google/wiki40b huggingface dataset:
Panfu

Historia

Kaksi Young Internet GmbHin perustajaa Kay Kühne and Moritz Hohl julkaisi Panfun 1. joulukuuta 2007, kolmen kuukauden kehittämisen jälkeen ja yhden kuukauden betatestaamisen jälkeen. Panfun nimi, joka koostui sanasta "Panda" ja kiinan kielisestä sanasta onni, "fu". Heinäkuussa 2009, verkkosivulla oli 10 miljoonaa käyttäjää maailmanlaajuisesti ja pelistä tuli lasten suurin virtuaalimaailma euroopassa. 
Samoinhin aikoihin verkkosivujen käyttäjäkunta oli nousut 15 miljoonaan ja peli oli käännetty kahteentoista kieleen. Myöhemmin Young Internet oli nimenyt yhtiönsä uudelleen goodbeans GmbH:ksi, tulevilleen mobiilipeleileen sopivaksi. 
Tammikuussa 2015 goodbeans hakeutui konkurssiin, tosin jo kuukautta ennen pelin päivittäminen keskeytyi. Panfu lopetti toimintansa syyskuussa 2016, sekä peliä kehittänyt, että julkaissut goodbeans GmbH.

Panfun turvallisuus

Ylläpitäjien mukaan turvallisuus on Panfun tärkein periaate. Panfussa chattailuun oli asetettu aikarajat turvallisuuden takia, lisäksi pelissä oli sanafiltteri, joka esti sopimatonta puhetta, sekä varoitti pelaajia. Filtteri saattoi poistaa pelaajilta puheoikeudet, jos sääntöjä yritettiin rikkoa useasti. Lisäksi chattia valvotiin kansainvälisesti. Valvojat pystyivät poistaa pelaajan profiilin kokonaan, jos pelaaja rikkoi sääntöjä vakavasti. Pelaajat olivat voineet käyttää valmiiksi kirjoitettuja viestejä chattaamiseen.

Jäsenyys

Joidenkin Panfun ominaisuuksien osalta pelaajien oli ostettava kultajäsenyys, nimeltään "Kultapanda". Jäsenyyden omaisuuksiin kuului mahdollisuus koristella laajemmin oman puumajan, ostaa vaatteita ja adoptoida lemmikki. Joka kuukausi satunnaisesti valitulla perjantaina Panfu järjesti "Kultapanda-päivän". Päivä antoi kaikille pelaajille mahdollisuuden kokeilla Kultapanda-ominaisuuksia.
Seppo Liitsola

Seppo Liitsola (7. helmikuuta 1933 Tampere – 18. heinäkuuta 2012 Espoo) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä ja -valmentaja. Hän valmensi vuosina 1969–1972 ja 1974–1976 maajoukkuetta. Ammatiltaan hän oli voimistelunopettaja.

Pelaajana

Liitsola pelasi menestyksekkään uran TBK:ssa ja Tapparassa. Hän voitti peräti 12 perättäistä SM-mitalia, joka on Suomen ennätys. Kultaisia näistä mitaleista oli kuusi. Pisteitä Liitsola teki pelaamassaan 169 ottelussa 136 (76+60). A-maajoukkueessa Liitsola pelasi 14 ottelua ja yhdet MM-kilpailut vuonna 1955.

Valmentajana

Vuonna 1964 päättyneen pelaajauransa jälkeen Liitsola aloitti valmentamisen. Hänen ensimmäinen joukkueensa oli lyhytikäinen lahtelaisseura Upon Pallo, jonka hän nosti aina SM-sarjaan asti. Maajoukkueessa Liitsola aloitti ennenaikaisesti 1969, kun Joe Wirkkunen jättäytyi tehtävästä solidaarisuudesta kotimaataan Kanadaan kohtaan. Kanada oli riitaantunut Kansainvälisen Jääkiekkoliiton kanssa ja jättäytyi MM-kisoista moneksi vuodeksi. Liitsola johti maajoukkuetta viisi kertaa MM-kisoissa ja kahdesti olympialaisissa.
Liitsola tunnettiin loistavana taktikkona, mutta myös vaativana ja värikkäänä valmentajana. Maajoukkueen jälkeen hän luotsasi vielä HIFK:ta vuosina 1972–1975 yhteen mestaruuteen ja kahteen hopeaan. Saksassa ETV-70 Münchenin peräsimessä Liitsola toimi yhden kauden 1980–1981.

Jääkiekkovaikuttajana

Liitsola toimi Suomen jääkiekkoliitossa valmennuspäällikkönä, koulutuspäällikkönä ja liittohallituksessa.
Toivo Sarparanta

Toivo Valdemar Sarparanta (vuoteen 1936 Söderman, 22. helmikuuta 1893 Turku – 19. kesäkuuta 1961 Hämeenlinna) oli Suomen Puolustusvoimien eversti tykistön aselajissa. 
Sarparanta oli valmistunut insinööriksi Tampereen teknisestä opistosta 1916. Vuoden 1918 tapahtumien myötä hän jäi sotilasuralle KTR 1:een nuoremmaksi upseeriksi 1918–1920, patterin päälliköksi 1920–1924 ja patteriston komentajaksi 1925–1929. Hän kävi komentajakurssin Sotakorkeakoulussa 1930. Hän siirtyi patteriston komentajaksi Jääkäritykistörykmenttiin 1929–1934 ja palasi taas patteriston komentajaksi KTR 1:een 1934–1937. Jyväskylän sotilaspiirin päällikkönä hän oli 1937–1939. Vuosina 1931–1933 Sarparanta oli Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsen.
Talvisodan sytyttyä Sarparanta komensi KTR 7:ää, myöhemmin KTR 10:ä. IV. armeijakunnan tykistökomentajana hän toimi 1940–1941. Jatkosodassa hän toimi VII. armeijakunnan tykistökomentajana 1941–1943 ja Aunuksen ryhmän tykistökomentajana 1943–1944. Vuonna 1944 hän oli III. armeijakunnan tykistökomentaja. Sodan jälkeen hän komensi KTR 4:ää 1944–1946. Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajana Sarparanta oli 1946–1951 ja Hämeen sotilasläänin komentajana 1951–1952.
Chaoyong

Palvelus

Alus lähti 9. elokuuta 1881 Kiinan lipun nostettuaan sisaraluksensa Yangwein kanssa Newcastlesta Weihaiweihin, jonne ne saapuivat lokakuun puolivälissä. Perille saavuttuaan kumpikin alus liitettiin Beiyangin laivastoon, vaikka Chaoyong olikin marraskuun Shanghaissa telakalla. Kiinan Japanin suhteiden kiristyessä Koreassa alukset lähetettiin vuonna 1886 amiraali Ding Ruchangin osaston mukana Inchoniin. Chaoyong ei heikon kuntonsa vuoksi ylittänyt kymmenen solmun nopeutta ja samoin osa sen aseistuksesta oli toimintakunnoton.
Ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan puhjettua alus kuului amiraali Dingin taistelulinjaan Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894, vaikka sen vikoja ei oltu korjattu. Alusta vastaan hyökkäsi keisarillisen Japanin laivaston risteilijät Yoshino, Takachiho, Akitsushima ja Naniwa, joiden ampumat 4,7 tuuman kranaatit tekivät aluksella suurta tuhoa. Aluksella syttyi tulipalo vernissalla käsiteltyjen puuosien sytyttyä hallitsemattomaan tuleen. Alus kallistui vasemmalle kyljelleen ja se täyttyi vedellä. Aluksen miehistö ajoi aluksen matalikolle estääkseen sen uppoamisen ja miehistö jätti aluksensa.
Japanilainen pelastusmiehistö tarkasti aluksen 18. syyskuuta ja päätti sen olevan korjauskelvoton, minkä jälkeen hylky tuhottiin räjäyttämällä.
Heath Irwin

Heath Spencer Irwin (s. 27. kesäkuuta 1973) on amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän syntyi Boulderissa, Coloradossa, ja aloitti uransa pelaamalla Coloradon yliopistolla.
NFL-urallaan Irwin pelasi New England Patriotsissa, Miami Dolphinsissa ja St. Louis Ramsissa.
Golfaaja ja entinen yliopistojalkapalloilija Hale Irwin on Heath Irwinin setä.
Viktoriaaninen aikakausi

Viktoriaanisen ajan vastineita muissa maissa

Saksan vilhelmiininen aika (1871–1918), Ruotsin oskariaaninen aika (1872–1907) ja Ranskan belle époque ovat ajallisesti ja kulttuuriselta sisällöltään osittain päällekkäisiä käsitteitä viktoriaanisen ajan kanssa.
Moanmetsästys

Moanmetsästys oli moalintujen elossaollessa tärkeä osa maorien elinkeinoa. Metsästys johti lopulta moalintujen sukupuuttoon muutaman sadan vuoden kuluttua siitä, kun maorit saapuivat Uuteen-Seelantiin 1200–1300-luvuilla. Uudesta-Seelannista tunnetaan useita moalintujen metsästyspaikkoja ja metsästettyjen lintujen jäänteitä on löydetty runsaasti. Metsästyksen kannalta kaikkein tärkein moalaji oli noin 80-kiloinen Euryapteryx geranoides.

Metsästyspaikat

Uudesta-Seelannista on löydetty noin 300 asuinpaikkaa, joista on löydetty moanluita. 50 näistä paikoista on tutkittu. Useimmat näistä sijaitsevat Uuden-Seelannin Eteläsaarella ja siellä miltei poikkeuksetta Etelä-Alppien itäpuolelta. Alueen vuotuinen sademäärä on 300 mm ja kasvillisuus vaihtelee harvasta metsästä avoimeen heinikkoon. Löydettyjen metsästyspaikkojen joukossa on hyvin suuria paikkoja. Suurimpiin lukeutuvassa Waitaki Mouthissa moanpaistouuneja on löydetty noin 60 hehtaarin alalta. Rakaiassa on kaksi metsästyspaikkaa, joista toinen on 40 hehtaarin kokoinen. Paikoille kuljetettiin todennäköisesti tuhansia moanruhoja sisämaasta. Kuljetus tapahtui kaislaveneillä jokia pitkin.

Metsästysmenetelmät

Tarkkaa tietoa moalintujen metsästysmenetelmistä ei ole. Muinaisilta asuinpaikoilta ei ole löydetty aseita, jotka olisi voitu selvästi yhdistää moanmetsästykseen. Metsästysperinteetkään eivät ole säilyneet. Metsästyksessä käytettiin luultavasti apuna keihäitä ja koiria varsinaisen tappamisen tapahtuessa ansoilla. Ansojen etu oli niiden turvallisuus. Moa oli luultavasti lähietäisyydeltä vaarallinen metsästettävä sen vahvojen jalkojen takia. Koirien avulla saatettiin myös ehkä paimentaa lintuja maorien metsästyspaikoille. Teurastuksessa käytettyjä tarvetyökaluja on löydetty vanhoilta asuinpaikoilta runsaasti. Niiden lisäksi on löydetty silkriittiteriä, hiekkakivilohkareiden kappaleita ja liuskekiviveitsiä. Koska pysyviä rakennuksia ei juuri tehty, moaa metsästettiin luultavasti kausittain. Kausittainen metsästys keskittyi todennäköisesti kevääseen ja kesään, mikä on päätelty asuinpaikoilta löydetyistä munankuorista. Moan luista valmistettiin muun muassa ongenkoukkuja ja erilaisia koruja. Lisäksi sulkia käytettiin vaatteiden tekoon ja munia käytettiin niiden syömisen ohella veden varastointiin.

Vaikutus moalintujen häviämiseen

Yleisesti hyväksytyn teorian mukaan metsästys johti moalintujen kuolemiseen sukupuuttoon. Moalintujen metsästyksen huippu ajoittui 1300-luvulle ja niiden määrä pieneni paljon hyvin nopeasti tämän huipun jälkeen. Moalintujen nopeaan häviämiseen metsästyksen seurauksena vaikutti muun muassa väestön liiallinen kasvu ja moan metsästämisen helppous. Metsästyksen ohella niiden häviämiseen vaikutti väestönkasvun aiheuttama elinympäristöjen häviäminen.  Moalinnut hävisivät luultavasti 100–200 vuoden sisällä siitä, kun maorit asuttivat Uuden-Seelannin. Tuoreimmat moalintujen metsästyksestä jääneet jäänteet ovat 1550-luvulta. Moalintujen mukana kuoli myös monia muita lentokyvyttömiä lintulajeja.
Piedmont blues

Piedmont blues on Yhdysvaltain itärannikon Piedmontin alueella syntynyt country blues -musiikin alatyyli. Piedmontin alue viittaa Piedmontin tasankoon, joka sijaitsee itäisen rannikkoalueen ja Appalakkien vuoriston välissä Atlantasta Georgiasta Virginian Richmondiin. Alueelle oli tyypillistä voimakas rotusyrjintä, joka eristi mustan väestön perinteen tiukasti erilleen. Piedmontin blues perustui kansanmusiikki- ja tanssimusiikkitraditioon; sen kitaratekniikat (kuten huoliteltu näppäilytekniikka) periytyivät banjotekniikoista, jotka sekoittuivat pianisteilta omaksuttuihin ragtime-vaikutteisiin.
Piedmont blues oli suosituimmillaan 1920-luvun puolivälistä aina 1940-luvun puoleen väliin saakka.
Hematofobia

Oireet

Hematofobian fyysiset oireet ovat monesti samanlaisia kuin muissakin fobioissa. Näitä ovat esimerkiksi kohonnut pulssi ja verenpaine kohdatessa pelon aiheuttaja. Osalla potilaista ilmenee kuitenkin epätyypillisempiä oireita, kuten verenpaineen ja sykkeen romahtaminen, joista taas saattaa seurata heikotusta tai jopa pyörtyminen.
Taevaskoja

Taevaskoja on kylä Kaakkois-Virossa Põlvamaan maakunnassa Põlvan kunnassa.
Kylä sijaitse Tartto–Petseri-rautatien vieressä samannimisen rautatieaseman lähellä.
Nähtävyytenä kylässä ovat Iso ja Pieni Taevaskoda – hiekkakivipaljastumat Ahjan joella noin 10 kilometriä Põlvan kaupungista pohjoiseen.
Peder Østlund

Peder Østlund (7. toukokuuta 1872 – 22. tammikuuta 1939) oli norjalainen pikaluistelija, ruotsalaisten maahanmuuttajien poika.
Østlund voitti maailmanmestaruuden vuosina 1898 ja 1899 sekä Euroopan-mestaruuden vuosina 1899 ja 1900.
Østlund oli Hamarin EM-kisoissa 1894 nopein 1 500 metrin luistelussa ajalla 2.28,8, mutta kisojen yleismestaruus jäi jakamatta, koska kukaan ei saavuttanut kahta matkamestaruutta. Davosin MM-kisoissa 1898 hän voitti 1 500 metrin kilpailun ajalla 2.23,6, 5 000 metrin kilpailun ajalla 8.52,2 ja 10 000 metrin ajalla 18.40,0. Koska hän voitti kolme matkamestaruutta, hän saavutti kisojen yleismestaruuden. Seuraavana vuonna Davosin EM-kisoissa hän oli nopein jokaisella matkalla ja täten yleismestari. Hän voitti 500 metrin kilpailun ajalla 47,4, 1 500 metrin ajalla 2.27,8, 5 000 metrin ajalla 9.02,6 ja 10 000 metrin matkan ajalla 18.38,2. Saman vuoden MM-kisoissa Berliinissä hän voitti kolme matkaa ja yleismestaruuden. Hän oli nopein 500 metrillä ajalla 50,5, 1 500 metrillä ajalla 2.45,0 ja 5 000 metrillä ajalla 9.54,6. Østlund voitti Budapestin EM-kisoissa 1900 jälleen kaikki matkat ja yleismestaruuden. Hänen voittoaikansa 500 metrillä oli 47,7, 1 500 metrillä 2.39,9, 5 000 metrillä 9.15,8 ja 10 000 metrillä 22.45,2. Samana vuonna Kristianian MM-kisoissa hän ylsi vielä 500 metrin voittoon ajalla 46,4.
Uransa aikana Østlund oli kahteen otteeseen niin sanotun aateliskalenterin kärkisijalla; aluksi vain 21 päivän ajan, mutta toistamiseen lähes kymmenen vuoden ajan (3 644 päivää). Hän luisteli uransa aikana kymmenen maailmanennätystä, joista viisi 10.–11. helmikuuta 1900 MM-kisoissa Davosissa.
Østlund teki ensimmäisen maailmanennätyksensä vuonna 1893, kun hän paransi Jaap Edenin 1 500 metrin ennätystä 2,4 sekunnilla aikaan 2.32,6. Seuraavana vuonna hän paransi aikaa lukemiin 2.31,4, mutta Einar Halvorsen rikkoi ennätyksen vielä samana vuonna. Østlund otti ennätyksen takaisin samana vuonna ajalla 2.28,8, joka oli 0,8 sekuntia nopeampi kuin Halvorsenin edeltävä ennätys. Vuonna 1895 Jaap Eden otti ennätyksen haltuunsa ajalla 2.25,4, mutta Østlund pystyi parantamaan ennätystä vuonna 1898 lukemiin 2.23,6. Kaksi vuotta myöhemmin hän teki uusiksi ennätysluvuiksi 2.22,6. Tämä säilyi maailmanennätyksenä kahdeksan vuotta, kunes Oscar Mathisen rikkoi ennätyksen vuonna 1908.
500 metrillä Østlund teki maailmanennätyksen vuonna 1897, kun hän paransi Wilhelm Mausethin maailmanennätyslukemia 0,2 sekunnilla aikaan 46,6. Østlund paransi vuonna 1900 omaa ennätystään aikaan 45,2, joka säilyi maailmanennätyksenä kuusi vuotta. Rudolf Gundersen rikkoi ennätyksen lopulta vuonna 1906. 1 000 metrillä Østlund luisteli vuonna 1899 maailmanennätysajaksi 1.38,0, jota hän paransi seuraavana vuonna aikaan 1.34,0. Mathisen onnistui rikkomaan ennätyksen vuonna 1909. Østlund teki vuonna 1900 myös 10 000 metrin maailmanennätyksen, kun hän paransi Jaap Edenin ennätystä 5,4 sekunnilla lukemiin 17.50,6. Mathisen otti tämän matkan maailmanennätyksen haltuunsa vuonna 1912, joten Østlundin ennätys pysyi voimassa 12 vuotta.
Norjan-mestaruuden Østlund voitti vuonna 1898. Seuratasolla hän edusti Trondhjems Skøiteklubia.
Torsten Walmqvist

Torsten Georg Walmqvist (20. marraskuuta 1873 Helsinki – 24. marraskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen hovioikeuden auskultantti ja liikemies. Hän toimi sortovuosina venäläisten yhteistoimintamiehenä ja palveli tsaarin salaisessa poliisissa ohranassa. Walmqvist kirjoitti 1930-luvun lopulla näitä vaiheita kuvaavat muistelmansa.
Walmqvistin vanhemmat olivat senaatin esittelijäsihteeri ja valtioneuvos Frans Erland Walmqvist (1830–1902) ja Hilda Christina Runeberg. Hänen veljensä kenraalimajuri Hjalmar Bruno Walmqvist (1866–1946) toimi Helsingin poliisimestarina 1911–1917.
Walmqvist pääsi ylioppilaaksi 1893 Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta ja suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1901 sekä oli auskultanttina Turun hovioikeudessa samana vuonna.
Walmqvist oli tilapäisenä pormestarina ensin Hangossa ja sitten Porvoossa 1904-1905. Hän joutui luopumaan pormestarin virasta epäselvien raha-asioiden takia ja siirtyi sitten Venäjälle toimien Venäjälle kuuluneessa Puolassa Petrokovin (Piotrkówin) poliisin etsivän osaston päällikkönä 1908–1912. Palattuaan Suomeen Walmqvist oli nimismiehenä Kivennavalla 1914–1917 mutta joutui eroamaan maaliskuun vallankumouksen jälkeen. Hän toimi sitten itsenäisyyden aikana liikemiehenä Helsingissä mutta joutui pakenemaan useiksi vuosiksi ulkomaille syyllistyttyään taloudellisiin petoksiin ja väärennöksiin liiketoimissaan. Walmqvist luovutettiin Suomwwn ja hän istui jonkin aikaa vankilassa rikoksistaan.
Walmqvist kirjoitti 1930-luvulla sortovuosien aikaan liittyneet muistelmansa Hemliga medarbetare salanimellä Georges Wal. Ne julkaistiin suomennettuina nimellä Konnia ja kiipijöitä Keisarin palveluksessa : Tsaarin-Venäjän salaisen poliisin palveluksessa olleen suomalaisen muistelmia (Gummerus 1939). Kirjailija Eino I. Parmanen haastatteli Walmqvistia kootessaan aineistoa sortovuosien historiasta kertoneeseen Taistelujen kirja-teokseensa. Walmqvist väitti Parmaselle että työväenjohtaja Edvard Valpas-Hänninen, kirjailijat Algoth Untola (Maiju Lassila) ja Hella Wuolijoki sekä 1905 murhattu prokuraattori Eliel Soisalon-Soininen olisivat olleet 1900-luvun alussa tsaarin salaisen poliisin ohranan asiamiehiä. Vuonna 1941 ilmestyneessä Taistelujen kirjan 4. osassa esitettiin tämä Valpasta koskenut syytös ja väitettiin että Walmqvist (kirjassa salanimellä Waldburg) olisi toiminut Valppaan suomalaisena esimiehenä ohranassa. Muita Walmqvistin mainitsemia henkilöitä koskeneet paljastukset Parmanen jätti kirjastaan pois.
Walmqvist oli naimisissa 1901–1938 Lydia Margaretha Haglundin (k. 1938) kanssa.
Lumityttö

Lumityttö (ven. Снегурочка, Snegurotška) on venäläisten kansansatujen hahmo. Eräässä tarinassa hän on Kevään ja Pakkasen tytär, joka kaipaa ihmisten seuraa. Hän pitää Lel-nimisestä paimenesta, mutta on kykenemätön tuntemaan rakkautta. Lumitytön äiti säälii häntä ja antaa hänelle tämän kyvyn, mutta heti kun Lumityttö rakastuu, hänen sydämensä lämpenee ja hän sulaa. Tämän tarinan kirjoitti näytelmäksi Aleksandr Ostrovski, josta Nikolai Rimski-Korsakov myöhemmin sovitti oopperan Lumityttö.
Toisen kertomuksen mukaan vanha pariskunta tekee lumesta tytön, joka muuttuu eläväksi. Ryhmä tyttöjä kutsuu hänet metsään kävelylle, jonka jälkeen he tekevät pienen nuotion ja hyppivät vuorotellen sen yli. Kun Lumitytön vuoro tulee, hän haihtuu jo puolivälissä hyppyä pieneksi pilveksi.
Nykyään Lumityttö tunnetaan Pakkasukon, joulupukin venäläisen serkun lapsenlapsena ja avustajana.
Mahomet Weyonomon

Mahomet Weyonomon oli mohegaani-intiaanien ylipäällikkö, joka teki vuonna 1735 matkan Isoon-Britanniaan tarkoituksenaan tavata maan kuningas Yrjö II. Hän ei ehtinyt kuitenkaan koskaan tavata kuningasta, sillä seuraavana vuonna Weyonomon seurueineen menehtyi Lontoossa riehuvaan isorokkoon. Hän oli kuollessaan 36-vuotias. 
Weyonomon oli uskonnoltaan muslimi. Hän oli maineikkaan mohegaanien johtajan Uncasin pojan pojanpoika. Hänen äitinsä edusti espanjalaisten mukana Pohjois-Amerikan mantereelle saapuneita melungeoneita jotka olivat lähtöisin pääosin pohjoisen Afrikan barbaarirannikolta tai Turkista ja joutuneet pakenemaan alkuperäisiltä mailtaan.

Matkan tarkoitus

Weyonomonin pitkään laivamatkaan Britteinsaarille oli aivan erityinen syy. Hänen kansansa oli joutunut luovuttamaan yhä suurempia maa-alueita Uuden-Englannin siirtolaisille nykyisen Connecticutin alueelta. Sata vuotta aikaisemmin mohegaanit päällikkönsä Uncasin johdolla olivat olleet toivottamassa brittejä tervetulleiksi uudelle mantereelle. Ystävyyssiteiden asteittainen murtuminen ja siirtolaisten loputon maannälkä olivat työntäneet mohegaanit yhä pienemmälle alueelle ja estääkseen lohduttomalta näyttävää tulevaisuutta toteutumasta oli Weyonomon päättänyt matkustaa Englantiin vedotakseen kuninkaan oikeudenmukaisuuteen ja pyytääkseen tältä parempaa kohtelua kansalleen. Weyonomonin seurueen muodostivat kapteeni John Mason ja hänen poikansa Sam sekä mohegaaninkielinen tulkki Zachery Johnson, intiaaninimeltään AughQuant. 
Muutamia vuosikymmeniä aikaisemmin oli Englantiin purjehtinut Weyonomonin isoisä Owenego tapaamaan kuningatar Annea. Matkan syynä oli Connecticutin siirtokunnan nopea kasvu ja siitä aiheutuneet maankäyttöön liittyvät ongelmat. Kuningatar oli luvannut, että britit palauttaisivat anastamansa alueet niiden alkuperäisille asukkaille, mutta lupaus osoittautui katteettomaksi eikä kyennyt pysäyttämään siirtokunnan leviämistä.

Uusi hautaus

Weyonomon haudattiin vuonna 1736 johonkin etelä-Lontoon hautausmaalle ja hänen hautapaikkansa jäi tuntemattomaksi.  Vuonna 2006 Englannin kuningatar Elisabet II julkisti Weyonomonin muistomerkin Southwarkin katedraalissa mohegaanien perinteisten hautausseremonioiden saattelemana.
Marita Toikka

Marita Toikka (s. 13. kesäkuuta 1973 Joutseno) on Kouvolan kaupunginjohtaja. Sitä ennen hän toimi Imatran kaupungin hallintojohtajana vuosina 2008–2017. Puoluekannaltaan Toikka on kokoomuslainen.

Koulutus

Marita Toikka suoritti Helsingin Yliopistossa 4.6.1999 oikeustieteen kandidaatin/maisterin tutkinnon. Lisäksi hän opiskeli vuonna 2001 Lappeenrannan teknillisessä yliopistossa kauppatieteiden osasolla pääaineenaan johtaminen ja organisaatiot. Hän suoritti Kaakois-Suomen TE-keskuksen yritysosastolla talousjohtamisen kurssin vuonna 2006. Saksassa Mannheimin yliopistossa oikeustieteellisessä tiedekunnassa hän opiskeli vuonna 1996. Marita Toikka suoritti Puolustusvoimien XCIII Alueellisen maanpuolustuskurssin Maasotakoulussa Lappeenrannassa vuonna 2012.

Arvo

Marita Toikka sai 12.2.2000 varatuomarin arvonimen Kouvolan hovioikeudessa.

Työhistoria

Kouvolan kaupungin kaupunginjohtajana Marita Toikka työskennellyt 3.5.2017 alkaen. Sitä ennen hän oli Imatran kaupungin hallintojohtaja ja kaupunginjohtajan 1.varamies vuosina 2008-2017, Joutsenon kaupungin hallintojohtaja vuosina 2006-2008 ja Lappeenrannan kaupungin kaupunginkanslian lakimies vuosina 2000-2006.

Ansiomerkit

Marita Toikalle on myönnetty Kansallisen Kokoomuksen Vihreä Leijona vuonna 2012 ja
Kansallisen Kokoomuksen Kultainen Leijona vuonna 2017.

Perhe ja harrastukset

Marita Toikalla on kolme lasta ja aviomies Kari Tiainen, Mikkelin raviradan toimitusjohtaja.
Harrastuksiin kuuluvat kuntosali, lenkkeily, vinttikoirat ja metsätyöt.
Verihelttaseitikki

Ulkonäkö ja koko

Verihelttaseitikin lakki on nuorena kellomainen, myöhemmin kuperaksi laakeneva, sen keskellä on yleensä matala kohouma. Pinta on päältä kuivapintainen, hienosäikeinen, himmeän kellanruskea ja siinä voi olla myös oliivinvihreitä sävyjä. Heltat josta laji onkin hyvin helppo tuntea, ovat melko tiheässä, nuorina, nimensä mukaisesti, verenpunaiset ja vanhemmiten kun itiöt kypsyvät ruskeanpunaiset. Jalka suhteellisen pitkä ja hoikka, ruskeankeltainen, tyvestä punertava, himmeän kiiltävä, siinä on melko heikosti erottuvia, ruskeankeltaisia seittivöitä. Kasvuaika on elo-syyskuussa.

Kasvupaikka ja elinympäristö

Verihelttaseitikki on hyvin yleinen kuivissa kangasmetsissä ja tuoreemmillakin kankailla, ja toisinaan se on mäntykankaiden runsain sienilaji. Se on männyn mykorritsasieni.

Käyttö

Veriseitikkiryhmän sienet voivat aiheuttaa vatsakipuja, joten niitä ei suositella ruokakäyttöön. Verihelttaseitikki on kuitenkin hyvä sieni värjäykseen ja siitä saadaan punaisia ja oransseja värejä.
Silmäluomi

Silmäluomi on silmän peittävä liikkuva ihopoimu, joka levittää kyynelnestettä silmään, jottei silmä kuivuisi. Ihmisen silmäluomessa on lisäksi rivi silmäripsiä, jotka suojaavat silmää pölyltä ja ulkopuolisilta esineiltä. Nukkuessa ihmisen silmäluomi on kiinni.
Tutkijat ovat ehdottaneet, että silmäluomi on kehittynyt poistamaan roskat silmistä. Esimerkiksi kaloilla ei ole silmäluomea, koska vesi virtaa niiden silmien ohi tauotta, joten niiden silmät eivät kuivu. Silmäluomia voi koristella laittamalla luomiin luomiväriä.
Balto

Balto oli rekikoira, joka sai julkisuutta vetämällä kurkkumätälääkettä toimittavaa rekeä Alaskassa Pohjois-Amerikassa 1920-luvulla Gunnar Kaasenin valjakossa. Valjakkoajajien ja rekikoirien ansiosta pieni Nomen kaupunki pelastui pahalta kurkkumätäepidemialta. Balto toimi valjakon johtokoirana. Kaikki olivat luulleet, ettei Baltosta olisi kuin työkoiraksi, sillä se ei ollut osoittanut johtajakoiralle vaadittavaa luonnetta. Balto oli alaskanhusky, vaikka on myös virheellisesti luultu, että se olisi ollut joko siperianhusky tai alaskanmalamuutti.
Täytetty Balto on näytteillä Clevelandin luonnontieteellisessä museossa ja Balton muistoksi on myös pystytetty patsas New Yorkin Central Parkiin.
Rekikoira Baltoa käsitteleviä animaatioita on ilmestynyt kolme Universal Pictures -yhtiön tuottamana: Balto, Balto – pako yli suuren veden ja Balto – muutoksen tuulet. Animaatioissa Balto on puoliksi susi ja puoliksi siperianhusky.
Kari Järvinen (toimitusjohtaja)

Kari Järvinen on valtion sijoitusyhtiö Solidiumin toimitusjohtaja. Hän tuli tehtävään pian yhtiön perustamisen jälkeen 2009.
Ennen Solidiumia Järvinen työskenteli yli kymmenen vuotta investointipankki Mandatumissa kevääseen 2007, jolloin pankki myytiin Danske Bankille. Hän vietti sen jälkeen kaksi sapattivuotta.