Aukkojen kreationismi

Aukkojen kreationismi eli aukkoteoria (tunnetaan myös nimellä turmellus-ennalleenpalautus -teoria) on kreationistinen teoria, joka on esitetty Raamatun luomis­kertomuksen yhteen­sovittamiseksi tieteellisten todisteiden kanssa, jotka osoittavat Maan olevan paljon vanhempi kuin Raamatun perusteella on laskettavissa. Aukko­teorian mukaan luomis­kertomuksen kahden ensimmäisen jakeen välissä on "aukko" eli pitkä aikaväli, jonka tapahtumista siinä ei kerrota. Tämä aikaväli oletetaan niin pitkäksi, että siihen mahtuvat kaikki menneet geologiset aika­kaudet.  Aukkoteorian mukaan Ensimmäisen Mooseksen kirjan kaksi ensimmäistä jaetta olisi siis ymmärrettävä tähän tapaan: Alussa Jumala loi taivaan ja maan, mutta (paljon myöhemmin) Maa tuli autioksi ja tyhjäksi. Näin ollen aukkoteoria kuuluu Vanhan maan kreationismina tunnettujen käsitysten joukkoon, mutta ei hyväksy selitystä, jonka mukaan luomiskertomuksen "päivät" tarkoittaisivat pitkiä, tuhansien tai jopa miljoonien vuosien pituisia ajanjaksoja.

Historia

Aukkoteoria sai 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alkupuolella osakseen kasvavaa suosiota, koska tuolloin uusi tiede, geologia, oli osoittanut Maan olevan paljon vanhempi kuin mihin Ensimmäinen Mooseksen kirja kirjaimellisesti ymmärrettynä ja siihen perustuva tulvageologia viittasivat. Aukko­teoria teki geologeille, joista enemmistö oli uskovia, mahdolliseksi sovittaa raamatullinen usko ja tieteen tulokset yhteen. Luonnollisen teologian oppien mukaisesti tiedettä pidettiin tuolloin toisena ilmoituksena, sillä Jumalan sanan katsottiin ilmenevän, paitsi pyhissä kirjoituksissa, myös luonnossa siten etteivät nämä voineet olla risti­riidassa keskenään.
Aukkojen kreationismin teki tunnetuksi varsinkin Thomas Chalmers, Edinburghin yliopiston professori ja Skotlannin vapaakirkon perustaja, jonka mukaan teorian oli ensimmäisenä esittänyt jo 1600-luvulla arminiolainen teologi Simon Episcopius. Muita teorian varhaisia kannattajia olivat Oxfordin yliopiston geologian professori William Buckland, Sharon Turner ja Edward Hitchcock.
Teoria sai osakseen laajaa huomiota, kun "toista luomistyötä"  käsiteltiin vuonna 1917 julkaistun Scofield Reference Bible -nimiseen raamattu­painokseen liitetyissä selittävissä huomautuksissa.
Vuonna 1954, muutamaa vuotta ennen kuin eräissä piireissä uudelleen suosituksi tullut nuoren maan kreationismi ja siihen perustuva tulvageologia jättivät aukkojen kreationismin varjoonsa, vaikutus­valtainen evankelinen teologi Bernard Ramm kirjoitti teoksessaan The Christian View of Science and Scripture:
"Aukkoteoriasta on tullut kaikkialla hyper­ortodoksisissa piireissä standardi­tulkinta, joka esiintyy lukemattomissa kirjoissa, kirjasissa, raamattu­kursseilla ja aika­kaus­lehtien artikkeleissa. Itse asiassa siitä on tullut niin joille­kuille niin pyhä ja loukkaamaton, että sen kyseen­alaistaminen merkistsee samaa kuin pyhien kirjoitusten muutteleminen tai modernististen taipumusten julistaminen".
Suomessa aukkojen kreationismia on kannattanut muun muassa teologian tohtori ja arkeologi Aapeli Saarisalo.
Aukkoteoriaan on harvoin viitattu kauno­kirjallisuudessa tai viihteessä. Kuitenkin Jon Snyderin romaani "End of the Beginning", jossa kuvataan enkeli­rotua ja sen ahdinkoa ennen Aadamin luomista, on osaltaan tehnyt sen tunnetuksi myös populaarikulttuurin piirissä.
Rammin kirja vaikutti osaltaan kreationismin erään toisen muunnelman, progres­siivi­sen krea­tio­nismin, muotoutumiseen. Se tuli suosituksi yhdys­valtalaisten kristittyjen tiede­miesten järjestön, American Scientific Affilationin, konserva­tiivisempien jäsenten keskuudessa, kun taas saman järjestön modernisti­sempi siipi suosii teististä evoluutiota.
Progressiivista kreationismia ovat kannattaneet muun muassa Oral Roberts, Cyrus I. Scofield, Harry Rimmer, Jimmy Swaggart, G. H. Pember, L. Allen Higley,, Arthur Pink, Peter Ruckman, Finis Jennings Dake, Chuck Missler, E. W. Bullinger, Donald Grey Barnhouse ja Clarence Larkin.