google/wiki40b huggingface dataset:
Laskuvarjo

Laskuvarjo on laite, joka mahdollistaa (vapaan) putoamisen pysäyttämisen/hidastamisen sekä liikkumisen ilmassa eli pystysuuntaisen ja useimmiten myös vaakasuoran liikkeen hallinnan.
Laskuvarjoja on kahta päätyyppiä; pallo- ja patjavarjoja (liitovarjoja). Urheilulaskuvarjokokonaisuuteen kuuluu päävarjo, varavarjo, valjaat ja varavarjon automaattilaukaisin.
Pallovarjon toiminta perustuu ilmanvastukseen. Mitä suurempi varjo, sitä suurempi on sen ilmanvastus, joka hidastaa liikettä. Useimmat nykyään käytössä olevat pallovarjot ovat jossain määrin ohjattavia, mutta myös täysin ei-ohjattavia malleja on olemassa. Pallovarjoja käytetään lähinnä erilaisiin armeijan käyttötarkoituksiin; miehistön- ja kalustonpudotuksiin. Sen etuja ovat varmatoimisuus ja helppokäyttöisyys.
Liitovarjo puolestaan toimii lentokoneen siiven tavoin ja tuottaa nostovoimaa. Kaikki liitovarjot ovat ohjattavia, ja niinpä ne ovatkin nykyisin yleisin laskuvarjotyyppi.
Ensimmäiset suunnitelmat laskuvarjoista ovat Leonardo da Vincin tekemiä, joilla suoritettiin alkeellisia kokeita, mutta jotka eivät edenneet käytännössä suunnitelmia pidemmälle. Myöhemmin piirustusten mukaan tehty laskuvarjo toimi pudotuskokeessa.
Nykyiset laskuvarjot on valmistettu usein nailonista, joka ei ime kosteutta ja on ilmatiivis, mutta on silti kevyt ja kestävä materiaali.
Uusissa liitovarjoissa on lisäksi silikonipinnoite, joka tekee kankaan ilmaa läpäisemättömäksi, mikä parantaa varjon aerodynaamisia ominaisuuksia. Tällaisesta kankaasta käytetään nimitystä ”nollakangas” (engl. zero porosity).
Tampereen helluntaiseurakunta

Tampereen Helluntaiseurakunta on Tampereella toimiva helluntaiseurakunta, joka on perustettu 21.1.1921. Seurakuntaa johtaa pastori Usko Katto. Uskon lisäksi seurakunnassa työskentelee useita muita työntekijöitä.
Tampereen helluntaiseurakuntaan kuuluu noin 2500 jäsentä ja sillä on runsaasti viikoittaista toimintaa eri ikäisille ihmisille. 
Seurakunnan rukoushuone sijaitsee Tampereen keskustassa, osoitteessa Aleksanterinkatu 18. Rukoushuone valmistui vuonna 1958 ja sen on suunnitellut Bertel Strömmer yhdessä Pentti Turusen kanssa. Rukoushuone oli edellä aikaansa, niinpä se palvelee hyvin tänäänkin seurakunnan monia toimintamuotoja. Seurakunta omistaa yhdessä Helsingin Saalem-seurakunnan kanssa leirikeskuksen Pälkäneellä.
Kati Kovács

Kati Kovács (oik. Marje Katalin Kovács, unk.   [kovaːtʃ], s. 26. joulukuuta 1963 Helsinki) on suomalainen sarjakuvataiteilija.
Naivistisella tyylillä piirtävä Kovács on yksi Suomen tunnetuimpia sarjakuvantekijöitä. Hänet on kutsuttu näyttelyihin ja hänen töitään on julkaistu eri puolilla Eurooppaa sekä Hongkongissa. Kovácksin töitä on käännetty ruotsiksi, saksaksi, ranskaksi ja unkariksi.
Kovács on palkittu muun muassa Suomen opetusministeriön taiteen Nuori Suomi -palkinnolla 1996, Puupäähatulla 1999 sekä Kemin pohjoismaisen sarjakuvakilpailun Grand Prix’llä 2001. Kemin sarjakuvakeskus myönsi hänelle vuoden 2004 sarjakuvapäiviensä pääpalkinnon Lempi Grand Prix'n. Vuonna 2014 Kovács sai ensimmäistä kertaa jaetun sarjakuvataiteen valtionpalkinnon. Ruotsissa hän sai Urhunden-palkinnon parhaasta ulkomaisesta käännösalbumista Karu cell vuonna 1998.

Ura

Kovács varttui Espoon Soukassa. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1982 ja opiskeli graafista suunnittelua Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1984–1986. Vuodesta 1988 hän on ollut freelancesarjakuvapiirtäjä ja -kuvittaja.
Vuonna 1994 Like julkaisi Kovácsin esikoissarjakuva-albumin Vihreä rapsodia, joka on käännetty myös ruotsiksi ja unkariksi. Se on myöhemmin ilmestynyt myös Arktisen Banaanin kustantamana. Vuonna 1996 ilmestyi seuraava albumi Karu selli, joka on käännetty ruotsiksi ja saksaksi.
Albumien lisäksi Kovácsin tuotantoa on julkaistu esimerkiksi Helsingin Sanomissa (2002), Ilta-Sanomissa, Cosmopolitanissa (1999–2000), Me Naisissa, Kaks'Plussassa ja Rumbassa. Lisäksi teoksia löytyy lukuisista kotimaisista antologioista (esimerkiksi Napa, Suuri Kurpitsa, Sarjakuvastin) ja muun muassa ranskalaisesta Lapin-antologiasta ja slovenialaisesta Stripburgerista. Suomessa albumeita ovat kustantaneet Like, Arktinen Banaani, Suomen yrityslehdet (Sarjamania) ja Asema.
Vuonna 2013 ilmestyi Kovácsin ideoima Virossa toteutettu pitkä nukkeanimaatio Lisa Limone & Maroc Orange, joka käsittelee siirtolaisuutta Euroopassa.

Yksityiselämä

Kovács on asunut Italiassa vuodesta 1986 lähtien. Hänen nimensä viittaa unkarilaisiin sukujuuriin: Kovácsin liikemiehenä toiminut isänisä muutti Unkarista Suomeen vuonna 1939. Kovácsilla on kaksi lasta.
Brad Mehldau

Bradford Alexander ”Brad” Mehldau [ˈmɛlˌdaʊ] (s. 23. elokuuta 1970 Jacksonville, Florida) on yhdysvaltalainen jazzpianisti, -säveltäjä ja -sovittaja. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti soolopianokonserteistaan ja -levytyksistään sekä omasta triostaan. Hänen levytyksensä ovat saaneet useita Grammy-palkintoehdokkuuksia, ja hänet on valittu Down Beat -lehden äänestyksissä parhaaksi jazzpianistiksi useana vuonna peräkkäin.
Mehldau syntyi Floridassa, mutta varttui lääkäriperheessä Connecticutin osavaltion West Hartfordissa New Yorkin pohjoispuolella. Hän aloitti pianotunnit jo nuorena ja kiinnostui jazzista kahdentoista ikävuoden paikkeilla kuultuaan John Coltranen livelevytystä. Varhaisiin jazzpianistikokemuksiin kuuluivat Bud Powell, Thelonious Monk ja etenkin Keith Jarrettin albumi Solo Concerts (Bremen/Lausanne). High schoolissa Mehldau soitti pianoa koulun big bandissä.
Vuonna 1988 Mehldau muutti New Yorkiin ja opiskeli musiikkia Manhattanin The New School -oppilaitoksessa. Hän pääsi Joshua Redmanin kvartetin jäseneksi ja perusti vuonna 1994 oman trion, jossa bassoa soitti Larry Grenadier ja rumpuja aluksi Jorge Rossy ja vuodesta 2005 Jeff Ballard. Oman yhtyeensä lisäksi Mehldau teki kaksi albumia kitaristi Pat Methenyn kanssa.
Mehldaun improvisaatiot perustuvat jazzstandardien ohella usein myös rock-genren musiikkiin, kuten The Beatlesin, Nirvanan, Massive Attackin, Pink Floydin ja Radioheadin kappaleisiin.
Mehldau on esiintynyt Suomessa trionsa kanssa Pori Jazz -festivaaleilla 2001. Helmikuussa 2016 hän piti soolokonsertit Turun Sigyn-salissa ja Espoon Sellosalissa.
Erkki Vihtonen

Erkki Vihtonen on suomalainen televisiotoimittaja, -ohjaaja ja -tuottaja, joka työskenteli Yleisradiossa ulkomaantoimittajana erityisesti A-studiossa ja muissa Yle TV1 -kanavan A-ohjelmissa.
Vihtonen tuli Yleisradion palvelukseen 1960-luvulla yhtenä ensimmäisistä ulkomaantoimittajista. Hän toimi juontajana monissa suuria katsojamääriä saaneissa ajankohtaislähetyksissä, kuten lusikoita taivutelleen taikuri Uri Gellerin studiovierailussa 1974.
1990-luvun puolivälissä Vihtonen vastasi A-studion nettisivuista ja tuotti siihen sisältöä. CNN-televisioyhtiön nettisivulta hän löysi interaktiivisen kyselyn Yhdysvaltojen tuleviin presidentinvaaleihin liittyen ja sai siitä idean vaalikoneesta. Amerikkalaisversiossa ehdokkaiden näkemykset oli kerätty Bill Clintonin ja Bob Dolen puheista ja haastatteluista, mutta Vihtonen keksi kysyä vaalikoneen kysymykset suoraan ehdokkailta. Tuloksena oli ilmeisesti maailman ensimmäinen vaalikone, joka oli käytössä jo syksyn 1996 EU-parlamenttivaaleissa. Vihtonen ehti ennen eläkkeelle lähtöään johtaa usean Ylen vaalikoneen kehitystyötä.
Yhdessä puolisonsa Leena Vihtosen kanssa Erkki Vihtonen toimi 1980-luvun puolivälissä Nepalissa, jossa he kouluttivat maan televisioyhtiön ensimmäisiä ammattilaisia Yleisradiolta poistettujen laitteiden ja materiaalien avulla. Erkki ja Leena Vihtonen suomensivat vuonna 2008 Like-kustantamon julkaiseman Manjushree Thapan tietokirjan Unohda Kathmandu, joka valottaa Nepalin politiikkaa ja rauhanprosessia.
Veli Malin

Veli ”Jappe” Malin (s. 5. heinäkuuta 1959) on suomalainen moottoriurheilija.
Veli Malin on saavuttanut useita mitaleita kiihdytysmoottoripyöräilyn katu- ja pro stock- luokissa SM-, PM- ja EM-tasolla.
Veli Malin ajoi suurimman osan urastaan Kawasaki-merkkisillä moottoripyörillä.
Sotavaunu

Sotavaunu oli muinainen asejärjestelmä. Se koostuu kulkuneuvosta, vaunusta, jota veti yleensä kaksi hevosta, ja miehistöstä. Sotavaunuja käytettiin sodankäyntiin pronssi- ja rautakaudella. Ratsuväen yleistymisen jälkeen sotavaunut poistuivat käytöstä. Tämän jälkeen niitä käytettiin matkustamiseen, kulkueissa ja kilpailuissa, vaikka sotilaallisesti ne olikin jo syrjäytetty.
Sotavaunujen kehittämiseen vaikutti puolapyörä, jonka ansiosta pystyttiin valmistamaan kevyitä vaunuja hevosten vedettäviksi. Hevosista kuitenkin jalostettiin jatkossa suurempia ja vahvempia, minkä seurauksena ratsuväki korvasi sotavaunut armeijoissa.
Varhaisimmat puolapyörillä varustetut sotavaunut ovat noin vuodelta 2000 eaa. Niiden käyttö oli huipussaan noin vuonna 1300 eaa., jolloin käytiin Kadeshin taistelu. Sotavaunujen sotilaallinen merkitys loppui viimeisenä Intiassa 700-luvulla jaa., mutta ne olivat käytössä muualla sodankäynnin ulkopuolella. Esimimerkiksi kilpa-ajot olivat suosittuja Konstantinopolissa 500-luvulle saakka.

Ensimmäiset sotavaunut

Pyörän keksiminen muutti pronssiajan sodankäyntiä voimakkaimmin. Mesopotamiassa kehitettiin ensimmäiset sotavaunut: niissä oli kahdesta tai useammasta lankusta tehdyt umpipyörät ja niitä vetivät onagerit. 3500 eaa. paikkeilta lähtien tällaiset sotavaunut olivat tavallinen asejärjestelmä lähi-Idässä. Ensimmäisissä sotavaunuissa oli pyöriä kahdesta neljään ja niitä veti neljä onageria. Vaunun miehistönä oli ajaja ja sotilas, joka oli aseistettu keihäin ja heittokeihäin. Taistelussa vaunulla rynnäköitiin vihollista kohti tavoitteena aiheuttaa pakokauhua. Keskipitkältä matkalta käytettiin heittokeihäitä, ja läheltä keihäitä. Tällaiset raskaat hitaat onagerien vetämät vaunut eivät olleet erityisen ketteriä ja niillä oli mentävä lähelle vihollista, jotta asevaikutus oli tehokasta.
Sumerissa oli käytössä raskas, isompi ja hitaampi sotavaunu. Siinä oli neljä pyörää ja miehistönä neljä miestä. Ajaja, soturi ja kaksi kilvenkantajaa. Soturi oli aseistettu keihäillä ja heittokeihäillä.
sotavaunuja käytettiin laajasti mesopotamiassa 3000-2500 eaa. Kevyempi, liikkuvampi kaksi pyöräinen, kahden miehen vaunu ilmestyi vasta vuosisatojen kehityksen jälkeen.
Mika Mylläri

Mika Mylläri (s. 17. kesäkuuta 1966 Kokkola) on suomalainen jazztrumpetisti ja säveltäjä. Hän aloitti musisoinnin viisivuotiaana. Hänen ensimmäisiä opettajiaan olivat hänen isänsä, muusikko Alf Mylläri ja pianon soitossa muun muassa säveltäjä Erik Fordell. Mylläri aloitti trumpetin soiton opiskelun Kokkolan musiikkiopistossa yhdeksän vuoden ikäisenä.
Mylläri aloitti esiintymisen jo 11 vuoden ikäisenä, ensin hänen isänsä orkestereissa ja teatteri-orkestereissa. Vuonna 1982, 16 vuoden ikäisenä hän alkoi opiskella musiikkia päätoimisesti Lapfjärd folkhögskolanin pop- ja jazzlinjalla. Hän aloitti korkeakouluopinnot Sibelius-Akatemian jazzmusiikin linjalla vuonna 1986 ja valmistui jazzmusiikin maisteriksi 1996. Mylläri perusti oman jazzkvintetin nimeltä MMQ vuonna 1990. Myllärin lisäksi MMQn:ssa soittivat vuosina 1990-1995, saksofonisti Jari Perkiömäki, pianisti Kirmo Lintinen, basisti Ape Anttila ja rumpali Marko Timonen. Vuodesta 1996 pianoon siirtyi Samuli Mikkonen, bassoon Jorma Ojanperä ja rumpuihin Markku Ounaskari.
Mylläri on asunut ja vaikuttanut muun muassa Pariisissa ja Lontoossa, esiintyen mm Ed Jones quintet, US3, Jonathan Gee riveissä. 
Mylläri on tehnyt 4 levyä Piirpauke yhtyeen kanssa, tuottaen näistä Koli, Juju ja Hali levyt. 
Mylläri esiintyy aktiivisesti mm MMQ, SuperHelle ja Senegalilaisen Saisba yhtyeen riveissä.
Noliko Maaseik

Suomalaiset

Maaseikissa pelasi kaudella 2008 suomalaispelaajista Antti Siltala, joka siirtyi Maaseikiin Pielaveden Samposta 2007 kauden päätteeksi. Muita suomalaisia jotka ovat pelanneet Maaseikissä, ovat maajoukkuepassari Mikko Esko, Mika Pyrhönen sekä Jussi Heino.

Muuta

Mikko Esko teki läpimurtonsa Maaseikissa 2004 kaudella.  Maaseikissa on tällä hetkellä pelaamassa muun muassa belgialainen hakkuri Gert Van Walle, hollantilainen 214cm yleispelaaja Kay van Dijk ja Portugalin maajoukkuepassari Nuno Pinneiro. 
Noliko Maaseik pelaa 2007–2008 kaudella Belgian liigan lisäksi Lentopallon Mestareiden liigaa sekä Belgian Cupia.

Saavutukset

Belgian mestaruus:
1991, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2001, 2002, 2003, 2004 
Belgian Cup:
1986, 1991, 1997, 1998, 1999, 2001, 2002, 2003, 2007
Belgian Supercup: 
1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2002, 2003
Saastamoisen poika

Saastamoisen poika on kuusiosainen komediasarja taksikuski Antti Saastamoisen seikkailuista. Sarjaa esitettiin ensimmäisen kerran Yle TV2 -kanavalla vuonna 1989 ja myöhemmin uusintana vuosina 1992 ja 2003.
Sarja oli tulosta 1980-luvun lopulla järjestetystä käsikirjoituskilpailusta. Sarjan ovat kirjoittaneet kokkolalaisveljekset Tapani ja Timo E. Rinne ja sen on ohjannut Jussi Niilekselä.
Sarja julkaistiin DVD:nä 7.9.2018.
Aarnihauta

Aarnihaudat ovat suomalaisessa kansanperinteessä taianomaisia paikkoja, joihin on haudattu aarre. Samantapaisia tarinoita on kerrottu laajalti Euroopassa.
Monin paikoin Suomessa hiidenkiukaita eli röykkiöhautoja on voitu pitää aarnihautoina. Tämä uskomus oli todennäköisesti syntynyt siitä, että röykkiöhaudoista löydettiin toisinaan vainajan mukaan laitettuja arvoesineitä. Joskus aarnihaudan uskottiin olevan salaperäisellä kentällä tai aukiolla, joskus taas suossa tai veden alla.
Monissa tarinoissa kerrottiin virvatulten eli aarnivalkeiden (tai aarretulien, aarreliekkien) palavan aarnihaudan luona. Varsinkin juhannusyönä ajateltiin virvatulten merkitsevän aarteen paikkaa. Virvatulen ilmaantuminen aarnihaudalle merkitsi yleensä otollista aikaa saada aarre nousemaan maan kätköistä, tai että aarre oli jo kohonnut esiin. Usein aarretta merkitsevän virvan kerrottiin olevan vihreä tai sininen. Harvinaisia kertomuksissa aarnihautoihin yhdistettyjä ilmiöitä ovat aarnihaudalta kohoava savu tai sieltä kantautuvat äänet, jopa aavemaiset ihmisäänet. Yleensä kertomuksiin virvatulista ei kuitenkaan kuulu savua tai ääniä, vaan virvatulet ovat tunnusomaisesti hiljaisia.
Aarnihaudalla saattoi olla vartijanaan haltiamainen olento, josta voitiin käyttää nimityksiä Aarni, Kratti tai haltija. Olento saattoi maata aarteen päällä sitä vartioiden, tai puhdistaa arvometalleja liekillä, jolloin näkyi virvatuli. Kaikkiin tarinoihin aarnihaudoista ei kuitenkaan kuulu tällaista olentoa.
Tarinat kertoivat ihmisten paenneen vainoja ja jättäneen aarnihautoihin kalleuksiaan. Aarre saattoi olla esimerkiksi rahoja kuparikattilassa. Myös alueella asuneiden lappalaisten tai taruolentojen kerrottiin lähdettyään jättäneen aarnihautoihin aarteita.
Useissa tarinoissa aarnihautoja tehdessä oli pantu sellainen uhri (katso uhrin pano), että aarteen saisi ylös vain tiettyjä tunnustekoja tekemällä tai vain tiettyyn aikaan (kuten juhannusyönä). Eräs tunnusteko oli jonkun rautaesineen heittäminen aarreliekkiin. Erään aarteen saattoi taas nostaa vain hautaajan omalla kädellä, ja tämän takia käsi varastettiin hänen haudastaan. Usein tunnusteko kuitenkin oli hyvin vaikea tai täysin mahdoton toteuttaa, kuten karauttaa paikalle yksiöisellä (eli eilen syntyneellä) orilla yksiöistä jäätä myöten, tai kyntää maa kukolla ja karhia kanalla.
Jos mies oli rikas, saatettiin hänen maillaan arvella olevan aarnihauta, josta mies kävi aika ajoin nostamassa lisää kalleuksia.
ITC New Baskerville

ITC New Baskerville on kirjasintyyppiperhe, joka on moderni tulkinta John Baskervillen (1706–1775) vuonna 1762 suunnittelemasta kirjasintyypistä.

Historiaa

Alkuperäinen fontti on luokiteltu siirtymäkauden antiikvaksi ja sen on sanottu myös olleen aikansa suosituin. ITC New Baskervillessä on samoja piirteitä vieläkin.

Tunnistaminen

Tällaiset antiikvat tunnistaa parhaiten siitä, että niissä on aikaisempiin verrattuna lisääntynyt kontrasti, akseli on suora tai melkein suora ja päätteet ovat hieman suoremmat ja ohuemmat. Useimmissa on myös loiva tai loivahko päätteiden liitos. kirjasintyypin tunnistaa parhaiten E-, g-, G- ja Q-kirjainten yksityiskohdista.

Luettavuus

ITC New Baskervillea on, kuten alkuperäistä Baskervillea, helppo lukea ja sen sanotaan olevan myös houkutteleva lukijoille. Se oli suunniteltu alun perin kirjoja varten. Tällä on vahva linkki John Baskervillen taustan kanssa. Alkuperäistä Baskervilleä arvosteltiin Englannissa huonosta luettavuudesta ja sen pelättiin jopa olevan näölle haitallinen. Sen sijaan Ranskassa ja Yhdysvalloissa se sai hyvän vastaanoton. Todella suosituksi se tuli 1900-luvun alussa ja on siitä asti pitänyt vahvan asemansa. Kirjasintyyppi oli omana vuosisatanaan runsaan plagioinnin kohteena, joka myös osittain kertoo sen suosiosta. Ei ole ihme, että fontti on edelleen hyvin suosittu, joskin sen lisääntynyt kontrasti saattaa häiritä joitain lukijoita.

Suunnittelija ja julkaisija

ITC New Baskervillen julkaisija on Linotype Design Studio ja se julkaistiin vuonna 1982. 
Kirjasintyypin suunnittelivat John Baskervillen mallin mukaan Matthew Carter ja John Quaranda vuonna 1978. Matthew Carter suunnitteli samana vuonna myös toisen fontin samaan perheeseen, Baskerville Greek. Hänet on myös mainittu useimmin ja ensimmäisenä kun puhutaan ITC New Baskervillen suunnittelijoista.
Samana vuonna kuin ITC New Baskerville julkaistiin, se siirtyi myös ITC:n (=International Typeface Corporation) kokoelmaan, jolla on myös oikeudet fonttiin. Nykyään se on saatavana näiden lisäksi ainakin Bertholdin ja Monotypen versioina, joista jälkimmäinen on lähimpänä alkuperäistä Baskervilleä.

Muodot

Kirjasintyypistä on useita erilaisia leikkauksia: roman, lihavoitu, kursivoitu ja kahden jälkimmäisen yhdistelmä sekä kapiteelit.

Käyttö

Kirjaimet vievät myös jonkin verran tilaa ja vaativatkin melko suuren palstaleveyden. Nykyään sitä käytetään useimmin lehdissä, kirjasissa ja kirjoitelmissa.
Piikkis

Juoni

Sarjassa hämmennettiin fiktiota ja faktaa. Ohjaaja Kokkonen muistelee Toopelivisio -kirjassa, että "sarjassa esitettiin oikeille ihmisille kysymyksiä, jotka editointivaiheessa vaihdoimme päinvastaisesti.". Esimerkiksi eräässä sketsissä haastateltiin raitiovaunun rahastajaa, jolta kysyttiin näkyykö raitiovaunuissa juopuneita, ja miten heitä kohdellaan. "Juopunut" -sanan tilalle vaihdettiin sana "kansanedustaja". Tämän seurauksena Ohjelmatoiminnan säännöstöön lisättiin ohje, ettei haastattelun osia saa irrottaa asiayhteydestään.
Avaruuslääketiede

Avaruuslääketiede on avaruuslentäjien terveyteen liittyvä lääketieteen haara, joka on lähellä ilmailulääketiedettä.

Historiaa

Yhdysvalloissa alan perusti saksalainen Hubertus Strughold (1898–1987), joka tuotiin Kolmannen valtakunnan raunioilta von Braunin tiimin mukana. Hän otti englanninkielessä käyttöön sanan "space medicine" vuonna 1948 ja toimi alan ensimmäisenä professorina Yhdysvalloissa School of Aviation Medicine -koulussa Randolph Air Force Base Teksasissa. Vuonna 1949 Strughold alkoi johtaa Department of Space Medicine -osastoa, josta tuli myöhemmin U.S. Air Force School of Aerospace Medicine. Hän osallistui yhdysvaltalaisen avaruuspuvun kehittelyyn. Ilmailulääketieteen kirjasto Brooksin lentotukikohdassa nimettiin hänen mukaansa vuonna 1977, mutta Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnin dokumenttien tultua esiin nimi vaihdettiin, koska Strughold yhdistettiin Dachaun keskitysleirin vangeille tehtyihin kokeisiin, joissa vankeja kidutettiin ja tapettiin .
Nuoria ihmisiä

Arviot

Aikalaisarvioijat helsinkiläislehdissä olivat tylyjä: elokuva oli lapsilta kielletty, mutta se olisi pitänyt kieltää myös nuorisolta, niin nuorisoelokuva kuin onkin. Nuoriso kuvataan jonninjoutavaksi, vaikka sota-ajan nuoret ahersivat työleireillä. (Toini Aaltonen, Suomen Sosialidemokraatti). Komiikka on alkeellista, henkilötyypit naiiveja (Olavi Vesterdahl, Aamulehti). Helsingin ulkopuolella sen sijaan suhtauduttiin myönteisemmin. Elokuvan nuoria näyttelijöitä pidetään tutustumisen arvoisina, ja vanha tuttavuus Häyrinen saa kehut (J-n, Savo).
Vuoden 1981 televisioesityksen yhteydessä Pertti Lumirae (Suomen Sosialidemokraatti) löysi elokuvasta ”jonkinlaista sodanaikaista viehätystä" ja Sakari Toiviainen (Ilta-Sanomat) ”tiettyä raikkautta – – ennen kaikkea Hannes Häyrisen notkean ja paikoin aidosti hykerryttävän tulkinnan ansiosta”.
Eräässä myöhemmässäkin Tv-maailman arviossa elokuvan parhaaksi anniksi nostetaan Häyrisen roolityö, jossa on suorastaan ”hykerryttävää” tulkintaa. Eräs toinen Tv-maailman kriitikko kuitenkin huomauttaa, että vaikka Waltarin käsikirjoittamaa hupailua pidetään yleensä merkityksettömänä, on hän eri mieltä. Hän löytää siitä Waltarin omasta kokemuspiiristä kumpuavaa ironiaa. Esimerkkinä hän mainitsee Kelon ajautumisen Tulenkantajien tyyppiselle runoklubille.
Syklododekaani

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa syklododekaani on valkoista ja vahamaista kiinteää ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin.

Valmistus ja käyttö

Syklododekaania valmistetaan pelkistämällä syklododekatrieeniä vedyn avulla. Katalyyttinä reaktiossa käytetään nikkeliä ja reaktio tapahtuu 200 °C:n lämpötilassa ja 10–15 bar paineessa.
Syklododekaania käytetään muiden yhdisteiden valmistukseen ja siitä saatavia yhdisteitä käytetään muun muassa polymeeriteollisuudessa lähtöaineina. Syklododekaani voidaan hapettaa ilman avulla boorihapon toimiessa katalyyttinä syklododekanolin ja syklododekanonin seokseksi. Näistä voidaan valmistaa edelleen muun muassa laurolaktaamia ja dodekaanidihappoa. Syklododekaania voidaan käyttää vanhojen, haurauiden ja helposti murentuvien materiaalien suojaukseen. Syklododekaanipinnoitus suojaa materiaaleja myös kosteudelta. Muita tähän tarkoitukseen käytettyjä yhdisteitä ovat muun muassa mentoli ja kamfeeni.
The Sweet Escape (kappale)

Musiikkivideo

Kappaleen musiikkivideon on ohjannut Joseph Kahn. Videolla Gwen Stefani on kultaisessa sellissä haaveillen sieltä karkaamisesta.
Lyle Berman

Liike-elämä

Berman varttui Minnesotassa ja valmistui liiketaloudesta Minnesotan yliopistosta vuonna 1964. Sen jälkeen hän työskenteli isänsä nahka-alan yrityksessä, Berman Buckskinissä. Kun yritys myytiin W. R. Gracelle vuonna 1979, Berman jatkoi sen toimitusjohtajana. Myöhemmin yritys myytiin Melville Corporationille ja sen nimeksi tuli Wilsons Leather. Vuosina 1994–2000 hän toimi Rainforest Cafe -ketjun toimitusjohtajana.
Berman on ollut mukana myös vedonlyöntiin liittyvässä yritystoiminnassa. Vuonna 1990 hän oli yksi Grand Casinos Inc.:n perustajista. Yrityksellä oli tarkoitus perustaa kasinot Las Vegasiin ja Atlantic Cityyn. Yhtiön kasinoosakkuudet siirtyivät uuteen yhtiöön Lakes Entertainment Inc:iin, jonka toimitusjohtajaksi Berman nimettiin. Tämän lisäksi Berman on World Poker Tourin hallituksen puheenjohtaja.
Berman voitti B'nai B'rithin "Great American Traditions" -palkinnon vuonna 1995 ja "Gaming Executive of the Year" -palkinnon vuonna 1996.

Pokeriura

Berman on pokeriurallaan voittanut kolme World Series of Poker (WSOP) -ranneketta. WSOP:n pääturnauksessa hän on parhaimmillaan ollut 53. (vuonna 1995). Hänellä on WSOP-turnauksista myös neljä kakkostilaa.
Vuonna 1991 Berman voitti Hall Of Fame Poker Classic -turnauksen. Lopun kaksinpelissä kukistui Paul "Eskimo" Clark. Berman ansaitsi ykköstilastaan 240 000 dollaria. Maaliskuussa 2005 Berman oli Yhdysvaltain kaksinpelimestaruusturnauksen (National Heads-Up Poker Championship) viides. World Poker Tourilla (WPT) hän on parhaimmillaan ollut viides World Poker Finalsissa marraskuussa 2005. Turnauksen voitti Nick Schulman ja Berman ansaitsi siitä 345 000 dollaria.
James McManuksen kirjan Positively Fifth Street mukaan Berman on rahoittanut T. J. Cloutieria lukuisissa pokeriturnauksissa, mukaan lukien vuoden 2000 WSOP:n pääturnaus, jossa Cloutier sijoittui toiseksi.
Toukokuussa 2007 Bermanin pokeriuran turnausansiot ylittivät 1,8 miljoonaa dollaria. Hänet on valittu Poker Hall of Fameen vuonna 2002.