google/wiki40b huggingface dataset:
Erkki Melartin

Ura

Melartin opiskeli Helsingin musiikkiopistossa Martin Wegeliuksen johdolla 1892–1899 ja jatkoi opintojaan Wienissä Robert Fuchsin johdolla. Sydänviasta ja keuhkotaudista huolimatta Melartin loi lähes kaikki musiikinlajit kattavan sävellystuotannon. Merkittäviä teoksia ovat muun muassa kuusi sinfoniaa, Jalmari Finnen librettoon sävelletty ooppera Aino, ensimmäinen suomalainen baletti Sininen helmi, viulukonsertto, Marjatta sopraanolle ja orkesterille, neljä jousikvartettoa, jousitrio sekä pianoteokset Surullinen puutarha ja Fantasia apocaliptica. Melartin sävelsi myös joitakin iskelmiä oopperalaulaja Ture Aralle nimimerkillä Eero Mela. Melartinin esitetyin sävellys on epäilemättä juhlamarssi musiikista näytelmään Prinsessa Ruusunen, joka on Suomen suosituin häämarssi.
Säveltäjänä Melartinia pidettiin pitkään eklektisenä ja akateemisena miniatyyrimuotojen taitajana, mutta käsitystä on jouduttu tarkistamaan muun muassa sinfonioiden, jousikvartettojen ja Aino-oopperan tultua uudelleen huomion kohteeksi. Melartinin musiikilliset juuret ovat Anton Brucknerin ja Pjotr Tšaikovskin edustamassa myöhäisromantiikassa, mutta niihin yhdistyy usein kansanmusiikillisia, impressionistisia ja 1920- ja 1930-luvuilla entistä useammin myös ekspressionistisia aineksia. Tyylillisesti Melartin oli lähes vapaa Sibeliuksen vaikutuksesta. Sinfonioissaan hän osoittaa pikemminkin yhtymäkohtia Gustav Mahlerin musiikkiin.
Säveltäjänuran lisäksi Melartin teki merkittävän uran pedagogina. Vuonna 1909 Melartin perusti Viipuriin orkesterikoulun, jonka johtajana ja opettajana hän toimi vuoteen 1911 asti, jolloin hänet valittiin Helsingin Musiikkiopiston (myöhemmin Sibelius-Akatemia) johtajaksi. Melartinin aikana musiikkiopiston toiminta kasvoi ja monipuolistui. Hänen johdollaan musiikkiopisto organisoitiin konservatorioksi 1924, oman talon eduskunnan naapurina se sai 1931. Melartin erosi konservatorion johtajan paikalta 1936 terveydellisistä syistä.
Sävellyksenopettajana Melartin oli tunnettu avarakatseisuudestaan, joskus jopa suoranaisesta kiltteydestään. Hänen oppilaisiinsa kuuluivat muiden muassa Aarre Merikanto, Yrjö Kilpinen, Väinö Raitio, Ilmari Hannikainen, Uuno Klami, Sulho Ranta ja Helvi Leiviskä.
Säveltämisen ohella Melartinia kiinnostivat myös valokuvaus, eksoottiset kasvit sekä filatelia. Hän oli myös taidemaalari, jolla oli kaksi julkista näyttelyä.
Melartinin maailmankatsomus oli teosofinen. 1. tammikuuta 1921 hän liittyi Ruusu-Ristiin ja julkaisi vuonna 1928 aforismikokoelman Minä uskon (op. 150). Aino-oopperastaan Melartin sanoi, ettei se ole ooppera vaan "kalevalainen mysteerio".
Melartinin mukaan on nimetty Erkki Melartin -kamarimusiikkikilpailu. Hänen mukaansa nimetty Erkki Melartinin tie sijaitsee Helsingin Pukinmäessä, lähellä Maasalonpolkua. Osoitteessa Erkki Melartinin tie 7 olevaan luonnonkiveen on kiinnitetty helmikuussa 2000 paljastettu Erkki Melartinin muistolaatta. Sen läheisyydessä sijaitsi Erkki Melartinin vuonna 1912 kodikseen hankkima, tuolloisessa Helsingin maalaiskunnan Boxbackassa sijainnut, ja myöhemmin purettu huvila.
Ainesidemos

Ainesidemos (m.kreik. Αἰνησίδημος, ensimmäinen vuosisata eaa.) oli antiikin kreikkalainen, myöhäishelleenisellä kaudella elänyt skeptikoiden koulukuntaan kuulunut filosofi ja pyrrhonismin perustaja.

Elämä

Ainesidemos oli kotoisin Knossoksesta, Kreetalta, mutta eli ja opiskeli Aleksandriassa. Hänen opettajansa oli Herakleides (eri henkilö kuin peripateetikko Herakleides). Ainesidemos vaikutti hieman Ciceron jälkeen.
Ainesidemos oli alun perin Platonin Akatemian jäsen Ateenassa. Akatemia oli skeptinen Arkesilaoksesta ainakin Karneadeehen asti. Ainesidemoksen aikoihin koulu oli kuitenkin jakaantunut useampiin kilpaileviin osiin, ja huomattavasti pehmentänyt skeptisismiään tai jopa hylännyt sen stoalaisten kanssa käytyjen väittelyiden seurauksena.
Ainesidemos valitti, että tilanne oli mennyt niin pitkälle, että akatemialaiset olivat vain "stoalaisia konfliktissa stoalaisten kanssa". Tämän vuoksi hän erosi Akatemiasta ja perusti oman pyrrhonistisen skeptisismin koulukuntansa, niin kutsutun kolmannen skeptisen koulun. Hän nimesi koulunsa varhaisen skeptikon Pyrrhonin mukaan, ja pyrki elvyttämään tämän opetukset.
Eero Vainio

Eero Vainio (s. 1986 Espoo) on Petäjäveden kunnanjohtaja ja suomalainen poliitikko. Hän oli SDP:n kolmas varapuheenjohtaja vuosina 2012–2014. Hän on toiminut Lahden kaupunginvaltuutettuna vuodesta 2009.
Vuodesta 2013 Vainio on myös Päijät-Hämeen maakuntavaltuuston ja Lahden sivistyslautakunnan puheenjohtaja. Vuosina 2009–2012 hän oli Lahden seudun ympäristölautakunnan puheenjohtaja.
Vainio syntyi Espoossa, mutta on asunut 2-vuotiaasta saakka Lahdessa. Hän valmistui ylioppilaaksi Lahden yhteiskoulusta vuonna 2006. Vainio opiskelee hallintotieteitä Tampereen yliopistossa pääaineenaan kunta- ja aluejohtaminen. Hän oli ehdolla vuoden 2014 eurovaaleissa.
Eero Vainio pyrki Viitasaaren kaupunginjohtajaksi vuonna 2013, mutta häntä ei kutsuttu haastatteluun. Hän haki myös Äänekosken kaupunginjohtajaksi 2015, mutta ei tullut valituksi soveltuvuustestiin haastatelluista hakijoista. Hänet valittiin 25.4.2016 Petäjäveden kunnanjohtajaksi.
Ville Mauranen

Vilhelm (Ville) Mauranen (3. marraskuuta 1888 Repola – 10. huhtikuuta 1948 Iisalmen maalaiskunta) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Hän osallistui vielä vanhoilla päivillään talvisotaan joukkueenjohtajana rintamajoukoissa.

Perhe ja koulutus

Maurasen vanhemmat olivat Iivana Mauranen ja Outi Höttönen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Lyyli Elisabeth Knuuttilan kanssa. Mauranen kävi kaksi luokkaa Nurmeksen yhteiskoulua ja kauppakoulun.

Jääkärikausi

Mauranen työskenteli konttoristina Nurmeksessa, Kuopiossa ja Mikkelissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin 28. maaliskuuta 1917 Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan elokuussa vuonna 1917.

Sisällissodan jälkeinen aika

Mauranen palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 28. heinäkuuta 1918 ja astui sen jälkeen armeijan palvelukseen 18. syyskuuta 1918. Hänet sijoitettiin armeijaan joukkueenjohtajaksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:n 7. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1918 Sortavalan rajavartioryhmän 3. pataljoonaan. Armeijasta Mauranen erosi 12. helmikuuta 1919 ja ryhtyi sen jälkeen järjestämään Repolan suojeluskuntaa. Mauranen toimi 7. toukokuuta 1919 - 19. lokakuuta 1920 välisen ajan W. Karjalan toimituskunnan määräyksestä Repolan-Porajärven ja lintujärven suojeluskuntain piiripäällikkönä. Hän osallistui myös Porajärven ja Lintujärven valtauksiin, missä hän haavoittui elokuussa vuonna 1919. Myöhemmin hän työskenteli Oy Agroksen koneosaston johtajana vuosina 1920 – 1923 ja Alfa-Laval oy:n piiritarkastajana vuosina 1925 – 1937 sekä oli Valtion patruunatehtaan palveluksessa vuosina 1931 - 1932 ja Helsingin sotilaspiirin ylimääräisenä kanslistina vuosina 1932 – 1935, jonka jälkeen hän työskenteli vuosina 1936 – 1937 Jaakkiman varuskuntapesulan johtajana. Myöhemmin hän työskenteli maanviljelijänä Iisalmen maalaiskunnassa.
Aicardi–Goutierèsin oireyhtymä

Aicardi–Goutierèsin oireyhtymä on harvinainen perinnöllinen sairaus, jossa pääasiassa ovat aivosairaus ja pienipäisyys, jotka puhkeavat jo varhaislapsuudessa. Sairauden kuvasivat Jean Aicardi ja Françoise Goutières vuonna 1984.

Aiheuttajat

Aivosairauden aiheuttaa basaalisten hermosolujen kalkkiutuminen. Lisäksi aiheuttajana on selkäydinnesteen krooninen imusolurunsaus. Sairauteen kuolee yleensä jo varhain lapsena.

Periytyvyys

Sairaus on peittyvästi periytyvä.
HMS London (1766)

Palvelus

Alus otettiin palvelukseen marraskuussa 1778 kontra-amiraali Thomas Gravesin lippulaivana päällikkönään Samuel Cornish. Alus oli tammikuussa 1780 varustettavana ja kuparoitavana Portsmouthissa, ja se lähti 17. toukokuuta Pohjois-Amerikkaan. Se osallistui 16. maaliskuuta 1781 Cape Henryn taisteluun ja 5. syyskuuta Chesapeaken taisteluun. Ranskan vallankumoussodissa alus osallistui vuonna 1795 Groix'n taisteluun.
Napoleonin sodissa alus valtasi 13. maaliskuuta 1806 Ranskan laivaston linjalaivan Marengon sekä fregatti La Belle Poulen. Vuonna 1808 alus saattoi Portugalin kuningasperheen Brasiliaan.
Alus romutettiin Chathamissa huhtikuussa 1811.
Kukkapohjus

Kukkapohjus on kukkaperän pää, johon kehälehdet, verholehdet ja terälehdet ovat kiinnittyneet.
Roberto Rodríguez

Roberto Rodríguez (s. 14. elokuuta 1936) on argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 31. tammikuuta 1970 ja nimitettiin Córdoban arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Pertusan titulaaripiispaksi 12. marraskuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Raúl Francisco Primatesta, jota avustivat Estanislao Esteban Karlic ja Jesús Arturo Roldán.
Rodríguez sai 23. kesäkuuta 1998 nimityksen Villa Marían ja 24. toukokuuta 2006 La Riojan piispaksi. Hän jäi eläkkeelle 9. heinäkuuta 2013.
Vesa Ruotsalainen

Ura

Ruotsalainen oli Imatran Ketterän kasvatti. Hän pelasi joukkueessa ensimmäiset miesten pelinsä jo 16-vuotiaana kaudella 1982–1983, jolloin Ruotsalainen pelasi 19 I-divisioonan runkosarjaottelua tehoin 3+3=6. Kahden siellä vietetyn kauden jälkeen hän siirtyi kaudeksi 1984–1985 SM-liigaan ja SaiPan joukkueeseen. Tulokaskausi toi 18-vuotiaalle Ruotsalaiselle 34 ottelussa tehot 3+1=4. Hänen toisen kautensa 1985–1986 päätteeksi SaiPa putosi I-divisioonaan. Ruotsalainen kuitenkin pelasi joukkueen I-divisioonavuodet 1986–1988 ja oli nostamassa SaiPaa takaisin SM-liigaan jälkimmäisen kauden 1987–1988 päätteeksi. Hän pelasi joukkueessa myös nousukauden 1988–1989, joka toi Ruotsalaiselle tehoilla 11+15=26 hänen yhden kauden piste-ennätyksensä SM-liigassa. Hän oli SaiPan tehokkain puolustaja.
Kaudeksi 1989–1990 Ruotsalainen siirtyi KooKoohon. Joukkue putosi kauden päätteeksi I-divisioonaan, mutta Ruotsalainen jatkoi SM-liigauraansa KalPassa, jonne hänet hankittiin korvaamaan HPK:hon lähtenyt Timo Kulonen. KalPassa Ruotsalaisen kausi 1990–1991 päättyi SM-hopeaan ja hän edusti joukkuetta vielä seuraavat kolme kautta. Niiden jälkeen Ruotsalainen palasi kaudeksi 1994–1995 SaiPaan pelaamaan I-divisioonaa. Hän oli tehoilla 12+23=35 koko sarjan puolustajien pistepörssin kolmas Kajaanin Hokin Vjatšeslav Kulpinin ja Kalajoen Junkkareiden Róbert Pukalovičin jälkeen. Kaudella 1995–1996 Ruotsalainen oli SaiPan toiseksi tehokkain puolustaja tehoilla 9+16=25 puolustajien pistepörssinkin voittaneen Kai Tervosen jälkeen. Hän itse sijoittui puolustajien pistepörssissä kahdeksanneksi. Ruotsalainen kuitenkin voitti kevään 1996 pudotuspelien pistepörssin tehoilla 1+8=9. Hän oli kauden päätteeksi nostamassa SaiPaa takaisin SM-liigaan.
Ruotsalainen edusti SaiPaa liiganousun jälkeen vielä neljä kautta vuoteen 2000 saakka. Hän pelasi viimeisellä kaudellaan 1999–2000 vain kymmenen runkosarjaottelua polven rustovaurion takia, joka päätti Ruotsalaisen uran tammikuussa 2000.

Maajoukkue

Ruotsalainen pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1985 ja 1986.
Bernhard Estlander

Bernhard Rudolf Estlander (20. huhtikuuta 1863 Helsinki – 24. huhtikuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen oppikoulun opettaja ja historioitsija.
Estlanderin vanhemmat olivat professori, valtioneuvos Carl Gustaf Estlander ja Helena Aurora Federley. Hän pääsi ylioppilaaksi 1881 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1886.
Estlander toimi Helsingin Nya svenska läroverketin historian opettajana 1887–1925 ja koulun johtajana 1903–1920. Hän oli sen jälkeen Kulosaaren ruotsalaisen yhteiskoulun historian opettajana ja koulun johtajana 1922–1931. Estlander oli Yksityisten koulujen opettajayhdistyksen puheenjohtaja 1918–1931. Hän sai Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtorin arvon 1927. Estlander julkaisi useita historian oppi- ja tietokirjoja, kuten Eero Hietakarin suomeksi toimittaman, 1960-luvulle saakka uusina painoksina ilmestyneen Jokamiehen maailmanhistorian.
Bernhard Estlander oli naimisissa vuodesta 1912 filosofian maisteri Sanny Olivia Söderhjelmin (1868–1933) kanssa.
Kirvesjärvi (Hämeenkyrö)

Maantieto

Järvi on 300 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,2 hehtaaria. Järveen laskee vain yksi pelto-oja, mutta rannat viettävät järveen laajalta alueelta. Ympäristössä on puoliksi peltomaata ja metsämaata. Luusua sijaitsee eteläpäässä, josta lähtee 2,3 kilometriä pitkä laskuoja virtaamaan vuoroin pelto-ojana ja metsäojana Heinijärven Kirveslahteen. Rannassa on maatila ja kaksi vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet yhdystieltä 13117.

Historiaa

Kalmbergin kartastossa järveä ei ole piirretty näkyviin, mutta Hämeenkyrön pitäjän kartassa, johon Kalmbergin kartastokin perustuu, järvi näkyy Kirvusjärven nimisenä. Myös järven laskuoja näkyy tässä kartassa.
Sudenmorsian

Historia

Kallaksen on usein sanottu saaneen innoitusta romaaniin rakkaussuhteestaan Eino Leinon kanssa, mutta Kallas-tutkija Silja Vuorikuru on torjunut ajatuksen siinä mielessä, että se kaventaa teoksen tulkinnan mahdollisuuksia, sillä teos ei ole yksinomaan rakkauskertomus.
Teos ilmestyi ilmestyi viroksi Friedebert Tuglaksen kääntämänä 1929. Englanniksi se ilmestyi Yhdysvalloissa 1930, saksaksi 1929 osana trilogiaa Der tötende Eros, jonka kaksi muuta osaa ovat Barbara von Tisenhusen ja Reigin pappi. Trilogia Surmaava Eros (Valitut teokset 3) toi Kallakselle Kordelinin palkinnon.

Näytelmä ja ooppera

Kallas muokkasi teoksesta viisinäytöksisen näytelmäversion, jonka ensi-ilta oli Helsingin Kansanteatterissa syksyllä 1937 ja Otava julkaisi sen painettuna samana vuonna.
Tauno Pylkkänen on säveltänyt Sudenmorsiamen pohjalta samannimisen, Prix Italia -palkinnon saaneen radio-oopperan vuonna 1950. Suomen Kansallisooppera otti 1956 sovituksen ohjelmistoonsa.
Gargantua

Gargantua on ranskalaisissa kansantarinoissa esiintyvä jättiläinen. Gargantua tunnetaan parhaiten François Rabelais'n satiirin Suuren Gargantuan hirmuinen elämä päähenkilönä.
Rutunan kirkko

Rutunan kirkko oli Huittisiin kuuluneen Kauvatsan kappeliseurakunnan ensimmäinen kirkko. Se purettiin vuonna 1800, jolloin seurakunnan uusi kirkko rakennettiin Kauvatsan nykyisen kirkon paikalle. Rutunan kirkon ympärillä oli myös hautausmaa, jonne haudattiin kaikkiaan yli 700 vainajaa. Nykyään vanhan kirkkomaan alue on aidattu puistoksi ja paikalla on muistomerkki.

Historia

Kauvatsan ensimmäinen kirkkorakennus valmistui vuonna 1646 Rutunan tilan maille Kauvatsanjoen tuntumaan. Se oli kuitenkin vain "julkinen tupa", eikä varsinainen kirkko. Rakennus purettiin epäkäytännöllisyytensä vuoksi 1689 ja sen tilalle rakennettiin uusi kirkko. Se sijaitsi noin viidenkymmenen metrin päässä Rutunan talosta. Ison vihan jälkeen kirkko laudoitettiin ja tervattiin. 1740-luvulla kirkkoon rakennettiin sakasti.
Vuonna 1781 pidetyssä piispantarkistuksessa otettiin esille uuden kirkon rakentaminen. Osa seurakuntalaisista jätti piispalle kirjeen, missä he pyysivät kirkon siirtämistä Rutunasta muutamaa kilometriä pohjoisemmaksi Yttilän kylään. Rutunan kirkon sanottiin olevan kaukana kylistä ja ajoteistä, ja se oli myös käynyt ahtaaksi. Hanke kuitenkin lykkäytyi, koska Huittisten emäkirkkoa piti laajentaa. Isännillä, jotka eivät halunneet näitä työtaakkoja yhtä aikaa, oli manttaalienemmistö äänestyksessä. Lisäksi rovasti Nils Idman nuoremman mielestä Rutunan kirkko oli toistaiseksi riittävä sekä kunnoltaan että tiloiltaan.
Kun Huittisten kirkko oli laajennettu, kauvatsalaiset päättivät syyskuussa 1798 pidetyssä kappelinkokouksessa, että uusi kirkko rakennetaan Yttilään. Rutunan kirkko purettiin vuonna 1800 ja sen kelvollinen aines käytettiin Yttilän pyhäkköön. Uusi kirkko ympäröivine kiviaitoineen oli valmis vuoden 1801 syksyllä.
Taskutelevisio

Taskutelevisio (lyhyemmin tasku-tv) on mukana kuljetettava pienikokoinen televisiovastaanotin. Kokonsa puolesta se mahtuu usein kämmeneen, ja siitä käytetäänkin usein myös nimitystä kämmentelevisio. Taskutelevisio käyttää Suomessa yleensä DVB-T-tekniikkaa. Taskutelevision tyypillisiä virtalähteitä ovat litiumioniakku tai paristot. Jotkin taskutelevisiot toimivat myös MP3-soittimina ja DVD-soittimina.

Historia

Ensimmäiset suureen taskuun mahtuvat televisiot kehitettiin 1970-luvulla, jolloin ne käyttivät vielä kuvaputkea. 1980-luvun puolivälissä AMLCD-näyttö yleistyi taskutelevisioissa. Taskutelevision odotettiin yleistyvän Suomessa 2000-luvun alussa, mutta se ei koskaan saavuttanut suuren yleisön kiinnostusta. Nykyään myytävät taskutelevisiot käyttävät yleensä OLED-näyttöä.
Pentti Kokkonen

Pentti Juhani Kokkonen (s. 15. joulukuuta 1955 Jämsä) on suomalainen mäkihyppääjä ja mäkihyppyvalmentaja. Hän voitti Keski-Euroopan mäkiviikon ja kaksi joukkuekilpailun maailmanmestaruutta. Koulutukseltaan Kokkonen on liikunnanohjaaja.

Kilpailu-ura

Kokkonen voitti Keski-Euroopan mäkiviikon kaudella 1978–1979. Tällöin hän oli mäkiviikon kahdessa ensimmäisessä osakilpailussa kolmas mutta voitti kaksi seuraavaa osakilpailua. Kokkonen oli voittamassa joukkuemäen MM-kultaa vuosina 1984 ja 1985. Oslon MM-kisoista 1982 tuli joukkuepronssia. Henkilökohtaisissa kilpailuissa Kokkonen oli MM-tasolla parhaimmillaan viides Lahden MM-kisojen 1978 normaalimäessä, kuudes Oslon MM-kisojen 1982 suurmäessä ja kahdeksas Seefeldin MM-kisojen 1985 suurmäessä. Kokkonen osallistui kaksiin olympialaisiin (1980 ja 1984). Paras sijoitus oli Lake Placidin 1980 normaalimäen viides tila. SM-tasolta Kokkosella on kaksi mestaruutta suurmäestä (1978 ja 1979), yksi normaalimäestä (1985) sekä neljä joukkuemäestä (1980, 1981, 1984, 1985).
Seuratasolla Kokkonen edusti Kaipolan Virettä ja huippuvuosinaan Lahden Hiihtoseuraa.
Vector Sigma

Vector Sigma on fiktiivinen tietokone Transformers-universumissa.

The Transformers

Vector Sigman on sanottu olevan megatietokone, joka antoi elämän kaikille transformereille luomalla näille mielet ja persoonallisuudet heidän laserytimiinsä. Myöhemmissä jatkumoissa laserytimien aseman transformereiden sydäminä korvasivat "kipinät".

Animaatiosarja

Kun Megatron ja hänen Decepticoninsa rakensivat uusiksi sotilaikseen Stunticonit, he tarvitsivat Vector Sigmaa luodakseen niille persoonallisuudet ja he varastivat avaimen sen aktivointiin Alpha Trionilta. Stunticonien lyömiseksi Autobotit rakensivat Aerialbotit ja heidänkin persoonallisuuksiensa luomiseen tarvittiin Vector Sigmaa. Mutta koska avain sen aktivointiin oli Decepticonien hallussa, Alpha Trion päätti uhrata itsensä. Decepticonit havaitsivat, että avaimella oli kyky muuntaa orgaanista materiaaliksi metalliksi. He yrittivät käyttää sitä Maan cybermuuntamiseen, kunnes Silverbolt tuhosi avaimen.
Kaksi vuosikymmentä myöhemmin, kun Galvatron (Megatronin uusi muoto) alkoi havitella Plasmaenergiakammion avainta, Optimus päätti ottaa asiasta tarkemmin selvää kommunikoimalla Alpha Trionin kanssa Vector Sigman välityksellä. Tällä kertaa Vector Sigman aktivointiin käytettiin Johtajuuden Matrixia.
Vector Sigman äänenä sarjassa on Corey Burton.

Beast Machines

300 vuotta Cybertronin sisällissodan päättymisen jälkeen Vector Sigmaa pidettiin enää pelkkänä taruna, kunnes Optimus Primal ja Maximalit löysivät hänet paetessaan Megatronia ja Predaconeja. Vector Sigma tunnetiin myös nimellä "Oraakkeli".
Tässä sarjassa Vector Sigman äänenä on Carol Savenkoff.

Aligned-jatkumo

Vector Sigma on tietokone, joka rakennettiin pian sen jälkeen kun 13 alkuperäistä Primea kukistivat Unicronin. Siihen ei tallennettu pelkästään tietoa, vaan myös mystisiä voimia jopa itse Johtajuuden Matrixista (suomennettiin Transformers: Primessa "Matriisiksi").

Transformers: Prime

Animaatiosarjassa Transformers: Prime Optimus Prime oli joutunut luovuttamaan Matriisin voiman kukistaakseen Maan ytimeksi muodostuneen ja miljardien vuosien unesta heränneen Unicronin. Hän menetti muistinsa ja luuli olevansa edelleen pelkkä arkistovirkailija nimeltä Orion Pax. Sitä ennen hän oli luovuttanut avainkortin Vector Sigman aktivointiin Jack Darbylle. Ratchetin mukaan Primejen kollektiivinen viisaus voitiin ladata Matriisiin uudelleen vain Vector Sigman kautta ja vain Jack kykeni tekemään sen, koska oli saanut avaimen Optimukselta. Vector Sigma sijaitsi Decepticonien pääkaupungin, Kaonin, alla, eikä Megatron koskaan tiennyt tätä. Jack onnistui lataamaan Matriisin tiedot avainkorttiin huolimatta Insecticonista tai Scrapleteistä.
Veikko Kerttula

Veikko Juhani Kerttula (s. 23. heinäkuuta 1940 Tampere) on suomalainen elokuvaohjaaja, televisio-ohjaaja ja näyttelijä. 
Kerttula suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa, näytteli Ylioppilasteatterissa ja työskenteli 1960–70-luvuilla ohjaajana Mainos-TV:ssä ja 1980-luvulla Yleisradiolla. Tuloksena oli yli 30 tv-näytelmää, mm. Tarinoita kerrottavaksi, minisarja Kunnon sotamies Svejkin seikkailuja, Oikeamieliset, Kämppä ja Taksikuski, jonka ohjaamisesta hän sai 1970 Jussi-patsaan. Seuraavalla vuosikymmenellä Kerttula ohjasi televisiolle muun muassa elokuvat Se tavallinen tarina (1972) ja Simpauttaja (1975), jotka nekin palkittiin parhaan ohjauksen Jusseilla. Edellinen perustuu Hannu Salaman samannimiseen romaaniin, jälkimmäinen Heikki Turusen. Kerttulan ainoa pitkän elokuvan ohjaustyö on Veijo Meren romaaniin Jääkiekkoilijan kesä perustuva elokuva Iso vaalee (1983).
Näyttelijänä Kerttula muistetaan erityisesti pääosastaan Mikko Niskasen elokuvassa Hopeaa rajan takaa (1963). Hänen vastanäyttelijöinään olivat Jaakko Pakkasvirta ja Pertti Pasanen. Lisäksi Kerttula näytteli pienen roolin Matti Ijäksen elokuvassa Katsastus (1988).
Färnebofjärdenin kansallispuisto

Färnebofjärdenin kansallispuisto (ruots. Färnebofjärdens nationalpark) on kansallispuisto Uppsalan läänin, Gävleborgin läänin ja Taalainmaan läänin alueella Ruotsissa. Kansallispuisto perustettiin vuonna 1998 ja se on pinta-alaltaan 10 100 hehtaaria. Kansallispuiston alueella on yli 200 saarta tai luotoa.
KK Split

Historia

Seuran historia alkaa Hajduk Split-seurasta, joka perusti koripallojaoston vuonna 1945. Kolme vuotta perustamisen jälkeen joukkue irtautui emäseurasta ja otti nimeksi KK Hajdukin. Vuonna 1949 nimeksi vaihdettiin nykyisin käytössä oleva KK Split. 
Kaudeksi 1963-1964 joukkue pääsi ensimmäistä kertaa korkeimmalle sarjatasolle oltuaan vuosia alemmissa sarjoissa. Vuonna 1967 nimeksi vaihdettiin KK Jugoplastika. Vuonna 1971 joukkue voitti ensimmäisen Jugoslavian mestaruutensa. Vuoden päästä joukkue pääsi ensi kertaa Euroliigan finaaliin. Tällöin Ignis Varèse oli kuitenkin parempi. Ensimmäinen Korac Cupin voitto tuli vuonna 1976, jolloin finaalissa kaatui Chinamartini Torino. Vuoden päästä joukkue voitti sarjan toistamiseen ja tällöin finaalista poistui häviäjänä Fortitudo Alco Bologna.
90-luvun vaihe oli seuran kulta-aikaa kun se voitti kolme Euroopan mestaruutta perättäin Božidar Maljkovićin valmentamana. Vuonna 1990 luovuttiin myös nimestä KK Jugoplastika. Kroatian mestaruuden joukkue saavutti vasta 2001, jolloin se pystyi häiritsemään Cibona Zagrebin hallinnointia.
Beaivváš Sámi Našunálateáhter

Beaivváš Sámi Našunálateáhter on saamelainen kansallisteatteri, joka perustettiin vuonna 1981. Teatteri on saanut tukea Norjan hallitukseta vuodesta 1991 ja 2018 sen saama avustus oli 21.1 miljoonaa Norjan kruunua.  Teatterin kotipaikka on Koutokeino. Teatteri tekee myös vierailuja ulkomaille edistääkseen saamelaisen kultturin tietämystä.