Hämeenlinnan Pallokerho

Alkuvuodet – Pallosta kiekkoon (1929-1950)

Hämeenlinnan Pallokerhon perustava kokous pidettiin 5. joulukuuta vuonna 1929. Seuran nimeksi valittiin tuolloin Hämeenlinnan Jääpalloseura, ja toiminta keskittyikin aluksi jääpalloon. Pian seuraavan vuoden alussa seuran nimi vaihtui Hämeenlinnan Pallokerhoksi eli HPK:ksi, jonka nimisenä seura on toiminut aina tähän päivään saakka. Huhtikuussa 1930 päätettiin seuran toimintaa laajentaa siten, että sen ohjelmaan lisättiin myös jalkapallo ja pesäpallo. Vuonna 1935 HPK:n ja sen paikallisen kilpakumppanin Hämeenlinnan Tarmon toiminta yhdistettiin osittain. Yhdistymisen tavoitteena oli että HPK:lle jäisi jääpallo ja pesäpallo, Tarmolle jalkapallo. Yhdistymisen seurauksena sai alkunsa myös Tarmon jääkiekkotoiminta ja helmikuussa 1932 Tarmo pelasi ensimmäisen ottelunsa.
Talvisessa päälajissaan jääpallossa HPK nousi sotien jälkeen vuonna 1946 suomensarjasta mestaruussarjaan. Samoihin aikoihin seura aloitteli myös jääkiekkotoimintaansa. Vuoden 1947 jääpallon SM-sarjassa HPK jäi lohkonsa viimeiseksi ja putosi sarjasta. Kausi jäi lopulta ainoaksi HPK:n jääpallon SM-sarjakaudeksi, ja seura pelasi jääpallohistoriansa seuraavat vuodet alemmilla sarjatasoilla. HPK:n jääpallomenestys oli kuitenkin hyvin heikkoa, mikä johti omalta osaltaan siihen että seura lopetti jääpallotoiminnan 1950-luvun puolivälissä ja talviseksi päälajiksi valikoitui jääkiekko. Lisäksi jääkiekon suosio pallokerholaisten keskuudessa oli nousussa, vuonna 1948 HPK nousi maakuntasarjasta suomensarjaan ja heti seuraavana kautena vuonna 1949 se nousi suomensarjasta SM-sarjaan. HPK:n nousu tarkoitti sitä että seuraavalla kaudella 1949–1950 SM-sarjassa pelasi kaksi hämeenlinnalaisjoukkuetta.

Ensimmäiset SM-sarjakaudet (1950-1961)

Kausi 1949–1950 oli HPK:n ensimmäinen Suomen jääkiekon pääsarjassa. HPK sai paikalliskilpailijastaan Tarmosta kovan vahvistuksen, kun Eero Salisma siirtyi Pallokerhoon. HPK jäi kuitenkin SM-sarjassa kuudenneksi eli viimeistä edelliseksi ja putosi takaisin suomensarjaan.
Vuoden 1951 suomensarjaan HPK lähti ennakkosuosikkina ja seuran onnistuikin nousta takaisin pääsarjaan. Toiseen SM-sarjakauteensa 1951–1952 HPK lähti suurin odotuksin. Seura voitti oman lohkonsa voittaen kaikki ottelunsa, HPK voitti muun muassa paikallisvastustajansa Tarmon ensimmäistä kertaa SM-sarjaottelussa. Voitto Tarmosta takasi HPK:lle lohkovoiton, kyseessä oli Tarmon ainoa tappio vuoden 1952 SM-sarjassa. Tarmo sijoittui lohkossa HPK:n jälkeen lohkon toiseksi. Lohkovoiton myötä HPK selviytyi ensimmäistä kertaa historiassaan loppuotteluihin, seuran nousu suomensarjasta mitalijoukkueeksi oli nopeaa.
Loppuotteluissa vastaan tuli toisen lohkon voittaja ja edellisen kauden mestari Ilves. Myös edellisenä kautena Ilves oli voittanut hämeenlinnalaiset loppuotteluissa – silloin vastassa oli ollut Tarmo. Ensimmäinen loppuottelu Ilvestä vastaan alkoikin tasaisesti, mutta HPK:n peli sekosi kun Eero Salisma ajettiin ulos kentältä. Ilves voitti lopulta selkein lukemin 6–1. Toinen ottelu oli tasaisempi, sen voitti Ilves maalein 4–3 ja HPK saavutti hopeamitalit.
Seuraavana kautena 1953 Hämeenlinnassa palattiin totuttuun järjestykseen ja Tarmo palasi kaupungin ykkösseuraksi. HPK ja Tarmo pelasivat tosin eri lohkoissa, joten paikallisottelu ei toteutunut. HPK jäi lohkonsa kolmanneksi, Tarmon saadessa hopeamitalit. Myös vuonna 1954 jäi SM-sarjan paikallisottelu Tarmoa vastaan pelaamatta, sillä joukkueet oli taas sijoitettu eri lohkoihin. HPK kuitenkin sijoittui lohkonsa toiseksi ja Tarmo jäi neljän parhaan ulkopuolelle, joten HPK nousi taas kaupungin herraksi. Lohkonsa kakkosena HPK selviytyi pronssiotteluun, jossa se oli niukasti Turun Palloseuraa parempi; ensimmäisen ottelun HPK voitti maalilla, toinen ottelu päättyi tasan. Näin HPK saavutti pronssimitalit. Seuraava HPK:n jääkiekon SM-mitalisijoitus tulikin vasta 1990-luvulla ja Tarmo piti huolen kaupungin kiekkomenestyksestä vielä muutaman vuoden ajan.
Seuraavina vuosina Kerhon menestys oli vaisumpaa, vuonna 1954–1955 se jäi lohkonsa kolmanneksi ja ulos mitalipeleistä. Seuraavana kautena 1955–1956 HPK säilyi SM-sarjassa voitettuaan uusintaottelun putoamisesta. Myös vuosina 1957 ja 1958 HPK jäi mitalipelien ulkopuolelle, putoaminen ei kuitenkaan uhannut.  Kaudeksi 1958–1959 SM-sarjan sarjajärjestelmää uudistettiin ja sarja pelattiin yksilohkoisena. Sarjan häntäpäässä neljä joukkuetta oli tasapisteissä, mutta HPK jäi kymmenen joukkueen sarjassa viimeiseksi maalieron turvin, mutta kerhon onneksi se ei ratkaissut putoamista vaan sääntöjen mukaan tasapisteissä pelattiin uusintaottelu. Uusintaotteluiden jälkeen HPK säilyi sarjassa, paikallisvastustaja Tarmon kohtalona taas oli putoaminen suomensarjaan. Seuraavana kautena 1959–1960 HPK koki kuitenkin saman kohtalon, se jäi sarjassa toiseksi viimeiseksi ja putosi suomensarjaan kaudeksi 1960–1961.

Alasarjakaudet (1961-1979)

1960-luvun alkuvuodet HPK tahkosi suomensarjassa paikallisvastustajansa Tarmon kanssa. Vuonna 1964 Hämeenlinnassa päästiin pois luonnonjääoloista, kun Rinkelinmäen tekojäärata valmistui. Vuosikymmenen loppupuoliskolla Hämeenlinnan kiekkoherruus oli siirtymässä vähitellen HPK:lle, sillä Tarmo haki välillä vauhtia maakuntasarjasta saakka. Tosin Kerhonkin sarjasijoitukset olivat suomensarjassa vaatimattomia. Kausina 1968–1969 ja 1969–1970 HPK oli juuri putoamisviivan yläpuolella, mutta maakuntasarjaan seura ei sentään pudonnut.
Seuraavina kausina sijoitukset paranivat ja kaudella 1971–1972 HPK selviytyi jo SM-sarjakarsintaan asti, mutta lopulta karsintasarjassa nousu SM-sarjaan ei kuitenkaan ollut lähelläkään. HPK:n kurssi oli kuitenkin kääntynyt ja se nousi toiseksi korkeimman sarjatason parhaiden seurojen joukkoon. Kaudella 1972–1973 HPK ei SM-karsintaan yltänyt. Samalla kaudella HPK:n paikallisvastustajan Tarmon menestys oli heikompaa; Tarmo putosi maakuntasarjaan ja HPK jäi ainoana hämeenlinnalaisjoukkueena toiseksi korkeimmalle sarjatasolle. Seuraavalla kaudella 1973–1974 HPK voitti oman suomensarjalohkonsa ja eteni SM-karsintaan. Karsintasarjassa Kerho jäi kuitenkin kolmanneksi, eikä selviytynyt karsimaan SM-sarjapaikasta SM-sarjan yhdeksättä vastaan.
Kaudeksi 1974–1975 toiseksi korkein sarjataso muuttui I-divisioonaksi. I-divisioonaa ei enää pelattu alueellisesti jaetuissa lohkoissa, vaan sarja muuttui yksilohkoiseksi, jolloin ottelumatkat pitenivät. Myös sarjan taso nousi, edellisenä kautena sarjasta pudotettiin 16 joukkuetta. Ensimmäinen I-divisioonakausi sujui alkuun lupaavasti, ja sarjan kärkikolmikko Sport, FoPS ja HPK erottui muista jo sarjan alkuvaiheessa. Lopulta kuitenkin HPK oli kuitenkin kärkikolmikon kolmas joukkue selkeällä piste-erolla.
Ennen seuraavan I-divisioonakauden 1975–1976 alkua Hämeenlinnan jääkiekkopiireissä tapahtui odottamaton käänne, sillä Tarmo lopetti perinteikkään ja menestyksekkään jääkiekkotoimintansa ja Tarmon jääkiekkotoiminta sulautettiin Pallokerhoon. Hämeenlinnassa katsottiin, ettei sen kokoinen kaupunki voinut ylläpitää kahta menestyvää jääkiekkojoukkuetta. Seuraavina kausina HPK jäi yhä selvemmin I-divisioonan kärkiporukoiden taakse, eikä se yltänyt SM-sarjakarsintapaikkaan. Seura oli kuitenkin vakaasti sarjataulukon keskivaiheen yläpuolella. HPK oli kuitenkin paras I-divisioonassa pelaava joukkue, jolla ei vielä ollut jäähallia. Vuonna 1977–1978 kerho oli taas lähellä SM-sarjakarsintaa, mutta vuonna 1978–1979 oli lähempänä jopa putoaminen II-divisioonaan.

Nousuyritysten kaudet (1979-1983)

Vuonna 1979 Rinkelinmäen tekojäärata viimein katettiin ja HPK pääsi ensimmäistä kertaa pelaamaan kotiottelunsa jäähallissa. Uusi Rinkelinmäen jäähalli siivitti osaltaan joukkuetta menestykseen, sillä seuraava I-divisioonakausi 1979–1980 oli seuran paras sitten mestaruussarjakausien. Sarjan alku meni vielä tasatahtia muiden kärkiseurojen SaiPan ja SaPKon kanssa, mutta sarjan puolivälissä HPK pelasi 15 ottelun tappiottoman putken ja karkasi saavuttamattomaan johtoon. Lopulta HPK oli sarjan selkeä ykkönen. SM-liigan karsintasarja sen sijaan ei sujunutkaan HPK:n kannalta toivotunlaisesti. Neljän joukkueen karsintasarjan ykköseksi pelasi SaiPa, joka jäi runkosarjassa HPK:n taakse. HPK:n ja SaiPan väliin jäi vielä tasapisteissä SaiPan kanssa ollut Jokerit, joka puolusti liigapaikkaansa. Nousu SM-liigaan jäi hämeenlinnalaisittain vielä haaveeksi.
Seuraavan kauden I-divisioonaan 1980–1981 HPK sai kovan vahvistuksen, kun Jouni Rinne siirtyi Hämeenlinnaan Rauman Lukosta. Muitakin vahvistuksia tuli HPK:hon ja seura lähtikin kauteen ennakkosuosikkina. HPK johtikin sarjaa alusta alkaen ja Kerho pelasi itsensä runkosarjan voittoon pistepörssin voittaneen Rinteen johdolla. Liigakarsinnassa kuitenkin liigajoukkueet Lukko ja Jokerit eivät antaneet divisioonan kärkikaksikolle HPK:lle ja KooVeelle mahdollisuuksia, eikä HPK:n nousuyritys onnistunut.
Kaudeksi 1981–1982 Jouni Rinne lähti takaisin Raumalle. HPK erottui kuitenkin muista voitti taas lopulta runkosarjan. Uutena sarjajärjestelmänä I-divisioonassa pelattiin pudotuspelit liigakarsintaan pääsystä. Sarjan voittajana HPK sai levätä ensimmäisen kierroksen. Vastustajaksi HPK:lle tuli JyP HT, jolle ei juuri annettu ennakkoarvioissa mitään mahdollisuuksia. Jyväskyläläisseura kuitenkin yllätti HPK:n ja vei ottelusarjan nimiinsä suoraan voitoin 3–0 ja HPK jäi tappion myötä SM-liigakarsinnan ulkopuolelle.
Kaudella 1982–1983 HPK voitti I-divisioonan runkosarjan neljättä perättäistä kertaa. Voitto ei kuitenkaan ollut yhtä selkeä kuin aiempina vuosina, sillä JoKP jäi vain pisteen päähän. Pudotuspeleissä vastaan tuli taas JyP HT, jonka HPK voitti tällä kertaa voitoin 3–0 ja eteni liigakarsintaan SM-liigan viimeiseksi jäänyttä Lukkoa vastaan. HPK sai ottelusarjaan kotiedun ja ensimmäinen ottelu Hämeenlinnassa päättyi HPK:n 4–1-voittoon. Seuraava ottelu pelattiin Raumalla. HPK siirtyi ottelussa johtoon jo ensimmäisen minuutin aikana, ja lisäsi parin seuraavan minuutin aikana johtoaan kolmeen maaliin. Lopputulos oli 1–6 hämeenlinnalaisille. Ottelusarjan viimeinen ottelu Hämeenlinnassa tuntui enää muodollisuudelta, sen HPK voitti 3–0. Ottelusarjan voiton myötä varmistui HPK:n paluu korkeimmalle sarjatasolle.

Lyhyt liigavisiitti (1983-1984)

Kausi 1983–1984 oli HPK:lle ensimmäinen pääsarjakausi yli 20 vuoden suomensarja- ja I-divisioonakauden jälkeen. Pääsarja oli HPK:n alasarjakausien aikana muuttunut SM-liigaksi. Ennen liigakauden alkua HPK koki raskaita pelaajamenetyksiä ja tulos oli sen mukainen. Lisähuolia toi myös seuran talous, sillä HPK oli liiganousua hakiessaan elänyt yli varojensa. HPK voitti ainoastaan kolme ottelua SM-liigassa ja joutui sarjan viimeisenä karsimaan sarjapaikastaan. Liigakarsinnassa vastaan asettui Rauman Lukko, jonka HPK oli edelliskautena pudottanut SM-liigasta. Tällä kertaa Lukko oli selkeästi parempi ja osoitti ansaitsevansa liigapaikan, ensimmäiset ottelut kirjattiin Lukolle maalein 8–2 ja 7–2. HPK voitti kolmannen osaottelun, mutta neljännen Lukko voitti jatkoajan jälkeen 5–4 ja HPK palasi takaisin I-divisioonaan. Liigavisiitti jäi näin kauden mittaiseksi.

Matkalla huipulle (1984-1988)

Seuraavien kausien I-divisioonassa HPK ei yltänyt terävimpään kärkeen, eikä näin päässyt yrittämään paluuta SM-liigaan. Divisioonakaudella 1985–1986 HPK:n seurajohto aloitti ”Matkalla huipulle” -kampanjan, jonka tavoitteena oli nostaa HPK aina SM-liigan mitalijoukkueeksi asti.
Kauteen 1987–1988 HPK lähti kovin satsauksin, kuten myös moni muu I-divisioonan seura, sillä SM-liigaa laajennettiin 12 joukkueen sarjaksi seuraavaksi kaudeksi 1988–1989, mikä tarkoitti sitä että kaksi I-divisioonan parasta nousivat suoraan SM-liigaan. Kausi lähti hämeenlinnalaisittan käyntiin hienosti. HPK siirtyi sarjan johtoon jo alkuvaiheessa ja kahden parhaan joukkoon selviäminen sinetöityi jo tammikuussa. HPK selvitti kuitenkin muodollisuuksiksi jääneet loppukauden ottelut kunnialla ja Hannu Jortikan valmentama HPK oli sarjan päättyessä ylivoimainen ykkönen.

Takaisin pääsarjaan (1988-1990)

SM-liigakaudelle 1988–1989 valmentajaksi tuli Alpo Suhonen. Kausi sujui hämeenlinnalaisittain jopa yli odotusten, sillä nousijajoukkue HPK sijoittui kahdeksanneksi. Pudotuspelipaikka ei vielä ollut lähelläkään, mutta sarjapaikka säilyi, eikä HPK ole kauden 1988–1989 jälkeen enää kertaakaan pudonnut SM-liigasta. Seuraava SM-liigakausi 1989–1990 ei vielä tuonut pudotuspelipaikkaa, mutta sijoitus sentään nousi seitsemänneksi. Matkalla huipulle -projektin tavoitteet alkoivat täyttyä vasta tulevina vuosina.

Paluu mestariksi (2016–2019)

Kaudelle 2016–2017 HPK:n päävalmentajaksi nousi Antti Pennanen. Kausi oli HPK:lta suhteellisen hyvä, ja joukkue eteni kahden vuoden tauon jälkeen suoraan pudotuspeleihin, mutta puolivälierissä vastaan asettunut JYP kukisti HPK:n tiukan ottelusarjan jälkeen otteluvoitoin 4–3. Pennasen ensimmäiset otteet HPK:n päävalmentajana osoittivat joukkueelle suurta elpymistä kahden edellisen kauden epäonnistumisten jälkeen.
Kausi 2017–2018 oli HPK:lle ensin mahtavaa nousua, mutta sitten tuli yhtäkkinen mahalasku. Alkukaudesta HPK esitti vahvoja otteita, mutta kauden puolivälin jälkeen suoritukset romahtivat tylysti ja varmalta näyttänyt pudotuspelipaikka muuttui katkeraan pettymykseen, kun HPK ei selvinnyt edes sääliplayoffeihin.
Kausi 2018–2019 oli HPK:n juhlaa. Valmentajana toimi kahden edellisen kauden tapaan Antti Pennanen. Runkosarjassa joukkue raivasi tiensä pudotuspeleihein runkosarjan viidennellä sijalla. Puolivälierissä HPK kaatoi TPS:n otteluvoitoin 4–1. Välierissä HPK kaatoi runkosarjan kakkosen Tapparan voitoin 4–2. Finaaleihin HPK:ta vastaan asettui runkosarjavoittaja Kärpät. Finaalisarja eteni seitsemänteen otteluun asti, jossa HPK voitti sensaatiomaisesti Kärpät maalein 2–1 jatkoajalla Oulussa. Ratkaisumaalin teki Markus Nenonen. Näin HPK voitti toisen Suomen mestaruutensa 13 vuoden tauon jälkeen. Pennanen itse kommentoi, että kaksi edellistä kautta vielä haettiin pelitapaa ja silloin alkanut kova työ palkittiin tällä kaudella.

Peliasu

HPK pelaa kotipelinsä oransseilla paidoilla, mustilla housuilla sekä oransseilla sukilla. Vierasotteluissaan joukkue käyttää valko-oranssi-mustia paitoja, mustia housuja ja valkoisia sukkia. HPK:n kypärät ovat koti- ja vierasotteluissa pohjaväriltään mustat.

Musiikki

HPK:n maalilauluna on toiminut vuosina 1981–1986 ja uudestaan vuodesta 1992 lähtien Vexi Salmen ja Kassu Halosen kirjoittama ja Kai Hyttisen esittämä ”Se on siellä”. Vuosina 1988–1992 maalilauluna toimi Juhani Sysiharjun sävellys ”HPK-tunnari”. Muina maalilauluina ovat toimineet Europen ”The Final Countdown” (1986–1987) sekä Sladen ”Run Run Away” (1987–1988).
HPK:n tunnuskappaleina on toiminut muun muassa kaudelle 2008–2009 tehty ”Lujaa tulee HPK”, joka on Janne Saksan ja Petri Lapintien säveltämä, sanoittama ja esittämä sekä ”Se on siellä” -kappaleen tapaan Vexi Salmen ja Kassu Halosen tekemä kappale ”Oranssi”, jota kuullaan kaudella 2014–2015.

Fanit

HPK:n faniryhmänä toimii nykyään HPK Kannattajat, joka tunnettiin aiemmin nimellä G-kulma. Aikaisempana faniryhmänä on toiminut muun muassa Ritarikunta. HPK:n fanikatsomoina toimii HPK Kannattajien katsomonosa D1 sekä vierasjoukkueen faneille tarkoitettu G.

Pääyhteistyökumppanit

Hämeenlinnan kaupunki, Aina, SSAB, Pohjantähti, Osuuspankki, Konecranes, Elenia, Lähitapiola, Länsiauto, Opel, CCM, Kivikylän Kotipalvaamo, Olvi, Oxline.