google/wiki40b huggingface dataset:
Ristiäiset

Ristiäiset on nimitys, jota käytetään lapsikasteen yhteydessä vietettävästä perhejuhlasta. Nimi "ristiäiset" tulee ristinmerkistä, jonka pappi tekee kastettavan otsaan lausuessaan: "Ota pyhä ristinmerkki otsaasi ja rintaasi todistukseksi siitä, että ristiinnaulittu ja ylösnoussut Jeesus Kristus on sinut lunastanut ja kutsunut sinut opetuslapsekseen." 
Muun muassa suomalaisessa evankelis-luterilaisessa kasteessa nykyään yleensä pastori valelee vettä lapsen päähän (tästä nimitys kastaminen) ja sanoo kastavansa hänet Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Sen sijaan esimerkiksi ortodokseilla vauva kastetaan kokonaan veteen. Alun perin pappi luki paholaisen häätömanauksen, mutta myöhemmin evankelis-luterilainen kirkko luopui paholaisen häätämisestä kasteen yhteydessä. Ortodoksikirkossa luetaan edelleen eksorkismirukoukset, eli rukoukset 'pahan (pahojen henkien) pois karkottamiseksi'.
Luterilaiset ristiäiset voidaan järjestää kotona, kirkossa tai muussa sopivassa paikassa. Lapsi on tapana pukea valkoiseen kastemekkoon kasteen ajaksi. Ortodoksilapsi puetaan kastemekkoon kun hänet on kastettu. Samalla lapsen kaulaan laitetaan kummin hankkima kasteristi.
Kastejuhla on perheen oma juhla, jossa tunnelman ei tarvitse olla liian virallinen. Kummit ja perheenjäsenet voivat osallistua kasteseremoniaan esimerkiksi lukemalla raamatunkohtia, laulamalla virsiä, avustamalla esirukouksessa tai esittämällä runoja tai musiikkikappaleita.

Ristiäiset ja nimi

Luterilaisen käytännön mukaan nimi voidaan kertoa tilaisuuden alussa tai ennen varsinaista kastetta. Nimen ilmoittaminen kastetoimituksen aikana kertoo siitä, että lapsi kutsutaan nimeltä seurakunnan jäseneksi. Ortodoksisen perinteen lapsen nimi ei ole salaisuus vaan lasta tulisi kutsua hänen oikealla nimellään siitä asti, kun nimi on annettu, perinteisesti kahdeksan päivän iässä.

Muita juhlia ja tapoja

Myös sylilasten kasteen torjuvien yhteisöjen kasteiden (katso uskovien kaste) yhteydessä järjestetään usein juhla (kyseessä on kastejuhla, johon yleensä aktiivisesti ja ymmärtäväisenä osallistuu kasteen kohde itsekin). Näitä juhlia ei kuitenkaan kutsuta ristiäisiksi.
Kristillisissä liikkeissä, joissa ei ole käytössä sylilapsen kastetta, on usein tapana siunata lapsi jumalanpalveluksen yhteydessä tai pitää lapsen siunaustilaisuus. Tällöin lapsen ja vanhempien puolesta rukoillaan, vaikka  kastetta ei toimiteta.
Uskonnottomien lasten nimenantojuhlille on viime vuosikymmeninä vakiintunut nimitys nimiäiset.
Oke Tuuri

Ura

Oke Tuurin näyttelijänura alkoi vuonna 1934 kiinnityksellä Porin Teatteriin. Hän siirtyi 1936 Tampereen Teatteriin ja edelleen 1941 Suomen Kansallisteatteriin, jossa hän näytteli eläkkeelle jäämiseensä, vuoteen 1972 saakka. Tuurin merkittävimpiä roolisuorituksia  näytelmissä Seitsemän veljestä, Mikko Vilkastus, Nummisuutarit, Kuriton sukupolvi, Tapahtui kaukana, Jääkärin morsian ja Miehen kylkiluu. Hän myös esiintyi Kansallisteatterin vierailuilla Tukholmassa, Kööpenhaminassa ja Wienissä.
Oke Tuurin elokuvaura alkoi pienellä sivuroolilla elokuvassa Ne 45 000 (1933). Vielä 1930-luvulla elokuvarooleja oli melko harvakseltaan. Ensimmäinen pääosa hänellä oli vuonna 1937 elokuvassa Kuriton sukupolvi. Sota-ajan jälkeen Tuuri oli erittäin käytetty näyttelijä filmeissä, varsinkin kepeissä komedioissa, kuten Pontevat pommaripojat (1949), Kalle-Kustaa Korkin seikkailut (1949), Rantasalmen sulttaani (1953), Muuan sulhasmies (1956) ja hänen viimeisekseen jäänyt elokuva Kankkulan kaivolla (1960). Hänet palkittiin vuonna 1959 Pro Finlandia -mitalilla.
Kaikkein tunnetuin Tuuri oli kuitenkin kahdesta radioroolistaan. Nimimerkki Outsiderin kirjoittamassa jännityskuunnelmasarjassa Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja (1945–1961) Tuuri esitti seikkailija-päähenkilön parasta ystävää ja apuria, savolaista ”ähväärimiestä” Pekka Lipposta. Antero Alpolan ja Aune Haarlan radiohupailussa Kankkulan kaivolla (1958–1970) Tuurin roolina oli 105-vuotias, pontikkaa keittelevä Tippavaaran vanhaisäntä. Tuuri myös levytti muutamia lauluja Tippavaaran isäntänä, ja kiersi isännän hahmossa 60-luvun alussa Niilo Tarvajärven käsittämättömän show’n "Tarvan riemukkaan ratsutallin" kera ympäri Suomea. Tarvajärvi otti ratsastuskilvalla mittaa Tippavaaran isännästä Esa Pakarisen Impi Umpilammen viihdyttäessä yleisöä.
Elokuvassa ”Rantasalmen sulttaani” Tuurin roolina oli Ville Lipponen, Pekka Lipposen kaksoisveli. ”Kalle-Kustaa Korkin seikkailuissa” hän ei yllättäen näytellytkään Pekka Lipposta vaan Reino Valkama, Tuuri oli sivuroolissa Aaleppina.
Oke Tuuri on haudattu Malmin hautausmaalle kortteliin 67-6-201.
Parsifal

Parsifal on Wolfram von Eschenbachin keskiaikainen ritarieepos. 24 812 säettä käsittävä Parsifal syntyi 1200-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä. Tarinassa yhdistyvät kaksi suurta traditiota: taru pyhästä Graalista sekä kuningas Arthurin (Artusin) pyöreän pöydän ritareiden tarinat.
Eschenbachin tarinassa Parsifal oli ylhäisen ritari Gahmuretin poika, joka ei ehtinyt koskaan nähdä isäänsä elävänä. Parsifalin äiti, kuningatar Herzeleide, joka halusi poikansa välttävän kuuluisan ritari-isänsä kohtalon, kasvatti poikansa metsämajassa, ettei tämä saisi koskaan kuulla sanaakaan ritariudesta. Pahaksi onneksi murrosikäinen Parsifal kohtasi metsässä Artusin ritareita, joita hän aluksi luuli jumaliksi. Upeista ritarivarusteista viehättynyt Parsifal halusi myös ritariksi, joten äiti, joka halusi poikansa palaavan takaisin luokseen, varusti matkalle lähtevän poikansa surkealla hevosella, hullunkurisilla vaatteilla ja kelvottomilla matkaohjeilla. Herzeleide kuitenkin kuoli Parsifalin tietämättä sydänsuruun välittömästi kun tämä oli kadonnut äitinsä näkyvistä.
Kehnoista ohjeista ja varustuksestaan huolimatta Parsifal onnistui pääsemään Artusin hoviin, jossa hän kuuli Graalista. Täydellisyyttä tavoittelevana, vilpittömänä ja hiukan naiivina mutta kuninkaallisen olemuksen omaavana nuorukaisena hän halusi löytää myös tämän myyttisen esineen, jota pyöreän pöydän ritarit etsivät. Eräänä yönä Parsifal tietämättään yöpyykin Graalin linnassa, mutta koska hän ei osaa osoittaa oikeanlaista myötätuntoa linnassa asuvalle, kärsivälle kuninkaalle, Anfortakselle, heitetään hänet aamulla linnasta ulos. Kun Artusin ritarit myöhemmin saavat kuulla Parsifalin kokemuksesta, saa Parsifal tietää olleensa linnassa, jota kaikki ritarit etsivät. Kiusaantunut Parsifal päättää löytää linnan ja Graalin uudestaan, mutta tällä kertaa sen löytäminen ei olekaan yhtä helppoa. Pitkän tien kuljettuaan Parsifal lopulta löytää etsimänsä.
Eschenbachin teoksessa kuvataan laajasti myös ritari Gawanin seikkailuja, joka oli Artusin sisarenpoika ja Kundrien veli, ja etäistä sukua Parsifalille.
Parsifalia pidetään yhtenä saksankielisen kirjallisuuden varhaiskauden suurimmista klassikoista , sekä erinomaisena kuvauksena ihmisen kasvusta nuoruuden tietämättömyydestä ja vilpittömyydestä oikeanlaiseen nöyryyteen ja tietoisuuteen.
Punarintapitaho

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan punarintapitaho on noin 14 cm. Selästään laji on väritykseltään ruskea ja pää on musta. Päässä on leveät valkoiset silmäkulmajuovat. Linnun siivet ovat mustat ja niissä on punaruskea juova. Punarintapitahon kurkku on harmahtava ja rinta oranssinruskea. Vatsa on lajilla väritykseltään valkoinen.

Levinneisyys ja elinympäristö

Punarintapitahoa tavataan Andeilta alueelta, joka ulottuu Venezuelasta ja Kolumbiasta Bolivian länsiosiin. Linnun elinympäristöä ovat vuoristometsät ja metsien reunamaat. Laji liikkuu enemmän puiden latvuksissa kuin monet muut tyrannit, jotka ovat pensaikkojen lajeja. Punarintapitahon elinympäristöt sijaitsevat yleensä 2 500–3 600 metrin korkeudella merenpinnasta.
Punarintapitahot liikkuvat yleensä pareittain ja voivat joskus liittyä sekaparviin. Lajin ravintoa ovat hyönteiset, joita se etsii puiden lehvästön keskikerroksista tai pyydystää ilmasta.
Maxim-Gorki-Theater

Maxim-Gorki-Theater on Berliinissä toimiva teatteri. Se sijaitsee Dorotheenstadtin alueella aivan kaupungin keskustassa, Neue Wachen ja pienen kastanjapuistikon takana. Se on 440-paikkaisena pienin Berliinin valtionteattereista.
Karl Friedrich Schinkelin suunnittelema teatterirakennus valmistui vuosina 1825–1827. Se tehtiin alkujaan vuonna 1791 perustetun maineikkaan Berliinin lauluakatemian konserttitaloksi. Rakennus on siten myös Berliinin vanhin konserttitalo. Aloitteen rakentamiseen teki lauluakatemian tuolloinen johtaja Carl Friedrich Zelter. Lauluakatemian talossa järjestettiin muun muassa Johann Sebastian Bachin Matteus-passion kuuluisa uusi ensiesitys vuonna 1829 ja siellä on pidetty myös monia merkittäviä kulttuuritapahtumia. Salissa ovat esiintyneet monet tunnetut säveltäjät ja muusikot. Myös Jean Sibelius on johtanut siellä omien teostensa konsertteja. Vuoden 1848 vallankumouksen aikana Preussin perustuslakiasäätävä kansalliskokous piti istuntojaan talossa. Konserttitalo vaurioitui toisessa maailmansodassa, mutta se kunnostettiin pian. Vuodesta 1947 se toimi viereen perustetun Neuvostoliiton kulttuurikeskuksen (nyk. Palais am Festungsgraben) näyttämönä. Vuonna 1952 teatteri nimettiin neuvostoliittolaisen näytelmäkirjailija Maksim Gorkin mukaan.
Nykyään Maxim-Gorki-Theater on erikoistunut nykykirjailijoiden näytelmiin. Gorkin näytelmiä ei enää esitetä.
Wenner-Gren-säätiöt

Wenner-Gren-säätiöt (Wenner-Gren Stiftelserna) tarkoittaa kolmea Axel Wenner-Grenin perustamaa säätiötä:
Stiftelsen Wenner-Grenska Samfundet on vuonna 1937 perustettu säätiö, joka ylläpitää Wenner-Grenin tutkimuslaitosta ja edistää eri alojen tutkimusta ja pohjoismaista yhteistyötä.
Vuonnä 1955 Wenner-Gren perusti Stiftelsen Wenner-Gren-Center för vetenskaplig forskning, joka ylläpitää Tukholmassa 1961 valmistunutta Wenner-Gren Center -nimistä kansainvälistä tutkimuskeskusta.
Axel Wenner-Grens Stiftelse för Internationellt Forskarutbyte rahoittaa kansainvälistä tutkijanvaihtoa.
Lisäksi hän perusti 1941 The Viking Fund, vuodesta 1951 Wenner-Gren Foundation for Anthoropological Research, -nimisen tieteellisen rahaston antropologisen ja sosiologisen tutkimuksen suorittamista varten. Sen kotipaikka on New York.
Riho Grünthal

Riho Manivald Villem Grünthal (s. 22. toukokuuta 1964 Helsinki) on suomalainen fennougristi.

Tieteellinen ura

Riho Manivald Villem Grünthal opiskeli syyslukukaudesta 1983 alkaen Helsingin yliopistossa fennougristiikkaa ja itämerensuomalaisia kieliä. Hän valmistui vuonna 1990 Filosofian maisteriksi, 1996 lisensiaatiksi ja vuonna 2003 tohtoriksi. Vuodesta 2005 alkaen Grünthal on toiminut Helsingin yliopiston itämerensuomalaisten kielten professorina.
Grünthal on opiskellut myös vuoden Budapestissa ja on matkustellut muun muassa Marin tasavallassa ja Mordvassa. Sen lisäksi hän on tehnyt kenttätyötä vepsäläisten keskuudessa. Hänen päätutkimusaloihinsa kuuluvat pienemmät itämerensuomalaiset kielet, ennen kaikkea vepsä, suomalais-ugrilainen etymologia ja kielitypologia.
Grünthal on Suomalais-ugrilaisen seuran toinen varapuhemies ja kansainvälisen fennougristiikkakongressien komitean (ICFUC) jäsen.
Vuosina 1987–1990 Grünthal oli monikielisen Estonia-aikakauskirjan (ISSN 0930-8792) toimittajia.
Grünthal valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2007.

Henkilökohtaista

Grünthalin isänisä oli virolainen runoilija ja kielitieteilijä Villem Grünthal.
Muijala

Palvelut

Muijalan itäosissa lähellä Vihdin rajaa toimii K-market Lohjanportti, jossa on myös Postin ja Veikkauksen piste (aiemmin myös pankkiautomaatti). Kaupan lähellä on autokauppa (Kamux-Lohja).
Muijalan peruskoulussa on opetusta 1.−6. luokille. Koulu tarjoaa myös harrastusmahdollisuuksia nuorille kerhojen kautta. Samoin asukasyhdistyksellä on koulun salissa omat vuoronsa esimerkiksi sählyn peluuta varten. Koulun kentällä on talvella kaukalo sekä kesällä jalkapallo- ja rantalentopallokenttä. Kentän takana metsässä on viiden väylän pituinen frisbeegolfrata.
Muijalan koulusta pohjoiseen Lohjanharjuntien yli löytyy Muijalan hiihtomaa, jossa on talvella hiihtolatu ja kesällä lenkkeilyreittejä. 
Muijalassa on myös kuplahalli, jossa Lohjalaiset jalkapallo seurat harjoittelee.
Lähin ylä-aste on Mäntynummen yhtenäiskoulu Ventelässä, 5 kilometrin päässä Muijalasta. Ja lähin lukio Anttilassa Lohjan Yhteislyseon lukio, 10 kilometrin päässä Muijalasta.

Uimarannat

Muijalan läheltä löytyy Nälköönlampi, joka on suosittu uimapaikka. Talvella lammella on avanto. Lammen luota lähtee lenkkeily reitit Muijalan hiihtomaahan.

Muijala ja huumeet

Muijalasta on myös löydetty vuonna 2014 huumekätköjä, joissa on ollut muun muassa amfetamiinia ja hasista. Niitä noutamaan tullut mies on tuomittu Lohjan käräjäoikeudessa. Mies on tuomittu 7 vuodeksi ja kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen törkeästä huumausainerikoksesta. Myöhemmin syyskuussa 2014 toinen kätkölle saapuneista miehistä pidätettiin Virossa ja hänet tuomittiin yhtä pitkään vankeuteen.

Muijalannummi

Muijalannummi eli Muijalan teollisuusalue 1 on Muijalan itäisin alue. Muijalannummi on ainut Muijalan alue missä on postinumero 08500, muualla Muijalassa toimii 08680. Muijalannummi kuului Ventelään  
ennen vuotta 1997, kun Lohjan kunta liittyi Lohjaan.

Uusiniittu, Nälköönnummi ja Takaniitty

Uusiniitun, Nälköönnummen ja Takaniityn alueilla sijaitsee Muijalan asumusto ja yleiset palvelut.

Rautatieliikenne

Muijalassa on sijainnut Hyvinkää-Karjaa-rataosan rautielikkennepaikka, jonka asemarakennus on tuhopoltettu 1990-luvulla. Liikennepaikasta on jäljellä rautatieläisten asuinrakennus ja matkustajalaiturille johtaneet portaat. Liikennepaikalta oli rautatieyhteys Partek Oy:n(nyk. Cembrit Oy) tehtaalle, joka purettiin Hanko-Karjaa rataosan perusparannuksen yhteydessä, samalla kuin aseman muutkin sivuraiteet ja vaihteet. Entisille Hyvinkää–Karjaa-radan asemille ollaan suunniteltu ELSA-rataa, jossa myös muijalaan tulisi rautatieasema. Arvioitu väestönkasvu olisi 5 tuhatta asukasta lisää muijalaan.
Laurence Cottle

Laurence Cottle on walesilainen basisti. Hänet tunnetaan paremmin sessiobasistina ja hänen tyylilajinsa on vaihdellut mm. jazzista heavy metaliin. Hän on soittanut mm. seuraavien artistien kanssa: Alan Parsons Project, Tony Martin, Cozy Powell, Don Airey, Mike Oldfield ja Black Sabbath.
Pertti Tonteri

Pertti Heikki Antero Tonteri (s.1. helmikuuta 1943, Hämeenlinna) on suomalainen kirjailija.
Strasserismi

Strasserismi on kansallissosialismissa ja uusnatsismissa suuntaus, joka yhdistää radikaalin kapitalismivastaisuuden ja kansallisuusaatteen. Aate on saanut nimensä Saksan kansallissosialistisessa työväenpuolueessa vaikuttaneista Gregor ja Otto Strasserista. Hitlerin oikeistolaista talouspolitiikkaa vastustanut Otto Strasser erotettiin kansallissosialistisesta puolueesta 1930, ja hän perusti mustan rintaman, virallisesti Kampfgemeinschaft Revolutionärer Nationalsozialisten, koska katsoi, että natsipuolueen alkuperäinen kapitalismin vastainen luonne oli tullut petetyksi. Toinen veljeksistä, myös natsipuolueen vasemmistolaiseen siipeen kuulunut Gregor Strasser, surmattiin puolueen puhdistuksessa pitkien puukkojen yönä.
Dubrovo

Maantiede ja asutus

Dubrovon kunnan pinta-ala on 653,1 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Novgorodin alueen Šimskin piiriin, idässä Soltsyn piirin Vybitin ja Soltsyn sekä etelässä Gorkin kuntiin ja lännessä Pihkovan alueeseen. Pinta-alasta 66,9 % on metsää ja 22,9 % maatalousmaata.
Seutu kuuluu Ilmajärven alankoon. Jokia ovat Šelon, Sitnja ja Sevnja. Hyötykaivannaisia ovat hiekka, sora, kivennäisvesi ja turve. Kunnan alueella sijaitsee viisi luonnonmuistomerkkiä.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 73 kylää: Baranovo, Bolotsko, Bolšoje Zaborovje, Bolšoje Zagorje, Borki, Borok, Bystersko, Izori, Jazvištše, Jazvištši, kaksi Kamenkaa, Kijevets, Klin, Koroljova Gruzomed, Krjukovo, Kuznetsovo, Lavrov Klin, Liški, Ljubitovo, Lubino, Lugi, Malahovo, Maloje Zaborovje, Maloje Zagorje, Masljoha, Molotškovo, Nemeny, Nevlino, Nizy, Nikandrova Gruzomed, Nikolsko, Novoselje, Novyje Datši, Ostrov, Ostrova, Pirogovo, Ploskovo, Podoklinje, Poljany, Poretšje, Porožki, Posohovo, Pribrežnaja, Raitsy, Ratškovo, Relbitsy, Sadovaja, Selištši, Seltso, Sitnja, Soikino, Sosnovka, Stepanovo, Stobolsko, Storonje, Strepilovo, Tepjanitsy, Terebuni, Toltšino, Tšeremenets, Uzki, Veretje, Vidoni, Vitebsko, Všeli, Vysokoje, Donets, Dubjonka, Dubrovo, Grivy, Grjadsko, Zalesnaja ja Žilsko. Sosnovkan ja Všelin maalaiskunnat yhdistettiin Dubrovoon vuonna 2010.

Liikenne, talous ja palvelut

Dubrovon kautta kulkee Novgorodin ja Pihkovan välinen maantie A116, joka on Ploskovon ja Raitsyn kylien välillä huonokuntoinen ja vaarallinen. Tieltä on yhteydet Šimskin piirin Gorodištšeen ja Utorgošiin.
Seudun pääelinkeinot ovat maatalous ja puunjalostus. Kunnassa toimii kolme karjanhoitoon erikoistunutta maatalousyritystä sekä puunhankintaa ja -jalostusta harjoittavia yrityksiä.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat peruskoulu, kerhotalo, kirjasto ja lääkintäasema. Julkisia palveluja on myös Sosnovkassa, Všelissä ja eräissä muissa kylissä.

Nähtävyydet

Seudulla on useita muinaisia hautapaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Molotškovon ja Všelin kirkot, Baranovon, Klinin, Malahovon ja Vitebskon tsasounat, Novoseljen ja Toltšinon kartanoalueet sekä vanhat talousrakennukset. Historialliset kohteet liittyvät Venäjän kansalaissotaan ja toiseen maailmansotaan.
The Oxford Times

The Oxford Times on vuonna 1862 perustettu viikoittain ilmestyvä sanomalehti, joka julkaistaan tiistaisin Oxfordissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
1922 Arabian Lawrencena tunnettu T. E. Lawrence painatti sotamuistelmistaan Seven Pillars of Wisdom (1922) rajatun määrän kopioita lehden kirjapainossa.
Katrina Kaif

Yksityiselämä

Katrina Kaif syntyi Hongkongissa 16. heinäkuuta nimellä Katrina Turquotte, eri lähteiden mukaan joko vuonna 1983 tai 1984. Kaifin mukaan hänen isänsä on kashmirilaistaustainen liikemies ja äiti on brittiläinen asianajaja ja hyväntekijä. Vanhemmat erosivat hänen ollessaan hyvin nuori, minkä jälkeen isä ei ole kuulunut hänen elämäänsä. Hänellä on kuusi sisarta ja yksi veli. Kaif on asunut Kiinassa, Japanissa, monissa Euroopan maissa ja Havaijilla. Hänen luullaan usein kasvaneen Lontoossa, mutta hän asui siellä vain kolme vuotta ennen muuttoaan Mumbaihin. Kaif on Britannian kansalainen ja työskentelee Intiassa työviisumilla.
Kaifin äiti on kristitty ja isä muslimi, ja hänet kasvatettiin seuraamaan kaikkia uskontoja. Hänellä on ”vahva usko Jumalaan”.
Vuonna 2011 Mumbai Mirrorin haastattelussa tuottaja Ayesha Shroff syytti Kaifia taustansa värittämisestä: ”Me loimme hänelle henkilöllisyyden. Hän oli nätti englantilaistyttö, ja me keksimme hänelle kashmirilaisen isän ja meinasimme kutsua häntä Katrina Kaziksi. Ajattelimme, että intialaiset sukujuuret yhdistäisivät hänet ja yleisön. Mutta sitten ajattelimme Kazin kuulostavan liian uskonnolliselta. Mohammad Kaif oli huipulla ja päätimme Katrina Kaifin kuulostavan todella hyvältä.” Kaif kutsui Shroffin kommentteja ”loukkaaviksi”.

Julkisuuskuva

Elokuvissa näyttelemisen lisäksi Kaif on tukenut hyväntekeväisyysjärjestöjä ja osallistunut lavaesityksiin. Kaifia pidetään yhtenä Intian kauneimmista julkisuuden henkilöistä. Hänet äänestettiin brittiläisessä Eastern Eye -lehdessä ”seksikkäimmäksi aasialaiseksi naiseksi” vuosina 2008–2010. Kaif oli intialaisen Verve-lehden vaikutusvaltaisimpien naisten listalla vuosina 2009 ja 2010. Intian People-lehti nimesi hänet ”Intian kauneimmaksi naiseksi” vuonna 2011. Kaif on myös yksi Googlen etsityimmistä henkilöistä Intiassa.
Kaif kuuluu Intian korkeimmin palkattuihin mainoskasvoihin, hän on mainostanut muun muassa Slicea, Nakshatraa, Luxia, Olayta, Panasonicia, Pantenea ja L’Oréalia. Mattel on valmistanut Kaifista Barbie-nuken.
Rehovot

Historia

Rehovot perustettiin vuonna 1890. Sen nimi tarkoittaa väljyyttä ja se on viittaus ensimmäiseen Mooseksen kirjaan kohtaan 26:22. Se ensimmäiset asukkaat olivat juutalaisia siirtolaisia Puolasta ja maa siirtokunnan perustamista varten ostettiin Rehovotin alueen maat omistaneelta vauraalta arabikauppiaalta. Maan oston rahoitti Menuhah ve-Nahalah -ryhmä ja tarkoituksena oli perustaa monia muita siirtokuntia tukeneesta Edmond de Rotchildista itsenäinen moshavah. Paikalla viljeltiin ensin rypäleitä ja manteleita, mutta 1900-luvun alussa siirryttiin sitrushedelmiin. Vuonna 1914 sen asukasluku oli 955 ja uusia muuttajia oli tullut esimerkiksi Jemenistä.
Rehovot alkoi kasvaa nopeasti ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Siitä tuli hallinnollisesti kylä vuonna 1922 ja Jewish Agency siirsi maatalouden tutkimusasemansa kylään vuonna 1932. Asemasta tuli myöhemmin Heprealaisen yliopiston maataloudenlaitos. Chaim Weizmann perusti puolestaan kaupunkiin nykyisen Weizmannin tiedeinstituuttin edeltäjän vuonna 1934. Sitrukset olivat pitkään pääasiallinen tulojen lähde, mutta niiden perässä alkoi lopulta tulla myös teollisuutta, joka liittyi usein sitrusten jalostamiseen. Vuonna 1948 kaupungin asukasluku oli noin 9 000 ja vuonna 1953 23 000. Teollisuuden merkitys korostui sittemmin etenkin Ashdodin sataman avaamisen jälkeen.

Väestö

Rehovotin asukasluku vuoden 2016 lopussa oli 135 726.
Rehovotin teollisuus on monimuotoistunut, mutta se on edelleen yksi Israelin sitrushedelmien pakkauksen keskuksista. Kaupungissa on myös kemikaaliteollisuutta, sekä eri tiede- ja tutkimuslaitoksia.
Akira Narahashi

Jalkapallomaajoukkue

Akira Narahashi edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1994-2003. Hän on osallistunut mm. Maailmanmestaruuskilpailuihin 1998 ja Maanosaliittojen cupissa 2003.
Leo Riuttu

Leo Aukusti Riuttu (5. kesäkuuta 1913 Tampere – 4. elokuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. 
Riuttu esiintyi yli neljän vuosikymmenen ajan Tampereen ja Helsingin teattereissa sekä 1946-1966 kaikkiaan noin 50 elokuvassa. Lisäksi Riuttu esiintyi monissa radio- ja televisiotuotannoissa. Hänen ehkä tunnetuin filmiroolinsa oli alituiseen hihittelevä sotamies (myöh. korpraali) Vanhala jo legendaksi muodostuneessa elokuvassa Tuntematon sotilas (1955). 
Riutun näyttämöura alkoi 1930-luvulla Tampereella, ja 1936 hänet kiinnitettiin ammattinäyttelijäksi Tampereen Teatteriin, josta siirtyi 1941 Tampereen Työväen Teatteriin, jossa Riuttu työskenteli vuoteen 1949 saakka. 1949 Riuttu siirtyi Suomen Kansallisteatteriin, jossa hän teki monia huomattavia näyttämöosia eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1980 saakka. Riutun muistettavimpiin teatterirooleihin kuului mm. Rikos ja rangaistus-näytelmän Marmeladov ja Särkelä iten Heroja. 
Riutun ensimmäinen elokuvarooli oli kirjailijan ystävä E.A. Forsell elokuvassa Minä elän (1946), ja tämän jälkeen Riuttu tulkitsi Eino Leinoa toisessa taiteilijaelämänkertaelokuvassa Ruusu ja kulkuri (1948). Riutun varsinainen läpimurtorooli valkokankaalla oli Väiski komediassa Professori Masa (1950). 1950-luvulta lähtien Riuttu nähtiin parin vuosikymmenen ajan lukuisissa kepeissä komediarooleissa mm. Matti Kassilan, Edvin Laineen ja Aarne Tarkaksen elokuvissa, mm. kirjailija K.V. Laihosena Kassilan elokuvassa Komisario Palmun erehdys (1960).
Riutun viimeinen elokuvaesiintyminen oli Affun osa Tarkaksen komediassa Johan nyt on markkinat (1966), mutta Riuttu nähtiin tämän jälkeen vielä monissa televisiotuotannoissa, viimeksi Rudolf Holstin roolissa televisiosarjassa Sodan ja rauhan miehet (1978).
Riuttu julkaisi vuonna 1973 kaskukokoelman "Teatteriväen makeimmat naurut". Riuttu palkittiin Pro Finlandialla 1964, ja hän oli vuodesta 1939 lähtien naimisissa modisti Irja Birkmanin kanssa. Riuttu kuoli 76 vuoden ikäisenä vuonna 1989.
Méridantapakulo

Esiintyminen

Méridantapakulot elävät Venezuelan Andeilla Méridan ja Táchiran ympäristössä noin 32 000 neliökilometrin laajuisella alueella.

Elinympäristö

Laji elää vuoristometsien alikasvoksessa.