google/wiki40b huggingface dataset:
Uotin parantola

Uotin parantola (nykyisin Lempäälän Luontaiskylpylä) on vuonna 1926 perustettu Lempäälässä toimiva luontaishoitola, jossa annetaan vesihoitoja. Vesihoitoihin kuuluvat muun muassa höyry- ja saunahoidot, valelut, käärehoidot ja kylmäpyyhehieronta. Hoitojen vaikutusta tehostaa puolivegetaarinen ruokavalio sekä runsas lepo. Parantola sijaitsee Lempäälän keskustassa Pyhäjärven rannalla, ja siellä on nykyisin majoitustilat 40 hengelle 1–5 hengen huoneissa.
Parantolan perusti 1926 pastori ja filosofian maisteri Juho Heikki Uotin (1862–1920) leski kansakoulunopettaja Augusta Matilda Uoti (1863–1936). Pastori Uoti oli kehittänyt parantolassa käytetyt vesihoitomuodot esikuvinaan Keski-Euroopassa suositut Johann Schrothin, Vincent Priessnitzin, Sebastian Kneippin ja Louis Kuhnen luontaishoitomenetelmiä, joihin hän oli käynyt tutustumassa. Hän julkaisi vuonna 1912 aiheesta kirjan Kotiopas terveyden hoidossa. Kirja sai niin hyvän vastaanoton, että Juho Uoti luopui papinvirasta ja siirtyi kokonaan luontaishoitoalalle.
Uotin kehittämiä vesihoitoja annettiin aluksi Helsingissä, mutta vuonna 1925 Augusta Uoti osti Lempäälästä Tyynelä-nimisen tilan ja aloitti parantolatoiminnan paikalla sijainneissa rakennuksissa. Augusta Uoti johti parantolaa pääasiassa Helsingistä käsin. Uotin oppien mukaan toimineita hoitoloita oli 1920- ja 1930-luvuilla Lempäälän ohella myös useissa Suomen kaupungeissa, muun muassa Helsingissä, Viipurissa, Turussa, Kotkassa ja Haminassa. Augusta Uotin jälkeen kylpylän johtajaksi tuli 1936 Uotien poika Kauko Uoti (1898–1979), joka oli opiskellut luontaislääketiedettä Saksassa ja Itävallassa sekä valmistunut 1933 naturopatian tohtoriksi New Yorkissa sijainneesta The American School of Naturopathy -oppilaitoksesta. 
Vuonna 1939 valmistui parantolan kolmikerroksinen tiilinen päärakennus, jossa on hoitotiloja ja asuinhuoneita. Jo 1920-luvun lopulla oli valmistunut kolmikerroksinen puutalo, jossa oli asuinhuoneita potilaita ja henkilökuntaa varten, ja 1930-luvulla valmistui parantolan johtajan perheen asuinrakennus.
Uotin parantolan asiakkaina oli erityisesti 1930- ja 1960-lukujen välisenä aikana monia tunnettuja suomalaisia kuten Ilmari Kianto, Mika Waltari, Aaro Hellaakoski, Thure Bahne, Mikko Oinonen, Ture Junttu, Einari Vuorela, Emmi Jurkka ja Olavi Paavolainen. Jatkosodan jälkeen vuosina 1944–1945 parantolan rakennuksissa toimi Suomessa oleskelleiden Saksan ja Unkarin kansalaisten internointileiri. 1950-luvulla parantolan toiminta keskittyi Lempäälään, kun Tampereella toiminut päivähoitoja antanut hoitola lopetettiin.
Kauko Uotin jälkeen parantolan johdossa on ollut vuodesta 1981 alkaen hänen tyttärensä, sisätautien ja reumatologian erikoislääkäri Kirsti Uoti.
Parantola on Suomen vahimpia yhä toiminnassa olevia vesihoitolaitoksia.
CD Logroñés

Historia

Vanhin nykyisen seuran edeltäjä on vuonna 1910 perustettu Sociedad Deportiva Logroñesa, joka vaihtoi myöhemmin nimekseen Agrupación Deportiva del Gran Casino. Vuonna 1912 perustettiin Logroñés Recreation Club, jonka lopetettua toimintansa kymmenen vuotta myöhemmin syntyi Club Deportivo Logroño. Tämä seura toimi vuoteen 1935 asti, jonka jälkeen joukko pelaajia jatkoi nimen käyttämistä ystävyys- ja hyväntekeväisyysotteluissa vuosina 1935–1939. Vuonna 1939 perustettiin useita joukkueita, jotka lopulta yhdistyivät nykyiseksi seuraksi 30. toukokuuta 1940. Uusi seura otti käyttöön CD Logroñon tunnuksen ja punavalkomustat värit.
Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa CD Logroñés pelasi yhteensä yhdeksän kautta vuosina 1987–1995 ja 1996–1997. Paras sijoitus oli seitsemäs kaudelta 1989–1990. Se on lariojalaisseuroista ainoa, joka on pelannut korkeimmalla sarjatasolla. Tunnettuja CD Logroñésin entisiä pelaajia ovat muun muassa argentiinalainen Oscar Ruggeri, uruguaylainen Antonio Alzamendi, espanjalainen Julen Lopetegui ja venäläinen Oleg Salenko, jotka kuuluivat myös maajoukkueidensa kokoonpanoihin edustaessaan seuraa.
2000-luvulla CD Logroñés ajautui talousvaikeuksiin, joiden vuoksi se pudotettiin kolmesti hallinnollisella päätöksellä alemmalle sarjatasolle huolimatta tyydyttävästä urheilullisesta menestyksestä. Seura suljettiin kesken kauden 2008–2009 Tercera Divisiónista pelaajien kieltäydyttyä pelaamasta maksamattomien saatavien vuoksi ja ennen kauden 2009–2010 alkua myös La Riojan aluesarjasta. Seuran kannattajat reagoivat tähän perustamalla kesäkuussa 2009 uuden seuran Sociedad Deportiva Logroñésin. Korkeimmalla sarjatasolla pelaava logroñolaisseura on kuitenkin Unión Deportiva Logroñés.

Stadion

CD Logroñés pelasi kotiottelunsa arkkitehti Antonio Lamelan suunnittelemalla ja Logroñon kaupungin omistamalla Las Gaunasin stadionilla, jonka se jakoi sittemmin myös lakkautetun Logroñés Club de Fútbolin kanssa. Stadion otettiin käyttöön 28. helmikuuta 2002 ja sillä on noin 16 000 istumapaikkaa. Las Gaunasin vanha stadion, jolla seura pelasi vuosina 1940–2002, sijaitsi nykyisen stadionin lähettyvillä.
Asyylikantajaproteiini

Asyylikantajaproteiini on proteiini, jolla on tärkeä rooli muun muassa rasvahappojen ja polyketidien biosynteesissä ja se on osa rasvahapposyntaasientsyymikompleksia. Asyylikantajaproteiinia esiintyy kaikissa eliöissä.
Asyylikantajaproteiini on kooltaan suhteellisen pieni ja muodoltaan pallomainen proteiini. Esimerkiksi Escherichia coli-bakteerin asyylikantajaproteiini koostuu 77 aminohaposta. Asyylikantajaproteiini on niin kutsuttu hapan proteiini eli sen isoelektrinen piste on alle pH 7. Toimiakseen asyylikantajaproteiinin tulee olla liittyneenä fosfopanteteiiniin. Tämän ryhmän liittämisestä proteiiniin huolehtii entsyymi nimeltään asyylikantajaproteiinisyntaasi, joka liittää fosfopanteteiinin erääseen asyylikantajaproteiinin seriinihapon hydroksyyliryhmään.
Rasvahappojen synteeseissä asyylikantajaproteiini toimii rasvahappojen synteesin alustana. Ensimmäisessä vaiheessa joko asetyylikoentsyymi-A tai malonyylikoentsyymi-A kondensoituu asyylikantajaproteiinin fosfopanteteiiniosan tioliryhmän kanssa muodostaen asetyyliasyylikantajaproteiinin tai malonyyliasyylikantajaproteiinin. Näitä reaktioita katalysoivat entsyymit ovat asetyylitransasylaasi ja malonyylitransasylaasi. Rasvahappojen synteesin aikana rasvahappoketju on liittyneenä asyylikantajaproteiiniin, kunnes saavutetaan palmitiinihappo eli rasvahappomolekyyli, jossa on 16 hiiliatomia. Tämän jälkeen eräs tioesteraaseihin kuuluva entsyymi irrottaa palmitiinihapon asyylikantajaproteiinista.
Jääkiekon naisten maailmanranking

Jääkiekon naisten maailmanranking, IIHF Women's World Ranking, on Kansainvälisen jääkiekkoliiton ylläpitämä ranking-lista maailman naisten jääkiekkomaajoukkueista.
James Baker

Elämäkerta

Baker on kotoisin Houstonista Texasista. Hän opiskeli Princeton Universityssa ja valmistui 1952. Tämän jälkeen hän palveli kaksi vuotta merijalkaväessä ja kotiutui luutnanttina, jonka jälkeen jatkoi lakiopintoja Texasin yliopiston oikeustieteellisessä ja valmistui tohtoriksi 1957. Hän työskenteli Andrews & Kurth, L.L.P:ssa vuoteen 1975.
Baker oli alun perin demokraatti, mutta vaihtoi republikaaniseen puolueeseen ja johti epäonnistunutta senaatinvaalikampanjaa ystävänsä George Bushin kanssa 1970. Hän oli presidentti Gerald Fordin hallinnon kaupan alivaltiosihteerinä 1975 ja johti Fordin epäonnistunutta uudelleenvalintakampanjaa 1976. Baker pyrki myös vuonna 1978 Texasin osavaltion oikeusministeriksi.
Baker oli George H. W. Bushin kampanjapäällikkönä republikaanien esivaalikampanjassa 1980. Puolueen ehdokkaaksi tuli kuitenkin Ronald Reagan, joka voitti vaalit ja nimitti Bakerin Valkoisen talon kansliapäälliköksi 1981. Bakerilla nähdään olleen runsaasti vaikutusvaltaa Reaganin ensimmäisen kauden hallinnon sisäpolitiikkaan. Baker johti Reaganin menestyksekästä uudelleenvalintaa 1984 ja Reagan nimitti hänet toiselle kaudellaan valtiovarainministeriksi Donald Reganin tilalle, joka puolestaan sai Bakerin entisen paikan.
Reaganin jälkeen presidentiksi valittu entinen varapresidentti George H. W. Bush nimitti Bakerin ulkoministeriksi 1989. Hän oli luomassa 34 valtion koalitiota Irakia vastaan Persianlahden sotaan 1991. Vuosina 1992–1993 hän oli Bushin Valkoisen talon kansliapäällikkö.
Vuonna 1993 hän perusti James A. Baker III Institute of Public Policyn Rice Universitylle Houstoniin. Hän julkaisi 1995 muistelmansa The Politics of Diplomacy: Revolution, War and Peace, 1989–1992 (ISBN 0-399-14087-5).
Maaliskuussa 1997 Baker nimitettiin YK:n pääsihteeri Kofi Annanin lähettilääksi Länsi-Saharaan neuvottelemaan rauhaa Polisarion ja Marokon välille. Hän erosi tehtävästä kesäkuussa 2004 tuskastuneena rauhanneuvottelujen etenemättömyyteen. YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi hänen Baker II -suunnitelmansa, jonka Marokko kuitenkin hylkäsi.
Baker oli presidenttiehdokas George W. Bushin pääoikeusavustaja vuoden 2000 vaaleissa ja valvoi Floridan äänten uudelleenlaskentaa. Vuonna 2003 presidentti Bush nimitti hänet erikoisavustajakseen selvittämään Irakin velkoja. Samaan aikaan hän oli yksityisen pääomasijoitusyhtiön Carlyle Groupin vanhempi neuvonantaja ja ehdotti velkojen siirtämistä pankin puoliksi hallitsemalle konsortiolle. Maaliskuussa 2006 kongressi nimesi hänet sodan ja Irakin tilannetta tutkivaan Iraq Study Groupiin, jossa hän on republikaanien puolen puheenjohtaja.
Gliese 581

Ominaisuudet

Gliese 581:n etäisyys Maasta on 6,21 pc (20,40 valovuotta), ja se on sitä 87:ksi lähimpänä oleva tähti. Se sijaitsee Vaa'an tähdistön koillisosassa, eikä sitä voi nähdä Maasta paljain silmin. Sen absoluuttinen kirkkaus on 1,56 ± 0,03 ja pintalämpötila 3 495 ± 56 K. Tähden massa noin 0,31 Auringon massaa ja säde noin 0,3 Auringon sädettä. Säteilyntuotto eli bolometrinen luminositeetti on noin 0,012 Aurinkoa. Gliese 851:n metallipitoisuus [Fe/H] on -0,33. Gliese 581 luokitellaan BY Draconis -muuttujaksi.

Pölykiekko

Gliese 581:ä kiertävä pölykiekko havaittiin vuosien 2010 ja 2011 aikana Euroopan avaruusjärjestön Herschel-avaruusobservatorion avulla tehtyjen tutkimusten perusteella. Vuonna 2012 julkaistussa tutkimuksessa arvioitiin kiekon alkavan 25 ± 12 AU:n etäisyydellä keskustähdestä ja levittäytyvän siitä yli 60 AU:n etäisyydelle. Pölykiekon lämpötilan arvellaan olevan kiekon sisäreunalla noin 50 ja ulkoreunalla noin 30 kelviniä.
Laki vuokra-alueiden lunastamisesta

Laki vuokra-alueiden lunastamisesta (135/1918) eli ”torpparilaki” oli 17. heinäkuuta 1918 hyväksytty laki torppareiden ja mäkitupalaisten oikeudesta lunastaa vuokra-alueensa. Lakia täydennettiin 1919 koskemaan myös  lampuoteja. Jo 1910-luvulla aloitettu lainvalmistelu jäi kesken sisällissodan vuoksi. Sodan aikana Suomen kansanvaltuuskunta oli säätänyt oman lakinsa 31. tammikuuta 1918, mutta sisällissodan lopputuloksen vuoksi lailla ei ollut käytännön vaikutuksia.

Taustaa

Torppariongelmalla tarkoitettiin umpeutuvista ja ehdoiltaan epämääräisistä torpparisopimuksista (torpparikontrahdeista) aiheutuneita ongelmia. Niistä ja niiden ratkaisumahdollisuuksista oli 1900-luvun alun Suomessa tullut venäläisten ja suomalaisten viranomaisten sekä poliittisten puolueiden monimutkainen kiista.
Näitä ongelmia oli lykätty jatkamalla poikkeusmääräyksin torppien vuokra-aikoja vuosina 1909 ja 1915, ja erityinen maanvuokrakomitea oli asetettu vuonna 1912 pohtimaan kysymyksen ratkaisua. 
Suomalainen ja nuorsuomalainen puolue esittivät yhdessä ruotsalaisen kansanpuolueen kanssa oman esityksensä ja maalaisliitto omansa vuoden 1916 valtiopäiville. Sosiaalidemokraatit esittivät oman Me vaadimme -ohjelmansa 1917. Sen torppareita koskeneen osan johtoajatus oli torpparien vapauttaminen yksityisten isäntien vallasta.
Svinhufvudin senaatti puolestaan lähti torpparien itsenäistämisestä. Esitys tuli eduskuntaan juuri ennen vuoden 1918 sodan alkua 25. tammikuuta 1918.
Sodan jälkeen toukokuussa 1918 lain käsittelyä jatkoi ns. tynkäeduskunta. Lakiin lisättiin sodan vaikutuksesta ns. punakaartilaispykälä (62 §), joka poisti kaarteihin kuuluneilta ja vähintään kymmenen vuoden vankeustuomion saaneilta oikeuden torppansa lunastamiseen. Pykälä kumottiin seuraavan vuoden kesällä (AsK 90/1919), kun lakia oli juuri ryhdytty soveltamaan, minkä vuoksi punakaartiin kuuluminen ei käytännössä vaikuttanut torpparin asemaan.
Torpparilaki käsiteltiin täysistunnon toisessa käsittelyssä heinäkuussa ja ratkaistiin kiireellisenä kolmannessa käsittelyssä 17. heinäkuuta 1918. Valtionhoitaja P. E. Svinhufvud vahvisti lain 15. lokakuuta, täytäntöönpanoasetus (46/1919) annettiin 11. huhtikuuta 1919, ja lakia alettiin panna täytäntöön vapunpäivänä 1919.

Torpparilain täytäntöönpano

Alkujaan torppareita ja mäkitupalaisia koskenutta lakia laajennettiin ensin 1919 lampuoteihin (AsK 90/1919) ja edelleen pappiloiden (73/1921) ja kruununtilojen torppareihin (1922).
Torppien lunastaminen jatkui toiseen maailmansotaan asti, ja vuoden 1918 lakiin perustuvaa lunastusoikeutta käytti 46 645 torpparia tai lampuotia ja 45 580 mäkitupalaista. Maata lunastettiin 910 000 hehtaaria, joista runsas neljäsosa oli viljeltyä.
Torpparilaki laajensi Suomen itsenäistä pienviljelijäluokkaa ja antoi laajoille kansanosille omaa maata. Tämä vaikutti osaltaan kansan eheytymiseen sisällissodan jälkeen ja toisessa maailmansodassa ilmenneeseen kansalliseen yhtenäisyyteen.
Turkis

Turkis on pukineiksi tai asusteiksi käytettävä muokattu eläimen nahka karvoineen.

Valmistus

Turkiksia valmistetaan tarhattujen ja villien eläinten nahoista. Metsästämällä hankitut eläinperäiset turkikset ovat olleet muinoin osa neandertalinihmisen ja nykyihmisen vaatetusta. Nykyään eläinperäisiä turkiksia tuotetaan länsimaissa pääasiassa tarhaamalla.

Turkkurin ammatti

Turkkuri osaa suunnitella, kaavoittaa, sovittaa ja valmistaa turkiksia. Turkkurit työskentelevät turkisalan yrityksissä tai yrittäjinä.
Suomessa ammattiin voi valmistua joko suorittamalla tekstiili- ja vaatetusalan perustutkinnon ammattikoulussa vaatetukseen suuntautuen, valmistumalla artesaaniksi opiskellen vaatetusalaa käsi- ja taideteollisuusalan oppilaitoksessa tai suorittamalla turkkurin ammattitutkinnon näyttötutkintona. Näyttötutkintona voi suorittaa myös turkkurimestarin erikoisammattitutkinnon.

Turkisten vastustus

EU-maissa kissoista ja koirista peräisten olevien turkisten tuottaminen, maahantuonti, maastavienti, myynti ja markkinointi on kielletty. 
Lainsäädännöllisten rajoitusten ohella lukuisat muotisuunnittelijat, tekstiilivalmistajat ja vaateliikkeet ympäri maailmaa ovat vapaaehtoisesti kieltäytyneet käyttämästä eläinperäisiä turkiksia vaatteidensa materiaalina. Turkiksista mallistoissaan luopuneita muotisuunnittelijoita ja -taloja ovat muun muassa Giorgio Armani (omistaa vaateliikkeet Giorgio Armani, Emporio Group, AJ Armani Jeans ja Armani Casa), Hugo Boss, Tommy Hilfiger, Gucci ja Calvin Klein.

Tekoturkikset

Tekoturkiksia voidaan valmistaa luonnonkuiduista kuten hampusta ja puuvillasta. Tekokuituisia tekoturkiksia valmistetaan akryylistä, polyesteristä ja muista synteettisistä kuiduista, tai muuntokuiduista kuten viskoosista.
Yhden keinokarvatakin valmistamiseen voi kulua jopa kymmenen tynnyrillistä öljyä. Takit ovat useimmiten akryylia, polyesteria ja nylonia. Pesun yhteydessä esimerkiksi akryylistä valmistetusta vaatteesta irtoaa keskimäärin 1900 mikromuovihiukkasta, jotka päätyvät saastuttamaan meriä.   
Pistokokeissa on paljastunut, että monet hupuissa ja kauluksissa käytettävät karvat, joiden sanotaan olevan keinokuitua, ovat todellisuudessa aitoa turkista. Esimerkiksi supikoiran aito turkki tulee halvemmaksi kuin keinokarva, sillä suurin osa vaatteista on valmistettu Kiinassa, jossa turkiseläinten pitoa tai kohtelua ei säädellä minkäänlaisella lainsäädännöllä. 
Talvitakeissa käytettävä hupun turkisreunus ei ole vain somiste, vaan sillä on käytännön tarkoitus. Reunus luo lämpimämmän mikroilmaston kasvojen ympärille ja suojaa näin kylmältä ja viimalta. Tätä ovat hyödyntäneet pukeutumisessaan monet pohjoisten seutujen alkuperäisasukkaat, kuten esimerkiksi inuiitit.  
EU:n lainsäädännön mukaan tuotteesta on selvittävä, mikäli se sisältää tekstiilien lisäksi eläinperäisiä osia. Virheellisistä tai valheellisista merkinnöistä ei kuitenkaan seuraa valmistajille sakkoja, joten merkinnöissä on usein puutteita.
Belgialainen keittiö

Belgialainen keittiö on saanut paljon vaikutteita naapurimaansa Ranskan keittiöstä, mutta belgialaiset vaalivat ja arvostavat myös omia erikoisuuksiaan. Erityisen tärkeä asia belgialaisille on olut, joiden yli sadan paikallisen merkin joukkoon kuuluu joitain maailman parhaimmiksi arvostettuja oluita. Belgian ruokakulttuuri tunnetaan myös ranskanperunoista, suklaakonvehdeista, simpukoista, vohveleista ja pikkuleivistä.
Belgia on ranskanperunoiden kotimaa. Peruna tuli Belgiaan vuoden 1601 jälkeen, ja ranskalaisia perunoita valmistettiin maassa luultavasti ensimmäisen kerran 1600-luvun loppupuolella. Ranskanperunoita myydään Belgiassa yleisissä kojuissa (fritures), joista saa perunoiden kanssa myös erilaisia kastikkeita. Perunoista valmistetaan Belgiassa myös esimerkiksi peruna-kasvissose stoempia.
Perinteinen belgialainen kalapata on waterzooi, johon käytetään tuoretta Pohjanmeren kalaa ja kasviksia. Toinen kansallinen erikoisuus on vihreä ankerias (anguilles au vert). Meren antimista suosittuja ovat myös simpukat.
Linnunliha on Belgiassa erityisen suosittua, ja kanaa käytetään useisiin ruokalajeihin; flaamit kutsuvatkin brysseliläisiä lempinimellä "kanansyöjät" (Kiekefretters). Kuuluisa ardennienkinkku (jambon d'Ardennes) on ainoa belgialainen liha- ja leikkeletuote, jolle myönnetään virallinen laatumerkki. Ardennien vuoristosta saadaan myös kuusipeuraa ja villisikaa; metsästyskausi on tavallisesti lokakuun alusta joulukuun loppuun.
Belgian yli 300 eri juuston joukosta tunnetuin on herve, joka on peräisin itäisestä Belgiasta. Belgialaisilla on tapana syödä juustonsa leivän päällä tai patonkien ja sämpylöiden täytteenä. Juustoa käytetään myös raaka-aineena useissa ruokalajeissa, erityisesti makeissa tai suolaisissa juustopiirakoissa.
Belgialaisten maailmankuulujen suklaakonvehtien valikoima on hyvin laaja. Belgian vuotuinen suklaantuotanto oli 2000-luvun alussa 220 000 tonnia, josta 180 000 tonnia käytettiin konvehtien päällystämiseen. Suurin osa konvehdeista menee vientiin.
Belgiassa on yli sata erilaista olutta. Belgialaisia oluita on kolmea tyyppiä: pohjahiivaoluet, joista tunnetuimpia merkkejä ovat Jupiler, La Stella ja La Maes, spontaanisti käyneet oluet (lambic), joiden käymisen aiheuttaa Sennen laaksossa luonnollisesti esiintyvät bakteerit ja villihiiva sekä pintahiivaoluet. Näiden lisäksi Belgiassa on erikoisoluita: vahvat oluet (kuten Duvel), ruskeat oluet (kuten Roodenbach), paksut, tummat ja vahvat oluet, joita tuodaan Britanniasta, kausioluet sekä valko-oluet (kuten Blanche de Louvain).
Falkirk FC

Falkirk Football Club on vuonna 1876 perustettu Falkirkistä kotoisin oleva skotlantilainen jalkapalloseura.
Falkirk FC pelaa Skotlannin 1. divisioonassa. Seura on voittanut useita divisioonan mestaruuksia sekä Skotlannin cupin kahdesti ja Skotlannin Challenge cupin kolmesti.
Seuran kotikenttä on Falkirk Stadium.
Afrikankääpiösorsa

Levinneisyys

Afrikankääpiösorsaa tavataan suuressa osassa Saharan eteläpuolista Afrikkaa. Lajin populaatio on suuri, mutta sen kannankehitys on laskeva. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Elintavat

Afrikankääpiösorsa on osittain vaellus- ja muuttolintu. Se pesii usein sadekausien aikaan, ja tekee pesänsä puunkoloon tai muuhun onkaloon. Se pesii pareittain, ja pesimäajan julkopuolella se esiintyy pienissä perhekunnissa. Afrikankääåiösorsa käyttää ravinnokseen pääasiassa vesikasvien osia, mutta syö myös vesihyönteisiä ja pieniä kaloja.
Juha Kantola

Juha Albini Kantola (s. 30. lokakuuta 1908 Lehtimäki) on suomalainen kirjailija.
Mahlatti

Mahlatti on Inarijärven suurin, ja suomen sisävesien 21. suurin saari eteläisellä Inarijärvellä. Sen pinta-ala on 21 km².
HMS Pelorus (J291)

Palvelus

Alus luovutettiin syyskuussa 1947 Chathamissa juhlallisessa seremoniassa Etelä-Afrikalle. Alus säilytti nimensä HMSAS Pelorus Britannian aluevesillä, mutta myöhemmin alus nimettiin HMSAS Maritzburgiksi. Pietermaritzburgin, jonka mukaan alus oli nimetty, asukkaiden painostuksesta aluksen nimi kuitenkin vaihdettiin HMSAS Pietermaritzburgiksi. Alus oli ennen lähtöään jonkin aikaa Port Edgarissa miinanraivauskoulutuksessa ja se lähti Etelä-Afrikkaan HMSAS Bloemfonteinin kanssa 22. marraskuuta.
Alukset saapuivat 24. joulukuuta Kapkaupunkiin kiinnittyen Victoria Basiniin. Aluksen virallinen kastetilaisuus HMSAS Pietermarizburgiksi pidettiin 21. tammikuuta 1948 Durbanissa ja samalla se virallisesti liitettiin Etelä-Afrikan laivastoon. Se osallistui marraskuussa sotaharjoitukseen Britannian kuninkaallisen laivaston Kotilaivaston lentotukialusosaston kanssa Etelä-Afrikan rannikolla. Harjoituksen jälkeen alus teki purjehduksen Beiraan Itä-Afrikkaan, mikä oli samalla ensimmäinen monista vastaavista purjehduksista Afrikan eteläosissa.
1950-luvun puolivälissä Etelä-Afrikan laivasto oli vastaanottanut uudet rannikkomiinanraivaajat, jolloin alus siirrettiin reserviin. Se palasi palvelukseen koululaivana elokuussa 1962 huollon ja modernisoinnin jälkeen. Alukselle oli muun muassa tehty koulutettaville lisää majoitustiloja takakannen ilmatorjuntatykkien ja miinantorjuntakaluston paikalle. Samoin sen yksiputkinen neljän tuuman tykki oli korvattu kaksiputkisella. Capex 63 -harjoituksessa alus kolaroi 28. heinäkuuta 1963 HMS Leopardin kanssa Cape Pointin eteläpuolella, jolloin yksi brittiläinen merimies sai surmansa ja kumpikin alus vaurioitui.
Joulukuussa alus osallistui etelä- ja itärannikon merenlämpötilan mittaukseen, joiden tuloksia käytetään sukellusveneiden havainnointiin. Vuonna 1966 alus palautettiin reserviin, mistä se palautettiin palvelukseen kesäkuussa 1968 majoitusaluksena Simonstowniin. Alus oli tehtävässä vuoteen 1991, jolloin todettiin sen sopimattomuus tehtävään.
Aluksen hylky upotettiin 19. marraskuuta 1994 kello 11 räjähdyspanoksin Miller's Pointin edustalla False Bayssä. Hylky upposi alle minuutissa räjähdysten avatessa aluksen pohjan.
Täpläpiispanhattu

Ulkonäkö ja koko

Täpläpiispanhattu pysyy pallomaisena tai kasvaa lieriömäiseksi, 10-25 cm:n korkuiseksi. Se näyttää vaalealta, sillä sen pinnalla on runsaasti valkoisten solukarvojen (trikoomien) tupsuja. Uurteiden väliset harjanteet ova leveän kolmiomaisia poikkileikkaukseltaan, ja niitä on tavallisesti viisi. Areolit ovat pyöreitä ja piikittömiä. Kukat ovat keltakehäisiä ja punanieluisia, kuusi tai seitsemän senttiä pitkiä. Hedelmä avautuu tähden muotoiseksi.

Levinneisyys

Täpläpiispanhatun kotimaa on Meksikon pohjois- ja keskiosissa, pääasiassa Chihuahuan aavikolla.

Käyttö

Koristekasvina, meillä huonekasvina.