google/wiki40b huggingface dataset:
Purppuravirrat 2 – Ilmestyskirjan enkelit

Juoni

Komisario Pierre Niemansin (Jean Reno) ranskalaisesta luostarista lähellä Saksan rajaa löytämä ruumis tuntuu viittaavan ritualistiseen uhraukseen ja jotain todella outoa ja isoa on tekeillä. Samaan aikaan nuori poliisikapteeni Reda (Benoît Magimel) törmää suuria tuskia kärsivään mieheen, jolla on täsmälleen sama DNA kuin Jeesus Nasaretilaisella. Reda saa pian selville, että hänen tutkimallaan tapauksella on suora yhteys Niemansin mieliharmiin. Kaikki todistusaineisto viittaa nyt siihen, että Ilmestyskirjan kuvaamat viimeiset ajat ovat käsillä. Onko Jumala menettänyt kärsivällisyytensä ihmiskunnan kanssa, ja onko Tuomiopäivä jo lähellä? Poliisikaksikolla on myös vahva vastustaja, julma natsirikollinen Heinrich von Garten (Christopher Lee).

Tuotanto

Purppuravirrat 2 – Ilmestyskirjan enkelit kuvattiin Ranskassa Lavaudieun Le Bourgissa, Aulnatissa, Beulotte-Saint-Laurentissa, Brieyssä, Luxeuil-les-Bainsissa, Faucogney-et-la-Merissä, Hayangessa, Herserangessa, Pontoisessa, Gif-sur-Yvettessa, Bry-sur-Marnessa ja Vosgesissa sekä Luxemburgin Esch-sur-Alzettessa ja Saksan Baijerissa 30 miljoonan euron budjetilla. Elokuvan tuotanto alkoi 24. helmikuuta vuonna 2003 ja kesti kesäkuun 25. päivään asti.
Ilmestyskirjan enkelit perustuu Jean-Christophe Grangén luomiin hahmoihin. Käsikirjoituksen laati Luc Besson, joka myös tuotti elokuvan Alain Goldmanin kanssa. Colin Towns sävelsi elokuvan musiikin.
Christopher Lee hyväksyi roolinsa elokuvasta lähinnä sen takia, koska hän halusi työskennellä Jean Renon kanssa.

Julkaisu

Purppuravirrat 2 – Ilmestyskirjan enkelit sai ensi-iltansa kotimaassaan Ranskassa ja Belgiassa 18. helmikuuta vuonna 2004. Italiassa elokuva pääsi teatterilevitykseen 26. maaliskuuta 2004. Elokuva pääsi maailmanlaajuisesti teatterilevitykseen, mutta Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa elokuva julkaistiin suoraan DVD:lle; Yhdysvalloissa DVD julkaistiin 29. maaliskuuta 2005 ja Isossa-Britanniassa 25. huhtikuuta. Suomessa elokuva ilmestyi 24. syyskuuta vuonna 2004 Night Visions Film Festivalilla. Suomessa elokuva julkaistiin DVD:lle 26. tammikuuta vuonna 2005.
Gordon Delamont

Gordon Arthur Delamont (27. lokakuuta 1918 Moose Jaw, Saskatchewan – 16. tammikuuta 1981 Toronto, Ontario) oli kanadalainen musiikkipedagogi, kirjailija, säveltäjä ja trumpetisti. Delamont oli johtava musiikkikasvattaja ja teoreetikko, josta tuli vaikutusvaltainen hahmo taidemusiikkia ja jazzia yhdistäneessä liikkeessä. Canadian Encyclopedia nimeää Delamontin tunnetuimmaksi saavutukseksi toimimisen opettajana useille Kanadan huomattavimmista jazzmuusikoista. 
Delamontin johdolla opiskelivat muiden muassa Peter Appleyard, Gustav Ciamaga, Ron Collier, Jimmy Dale, Hagood Hardy, Paul Hoffert, Moe Koffman, Rob McConnell, Ben McPeek, Birnie Piltch, Fred Stone, Norman Symonds ja Rick Wilkins. 
Delamont kirjoitti muun muassa useita teoksia jazzsäveltämisestä ja -sovittamisesta. Näistä teoksista on tullut eri yliopistokursseilla vaadittuja tekstejä, ja niitä on käännetty japaniksi ja italiaksi. Säveltäjänä Delamontin tunnetuin teos on Canadian Encyclopedian mukaan Three Entertainments for Saxophone Quartet (1969, 1970), jota on esitetty laajalti Atlantin valtameren molemmilla puolilla ja jonka levytti New Yorkin saksofonikvartetti. Muihin Delamontin sävellyksiin kuuluvat Allegro and Blues (jazzorkesterille, 1962), Portrait of Charles Mingus (oktetille, 1963), Ontario Suite (sopraanolle ja orkesterille, 1965, 1967), Centum (1966, yhtyeelle), College No. 3 (1967, 1970), Song and Dance (1967, 1970), Moderato and Blues (vaskikvintetille, 1973, 1974) sekä Conversation for Flugelhorn and Alto Saxophone (1977).
Georg Dolivo

Georg Dolivo (alk. Georgij Dolivo-Dobrovolskij, s. 9. helmikuuta 1945 Helsinki) on suomalainen laulaja ja kulttuurialan vaikuttaja. Dolivo tunnetaan muun muassa viihdekvartetti Kivikasvojen entisenä jäsenenä, ja hän on sanoittanut kappaleita ryhmälle sekä Fredille ja Ilkka Hemmingille. Nuorena Dolivo esiintyi myös Kukonpojat-lauluyhtyeessä.
Dolivo toimi Svenska Teaternin johtajana 1987−1996. Vuosina 1996–2001 hän oli Helsinki – Euroopan kulttuurikaupunki 2000 -säätiön johtaja. Vuosina 2001–2012 Dolivo työskenteli Espoon kulttuurijohtajana. Hänelle myönnettiin Espoo-mitali vuonna 2007. Dolivo on toiminut Suomen elokuvasäätiön hallituksen puheenjohtajana kausina 2011–2013. ja 2014–2016
Dolivon isoisä oli valkoinen kenraali Severin Dobrovolski, joka luovutettiin 1945 "Leinon vankina" Neuvostoliittoon, missä hänet teloitettiin.
Robin Hood -ilmiö

Robin Hood -ilmiö tarkoittaa taloudellista ilmiötä, jossa tulot jaetaan uudelleen niin, että taloudellinen epätasa-arvo vähenee. Ilmiö on nimetty Robin Hoodin mukaan. Hoodin sanotaan varastaneen rikkailta ja antaneen köyhille.

Ilmiön syitä

Robin Hood -ilmiön taustalla voi olla useita erilaisia syitä. Muun muassa talouspoliittiset päätökset voivat johtaa taloudellisen eriarvoisuuden kasvuun.

Luonnollinen kehitys

Simon Kuznetsin mukaan valtion taloudellinen kehitys on yksi merkittävä syy ilmiön taustalla. Kuznets havaitsi käyrän muotoisen riippuvuuden tulojen ja epätasa-arvoisuuden välillä. Hänen mukaansa erittäin heikosti kehittyneissä valtioissa ihmisten väliset erot varallisuudessa ovat suhteellisen pieniä.
Valtion kehittyessä pääoman erot kasvavat, mutta lopulta erilaiset tasoittavat mekanismit, kuten toimeentulotuki johtavat Robin Hood -ilmiöön ja varallisuuserojen tasoittumiseen.

Progressiivinen tulovero

Useissa valtioissa on käytössä progressiivinen tuloverojärjestelmä, jossa osaa työntekijän palkasta verotetaan vain vähän tai ei lainkaan, mutta suurempia tuloja verotetaan enemmän. Tämän johdosta suurempituloiset maksavat suhteessa suuremman osan veroja, mikä johtaa varallisuuserojen pienentymiseen ja aiheuttaa Robin Hood -ilmiön.
Odake (1945)

Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 5. lokakuuta 1945 ja se aloitti kotiutettujen sotilaiden kuljetukset Japaniin 1. joulukuuta. Alus luovutettiin 4. heinäkuuta 1947 sotakorvauksena Yhdysvalloille.
Viimeinen uhri

Juoni

Viimeinen uhri kertoo Columbinen verilöylyn tapaisesta koulusurmatapahtumasta. Kekseliäs, harkitsematon ja villi Diana McFee (Evan Rachel Wood) ei jaksa odottaa aikuiselämänsä alkamista. Odotellessaan keväällä high schoolin viimeisiä päiviä Diana testaa rajojaan seksin ja huumeiden alueella, sillä aikaa kun hänen konservatiivisempi ystävänsä Maureen (Eva Amurri) katsoo vierestä huolestuneena.
Mutta sitten eräänä päivänä automaattiaseella varustautunut tekijä Michael Patrick (John Magaro) riehuu koulussa nuorison keskellä kunnes löytää suositun Dianan piilostaan ystävättärensä Maureenin kanssa...
15 vuotta myöhemmin Diana (Uma Thurman) elää hiljaista perhe-elämää miehensä Paulin (Brett Cullen) ja tyttärensä Emman (Gabrielle Brennan) kanssa, ja yrittää kaikin keinoin torjua menneisyytensä. Häntä painaa syyllisyys, ettei hän saa unta. Kun kouluammunnan 15. vuosipäivä lähestyy, alkavat traumaattiset muistot purkautua. Samalla myös pelottavia ja selittämättömiä asioita alkaa tapahtua hänen ympärillään.
Onko se vain kuvitelmaa vai onko olemassa jokin yhteys tapahtumaan 15 vuotta sitten, kun Diana joutui tekemään käsittämättömän valinnan. Toisinaan menneisyyden synkät salaisuudet eivät suostu unohtumaan...

Trivia

Viimeinen uhri kuvattiin kokonaisuudessaan Connecticutissa Darienin, Greenwichin, New Havenin, Norwalkin ja Stamfordin kaupungeissa. Koulukohtaukset kuvattiin New Havenin Yalen yliopistolla ja Sheridan Schoolissa.
Viimeinen uhri julkaistiin Yhdysvalloissa DVD:lle 19. elokuuta 2008.

Kaupallinen menestys

Avausviikonloppunaan (18. huhtikuuta – 20. huhtikuuta 2008) Yhdysvalloissa Viimeistä uhria esitettiin ainoastaan 8 teatterissa, jolloin se tuotti 20 220 dollaria (2 527 dollaria per teatteri, sijalla #70). Parhaimmillaan Viimeistä uhria esitettiin 48 teatterissa (25. huhtikuuta – 27. huhtikuuta 2008). Viimeistä uhria esitettiin Yhdysvalloissa aina kesäkuun 29. päivään 2008 asti; 77 päivää ja 11 viikkoa. Viimeinen uhri tuotti pelkästään Yhdysvalloissa 303 439 dollaria, joka on vain 4,2 % koko tuotosta. Muualla maailmassa Viimeinen uhri tuotti 6 945 051 dollaria (4. lokakuuta vuonna 2009), joka on koko tuotosta 95,8%. Viimeinen uhri tuotti kokonaisuudessaan 7 248 490 dollaria sen yli 8 000 000 dollarin budjetista eli Viimeinen uhri ei ollut taloudellinen menestys, joka johtui huonosta teatterilevityksestä (yleensä elokuvia esitetään yli 2000 teatterissa).
Sarvijoki

Sarvijoki on kylä Kurikan kaupungissa Etelä-Pohjanmaalla, entisen Jurvan kunnan alueella. Sarvijoelta on matkaa Kurikan keskustaan noin 45 kilometriä, mutta Vaasaan alle 40 kilometriä.
Sarvijoen eteläosassa sijaitseva Riskun umpipihainen talo kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Sarvijoen nauhamainen kyläasutus peltoineen on keskittynyt kylälle nimensä antaneen Sarvijoen ja sitä seuraavan maantien varrelle. Ensimmäiset asukkaat asettuivat kylään 1600-luvun alkupuolella. Maatalouden lisäksi elantoa ovat tuottaneet 1800- ja 1900-luvun vaihteessa perustetut saha, mylly ja meijeri.

Kylätoiminta

Kylällä on oma kauppa, Sarvijoen Kyläkauppa ja pankki. Myös Sarvijoen Kyläyhdistys on varsin aktiivinen. Yhdistys järjestää erilaista toimintaa ja kokoontumisia Sarvijoella. Kyläyhdistyksellä on myös oma internet-sivusto, joka on ollut toiminnassa elokuusta 2007 lähtien.
Kylän keskuksessa sijaitsee Sarvijoen kyläkoulu, jonka pihapiirissä sijaitsee mm. tenniskenttä, kaksi uima-allasta ja leikkikenttä. Koulu ei ole enää toiminnassa. Myös kyläyhdistyksen hallinnoima hirsimökki sijaitsee alueella. Sarvijoella sijaitsee myös Penttilän Villisikatila. Kyläläisillä on myös oma lehti, Lamppu-lehti.
Yhteinen vaimomme

Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat sotien jälkeisiin aikoihin, jolloin Kansanhuoltoministeriö säännösteli muun muassa elintarvikkeita. Kansanhuollon omahyväisen toimistopäällikön Jalmari Nevamaan (Eero Eloranta) vaimon Jennin (Marjatta Kallio) miesvainaja kapteeni Erkki J. Lahtinen (Kosti Klemelä) paljastuukin eläväksi, kun hän palaa sotavankeudesta. Rento kolmiodraama etenee Vaalan ohjauksessa sutkauksin höystettynä ja byrokratiaa pilkkaamalla.

Tuotanto

Elokuvatarkastamo olisi halunnut tehdä melko suuria poistoja, joiden kohteeksi lopulta päätyi puoli minuuttia viranomaisten lahjottavuutta käsittelevää materiaalia.

Arviot

Aikalaisarviot suhtautuivat elokuvaan nuivasti. Olavi Veistäjän (Aamulehti) mukaan se ”olisi voinut olla pieni sensaatiokin 1940-luvun loppupuolella, mutta nyt sillä ei enää ole paljonkaan virkaa”. Samaa näkemystä edusti Leo Nordberg arviossaan Uudessa Suomessa.
Kriitikko Arto Pajukallion mukaan elokuva on ollut vielä 1950-luvun puolivälissäkin rohkea peilatessaan aikansa moraalin venyvyyttä. Hän luonnehtii elokuvaa mustaksi komediaksi.
Baby Marie

Baby Marie Osborne (alk. Helen Alice Myres; 5. marraskuuta 1911 Denver, Colorado – 11. marraskuuta 2010 San Clemente, Kalifornia) oli eräs mykän elokuvan suurimmista lapsitähdistä. Hän esiintyi elokuvissa joko nimellä Baby Marie Osborne tai Baby Marie.
Hän teki elokuvadebyyttinsä 1914. Hänen uransa kulta-aikaa oli 1910-luvun loppupuoli, jolloin hänen kuuluisimmat elokuvansa ilmestyivät. Hän ei tehnyt yhtään elokuvia 1920-luvulla, mutta hän teki muutamia aikuisrooleja 1930- ja 1940-luvuilla. Marie oli elämänsä aikana kahdesti naimisissa. Hänellä oli myös tytär Joan, ja hän oli viiden lapsenlapsen isoäiti.
Reinot

Ainot ja Reinot olivat Nokian Jalkineet Oy:n (ent. Suomen Kumitehdas Oy:n) kotijalkineiden tuotemerkkejä. Ne siirtyivät PK Kappi Oy:lle ja tulivat myös nuorisomuotiin 2005.
Ensin oli Ainot, joiden valmistus alkoi Tampereella vuonna 1930. Reinoja alettiin valmistaa 1932. Nokian Jalkineet siirsi valmistuksen Tšekkiin, jolloin jalkineiden suosio notkahti. Jalkineiden viimeinen valmistaja PK Kappi Oy valmisti ne tehtaallaan Lieksassa. PK Kappi asetettiin konkurssiin maaliskuussa 2019. Tuotemerkki myytiin tämän jälkeen Finlaysonille, joka on luvannut valmistuksen jatkuvan viimeistään isänpäivänä, mutta se tapahtuu jossakin ulkomailla. Lieksan kenkätehdas jatkaa toisen mallisten kenkien valmistusta Suomi Kenkä -nimisen yrityksen alaisuudessa.
Rev Theory

Historia

Revelation Theoryn jäsenet Rich, Dave ja Julian kokoontuivat ensimmäisen kerran vuonna 1997 Merrimackin Collegessa North Andoverissa. Sitten kaikki muuttivat Long Islandiin vuonna 2002, toivoen musiikkiuraa. 2005, he pyörivät muun muassa Sevendustin ja Hinderin keikoilla. Sitten he julkaisivat debyyttialbuminsa Truth Is Currency, jolta kappale Slowburn pääsi Amerikan listoille. Siitä heidän uransa alkoi. WWE:n tunnettu painija Randy Orton käyttää sisääntulomusiikkinaan Rev Theoryn "Voices"-laulua.
WWF Fully Loaded

Fully Loaded oli joka vuotinen showpaini pay-per-view (PPV) tapahtuma, minkä tuotti World Wrestling Federation. Tapahtuma oli aluksi In Your House PPV:n otsikko, mutta vuonna 1999 tapahtuma erkani ITH tapahtumasta. Vuonna 2001 Fully Loadedin paikkasi Invasion tapahtuma ja vuonna 2002 lopulta Vengeance paikkasi Fully Loadedin jokavuotisessa PPV kalenterissa.
Villains

Singlet

Albumin ensisingle ”The Way You Used to Do” julkaistiin 15. kesäkuuta 2017. Kappaleesta kuvattiin myös Jonas Åkerlundin ohjaama musiikkivideo, joka julkaistiin 16. elokuuta 2017. Toinen single ”The Evil Has Landed” julkaistiin 10. elokuuta 2017.
Axel Ringström

Axel Eugen Ringström (1858–1945) oli suomalainen selvänäkijä, tietäjä, parantaja ja loviisalainen raatimies. Ringström oli Pekka Ervastin ystävä. Vuorineuvos ja mies-vapaamuurari M. J. Viljanen ja Ulkomaankauppaliiton puheenjohtaja Jaakko Kahma olivat Ringströmin innokkaita ihailijoita.

Risto Ryti

Ringström oli yksi Gerda Rytin opastajia. Myös Risto Ryti tapasi Ringströmiä talvisodan aikana. Hänen suhteensa Ryteihin sai kansainvälistäkin huomiota hänen antaessaan avomielisen haastattelun ruotsalaiselle Dagens Nyheterille keväällä vuonna 1944. Ringström piti Adolf Hitleriä maailman pelastajana ja oli loppuun saakka vakuuttunut tämän voitosta.
Dagens Nyheterin toimittaja Gunnar Almstedt kuvasi Ringströmiä ”Suomen Rasputiniksi”, jonka luona presidentti Ryti käy kysymässä neuvoa kaikissa tärkeissä ratkaisuissa. Ringström kertoi saavansa presidenttiä varten neuvot erikoiselta arkkienkeliltä, joka ilmestyy hänelle Loviisan Kvarnbackenin takana. Ringström väitti jutussa saaneensa muun muassa Rytiltä 12 pulloa viiniä palkkioksi antamistaan hyvistä neuvoista. 
Ryti tutustui Ringströmiin jo vuonna 1930 spiritismiä harrastaneen Suomen Ulkomaankauppaliiton puheenjohtajan Jaakko Kahman välityksellä. Ringström oli sitten muun muassa parantanut Rytin mahahaavan 1933 ja rukoillut hänen menestymisensä puolesta ennen vuoden 1937 presidentinvaaleja. Rytistä teoksen Risto Ryti – Elämä isänmaan puolesta kirjoittaneen Martti Turtolan mukaan Ryti piti kuitenkin sotavuosina 1939–1944 etäisyyttä Ringströmiin eikä tavannut häntä tällöin kertaakaan.

Ura insinöörinä

Insinööri Axel Ringström toimi Loviisassa Uudenmaan läänin kuvernööri määrämänä matkustaja-höyrylaivojen ja paineastioiden tarkastajana. Hän toimi myös Loviisan vesiparannuslaitoksen intendenttinä.
Ringström toimi myös kansanvalistusseura Bildande nöjenissä. Hänen piirustustensa mukaan seuralle rakennettiin Gislomiin ”teatteritalo”, joka vihittiin käyttöön tammikuussa 1898. Ringström suunnitteli myös Vahterpään saaren kansakoulun rakennuksen Ruotsinpyhtään saaristossa.

Perhe

Vuonna 1899 Ringström vihittiin Helsingissä avioliittoon konsuli Relanderin ”erotetun vaimon” Beda Matilda Natalia Bergmanin kanssa.
Mitä missä milloin

Mitä missä milloin – kansalaisen vuosikirja (myös MMM) on Otavan vuosittain julkaisema tietokirja, jossa käsitellään kuluneen vuoden tapahtumia ja puheenaiheita. Ensimmäinen vuosikirja julkaistiin 1950, ja uusi on julkaistu sen jälkeen joka vuosi välivuositta.

Sisältö

Kukin kirja kattaa ajallisesti yhden vuoden ja kertoo sen uutistapahtumista ja -ilmiöistä. Kirjan alkupuolella on kuukausien mukaan jaoteltu uutiskatsaus, jossa kerrotaan kuluneen vuoden tärkeimmät tapahtumat. Vuoden aikana kuolleista kuuluisista henkilöistä on erillinen luettelo. Loppuosa kirjaa käsittää laajempia artikkeleita vuoden ajankohtaisista asioista ja ilmiöistä. Mukana on sekä jokavuotisia vakioartikkeleita, joissa käydään läpi esimerkiksi kotimaan politiikan, urheilun tai eri kulttuurin alojen tapahtumia vuoden ajalta, sekä vaihtuvia artikkeleita, joissa käsitellään erilaisia ajankohtaisiksi nousseita teemoja.
Kirjan aikajaottelu on hieman epäjohdonmukainen: teos ilmestyy syksyisin, sen uutiskatsaus ulottuu edellisen vuoden syyskuusta kuluvan vuoden elokuuhun, ja kirja nimetään ilmestymistä seuraavan vuoden mukaan. Esimerkiksi Mitä missä milloin 2000 sisältää uutiskatsauksen ajalta syyskuusta 1998 elokuuhun 1999. Tämä on sen vuoksi, että kirja ehtisi kunkin vuoden joulumarkkinoille.

Historia

Ensimmäisen kirjan painatus alkoi 25.9.1950 ja päättyi 25.10.1950. Kirjan nimi oli MITÄ - MISSÄ - MILLOIN Kansalaisen vuosikirja 1951. Esikuvina kirjasarjalle ovat olleet Tanskassa ja Ruotsissa jo aikaisemmin vuosittain ilmestyneet Hvem Hvad Hvor ja När Var Hur. Ensimmäisestä vuosikirjasta otettiin neljä painosta ja sitä painettiin yhteensä 46 000 kappaletta.

Ulkoasu

Kirjan kansien väritys on alusta saakka noudattanut viisivuotisjaksoa ja ollut vuorotellen sininen, punainen, vihreä, violetti ja oranssi. Viisivuotiskierron värit sommiteltiin sateenkaaren väreistä. Kannen kuviointina on aina ollut neljä vaakasuoraa raitaa, joiden värisävyt eroavat hieman. Sisäkannet on kuvitettu vuodesta 1970 ja ulkokannet vuodesta 1988 lähtien.
Suurin muutos kirjan ulkoasussa tapahtui 50. vuosikerran 2000 kunniaksi, kun kirja leveni neliönmuotoiseksi.
Uutuutena MMM 2009:ssä oli etukannen ja selän perinteinen valkoinen teksti korvattu metallinvärillä. Vuodesta 2012 lähtien selän ja kansien väritykset eivät enää vuorottele. Ylin ja kolmas raita ovat vaaleansinisiä, toinen ja alin raita noudattavat viisivuotiskierron värejä.
Otavan logo selässä on uusittu vuosina 1971, 1976, 1994, 2000 (suurennettu) ja 2011 nykyinen logo, jossa Otavan tähdet ovat kuvattu käänteisessä kirkkausluokassa, himmein tähti Magrez kirkkaimpana. Otavan logon paikalla selässä on ollut v. 1975 "25." ja v. 1987 "Itsenäinen Suomi 70 vuotta".

Kirjojen painosvuodet, päätoimittajat sekä uutiskatsausten aikarajat

Kirjan uutiskatsaukset muodostavat merkittävien suomalaisten ja kansainvälisten uutistapahtumien jatkumon. Luettelossa mainittu päätoimittaja on koko kirjan päätoimittaja.
Australianarohaukka

Ulkonäkö ja ravinto

Sen pituus on 51–61 senttimetriä, paino 1 150–1 450 grammaa ja siipiväli 141–156 cm. Aikuinen lintu on pääasiassa musta, sen pyrstö on lyhyt, ja siivissä on valkoiset täplät. Se ei juuri ääntele. Sen ravintoon kuulu nisäkkäitä, lintuja, matelijoita, raatoja ja joskus suuria hyönteisiä, ja erityisesti se suosii jäniksenpoikasia ja lintuja.
Punnitse & Säästä

Punnitse & Säästä on suomalainen myymäläketju. Punnitse & Säästä myy pääosin elintarvikkeita, kuten makeisia, kuivattuja hedelmiä ja erilaisia pähkinöitä ruoanlaittoon tai herkutteluun. Ensimmäinen Punnitse & Säästä -myymälä avattiin Tampereen Tullintorille vuonna 1995. Nykyisin myymälöitä on kymmeniä ympäri Suomea. Suurin osa myymälöistä toimii franchise-periaatteella. Nimi Punnitse & Säästä tulee yhtiön itsensä mukaan siitä, että myymälässä on mahdollisuus ostaa kutakin tuotetta juuri oman halunsa verran.
Punnitse & Säästä -myymälöihin tulee tuotteita jokaisesta maanosasta mutta myös Suomesta. Pähkinät tulevat pääosin Intiasta, Vietnamista ja Yhdysvalloista (saksanpähkinät). Kuivatut hedelmät tulevat yleensä Lähi-idästä ja Aasiasta.
Saiga (ase)

Saiga (ven. Сайга) on Kalašnikov-konsernin, Iževskissa, Udmurtiassa valmistama AK-47-rynnäkkökivääriin perustuva siviiliasemallisto, johon kuuluu itselataavaa kertatulta ampuvia kivääreitä ja haulikoita, jälkimmäisistä tunnetuimpana Saiga-12.
Saiga-kivääreitä valmistetaan useissa metsästykseen soveltuvissa kaliipereissa ja myös muun muassa sotilas- ja viranomaiskaliipereina tunnetuksi tulleissa 7,62×39 mm ja .223 Rem (5,56×45) kaliipereissa. Viimeksi mainituissa kaliipereissa valmistettuja kiväärejä on muutettu Venäjän aselakien vuoksi niin, etteivät rynnäkkökiväärin lippaat sovi niihin ilman joko aseeseen tai lippaisiin tehtäviä muutoksia. Saigoja valmistetaan myös ulkonäöltään AK47-rynnäkkökiväärin kaltaisina, esimerkiksi Saiga M3 EXP-01 sekä myös muilla erimallisilla tukeilla varustettuina. Suomessa asetta on käytetty reserviläiskiväärinä.
Saiga-kiväärit tunnetaan Suomessa edullisina ja luotettavina peruskivääreinä. Perinteisistä haulikoista ulkonäöltään ja rakenteeltaan poikkeavat Saiga-haulikot sopivat esimerkiksi practical- ja sra-ammuntaan sekä myös metsästykseen.
Palokka-Puuppola

Palokka-Puuppola on Jyväskylän 11. suuralue. Suuralue muodostettiin vuoden 2009 alussa kuntaliitoksessa lakanneen Jyväskylän maalaiskunnan keskisestä osasta.  Siihen kuuluvat Palokan, Mannisenmäen, Rippalanmäen, Haukkamäen, Kirrin, Heikkilän, Pappilanvuoren, Hiekkapohjan, Matinmäen, Jylhänperän, Puuppolan, Saarenmaan ja Vertaalan kaupunginosat. Suuralue sijaitsee 5–6 kilometrin etäisyydellä kaupungin keskustasta.
Claude Le Jeune

Claude Le Jeune (1528–1602) oli ranskalainen renessanssiajan kuorosäveltäjä. Hän kuului musicue mesuréen joka antiikin esikuvia seuraten yritti sopeuttaa latinalaiset runomitat soinnilliseen asuun. Le Jeune oli musicue musuréen paras jäsen. Hänen sarjateoksissaan, esimerkiksi Kevät, soveltamaansa tyyliä on kuvailtu maalailevaksi. Le Jeune sävelsi myös muun muassa psalttarin useampaan otteeseen sekä Baffin antiikkirunomitallisia lauluja. Hän saattoi lisätä polyfoniseen sävellykseen ylimääräisen äänen.
Suomen keskiaikaiset seurakunnat

Keskiajan lopussa oli Suomessa noin 100 kirkkopitäjää eli seurakuntaa. Näistä Varsinais-Suomessa oli 26, Satakunnassa 15, Uudellamaalla 14, Hämeessä 14, Pohjanmaalla 12, Karjalassa kahdeksan ja Savossa neljä. Tihein seurakuntaverkosto oli Ahvenanmaalla.
1300-luvun alussa Suomessa oli noin 30 seurakuntaa. Osa näistä oli kappeliseurakuntia, joilla oli oma kirkko ja hautausmaa, muttei omaa pappia. Pohjois-Suomeen perustettiin jo 1320-luvulla Salon ja Kemin kappeliseurakunnat.
Taifuuni Ike

Taifuuni Ike (JTWC-koodi: 13W) oli vuoden 1984 taifuunikauden tuhoisin hirmumyrsky. Filippiineillä se aiheutti yli 2 000 ihmisen kuoleman ja suuria vahinkoja, minkä jälkeen se siirtyi Etelä-Kiinan meren kautta Hainanin saarelle 5. syyskuuta, jolloin sen tuulen nopeus oli 36–41 m/s, ja edelleen seuraavana päivänä Kiinan sisämaahan, jossa se haihtui. Kiinassa raportoitiin ainakin 13 kuolonuhria ja mittavat tulvavahingot. Filippiineillä 200 000–480 000 ihmistä jäi kodittomaksi.
Belgica (alus)

Belgica oli valaanpyyntialus, joka kuljetti belgialaisen Adrien de Gerlachen johtaman retkikunnan 1897 maailman ensimmäiselle tieteelliselle tutkimusmatkalle Antarktikselle. Alus juuttui jäihin ensimmäisen kerran 18. helmikuuta 1898, mutta se onnistuttiin irrottamaan heti seuraavana päivänä. Seuraavana päivänä se jäi kiinni uudestaan, mutta sen irrotus onnistui taaskin. 2. maaliskuuta retkikunta ylitti 71. leveysasteen rikkoen samalla voimassa olleen ennätyksen eteläisimmällä purjehduksella. 8. maaliskuuta jäät saartoivat Belgican taas syleilyynsä. Alusta yritettiin irrottaa muun muassa räjähteiden avulla - tuloksetta. Seuraavan kerran jää irrotti otteensa vasta 15. helmikuuta 1899. Alus jäätyi kiinni vielä muutaman kerran, mutta lopulta myrsky vapautti sen jäiden ikeestä ja Belgica pääsi palaamaan. Chilen Punta Arenasiin se saapui 28. maaliskuuta 1899.
Retkikunta palasi Antwerpeniin vuonna 1899 ja Belgicasta tehtiin muistomerkki. Ilman rahoitusta jäänyt alus alkoi kuitenkin pian rapistua. Varakkaan tukijan avustuksella de Gerlache pääsi tekemään sillä vielä kolme retkeä.
Kun ensimmäinen maailmansota syttyi, Belgica vietiin Norjaan, jossa uuden Isfjord -nimen saanut alus toimitti tarvikkeita Huippuvuorten kaivosyhtiöille. Vuonna 1930 sen köysistöt purettiin ja siitä tehtiin proomu.
Toisen maailmansodan sytyttyä britit kuljettivat sillä ammuksia, kunnes saksalainen pommi upotti aluksen Harstadin edustalle Pohjois-Norjaan, jossa se yhä makaa.