google/wiki40b huggingface dataset:
Berndt Johan Hastfer

Berndt Johan Hastfer (2. toukokuuta 1737 Taivassalo – 1809 Valko-Venäjä) oli suomalainen eversti, ruukinpatruuna ja tilanomistaja. Hän järjesti kuningas Kustaa III:n toimeksiannosta Kustaa III:n sodan alkusyynä olleen valehyökkäyksen mutta hakeutui sitten yhteistyöhän Anjalan liiton miesten kanssa ja joutui tuomituksi maankavalluksesta.

Elämä

Hastfehrin vanhemmat olivat vapaaherra ja Porin läänin jalkaväkirykmentin eversti Johan Hastfer (k. 1769) sekä Margareta Elisabeth Stackelberg, jonka isä oli sotamarsalkka B. O. Stackelberg. Hastferin suku oli baltiansaksalaista alkuperää. Hastfer pääsi ylioppilaaksi Turussa 1748, ja jonkin aikaa yliopistossa opiskeltuaan hän siirtyi sotilasuralle. Hänestä tuli Jämtlandin rakuunarykmentin kersantti ja vänrikki 1753 sekä luutnantti 1754. Hastferista tuli Deux Ponts-rykmentin kapteeni Ranskassa 1757 ja Porin läänin jalkaväkirykmentin luutnantti 1760 ja kapteeni 1762. Hän oli Jämtlandin rakuunarykmentissä majurina vuodesta 1763 ja everstiluutnanttina vuodesta 1774. Hastfer siirtyi sitten 1774 Turun läänin jalkaväkirykmenttiin jossa hänestä tuli eversti 1777. Hänet nimitettiin vuonna 1781 Savon prikaatin komentajaksi.
Hastfehr perusti vuonna 1771 Leineperin (Fredriksforsin) ruukin Kullaalle rakennettuaan sinne kaksi vasarapajaa. Vuonna 1781 hän perusti parin kilometrin päähän Fredriksbergin ruukin. Hastfer oli 1760-luvulla myös valtiopäivämiehenä kahteen otteeseen 1765–1766 ja 1769–1770.
Hastfer oli Kustaa III:n uskottu ja hän järjesti vuosien 1788–1790 sodan aiheuttaneen provokaation kun muutamat Hastfehrin venäläisiksi sotilaiksi pukemat savolaiset talonpojat tekivät hyökkäyksen rajan yli Suomen puolelle Puumalan Vuolteensalmella. Hastfehr ilmoitti tästä raportissaan, ja kuningas Kustaa III sai hyökkäyksestä aiheen sodan julistamiseen Venäjälle. Sodan alettua Hastfer ryhtyi 2. heinäkuuta 1788 piirittämään Venäjälle kuulunutta Olavinlinnaa mutta oli sitten yhteydessä Anjalan liittoon kuuluneiden Ladaun, Ramsayn ja Glasenstjernan kanssa ja perääntyi 20. elokuuta Savonlinnan edustalta. Sitten Hastfer aloitti neuvottelut venäläisten ja venäläisten puolelle siirtyneen Georg Magnus Sprengtportenin kanssa ja ilmoitti haluavansa edistää Suomen itsenäistymistä Ruotsin vallasta. Hän menetti komentajanvirkansa, ja hänet tuomittiin 19. huhtikuuta 1790 kuolemaan maankavaltajana. Kuningas Kustaa III armahti kuitenkin Hastfehrin. Armahduksen syynä lienee ollut se, että Hastfehr oli järjestänyt sodan aloittaneen valehyökkäyksen kuninkaan antamien salaisten ohjeiden perusteella.
Armahduksen jälkeen Hastfehr oleskeli ensin sukulaistensa luona Skånessa mutta siirtyi sitten 1791 ulkomaille. jossa asui Kööpenhaminassa, Lontoossa, Hampurissa ja viimeksi Venäjällä. Venäjällä Hastfehr nimitettiin prikaatinkenraaliksi. Hän kuoli 1809 Valko-Venäjällä.

Puoliso

Hastfer oli naimisissa vuodesta 1765 Fredrika Brigitta Bonden (k. 1814) kanssa, jonka isä oli Uppsalan yliopiston kansleri, valtaneuvos, kreivi Gustaf Bonde.
Heikki Eteläpää

Heikki Eteläpää (9. kesäkuuta 1924 Savitaipale – 6. toukokuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen elokuva- ja teatteriarvostelija.
Eteläpää aloitti uransa Etelä-Saimaassa ja Savon Sanomissa, joissa hän keskittyi kulttuurista kirjoittamiseen. Hän siirtyi tuoreen Teatterilehden toimitussihteeriksi 1946.
Hän opiskeli teatterialaa työskentelemällä Tampereen Työväen Teatterissa Eino Salmelaisen avustajana. Lisäksi hän opiskeli ulkomaisissa korkeakouluissa. Toimittajan uraa hän jatkoi Ilta-Sanomissa elokuva-arvostelijana 1956–1960 mutta siirtyi sitten Uuteen Suomeen, jossa hän myöhemmin työskenteli kulttuuriosaston päällikkönä.
Eteläpää toimi Elokuva-Aitan Jambo-sedän nimimerkin suojissa vastatessaan palstalla elokuva-aiheisiin kysymyksiin. Hän suomensi näytelmiä ja kuunnelmia ja toimitti Tarmo Mannin ja Åke Lindmanin muistelmat. Eläkkeellä ollessaan hän teki tutkimuksen jatkosodan aikana toimineista sotateattereista.
Nuno

Ura

Nuno aloitti seurauransa vuonna 1992 Vitória SC:n joukkueessa. Sen jälkeen hän on pelannut ennen nykyiseen seuraansa FC Portoon siirtymistä Deportivo de La Coruñassa, Mérida UD:ssa, CA Osasunassa, FC Dynamo Moskovassa ja CD Avesissa.
Nuno valittiin Portugalin maajoukkueeseen Itävallan ja Sveitsin EM-kilpailuihin 2008. Hän oli myös alle 21-vuotiaiden organisaatiossa.
Kesäkuun alussa 2016 Nunosta tuli kaksivuotisella sopimuksella pelaajaurallaan edustamansa FC Porton päävalmentaja. Nunon johdolla Porto selvitti tiensä Mestarien liigan pudotuspeleihin, mutta putosi jo ensimmäisellä kierroksella tappioon Juventukselle. Kotimaan liigassa Porto hävisi mestaruuden SL Benficalle kuudella pisteellä. Kauden jälkeen Nuno sai potkut seurasta.
Kesäkuun alussa 2017 Nunosta tuli Englannin Mestaruussarjassa pelaavan Wolverhamptonin päävalmentaja. Portugalilainen oli seuran neljäs päävalmentaja alle vuoden sisällä. Nunon johdolla Wolves pelasi vahvan sarjakauden 2017/18 ja pääsi jo huhtikuussa 2018 juhlimaan nousuaan Englannin Valioliigaan kuuden vuoden tauon jälkeen. Wolves voitti lopulta sarjan 99 pisteellä, eroa toiseksi tulleeseen Cardiff Cityyn oli lopulta yhdeksän pistettä. Kauden viimeisen ottelun 3-0 tappio sarjajumboksi jääneelle Sunderlandille vei Nunon joukkueelta mahdollisuuden yli 100 pisteeseen.
Ben Klassen

Tausta

Ben Klassen syntyi Rudnerwiedessä, Ukrainassa 20.2.1918 mennoniittiuskontoa tunnustaneeseen perheeseen. Hänen vanhempansa olivat Bernhard Kornelius Klassen ja Susanna Penner. Ollessaan kuusi vuotta hänen perheensä muutti Meksikoon ja sieltä Kanadaan.

Uskonnolliset näkemykset

Klassen suhtautui kriittisesti kristinuskoon, joka hänen mukaansa oli juutalaisten väline Rooman valtakunnan tuhoamiseksi. Klassen ihaili antiikin Kreikkaa ja Roomaa, mutta ei koskaan halunnut palata takaisin muinaisuskontojen jumalten palvomiseen vaan hänen näkemyksensä olivat materiaalisia ja ateistisia. Kirjassaan 'A Revolution of Values Through Religion' (1991) Klassen tarkasteli jokaista suurta uskontoa verraten niitä perustamaansa Creativity-uskontoon.

Juutalaisuus

Klassen tarkasteli mm. juutalaisuutta, joka hänen mukaansa oli peräisin Palestiinassa kauppakaravaaneja väijyneistä varkaista, tästä kehittyi aikaa myöten juutalaisten heimouskollisuus, joka Klassenin mukaan myöhemmin muuttui juutalaiseksi rodulliseksi uskonnoksi. Klassen kirjoitti, että aikoessaan perustaa valkoisille oman rodullisen uskonnon, hän on oppinut juutalaisuudesta enemmän kuin muista uskonnoista, koska hän piti juutalaisia loisina ja ajatteli näiden selviytymisen johtuneen pelkästään uskonnossa. Creativityn kultainen sääntö on Klassenin mukaan sama kuin minkä hän väittää olevan juutalaisten kultainen sääntö: "mikä on hyväksi rodullemme on korkein hyve, mikä on haitaksi rodullemme on suurin synti". Klassenin mukaan Creativityn ja juutalaisuuden yhtäläisyydet rajoittuvat pelkästään rotu-uskollisuuteen sillä hänen mielestään juutalaiset olivat loisia jotka eivät selviä yksinään toisin kuin valkoinen rotu.

Kuolema

Klassen teki itsemurhan vuonna 1993.
Viruminen

Viruminen on vakiokuormituksen tai -jännityksen vaikutuksesta tapahtuvaa ajasta ja lämpötilasta riippuvaa pysyvää eli plastista muodonmuutosta. Virumisessa muodonmuutosmekanismeina toimivat dislokaatioliike, diffuusio ja raerajaliukuminen. Koska viruminen on lämpötilasta riippuvaa, muoveilla viruminen on merkittävää jo alhaisissa lämpötiloissa ja metalleilla ilmiö tapahtuu yleensä vasta korkeammissa lämpötiloissa. Toisin kuin venyminen, viruminen alkaa materiaalin venyttyä kimmoisuutensa rajan yli. Virumisesta käytetään toisinaan nimitystä staattinen väsyminen.
Nordiska Kreditbanken

Aktiebolaget Nordiska Kreditbanken oli ruotsalainen liikepankki, joka perustettiin vuonna 1896 hankkimalla vuodesta 1881 toiminnassa olleen Aktiebolaget Stockholms tjänstemannasparkassan liiketoiminnot.
Pankin hallituksessa olivat muun muassa Fredrik Wachtmeister ja Isaak Hirsch. Joulukuussa 1916 hallitus päätti, että pankki on pantava selvitystilaan, jolloin Sveriges Privata Centralbank 1917 otti sen omistukset haltuunsa.

Kiinteistöt

Pankilla oli aluksi pääkonttori toisessa kerroksessa Drottninggatan 8:ssa. Tjänstemannakassanin konttori Brandkontoretin talossa Mynttorget 4:ssa oli sivukonttori. Ferdinand Boberg piirsi 1902 Rosenbad-rakennuksen pankin pääkonttoriksi. Rosenbadin ohella pankki hankki useita sivukonttoreita rahoittamalla asuntorakentamista ja sijoittamalla konttorin niiden kiinteistöihin.
Epolettilepakko

Anatomia

Epolettilepakoiden naaraat ovat uroksia pienempiä. Lajin edustajien ruumiin pituus on noin 15 cm ja paino 100 g. Niiden kyynärvarren pituus on noin 8,4 cm ja siipien leveys 50 cm.
Francisco Ormachea

Francisco Ormachea (s. 1936) on bolivialainen elokuvaohjaaja. Hänen elokuvansa Aiayu vuodelta 1996 kertoo aimarojen kästyksistä kuolemanjälkeisestä elämästä. Elokuva on tehty aimaran kielellä.
Teuvo Hellén

Teuvo Hellén (14. maaliskuuta 1923 – 26. maaliskuuta 2011) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä kymmenen kautta, joista yhdeksänä hän edusti Tampereen Ilvestä ja yhtenä paikalliskilpailija TBK:ta. Hellén toimi Ilveksen kapteenina kausina 1946–1947 ja 1947–1948. Hän voitti urallaan neljä Suomen mestaruutta, kaksi hopeaa ja yhden pronssin.
Karviaiskoiso

Käyttö

Marjojen yleisin käyttö on koristeina, mutta niistä voidaan myös tehdä hyytelöä, hilloa tai marmeladia. Maku on happoinen ja raikas, ja marjat ovat hyviä myös sellaisenaan. Viime vuosina marjat ovat tulleet tunnetuiksi ns. superruokana, ja niitä myydään laajalti kuivattuina luontaistuotekaupoissa ja kuivahedelmiä myyvissä liikkeissä. Kypsät marjat sisältävät runsaasti kalsiumia ja karoteeneja sekä C-, E-, B₁, B₂ ja B₆ -vitamiineja.

Idätys

Voidaan idättää joko kaupasta ostetun hedelmän siemeniä tai siemenkaupasta ostettuja tarkastettuja siemeniä. Siemeniä kylvetään maalis-huhtikuussa kylvöruukussa kylvömultaan. Kylvös asetetaan valoisaan ja lämpimään paikkaan, ja huolehditaan jatkuvasta kosteudesta esim. muovipussilla. Mitä aikaisemmin kylvö suoritetaan, sitä aikaisemmin saadaan satoa. Voimistuneet taimet istutetaan omiin ruukkuihinsa.

Kasvatus

Taimia voi leikata ja latvoa, jotta niistä tulee tanakoita. Siirretään ulos kesäkuun alkupuoliskolla, kun hallavaara on ohitse. Viihtyy parhaiten aurinkoisessa ja tuulelta suojatussa paikassa. Hedelmät ilmaantuvat tanakkaan kasviin heinäkuun lopusta myöhään syksyyn saakka. Lehtihankoihin kehittyvät uudet versot on poistettava säännöllisesti.
Kasvi kestää pari pakkasastetta. Hedelmät korjataan vasta täysin oranssinkeltaisina. Syksyllä vanhasta kasvista voidaan ottaa pistokkaita seuraavaa kesää varten.

Viljely Suomessa

Karviaiskoiso kasvaa Suomessa yksivuotisena ja tuottaa hedelmiä etenkin etelässä.
Vitsataipale

Historia

Kierettijärven–Enkijärven–Ponkamanjärven alueella oli 1500-luvulla saamelaisasutusta, joka tuhoutui vuosisadan lopun sodissa. Myöhemmin sinne muutti karjalaisia. Seudun vanhimpia kyliä olivat Jolmonen (ven. Jelmanga), Kuusemajärvi (Kumozero), Kälkäjärvi, Marttinainen eli Vonkajärvi (Vangozero), Pilsjärvi, Sarviniemi (Buldyri) ja Vitsataipale, jotka mainitaan Vienan Kemin volostin asukasluettelossa vuonna 1723.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa seudun kylät muodostivat Arkangelin läänin Kemin kihlakuntaan kuuluneen Vitsataipaleen volostin, jonka keskuspaikkana toimi Pilsjärven kylä. Se rajoittui pohjoisessa Kieretin, idässä ja kaakossa Ponkaman, lounaassa Paanajärven ja luoteessa Kiestingin volosteihin. Vuonna 1905 volostissa oli 15 kylää ja 900 asukasta. Pilsjärven ja Vitsataipaleen lisäksi siihen kuuluivat Ala-Kuusemajärven (ven. Nižneje Kumozero), Jolmosen, Kaarnisjärven eli Variksen (Voronskaja), Kakaran (Gagarino), Kälkäjärven, Marttinaisen, Sarviniemen, Typykän (Polubojarskaja) ja Ylä-Kuusemajärven (Verhneje Kumozero) kylät sekä Mujehjärven (Rjapusozero), Naarvajärven (Narvozero), Pirttijärven (Pirtozero) ja Ruuhiniemen (Ruhnavolok) uudiskylät. Vitsataipaleen kylässä oli 16 taloa ja 117 asukasta.
Kielellisesti ja kulttuurisesti Vitsataipale edusti siirtymävyöhykettä eteläkarjalaisvaikutteisen Vienan kaakkoisosan sekä Uhtuan ja Kiestingin seutujen välillä. Ensimmäisen maailmansodan aikana rakennettiin alueen läpi kulkeva Muurmannin rata, jonka varrelle syntyi venäläistä asutusta. Vuonna 1927 Vitsataipaleen volosti liitettiin Louhen piiriin. Neuvostoaikana seudun kaikki kylät autioituivat. Nykyään asutusta on vain radan varrella Ambarnyissa, Enkijärvellä ja Kälkäjärven asemalla.
Paula Tella

Paula Tella (s. 1964 Imatra) on suomalainen kuvataiteilija. Hän valmistui vuonna 1992 kuvataiteilijaksi Lahden taideinstituutista ja vuonna 2008 kuvanveiston osastolta Kuvataideakatemiasta. Hän suoritti Lahden taideinstuutissa vielä erikoistumisopintoja vuosina 1999–2002, ja lisäksi taustalla on vuosilta 1997–98 opintoja Institut Seni Indonesiasta, Yogyakartasta.
Tellan töitä on ollut vuodesta 1992 lähtien esillä yksityisnäyttelyissä Suomen eri paikkakunnilla, Ruotsissa ja Norjassa. Ryhmänäyttelyissä hän on ollut edustettuna Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Saksassa, Englannissa, Virossa ja Venäjällä. Tellan teoksia kuuluu muiden muassa Kuvataideakatemian, Etelä-Karjalan taidemuseon ja Imatran taidemuseon kokoelmiin. Taiteilija on Taidemaalariliiton jäsen.
Tellalla on vuonna 1998 syntynyt tytär.
Leena Kaartinen

Leena Kaartinen (s. 4. helmikuuta 1942) on suomalainen lastenlääkäri ja kirjailija, joka vuodesta 1971 on työskennellyt enimmäkseen kehitysmaissa, Afganistanissa ja Etiopiassa, naisiin ja lapsiin kohdistuvan perusterveydenhuollon parissa. Hän on myös yksi suomalaisista Afganistanin asiantuntijoista. Time-lehti valitsi hänet vuoden 2005 eurooppalaisten sankarien joukkoon kuvaten häntä eläväksi määritelmäksi sisulle.
Omenia ja kannu

Omenia ja kannu on taiteilija Mikko Laasion öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1957. Kangas on kiinnitetty kovalevylle. Kooltaan tämä työ on 50×65 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Omenia ja kannu -maalaus on yksi Laasion monista sodan jälkeen maalaamista asetelmista.
Egyptin historia Persian vallan alla

Ensimmäinen persialaiskausi (525 eaa. – 402 eaa.)

Persian kuningas Kambyses II valtasi Egyptin vuonna 525 eaa. Faarao Psametik III kukistui Pelusionissa Niilin suistolla käydyssä taistelussa. Egypti liitettiin Kyproksen ja Foinikian kanssa Persian kuudenneksi maakunnaksi. Kambyses teki kolme epäonnistunutta sotaretkeä muualle Afrikkaan, Karthagoa ja Nubiaa vastaan sekä Libyan aavikon oaaseja vastaan. Kambyses viipyi Egyptissä vuoteen 522 eaa., ja kuoli matkallaan kotiin.
Dareios I antoi kirjoittaa ylös Egyptin lait ja antoi rakennuttaa kanavan Niilin ja Punaisenmeren välille. Vähän ennen Dareioksen kuolemaa vuonna 486 eaa. Egyptissä puhkesi kapina, mutta Kserkses I kukisti sen. Vuonna 460 eaa. tapahtui uusi kapina, jota muun muassa ateenalaiset avustivat 200 laivalla. Artakserkses II:n aikana egyptiläiset nousivat uudelleen kapinaan ja Amyrtaioksesta tuli uusi faarao.

Toinen persialaiskausi (343 eaa. – 332 eaa.)

Vuonna 343 eaa. Artakserkses III:n ollessa kuningas Persia valtasi taas Egyptin. Kun Aleksanteri Suuren joukot saapuivat Egyptiin vuonna 332 eaa., kukistettuaan kuningas Dareios III:n, ottivat egyptiläiset heidät vastaan vapauttajina.
Terminen emissio

Historiaa

Ilmiön raportoi ensimmäisenä Frederick Guthrie Isossa Britanniassa vuonna 1873. Tehdessään töitä varattujen kappaleiden kanssa professori Guthrie huomasi, että negatiivisesti varattu kuumanpunainen rautapallo menetti varaustaan. Hän huomasi myös, että näin ei tapahtunut, jos pallo oli varautunut positiivisesti. Muita aiheeseen perehtyneitä hänen aikalaisiaan olivat Hittorf (1869–1883), Goldstein (1885) ja Elster ja Geitel (1882–1889).
Owen Richardson työskenteli termisen emission parissa ja sai työstään Nobelin palkinnon vuonna 1928. Hänen ansioikseen luettiin "työ termisen ilmiön parissa ja erityisesti hänen mukaansa nimetyn lain löytäminen".

Edisonin ilmiö

Ilmiön huomasi vahingossa Thomas Edison 13.2.1880, kun hän yritti löytää syytä lamppujen hehkulankojen rikkoutumiselle ja lamppujen epäsäännölliselle tummenemiselle. Edison rakensi lampun, jonka sisäpintaa peitti metallifolio. Hän kytki folion galvanometrin kautta lampun hehkulankaan. Kun foliolle annettiin negatiivisempi varaus kuin hehkulangalle, virta ei kulkenut folion ja hehkulangan välillä, koska folio emittoi vain vähän elektroneja. Kun foliolle annettiin positiivisempi varaus kuin hehkulangalle, folio alkoi vastaanottaa kuuman hehkulangan emittoimia elektroneja, aiheuttaen sähkövirran kulkemisen folion ja hehkulangan välillä. Yksisuuntaista virran kulkemista alettiin kutsua Edisonin ilmiöksi.
Edison ei löytänyt ilmiölle käytännön sovellutuksia. Vaikka hän patentoi sen vuonna 1883, hän ei tutkinut sitä sen enempää.

Tyhjiödiodiputki

Brittiläinen fyysikko John Ambrose Fleming huomasi brittiläiselle "langaton lennätin" -yritykselle työskennellessään, että Edisonin ilmiötä voitaisiin käyttää radioaaltojen tunnistamiseen. Fleming kehitteli kaksiosaisen tyhjiöputken, diodin, jonka hän patentoi 16.11.1904.
Termistä diodia voidaan käyttää myös laitteena, joka muuntaa lämpötilaeron sähkövoimaksi suoraan ilman liikkuvia osia.
Kun diodin elektrodien välille sijoitetaan niin sanottu hila, saadaan aikaan triodi. Hilan ohjausjännitettä säätämällä voidaan merkittävästi vaikuttaa elektrodien välisen virran voimakkuuteen. Ennen transistorien kehittämistä tämäntyyppiset elektroniputket muodostivat elektroniikan keskeisen perustan.
Rampe ja Naukkis

Yleistä

Rampe ja Naukkis ovat kymenlaaksolaisia laulajia, joilla on oma yhtye Trio Erektus. He soittavat pääasiassa huoltoasemilla, eivätkä ole kovin suosittuja. Taukojen aikana he kertovat toisilleen vitsejä takahuoneessa, samalla tupakoiden ja virvokkeita juoden. Peteliuksen esittämällä Rampella on kyttyräselkä, kölirinta ja puhevika.  
Rampen ja Naukkiksen oikeat nimet ovat Raimo Bilardo Wathén ja Sakari Naukkarinen. Rampe ja Naukkis viljelevät puheissaan runsaasti muusikoiden nimiä ja puhuvat usein muusikoista, joita he ovat tavanneet tai joiden kanssa he ovat soittaneet. He toteavat usein puujalkavitsiensä lomassa, että "Reiskahan elää vielä", millä viitataan muusikko-kansanedustaja Reino Laineeseen.
Hahmoista tehtiin myös oma elokuva Rampe & Naukkis – kaikkien aikojen superpari vuonna 1990. Samoihin aikoihin julkaistiin myös "Trio Erektus" huumorimusiikkilevy Kultalevy 1.
Helsingin Kirjatyöntekijäin Yhdistys

Helsingin Kirjatyöntekijäin Yhdistys (lyh. HKY) on vuonna 1869 perustettu Suomen ensimmäinen ammattiyhdistys. Se on myös Suomen suurimpia ja varakkaimpia ammattiosastoja. Yhdistyksellä on nykyään jäseniä noin 3 800 (2013), mutta vielä 2000-luvun alussa jäsenmäärä oli noin 6 500. HKY:n merkittävin omaisuus on Kruununhaan Kirjatyöntekijänkadulla sijaitseva Kirjan talo, joka on vuonna 1935 valmistunut, talkootyönä rakennettu seitsenkerroksinen funkistalo.

Historia

Helsingin Kirjatyöntekijäin Yhdistys perustettiin 25. huhtikuuta 1869 nimellä Helsingin Kirjaltajien Lukuyhdistys (Typografernas Läseförening). Sen perustajina toimi joukko helsinkiläisten kirjapainojen työtekijöitä. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin kirjapainonomistaja ja kirjankustantaja Claes Theodor Sederholm, joka myös laati yhdistyksen säännöt. Yhdistys ei alun perin kuulunut vasemmistolaiseen työväenliikkeeseen, vaan se toimi wrightiläisyyden hengessä yhteistyössä työnantajien kanssa. HKY:n toiminta käsitti aluksi muun muassa raittiusaatetta sekä erilaisia jäsenten illanviettoja ja muita sosiaalisia tapahtumia. Juhliin osallistui tavallisten työntekijöiden sijasta lähinnä kirjapainojen omistajia sekä faktoreita ja sanomalehtimiehiä. Lukuyhdistyksen kunniajäseneksi kutsuttiin Sakari Topelius.
Yhdistys kuitenkin radikalisoitui nopeasti ja jo vuonna 1871 sen jäseninä olleet latojat menivät viisi päivää kestäneeseen lakkoon, toimitettuaan sitä ennen kuuden kirjapainon omistajille pyynnön urakkapalkkojen nostamisesta. Neuvotteluissa ei syntynyt sopua, mutta lakon jälkeen latojat saivat vaatimuksensa läpi. Helsingin latojien lakko oli Suomen ensimmäinen ammattiyhdistyksen järjestämä työtaistelu. Vuonna 1885 Lukuyhdistys muutti nimensä nykyiseen muotoon ja ryhtyi selkeämmin toimimaan perinteisen ammattiyhdistystoiminnan tavoin ajaen parannuksia jäsentensä työoloihin. Valtakunnallinen Suomen Kirjatyöntekijäin Liitto perustettiin 1894, jonka vastavoimaksi syntyi vuonna 1900 työnantajien järjestö Suomen Kirjanpainajayhdistys. HKY oli myös Suomen ensimmäinen vappua viettänyt työväenyhdistys. Se järjesti vappujuhlan vuonna 1890, eli samana vappuna, jonka sosialistisen Toinen internationaali oli julistanut ensimmäiseksi kansainväliseksi työläisten mielenosoituspäiväksi.
Vuonna 1922 HKY osti Helsingin Kruununhaasta Siltavuorenkadun varrelta vanhan kaksikerroksisen puutalon toimitalokseen ja rakennutti sen yhteyteen juhlasalin. Jäseniä yhdistyksellä oli tuolloin noin 1 400. 1930-luvulle tultaessa jäsenmäärä oli kasvanut jo kolmeentuhanteen, ja vanhan puutalon paikalle päätettiin rakentaa nykyinen Kirjan talo. Siltavuorenkadun nimi muutettiin yhdistyksen mukaan Kirjatyötekijänkaduksi vuonna 1945.
Reittitaksi

Reittitaksi on joukkoliikenneväline, usein pienoisbussi tai sellaiseksi kalustettu pakettiauto. 
Reittitaksilla on yleensä vakioreittiosuus, mutta riippuen maasta, se voi myös jakaa matkustajat heidän ilmoittamiinsa osoitteisiin. Reittitaksi kerää matkustajia lähtöpisteessään, esimerkiksi lentokentällä, ja lähtee, kun vaunu täyttyy. Joissain tapauksissa matkaan lähtöä voi nopeuttaa maksamalla "tyhjät paikat." Monin paikoin on myös erityisiä reittitaksiterminaaleja. Hintana on käteismaksu, jonka suuruus asettuu joukkoliikenteen kertamaksun ja taksimaksun välille. Reittitaksilla voi myös olla aikataulu ja vakioreitti, jolloin se muistuttaa liikennemuotona linja-autoa. 
Suomessa reittitakseja on käytössä lentokentillä ja rautatieasemilla, mutta niillä ei välttämättä ole lainkaan vakioreittiä, vaan ne keräävät samaan suuntaan menossa olevia matkustajia kunnes vaunu on riittävän täynnä. Tällainen reittitaksi puolestaan on liikennemuotona varsin lähellä tavallista taksia, ja sitä saatetaankin kutsua joksikin muuksi, esimerkiksi lentokenttätaksiksi.
Venäjällä reittitaksiliikenne on kehittymässä järjestäytyneeksi liikennemuodoksi, sillä pieni matkustajamäärä ja työvoimakustannusten nousu tekee järjestelmästä kannattamattoman. Siellä ja laajemminkin koko entisessä Neuvostoliitossa niistä käytetään nimitystä Maršrutka joka on diminutiivinen lyhenne venäjänkielisestä reittitaksia tarkoittavasta ilmauksesta Maršrutnoje taksi .