeltään M/S Marneborg, M/S Largo ja M/S Tomke.
Vuonna 2010 alus aloitti liikennöinnin nimellä Transrussia reitillä Travemünde–Pietari.
Alkuvuodesta 2014 alus sai Suomen lipun ja nimekseen Finnhansa.

Hytit

Finnhansassa on 34 matkustajille tarkoitettua hyttiä. Yhteensä niissä on 114 matkustajapaikkaa. Kaikki hytit ovat 3–4 henkilöä vetäviä, noin 20 m²:n suuruisia ikkunahyttejä. Hytit sijaitsevat aluksen kansilla 4–7.

Kannet

Aluksen 4. kannella sijaitsevat ravintolatilat, baari, Sailor’s Shop -myymälä sekä neuvonta ja vastaanotto. 5. kannella taas on osa matkustajien hyteistä sekä kokoustilat. 6. kannella on muun muassa aurinkokansi, leikkipaikat lapsille sekä saunaosasto. Finnhansan ylimmälle kannelle on sijoitettu ainoastaan matkustajahyttejä.
Jouko Koskinen

Jouko Väinö Kalervo Koskinen (s. 23. maaliskuuta 1941 Tampere) on suomalainen arkkitehti, joka on toiminut muun muassa Taideteollisen korkeakoulun rehtorina 1972–1978, Libyan Garyounis-yliopiston professorina ja arkkitehtuuriosaston johtajana 1978–1982 ja vuodesta 1986 tiedekeskus Heurekan eri johtotehtävissä.
Koskinen valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1968. Hän työskenteli alan toimistoissa jo 1960-luvun alusta alkaen, muun muassa Kulutusosuuskuntien Keskusliiton arkkitehtiosastolla, Asuntosäätiössä sekä Risto Mäkitalon, Kauko Tiihosen ja Bengt Lundstenin toimistoissa. Valmistuttuaan 1968 hän toimi koulussaan assistenttina ja rakennusopin opettajana ja sitten Taideteollisen oppilaitoksen tuntiopettajana ja lehtorina, kunnes hänet valittiin rehtoriksi 1972 ja koulun nimeksi tuli pian Taideteollinen korkeakoulu. Taistolaisen Koskisen virkakautta ei jatkettu 1978 ja hän siirtyi Libyaan arkkitehtuurin professoriksi. Hän solmi ammatillisia suhteita myös Puolaan, Tšekkoslovakiaan ja Kuubaan.
Vuonna 1986 Jouko Koskinen valittiin rakenteilla olleen Tiedekeskus Heurekan taiteelliseksi johtajaksi. Yhdessä Mikko Myllykosken kanssa hän sai 1997 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon. Koskinen toimi Heurekassa eri tehtävänimikkeillä 2010-luvulle saakka.
Justin Furstenfeld

Justin Steward Furstenfeld (s. 14. joulukuuta 1975 Houston, Teksas) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan Blue Octoberin laulajana, kitaristina ja lauluntekijänä. Hänellä oli myös aiempi yhtye, The Last Wish. Hänen koulunsa oli Teksasin Houstonin High School for the Performing and Visual Arts.
Furstenfeldin kuvataidetta on ollut albumien The Answers ja History for Sale kansissa.
Furstenfeld on kärsinyt mielialahäiriöstä ja sen aiheuttamista päihdeongelmista. Hän on ollut potilaana psykiatrisessa sairaalassa. Blue Octoberin rumpali Jeremy Furstenfeld on hänen veljensä. Laulaa myös Tarjan uusimmalla albumilla: Colours In The Dark, kappaleella: Medusa.
François Englert

Elämäkerta

Englert syntyi vuonna 1932 ja opiskeli Brysselin vapaassa yliopistosta, josta valmistui tohtoriksi vuonna 1958. Hän toimi tämän jälkeen assistenttina vapaassa yliopistossa ja jatkoi sieltä Cornellin yliopistoon, jossa hän toimi tutkimusassistenttina 1959–1960 ja apulaisprofessorina 1960–1961.
Englert palasi vuonna 1961 Brysselin vapaaseen yliopistoon ja sai sieltä professorin paikan 1964. Samana vuonna hän julkaisi Robert Broutin kanssa artikkelin ”Broken Symmetry and the Mass of Gauge Vector Mesons”, jossa he esittivät teorian, joka ennusti niin sanotun Higgsin bosonin olemassaolon. Hieman myöhemmin samana vuonna Peter Higgs julkaisi heistä riippumattoman artikkelin, jossa hän esitteli samantapaisen teorian. Englert johti vuosina 1980–1998 Broutin kanssa Brysselin vapaan yliopiston teoreettisen fysiikan tutkimusryhmää. Englert jäi eläkkeelle 1998 ja on toiminut sen jälkeen emeritusprofessorina.
Englert on palkittu työstään useasti. Vuonna 2004 hän jakoi Broutin ja Higgsin kanssa Wolfin palkinnon ja vuonna 2013 Higgsin ja CERN-tutkimuskeskuksen kanssa Asturian ruhtinaan palkinnon. CERN oli vuoden 2012 lopulla tehnyt löydöksen, joka oli vahvistanut Higgsin bosonin olemassaolon. Higgs ja Englert saivat vuoden 2013 aikana vielä Nobelin fysiikanpalkinnon.
Eduskunnan arkisto

Eduskunnan arkisto on Eduskunnan kirjaston osana toimiva arkisto, johon siirretään eduskunnan toimielinten pitkäaikaista säilyttämistä edellyttävät alkuperäisasiakirjat. Arkistoaineistoon kuuluvat valtiopäivätyön tuloksena syntyvät asiakirjat, eduskunnan hallinnon asiakirjat ja erikoiskokoelmien asiakirjat. Eduskunnan arkistoon siirretään toimintayksiköistä suhteellisen tuoreitakin asiakirjoja, mutta arkisto sisältää myös säätyvaltiopäivien aikaiset alkuperäisasiakirjat vuodesta 1863 alkaen lukuun ottamatta aatelin asiakirjoja.
Arkisto on perustettu 1872 ja sisältää 1 100 hyllymetriä asiakirjoja, jotka ovat valtaosin julkisia ja siten kaikkien käytettävissä. Lisäksi Eduskunnan kirjastossa on painettuja valtiopäiväasiakirjoja ja eduskunnan kotisivulta löytyvät linkit mm. valtiopäiväasioiden käsittelyvaiheet ja asiakirjalinkit sisältävään tietojärjestelmään sekä valtiopäiväasioiden sähköiseen asiakirja-arkistoon.
Mikrofilmattuja asiakirjoja annetaan kaukolainaksi maakunta-arkistoihin ja useisiin kirjastoihin.
Eläintarha (Helsinki)

Eläintarha (ruots. Djurgården) on puistoalue Helsingin Taka-Töölössä. 
Puisto sai alkunsa vuonna 1851, kun Henrik Borgströmin perustama puistoyhtiö vuokrasi kaupungilta laajan alueen Töölönlahden pohjoispuolelta.  Yhtiö rakennutti alueelle kävelyteitä, kuivautti siellä paikoitellen olleet suot sekä perusti kesäravintoloita, mutta muilta osin alueen alkuperäinen, laajalti kallioinen luonto säilytettiin. Borgströmin lahjoittamilla varoilla Helsingin puutarhayhdistys rakennutti sinne myös Talvipuutarhan. 
Alueesta tuli pian suosittu retkeilyalue. Aluksi sen nimenä oli Töölönpuisto, mutta  nimeksi vakiintui 1870-luvulla Eläintarha tukholmalaisen esikuvansa Djurgårdenin mukaan. Myöhemmin, vuonna 1889 alueelle aiottiin myös perustaa eläintarha, joka sitten kuitenkin sijoitettiin Korkeasaareen.  Nimi virallistettiin vuonna 1909.  Tukholman Djurgården oli saanut nimensä 1500-luvulla, kun siitä tuli kuninkaan metsästyspuisto.
Lähes alusta lähtien rautatie kuitenkin jakoi alkuperäisen puistoalueen kahtia, ja radan itäpuolella sijaitseva osa sai sittemmin nimen Alppipuisto. Aikoinaan on Eläintarhaan kuuluviksi luettu myös Linnunlaulun huvila-alue sekä Tokoinrannan puistoalue; tästä muistuttavat yhä alueella sijaitsevien Eläintarhantien ja Eläin­tarhan­lahden nimet.
Eteläpuolella vilkasliikenteinen Helsinginkatu erottaa Eläintarhan Töölönlahdesta. Pohjoisessa Eläintarha rajoittuu Nordenskiöldinkatuun, jonka toisella puolella, Auroran ja Laakson sairaaloiden välistä johtaa viherkäytävä keskuspuistoon. Usein kuitenkin myös Eläintarha mielletään osaksi Keskuspuistoa. Nordenskiöldinkadun yli valmistui 2012 suuri jalankulkusilta Auroransilta, joka yhdistää Eläintarhan ja varsinaisen Keskuspuiston.

Urheilupuisto

Nykyisin Eläintarha on ennen kaikkea Suomen huomattavin urheilupuisto. Ensimmäiseksi, vuosina 1907–1910, sinne rakennettiin Eläintarhan urheilukenttä, joka on yksi Suomen aktiivisimmin käytetyistä yleisurheilukentistä. Kenttä uusittiin perusteellisesti vuoden 1983 yleisurheilun MM-kisoja varten. Kisoissa kenttä toimi lämmittely- ja harjoittelupaikkana.
Myöhemmin alueelle on rakennettu myös Olympiastadion, Uimastadion, Helsingin jäähalli, Töölön pallokenttä, Töölön jalkapallostadion, sekä uusimpana elokuussa 2006 avattu skeittipuisto Micropolis. Lähellä on myös Töölön kisahalli.
Eläintarhassa ajettiin vuosina 1932–1963 kuuluisat Eläintarhan ajot,  joka oli  Suomen tärkein moottoriurheilutapahtuma. Katsojia oli enimmillään 82 000.

Eläintarha kulttuurissa

Hugo Simbergin maalauksen Haavoittunut enkeli (1903) taustalla on maisema Töölönlahdelta Eläintarhasta. Paikka on nimetty taiteilijan samalta paikalta piirtämissä luonnoksissa, ja se on edelleen helposti tunnistettavissa maastossa.
Huvivero

Huvivero oli 1915–1981 julkisissa näytännöissä ja huvitilaisuuksissa Suomessa kannettu vero. Huvivero perustui vuonna 1914 annettuun Venäjän keisarilliseen säädökseen ”Armollinen asetus julkisista näytännöistä ja huvitilaisuuksista kannettavasta väliaikaisesta verosta” (AsK 59/14). Huviveron piiriin kuuluivat mm. konsertit, lavatanssit, teatterit, elokuvat ja tivolit. Huviveron tarkoitus oli velvoittaa huvitilaisuuksien järjestäjät ja välillisesti myös yleisö osallistumaan yhteiskunnan palvelujen kustannuksiin. Alkuun vero oli 10 % pääsymaksusta. Tämä nousi myöhemmin ollen 1916 20 % ja 1919 jo 25 %. Vuonna 1921 vero määrättiin erisuuruisena eri huveille: elokuvista 40 %, sirkusnäytöksistä, kabaree-esityksistä ja tansseista 50 % ja muista huvitilaisuuksista 10 %. Tämän jälkeen eri tilaisuuksien veroluokat muuttuivat useita kertoja. Huvivero kumottiin 1.1.1981.
Huvivero ei ole aina ollut lakisääteinen, vaan sen periminen on perustunut esimerkiksi lääninhallitusten ohjeisiin. Vuonna 1918 maistraatit velvoitettiin perimään huviveroa köyhäinhoidon rahoittamiseksi.
Huviveroa kutsuttiin osin myös sotaveroksi. Keisarin armollisessa asetuksessa julkisista näytännöistä ja huvitilaisuuksista kannettavasta väliaikaisesta verosta joulukuussa 1914 säädettiin pääsymaksuista kannettavaksi sodan aikana erityinen valtiolle menevä vero. Vero säädettiin niin sanottuna sotaverona ilman eduskuntamme myötävaikutusta. Huvivero ymmärrettiin aluksi lähinnä ylellisyysveroksi.
Vuodesta 1915 aina vuoteen 1981 saakka huvivero perittiin pääsylippujen leimaverona. Leimaveron perinnässä käytettiin alkuun tavallisia postimerkkejä, joissa oli ylimääräinen hammaste keskellä vaakasuoraan. Pääsymaksullisen tilaisuuden järjestäjien tuli anoa järjestämislupa ja ostaa näitä merkkejä. Ne kiinnitettiin pääsylippuun siten, että puolet postimerkistä oli pääsylipulla ja puolet sen kantaosalla. Tämä liitettiin poliisille toimitettavaan tilitykseen tilaisuuden jälkeen. Leimaveropostimerkkejä tunnetaan erilaisin arvoin runsaat sata. Ne olivat käytössä kesään 1920 asti.
Vuonna 1920 käyttöön tulivat tuolloin ilmestyneet pienikokoiset leimamerkit. Vuoden 1922 alusta tulivat käyttöön huviveroliput, joita käytettiin veron perinnässä aina veron poistumiseen asti 1981. Lippu muodostui kolmesta osasta: kannasta, keskiosasta ja kuittiosasta. Kuittiosalla pääsi tilaisuuteen, keskiosa jäi ostajalle ja kantaosa oli myyjälle jäävä tarkastusosa. Liput painoi Suomen Pankin kirjapaino. Veroluokkia ja huviverolippuja on valmistettu ainakin seuraavia veroluokkia: 5, 10, 15, 20, 25, 30, 35, 45 ja 50 %. Lippuihin oli painettu pääsymaksun ja veron yhteishinta. Elokuvien verotus tapahtui vuoteen 1948 asti huviveron kautta. Tämän jälkeen käyttöön tulivat elokuvaveroliput. Suurimmillaan 1960-luvulla huvivero oli 40 % pääsylipputuotoista.