Runo-Edda

Runo-Edda tai Vanhempi Edda on runomuotoinen skandinaavisten muinaistarujen kokoelma. Runot ovat muinaisnorjaa.  Useimmat runot syntyivät arviolta vuosien 800–1000 välillä, jotkin sen jälkeen. Ne elivät aluksi suullisena perimätietona ennen kuin ne kirjoitettiin ylös Islannissa toisen vuosituhannen alkuvuosisatoina. Runot ovat useiden eri tekijöiden sepittämiä, mutta tekijöiden nimiä ei tunneta. Merkittävin käsikirjoitus on Islannissa noin vuonna 1270 koottu Codex Regius.

Synty ja siirtyminen

Edda-runojen syntyaikaa ja alkuperää ei voida tarkasti määritellä. Niiden runomitta on länsigermaanista, mikä tekee niistä luultavasti hyvin vanhoja. Runojen aiheet ovat peräisin kristinuskon tuloa edeltävän ajan mytologiasta, ja ne kertovat muun muassa esikristillisistä jumalista, joiden osuutta ei ole kristinuskon vaikutuksesta pienennetty kuten monissa muissa tuon ajan eurooppalaisissa mytologioissa. 1200- ja 1300-luvun kirjoituksissa eddalaista runoutta pidettiin jo vanhanaikaisena.
Vanhimpia tunnettuja esimerkkejä muinaisnorjankielisestä eddamittaisesta runoudesta ovat vanhemmalla futhark-riimukirjoituksella (käytössä n. 150–700 jaa.) tehtyjä kaiverruksia, usein muistokirjoituksia, joita on löydetty paljon etenkin Ruotsista.
Yksittäisten runojen keskinäistä aikajärjestystä on myös vaikea määritellä. Se johtuu osittain siitä, että kun runot kirjoitettiin ylös keskiajalla, niihin oli jo saatettu lisätä uusia elementtejä.
Eddarunojen esittäjiä ei tunneta nimeltä, eikä heidän sukupuolestaan ole tietoa. Sitäkään ei tiedetä, missä runonlausujat esiintyivät. Yleisesti arvellaan, että runoa lausui yksi lausuja yleisölleen. Joidenkin tutkijoiden mukaan runoja saattoi esittää usea esittäjä, joista jokaisella oli oma roolinsa. Tätä tukisi Codex Regiusissa olevat merkinnät, jotka näyttävät näyttelijälle tarkoitetuilta ohjeilta.
Ei tiedetä, siirtyivätkö runot sukupolvelta toiselle samassa muodossa, vai uusiutuivatko ne jatkuvasti lausujien tuntemien runokaavojen puitteissa. Yleisimmin uskotaan runojen siirtyneen muistinvaraisesti, vaikka joistain runoista tunnetaankin hiukan toisistaan poikkeavia versioita.

Ylös kirjoittaminen

Latinalainen kirjaimisto sekä eläimennahka kirjoitusmateriaalina saapuivat Skandinaviaan 1000- ja 1100-luvuilla. Sen myötä suullista Edda-runoutta alettiin kirjoittaa ylös pergamentille Islannissa ja mahdollisesti paikoin myös muualla Skandinaviassa. Tarkkaa aikaa tälle ei kuitenkaan tiedetä. Runo-Edda on koottu erilaisista käsikirjoituskokoelmista, ja siitä on erilaisia versioita. Kaikkia runoja ei koskaan kirjoitettu ylös, ja osa kirjoitetuistakin on kadonnut. Puuttuvien runojen tapahtumiin viitataan esimerkiksi Snorri Sturluson 1220-luvulla laatiman Proosa-Eddan tarinoissa.

Codex Regius

Runo-Eddan tunnetuin käsikirjoitus on Islannissa noin vuonna 1270 koottu Codex Regius. Kokoelman alkuperäistä nimeä ei tiedetä. Sitä alettiin kutsua 1600-luvulla Sæmundar-Eddaksi, kun sen löytäjä Brynjólfur Sveinsson luuli sitä Sæmundr fróðin kokoamaksi ja Snorri Sturlusonin 1220-luvulla kirjoittaman Eddan (nyk. Proosa-Edda) lähteeksi. Muinaisnorjalaisten runojen kokoelman nykyaikainen nimi Runo-Edda perustuu tähän väärinkäsitykseen.
Codex Regiukseen kuuluu 31 erillistä runoa. Se koostuu kahdesta osiosta, Eddan jumalrunot, joihin kuuluu 11 runoa, ja Eddan sankarirunot, joita on 20. Ensimmäisistä jumalrunoista Vǫluspá, Vafþrúðnismál ja Grímnismál kuvaavat maailman, jumalien, ihmisten ja muiden olentojen syntyä sekä maailmanloppua. Sankarirunoissa kerrotaan muun muassa Sigurdin sankariteoista. 
Runojen lomassa on kokoajien kirjoittamia proosamuotoisia selvennyksiä, jotka selittävät lukijalle vaikeasti ymmärrettäviä, unohtuneita, tai avoimeksi jääviä asioita.

Muut kirjat

Edda-runoutta on myös islantilaisissa muinaissaagoissa, jotka ovat saagojen lajityyppi. Lisäksi kolme Edda-runoa esiintyy keskiaikaisissa islantilaisissa historiallisissa kokoelmissa.
Runot on suomentanut Aale Tynni.