google/wiki40b huggingface dataset:
Tummaneidonvaippa

Ulkonäkö ja koko

Tummaneidonvaippa kasvaa usein usean verson tuppaissa, jotka muodostuvat maavarren jakautuessa. Soikeat tai suikeat lehdet ovat lähes vuorottain, 4–7 cm pitkiä, yleensä tumman punavihreitä, harvemmin vaaleamman vihreitä. Kukkavarren korkeus on noin 20–50 cm, ja se on voimakkaan karvainen. Kukinnon terttu on 10–25 cm pitkä, ja kukkia voi toispuolisessa kukinnossa olla jopa kolmekymmentä. Tumman purppuranpunaiset tai punaruskeat kukat ovat alle 1 cm läpimitaltaan, siis pienempiä kuin lehtoneidonvaipalla (E. helleborine). Kukat ovat kannuksettomia ja niiden sikiäin on tiheäkarvainen. Kukat tuoksuvat vaniljalta. Tummaneidonvaippa kukkii heinä-elokuussa.
Muiden kämmeköiden tapaan tummaneidonvaippa elää yhteistoiminnassa sienijuuren kanssa, mutta ei ilmeisesti kuitenkaan ole siitä kovin riippuvainen. Tummaneidonvaippa tuottaa runsaasti siemeniä, jotka leviävät ilmavirtausten mukana hyvinkin kauas. Laji voi risteytyä joidenkin muiden saman suvun neidonvaippojen kanssa, kuten esimerkiksi suoneidonvaipan (E. palustris) kanssa.
Kukan huulen kupissa on mettä, ja laji onkin hyönteispölytteinen. Pölyttäjinä toimivat erityisesti pikkuampiaiset, joihin lajin kukka on erikoistunut.

Levinneisyys

Tummaneidonvaippaa tavataan lähes koko Euroopassa, mutta levinneisyysalue on varsin laikuttainen. Lisäksi sitä tavataan myös jonkin verran Aasian puolelta. Suomen lähialueilla laji on paikoitellen melko tavallinen Norjassa, Ruotsissa ja Virossa. Suomessa tummaneidonvaippaa esiintyy lähinnä Itä-Suomessa. Voimakkaimmat esiintymät ovat Kuusamossa ja Sallassa Oulangan kansallispuistossa. Savossa ja Pohjois-Karjalassa sitä kasvaa muun muassa Juankoskella ja Juualla. Lajista on löydetty uusia kasvupaikkoja 1990- ja 2000-luvuilla myös Lappeenrannasta, Hangosta ja Lohjalta.

Elinympäristö

Tummaneidonvaippaa esiintyy erityisesti kallioisessa maastossa rinteillä ja soraikoilla, aina kalkkialueilla. Joskus sitä tavataan myös tienpenkoilla. Kasvi vaatii kasvaakseen paljon valoa. Lajin kasvupaikkoja uhkaavat Suomessa kaivostoiminta sekä retkeilyn aiheuttama kuluminen. Myös keräily on uhkana kauniskukkaiselle kasville.
Taika-avain

Taika-avain tai Buratinon seikkailut (ven. Приключения Буратино, Prikljutšenija Burаtino) on neuvostoliittolainen piirroselokuva vuodelta 1960. Sen ovat ohjanneet Ivan Ivanov-Vano ja Dmitri Bаbitšenko, ja sen on tuottanut Sojuzmultfilm. Elokuva perustuu Aleksei Nikolajevitš Tolstoin teokseen Pieni kulta-avain eli Buratinon seikkailut (1936), joka vuorostaan pohjautuu Carlo Collodin saturomaaniin Pinokkion seikkailut (1881–1883).

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi pitää Taika-avainta huumoripitoisena ja teknisesti korkeatasoisena mutta moittii sen suomenkielistä dubbausta. Hän antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Bolšije Berezniki

Bolšije Berezniki on kylä, maalaiskunta ja Bolšije Bereznikin piirin hallinnollinen keskus Mordvan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Surajokeen laskevan Malaja Kšan suussa 58 kilometriä Saranskista itään. Kunnassa on 6 700 asukasta (vuonna 2015).
Paikkakunta on syntynyt 1600-luvulla vartioasemaksi suojelemaan Venäjän etelärajaa nogaiden hyökkäyksiltä. 1800-luvulla siitä kehittyi yksi myllyteollisuuden keskuksista. Asukkaat ovat etupäässä venäläisiä.
Bolšije Bereznikissä toimii meijeri, leipomo ja asfalttitehdas. Palveluihin kuuluvat perus- ja keskikoulut, ammattikoulu, musiikkikoulu, kulttuuritalo ja piirisairaala. Kylässä on kotiseutumuseo ja toimiva Pyhän Kolminaisuuden kirkko.
Särkilampi (Lemi)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 18,4 hehtaaria, se on 900 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Hannanjoen valuma-alueeseen (14.197) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 87,2 metriä mpy.
Geenikirjasto

Geenikirjasto on perinnöllisyystieteessä tietyn eliölajin monistettujen DNA-jaksojen kokoelma, josta geenit ja niiden osat ovat eristettävissä ja monistettavissa.

Erilaisia geenikirjastoja

Geenikirjastoja on kahta päätyyppiä. Genominen geenikirjasto on mahdollisimman täydellinen kokoelma jonkin eliölajin kromosomaalisesta DNA:sta. cDNA-geenikirjasto puolestaan valmistetaan tutkittavien solujen mRNA:sta ja siihen yritetään siten sisällyttää kaikki kyseisten solujen tiettynä hetkenä ilmentämät geenit, joista intronit on silmukoitu pois.

Genominen geenikirjasto

Geenikirjaston valmistuksessa voidaan käyttää virus- tai yleisemmin plasmidivektoria. Tyypillisesti geenikirjastot valmistetaan bakteeripopulaatioon. Plasmidivektori on pienehkö rengasmainen kaksoiskierteinen DNA-molekyyli, joka on valmistettu luonnossa esiintyvistä bakteerien suurempikokoisista plasmideista. Puhdistettu plasmidi-DNA pilkotaan ensin restriktioentsyymillä suoran DNA-molekyylin muodostamiseksi.
Genomista DNA-kirjastoa valmistettaessa genomi, josta geenikirjasto halutaan muodostaa, pilkotaan tämän jälkeen samaa restriktioentsyymiä käyttäen. Näin syntyvät genominpalaset liitetään liittäjäentsyymin avulla leikattuun plasmidi-DNA:han, jolloin muodostuu valtava määrä erilaisia yhdistelmä-DNA-renkaita.
Seuraavaksi yhdistelmä-DNA viedään ns. kompetenttien eli vierasta DNA:ta sisäänsä ottamaan kykenevien bakteerien solulimaan. Apuna voidaan käyttää esim. elektroporaatiota. Solujen kasvaessa ja jakautuessa myös yhdistelmä-DNA kahdentuu. Kaikki bakteerit eivät ota sisäänsä yhdistelmä-DNA:ta. Yhdistelmä-DNA:n sisältävät bakteerit voidaan valikoida selviytymään esim. käyttämällä plasmidivektoria, joka sisältää jonkin antibioottiresistenssigeenin. Tällöin kyseistä antibioottia sisältävällä kasvatusalustalla bakteereja kasvatettaessa vain plasmidin ja siten yhdistelmä-DNA:n sisäänsä ottaneet bakteerisolut kykenevät kasvamaan ja jakautumaan. Jokaisessa alkuperäisessä yhdistelmä-DNA:n sisäänsä ottaneessa solussa on tietty palanen vierasta genomia, jonka kaikki tästä solusta jakautuvat solut perivät. Kaikki bakteerit yhdessä sisältävät koko alkuperäisen pilkotun genomin pieninä paloina plasmideihin liittyneenä. Tällaista, esimerkiksi koko ihmisen perimän sisältävää bakteeripopulaatiota voidaan helposti ylläpitää ja kasvattaa yksittäisellä kasvatusmaljalla.

cDNA-geenikirjasto

cDNA-kirjasto valmistetaan pääosin samaa tekniikkaa käyttäen, mutta plasmideihin liitettävä DNA tuotetaan genomin pilkkomisen sijaan käänteiskopioijaentsyymin avulla solun sisältämistä mRNA-molekyyleistä.
Tiimalasi

Tiimalasi, muilta nimityksiltään tuntilasi tai hiekkakello, on aiemmin ajan mittaamiseen käytetty väline. Se on keskeltä ohueksi kuristettu lasiastia, jonka sisällä on hienoa hiekkaa. Hiekka valuu tiimalasin kupista toiseen tietyssä ajassa. Kun hiekka on valunut kokonaan tiimalasin läpi, laite voidaan kääntää ympäri ja mitata näin tietyn pituisia ajanjaksoja. 
Tiimalasin mittaamaan aikaan vaikuttavat hiekan määrä ja laatu sekä kuppien koko ja keskellä olevan kapeuman leveys. Hiekan sijaan tiimalasissa on käytetty myös hienonnettua munankuorta ja jauhettua marmoria. Nykyään tiimalasia käytetään yleensä vain koriste-esineenä tai tilanteissa, joissa tarvitaan tietyn pituisen lyhyen ajan mittaamista, esimerkiksi peleissä ja ruoanlaitossa.

Tiimalasin symboliikkaa

Tiimalasi on katoavaisuuden symboli ja usein siihen on liitetty latinankielinen lause Memento mori, muista kuolemaa. Antiikin aikana se oli ajan henkilöitymän Khronoksen tunnus. Se edustaa myös hyveellistä elämää, kohtuullisuutta ja pidättyväisyyttä. Koska tiimalasin käyttöön kuuluu ylösalaisin kääntäminen, se voi symboloida syklistä aikakäsitystä.
Ikarbus

Tausta

Yhtiö aloitti 1923 lentokoneiden lisenssivalmistuksen, esimerkiksi Potez 25 ja Avia BH-33. Yhtiön omana tuotteena oli Ikarus IK-2. Yhtiön ensimmäinen lentokone oli 3. maaliskuuta 1924 valmistunut Brandenburg-koulukone.
Ilmavoimat tilasi 1927 tehtaalta lentokoneita, joita varten perustettiin oma tehdas Zemuniin. Moottoritehdas perustettiin Rakovicaan. Vuonna 1928 perustettiin lentokerho Ikarus, joka valmisti liitokoneita. Ljubomir Ilic ja Kosta Sivcev suunnittelema IK-1-liitoken valmistui huhtikuussa 1935.
Tammikuussa 1936 alettiin Hawker Fury-hävittäjän lisenssivalmistus. Se oli tehtaan ensimmäinen kokometallinen lentokone. Vuonna 1938 alettiin valmistaa Bristol Blenheim -pommikonetta. Lisäksi vuonna 1939 valmistettiin 12 kappaletta tehtaan suunnittelemaa Rogozarski IK-3, vaikka prototyyppikone tuhoutuikin. Koneilla saavutettiin ilmataisteluvoittoja merkittävissä määrin, maahan hyökänneitä saksalaisia vastaan.
Huhtikuun jälkipuolella 1941 Saksa otti tehtaan haltuunsa.
Toisen maailmansodan lopulla Englannin ja Yhdysvaltain ilmavoimat tuhosivat kaikki yhtiön tehtaat pommituksissa. Konjovic, Lukac ja Curcin menettivät oikeuden tuomiossa osakkeensa, koska olivat olleet yhteistoiminnassa Saksan kanssa. 
Tehtaat jälleenrakennettiin vuonna 1946 valtionyhtiöksi. Yhtiö suunnitteli ja rakensi lentokoneet Ikarus 451M, joka oli vuonna 1952 Jugoslavian ensimmäinen oma suihkukone, ja Ikarus S-451MM Matica , jolla oli luokassaan lentonopeuden maailmanennätys (750,34 km/h) vuonna 1957, ja Ikarus S-451M Zolja, jolla saavutettiin ultra light-lentokoneiden nopeusennätys (500,2 km/h) vuonna 1960. Aero-2B oli ensimmäinen sodanjälkeinen lentokone, se valmistui 22. lokakuuta 1946 – kone oli tehtaan omaa suunnittelua. 
Vuonna 1949 valmistui pommikoneen “214” prototyyppi, jonka oli suunnitellut professori Milutinovic. Vuonna 1950 valmistui “S-49” hävittäjä, jonka suunnittelivat Ilic, Sivcev, Zrnic ja Popovic. Vuonna 1950 tehdas valmisti ensimmäiset liitokoneet: “Haukka 1” sai kolmannen paikan kansainvälisessä kilvassa Ruotsissa samana vuonna. Vuoden 1952 lopulla lensi ensimmäinen jugoslavialainen suihkukone “451 M”. Vuonna 1954 “Kosava” liitokone voitti kansainvälisen kilpailun Englannissa.
Tehdas siirrettiin Sokoon Mostariin, joka nykyisin sijaitsee Bosnia ja Herzegovinassa.
Vuodesta 1954 eteenpäin Ikarus siirtyi linja-autojen tuotantoon. Se aloitti Sauerin ja MANin lisenssivalmistukseen. Vuonna 1961 yhtiö muuntui siviiliyhtiöksi.
Vuonna 1992 yhtiö yksityistettiin ja yhtiön nimi muuttui muotoon Ikarbus.
Burgdorf (Sveitsi)

Maantiede

Burgdorf sijaitsee Keski-Sveitsin tasangolla, Mittellandissa, Emmejoen varrella Emmentalin alueella Bernistä parikymmentä kilometriä koilliseen.

Nähtävyyksiä

Burgdorf on tunnettu linnastaan (Schloss Burgdorf).
1-klooributaani

Ominaisuudet

1-Klooributaani on huoneenlämpötilassa väritön neste. Se liukenee veteen vain niukasti, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin. 1-Klooributaani reagoi hitaasti veden kanssa hydrolysoituen butanoliksi. Se reagoi eräiden metallien kanssa, esimerkiksi magnesium muodostaa Grignard-reagensseihin kuuluvaa butyylimagnesiumkloridia ja litium n-butyylilitiumia.
Butyylikloridi on ihoa, silmiä ja hengitysteitä ärsyttävä yhdiste ja sille altistuminen voi aiheuttaa kurkkukipua, hengenahdistusta ja ihon ja silmien punoitusta.

Valmistus ja käyttö

1-Klooributaania voidaan valmistaa butaanista klooraamalla fotokemiallisesti. Tässä reaktiossa syntyy myös 2-klooributaania eikä sitä käytetä nykyään teollisessa mittakaavassa. Sen sijaan prosessissa voidaan käyttää katalyyttinä alumiinioksidia. Toinen tapa syntetisoida yhdistettä on butanolin reaktio vetykloridin kanssa joko ilman katalyyttiä tai käyttäen katalyyttinä sinkkikloridia tai fosforipentakloridia.
1-Klooributaani liuottaa hyvin rasvoja ja öljyjä ja sitä käytetään teollisuudessa liuottimena. Lisäksi yhdisteestä voidaan valmistaa alkyloituja aromaattisia yhdisteitä Friedel–Crafts-alkyloinnilla, organometalliyhdisteitä ja tributyylitinaoksidia.
Kapsálin majakka

Rakennus ja toiminta

Majakka on kahdeksan metriä korkea, ja se toimii aurinkoenergialla. Kapsálin majakkatorni on lieriönmuotoinen ja se on päällystetty rappauksella. Torni nousee yksikerroksisesta asuinrakennuksesta ja tornin huipulla on kirkkaansininen kupoli. Majakka väläyttää viiden sekunnin pituisen valkoisen väläyksen kolmen sekunnin välein. Majakan valon avulla alukset voivat hakeutua suojaan alueella puhaltavilta etelätuulilta. Majakkaan johtaa tie Kapsálin satamasta. Rakennus ei ole avoinna yleisölle.

Historia

Kapsálin majakka rakennettiin Kytheran ollessa brittivallan alla, ja se valmistui vuonna 1853. Majakka rakennettiin uudelleen noin vuonna 1890. Kapsálin majakan yhteydessä oli aikoinaan ”signaalilippuasema”, josta lippujen avulla annettiin merkkejä aluksille. Toisen maailmansodan aikana paikalliset ihmiset ryöstivät majakan, sillä he kärsivät vaatteiden, ruoan ja muiden perustarvikkeiden puutteesta.
Kerosiini lamppua varten sekä muut tarviketäydennykset majakkaan tuotiin ensin Ágios Nikólaokseen, josta ne muulien selässä tuotiin huonokuntoisia teitä pitkin perille majakkaan. Teiden parantuessa muulit vaihtuivat moottoripyörään. Majakanvartijat rakensivat kivistä alueelle altaan, johon he keräsivät sadevettä hätätilanteita ja eläimiä varten. Vuoden 1986 maanjäristyksen seurauksena allas tuhoutui ja kuivui. Majakassa oli aikoinaan myös Fresnel-linssi, joka poistettiin käytöstä vuonna 1990 ja sijoitettiin majakan yhteydessä olevaan asuinrakennukseen. Samana vuonna majakka automatisoitiin. Vuoden 2007 jälkeen Kapsálin majakassa ei ole ollut majakanvartijaa.
Ugrijuhla

Ugrijuhla 2009

Ugrijuhla 2009 järjestettiin 16.–21. toukokuuta. Teemana oli udmurtialainen kulttuuri.  Esiintyjinä olivat muun muassa Ekton Korka, Rymäkkä, Sattuma sekä Suden aika -kvartetti.

Ugrijuhla 2008

Vuoden 2008 Ugrijuhla järjestettiin 22.-24. toukokuuta. Ulkomaiset vieraat olivat Marista ja Karjalasta.
Eugraf Nyman

Eugraf Nyman (22. joulukuuta 1862 Pietari – 18. huhtikuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen senaattori ja kuvernööri.
Nyman suoritti tuomarintutkinnon Venäjällä.
Nyman oli Hänen Majesteettinsa Keisarin Suomen kanslian arkistonhoitajana vuoteen 1902, Suomen senaatin venäjän kielen ylikielenkääntäjänä 1902–1905, Tullihallituksen pääjohtajana 1905–1907, Hänen Majesteettinsa Keisarin Suomen kanslian vanhempana toimitussihteerinä 1907–1910, Uudenmaan läänin kuvernöörinä 1910–1913 ja Suomen senaatin oikeusosastolla senaattorina 1913–1914. Suomen itsenäistymisen jälkeen Nyman joutui syrjään koska häntä pidettiin tsaarinvallan yhteistoimintamiehenä ("bobrikoffarina"). 
Nyman oli naimisissa vuodesta 1891 Maria von Beckerin (1863–1935) kanssa.
UEFA Regions’ Cup

UEFA Regions’ Cup on Euroopan jalkapalloliiton UEFAn järjestämä kilpailu amatöörijoukkueille. Ensimmäistä kertaa UEFA Regions’ Cup järjestettiin vuonna 1999. Turnaus kestää karsintapeleineen ja alkulohkoineen kaksi vuotta niin, että lopputurnaus pelataan aina parittomina vuosina.
UEFA Regions’ Cupin edeltäjä UEFA Amateur Cup järjestettiin neljästi vuosina 1967, 1970, 1974 ja 1978.

Osallistujat

Kaikki cupiin osallistujat ovat amatöörijoukkueita. Jokaisesta maasta saa osallistua yksi joukkue. Osallistujat ovat yleensä maakuntien tai muiden hallinnollisten alueiden joukkueita. 
Suomea turnauksessa ovat edustaneet Suomen Palloliiton piirijoukkueet sekä seurajoukkueet, jotka ovat kuitenkin esiintyneet turnauksessa oman piirinsä nimellä. Vuodesta 2012 alkaen Suomea edustaa Palloliiton järjestämän Suomen Regions’ Cupin voittaja. Siihen ovat oikeutettuja osallistumaan Kolmosessa ja sitä alemmilla sarjatasoilla pelaavat joukkueet.

Karsintakierros

Regions’ Cup alkaa elo-syyskuussa 2012 karsintakierroksella (Preliminary round), jossa on kaksi neljän joukkueen lohkoa. Lohkovoittajat sekä paras lohkokakkonen pääsevät jatkoon. Molemmat lohkot pelataan jonkun siihen osallistuvan joukkueen järjestämänä yksinkertaisena turnauksena.

Välieräkierros

Välieräkierrokselle (Intermediate round) osallistuu yhteensä 32 joukkuetta, jotka on jaettu kahdeksaan neljän joukkueen lohkoon. Ottelut pelataan elokuun 2012 ja huhtikuun 2013 välisenä aikana. Lohkovoittajat selviät lopputurnaukseen. Jokaisen lohkon ottelut pelataan karsintakierroksen tavoin jonkun lohkoon osallistuvan joukkueen isännöimäna.

Lopputurnaus

Lopputurnaus (Final round) pelataan kesäkuussa 2013 kahdessa neljän joukkueen yksinkertaisessa lohkossa. Voittajat kohtaavat toisensa loppuottelussa. UEFA valitsee lopputurnauksen isäntämaan siihen selvinneiden joukkueiden keskuudesta.
Bjalynitšy

Maantiede ja liikenne

Bjalynitšyn piiri rajoittuu pohjoisessa Mahiljoun alueen Kruhlajen ja Škloun piireihin, idässä on maakunnan pääkaupunki Mahiljou ja etelässä Klitšaun piiri. Lännessä naapureina ovat Minskin alueen Berazino ja Krupki.
Bjalynitšyn kaupunkimainen taajama sijaitsee maanteitse noin 45 kilometriä Mahiljoun länsipuolella ja 160 kilometriä pääkaupunki Minskin itäpuolella (M4 valtatietä). Lisäksi kantatie P77 tuo yhteyden Šklouhun (60 km koilliseen) ja kantatie P120 Byh’aun suuntaan (kaakkoon).
Dneprin sivjoki Drut laskee pohjoisesta etelään piirin läpi. Koko piirin alue kuuluu Drutin tai toisen sivuhaaran Berezinan valuma-alueeseen.
Osa Bjalynitšyn piirin alueesta saastui lievästi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden kaukokulkeuman seurauksena. Kaukokulkeuman tuomat Cesium-137 -pitoisuudet jäivät piirin alueella 37–185 kBq/m²:n tasolle. Tämänsuuruinen säteily ei YK:n Tšernobyl-raportin mukaan ole erityinen riski millekään väestöryhmälle. Negatiivisten mielikuvien on arvioitu vaikuttavan turismissa ja talouselämässä, vaikka samaan säteilyluokkaan kuului parisenkymmentä kuntaa Suomestakin.
Ruhtinaspiispa

Ruhtinaspiispa (saks. Fürstbischof) on Saksassa aiemmin käytössä ollut arvonimi, jonka valtio myönsi sellaisille katolisille piispoille, jotka olivat myös Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan (962–1806) valtakunnanruhtinaita. Mainzin, Trierin ja Kölnin ruhtinasarkkipiispat olivat myös vaaliruhtinaita. Myöhemmin arvonimeä kantoivat Breslaun piispa, jotkin itävaltalaiset piispat ja unkarilaisen Esztergomin arkkipiispa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen arvonimeä käytettiin enää vain Itävallassa.
Ruhtinaspiispan arvonimi on esiintynyt myös joissain muissa maissa. Montenegro oli vuosina 1516–1852 ortodoksisen ruhtinaspiispan (vladika) hallitsema teokratia.
Müller-Thurgau

Müller-Thurgau on vaalea viinirypälelajike, jonka Sveitsin Thurgausta kotoisin ollut Hermann Müller (myös Hermann Müller-Thurgau) kehitti vuonna 1882 työskennellessään Geisenheimin yliopistossa Saksassa. 
Müller-Thurgau-rypälettä on pidetty Riesling Weiß- ja Silvaner Grün -rypäleiden risteymänä. Geneettisesti rypäleen on kuitenkin todettu olevan Rieslingin ja Madeleine Royale -rypäleen risteymä. Madeleine Royale on syntyisin Pinot- ja Schiava Grossa -rypäleistä. 
Müller-Thurgau on laajimmin viljelty niin sanotuista "uusista", 1800-luvun jälkeen kehitetyistä, rypälelajikkeista. Valkoviinin valmistuksessa käytettyä rypälettä viljellään erityisesti Saksassa, Itävallassa, Pohjois-Italiassa, Englannissa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Japanissa. Erityisen suosittu lajike on Saksassa, jossa sitä viljellään noin 14 prosentilla kokonaisviinintuotantoalasta, mikä tekee siitä maan toiseksi yleisimmin viljellyn rypälelajikkeen. Lajike tunnetaan kymmenillä eri nimillä eri puolilla viinimaailmaa.
Setälänlammi

Maantiede

Lammen pinta-ala on 2,5 hehtaaria ja sen pituus on 160 metriä ja leveys 250 metriä. Lammen läpi virtaa Jänhijoki. Sen rantaviiva on 0,72 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin harjuun liittyvää kangasmaastoa, jota ympäröivät peltomaat.
Lampi lienee syntynyt hiekkamaahan, jota joki on kuljettanut helposti pois.

Historia

Setälänjärven alkuperäinen nimi oli "Jänhijärvi" eli Jäniksen järvi tai "Janhilammi", kuten se oli kirjoitettuna Kalmbergin kartastoon vuonna 1855−56. Tämä nimiö liittyy ilmeisesti myös joen alkuperäiseen nimeen, koska toinen näistä on nimennyt toisen. Joen alkuosaa kutsuttiin 1800-luvulla toisaalta myös "Kiipunjoeksi" Kiipun kylän mukaan. Jänhilammi sijaitsi jo tuolloin Jänhijoen kylän peltoaukean sisällä.
Emma Mäkinen

Emma (Maria Emilia) Mäkinen, o.s. Åhman, (1. helmikuuta 1849 Helsinki – 20. lokakuuta 1915) oli kansakoulunopettaja ja siveellisyystyön uranuurtajia Suomessa. 
Mäkisen vanhemmat olivat senaatin vahtimestari Carl Johan Åhman ja Kristina Ulrika Grönlund, ja hänen puolisonsa oli vuodesta 1886 maallikkosaarnaaja Antti Mäkinen (k. 1936).
Mäkinen kävi kansakoulun ja Jyväskylän seminaarin ja tuli opettajaksi Helsinkiin 1870. Kymmenen vuoden kuluttua hän kuitenkin erosi virastaan ja perusti Suomen ensimmäisen turvakodin aviottomille naisille. Turvakoti perustettiin aluksi Siltasaareen, mistä se muutti vuonna 1882 osoitteeseen Laivurinkatu 3 lähelle Merikadun kulmaa. Kodissa oli kerrallaan 30-40 asukasta. Heitä opetettiin ja pyrittiin muun muassa työllistämään maaseudulle. Mäkinen johti toimintaa kuolemaansa saakka. Vuodesta 1880 lähtien turvakoti sai valtiolta pienen määrärahan. Mäkisen perustamassa turvakodissa ehti asua kaiken kaikkiaan noin 1 300 naista. Turvakoti lakkautettiin vuonna 1920, kun kaupunki lopetti sen vuokrasopimuksen ja lunasti rakennuksen. Turvakoti siirtyi kolme vuotta myöhemmin Kauniaisiin, Valkonauhaliiton Emmaus-kotiin. Osoitteesessa Laivurinkatu 3 paljastettiin maaliskuussa 2000 turvakodista muistuttava laatta. 
Vuosina 1883–1913 Mäkisellä oli myös lastenkoti, jossa noin 30 lasta kerrallaan sai asunnon ja hoitoa siihen saakka, että he pystyivät huolehtimaan itsestään.
M.T.N

Historia

Miikka Martikainen ja Pavel Titov tutustuivat toisiinsa varusmiespalvelusta suorittaessaan Jyväskylän Tikkakoskella vuonna 2012. Yhteisen musiikkiuransa he aloittivat syksyllä 2013 ja perustivat duon M.T.N heti alkuvuodesta 2014. Ensimmäiset vuodet M.T.N julkaisi musiikkiaan englanniksi ja venäjäksi. Vuonna 2017 kappaleiden esityskieli vaihtui suomeksi ja tuotantoa alettiin samalla julkaista muun muassa Spotify -suoratoistopalvelussa. Tammikuussa 2019 yhtye kiinnitettiin BrandLoud Entertainmentin alle.

Henkilöbiografia

Miikka Martikainen syntyi vuonna 1992 Jyväskylän Kuokkalassa. Hän on kertonut kiinnostuneensa musiikista suuresti jo lapsuusiässä, jolloin aloitti myös instrumenttiopinnot, pääsoittimenaan kitara. Martikainen on vaikuttanut useiden eri genrejen, muun muassa hip hop, punk, rock ja folk yhtyeiden parissa niin sanoittajan, sovittajan, soittajan, sekä artistin roolissa ennen Titovin kanssa rap-duon perustamista. M.T.N:n lisäksi Martikainen tekee myös MC-nimensä alla sooloartistina rap-musiikkia. Hän on koulutukseltaan sähkö- ja automaatioasentaja.
Pavel Titov syntyi vuonna 1993 Venäjän Petroskoissa. Vuonna 2002 hän muutti Suomen Juvalle perheensä mukana asumaan. Titov on lapsesta asti harrastanut telinevoimistelua ja vuonna 2009 hän muutti lajin perässä Jyväskylään, joilloin aloitti myös opinnot Voionmaan urheilulukiossa. Nykyään hän toimii telinevoimistelijana kansainvälisessä sarjassa, hänen seuransa on Jyväskylän Voimistelijat, eli JYVO. Musiikista hän kiinnostui omien sanojensa mukaan nuorena ja urheilun ohessa on tehnyt venäjänkielistä rap-musiikkia teini-iästä alkaen. M.T.N:n lisäksi Titov tekee myös MC-nimensä alla sooloartistina rap-musiikkia. Hän on koulutukseltaan logistiikka-insinööri.
Alexandra Coletti

Alexandra Coletti (s. 8. elokuuta 1983 Monaco) on monacolainen alppihiihtäjä. Hän edusti kauteen 2005–2006 asti Italiaa.
Coletti on kilpaillut maailmancupissa vuodesta 2001 lähtien. Hänen paras sijoituksensa on viidestoista tila Val d'Isèren syöksylaskusta 2006.
Coletti osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuonna 2006. Hän kilpaili viidessä eri lajissa ja sai parhaan sijoituksensa syöksystä, jossa hän oli 31. Coletti kilpaili seuraavana vuonna Åren MM-kisoissa, joissa hän sijoittui supersuurpujottelussa 23:nneksi ja syöksylaskussa 25:nneksi, mutta keskeytti suurpujottelussa ensimmäisellä kierroksella. Hän osallistui myös Val d'Isèren MM-kisoihin 2009, mutta keskeytti kaikissa kolmessa lajissa, joissa hän kilpaili. Coletti toimi maansa lipunkantajana avajaisissa Vancouverin olympialaisissa 2010 ja sijoittui parhaiten alppiyhdistetyssä, jossa hän oli 19. Garmisch-Partenkirchenin MM-kisoissa 2011 hän oli alppiyhdistetyssä 22., jonka lisäksi hän sijoittui syöksylaskussa 24:nneksi ja super-G:ssä 30:nneksi.
Hänen veljensä Stefano Coletti on moottoriurheilija.