Gustaf Johansson

Elämä

Johansson vihittiin papiksi vuonna 1871, ja hän valmistui teologian kandidaatiksi vuonna 1874. Hän toimi dogmatiikan ja siveysopin professorina vuosina 1877–1885, silloisen Kuopion hiippakunnan (joka muutettiin myöhemmin Oulun hiippakunnaksi) piispana vuosina 1885–1897, Savonlinnan hiippakunnan piispana 1897–1899 sekä puheenjohtajana pappissäädyssä ja kirkolliskokouksissa.
Professorina Johansson kehitti alansa terminologiaa luomalla suomenkielisiä vastineita monille teologisille ammattisanoille. Piispana hän johti raamatunkäännöskomiteaa vuosina 1886–1912 ja 1893 julkaistun Kristinopin kirjoitustyötä, sekä osallistui suomen- ja ruotsinkielisen virsikirjan uudistustyöhön.
Yhteiskunnallisissa kysymyksissä Johanssonia pidettiin vanhoillisena. Hänen mukaansa naisasialiike oli pohjimmiltaan kapina Jumalan maailmanjärjestystä vastaan ja aiheutti yhteiskunnalle ja naiselle turmion. Sisällissodan sytyttyä papisto sai Johanssonilta ohjeen pysyä erillään sotatapahtumista ja pidättäytyä poliittisista puheenvuoroista. Hän piti sisällissotaa taisteluna "bolsevišmin saatanaa" vastaan. Sodan jälkeen hän julkaisi paimenkirjeen, jossa tuomitsi ankarasti punaiset ja hänen mielestään kaikki Jumalan kieltäjät pitäisi tappaa. Hänen on joissakin yhteyksissä väitetty puolustaneen myös avoimesti Suomen sisällissodassa taistelleiden naiskaartilaisten teloituksia, joita ei olisi  pitänyt auttaa millään tapaa, vaan jättää ”saatanan haltuun”. Väite on kuitenkin virheellinen, ja todellisuudessa näin sanoi Kuopion piispa Colliander, joka viittasi työväestöön yleisesti.
Johansson edusti teologiassaan beckiläistä biblisismiä, joka pohjautuu saksalaisen Johann Tobias Beckin teologiaan. Beckiläisyydelle tunnusomaista oli Raamatun aseman voimakas korostaminen: näkemyksen mukaan Raamattu tarjosi sisäisesti yhtenäisen pohjan kristilliselle opille ja etiikalle. Beckiläinen henki näkyi esimerkiksi siinä, että Johansson antoi aikansa kulttuuri-ilmapiiristä pessimistisen kuvan ja arvosteli voimakkaasti useita kirkollisia ryhmiä, kuten lestadiolaisuutta, Suomen Luterilaista Evankeliumiyhdistystä ja Pelastusarmeijaa. Hän vastusti myös demokratiaa eli hänelle vastenmielistä ”kansan tahtoa” ja jätti äänestämättä ainakin yksikamarisen eduskunnan alkuvuosien vaaleissa. Johanssonin ajattelussa ”kansan tahto" oli aina ristiriidassa Jumalan tahdon kanssa. Johansson pelkäsi myös kirkon poliittista leimautumista ja tuomitsi jyrkästi tällaisen kirkon julkisen sekaantumisen politiikkaan. Valtiollinen toiminta oli Johanssonin ajattelussa velvollisuutta täyttää Jumalan tahto. 
Keisari-suuriruhtinas Nikolai II:n vahvistettua Suomen suuriruhtinaskunnan uuden asevelvollisuuslain arkkipiispa Johansson lähetti papistolle 12. elokuuta 1901 yksityisen kiertokirjeen, jossa hän kehotti papistoa lukemaan kutsuntakuulutukset: ”Papin velvollisuus on lain mukaan julistaa kirkossa hallituksen antamia asetuksia, eikä hänen ole tutkiminen niiden laillisuutta. Ellei hän niitä kuuluta, asettuu hän lain ulkopuolelle ja paneutuu esivaltaa vastaan.”

Postimerkkejä

Punaisen Ristin postimerkkisarjassa julkaistiin Gustaf Johanssonista punainen postimerkki 26. marraskuuta 1956. Sen arvo oli 20 markkaa, ja lisäksi maksettiin kolmen markan lisämaksu.