google/wiki40b huggingface dataset:
K. H. Renlund

Karl Herman Renlund (1850 Kokkola – 18. helmikuuta 1908) oli suomalainen rautakauppias ja suurlahjoittaja.
Renlundin vanhemmat olivat perämies Petter Renlund (Räihä) ja Brita Maria Skoglund. Hän kävi Kokkolan ala-alkeiskoulun ja kolme vuotta yläalkeiskoulua. Vuonna 1864 Renlund lähti Helsinkiin G. A. Herlinin rautakauppaan kauppapalvelijaksi. Hän oli sitten neljä vuotta työssä Stockmannin rautakaupassa kunnes siirtyi 1874 samana vuonna perustetun Parviainen & Winter-toiminimen palvelukseen kauppamatkustajaksi. Liikkeen perustajat olivat kauppiaat Anders Parviainen (1848–1887) ja G. H. Winter. Parviainen & Winter myi siirtomaa- ja rautatavaraa sekä harjoitti paloöljyn ja suolan tukkukauppaa. Vuonna 1878 liikkeen osakkaana ollut A. G. Winter kuoli ja Renlund tuli hänen tilalleen osakkaaksi. Samalla liikkeen nimeksi muuttui A. Parviainen & Co.
Renlund oli A. Parviainen & Co:n osakkaana 1878–1884. Liikekumppanit erosivat 1884 jolloin Parviainen sai siirtomaa­tavara­liikkeen ja Renlund taas liikkeen rautakaupan. Renlund toimi sitten itsenäisenä rautakauppiaana Helsingissä Mikonkadulla 1884–1905. Liike muutettiin 1905 K. H. Renlund Oy-nimiseksi osakeyhtiöksi ja Renlund oli yhtiön toimitusjohtajana 1905–1908. Renlundin rautakaupasta tuli alallaan Suomen suurin. Renlund siirtyi 1959 OTK:n omistukseen, ja vuonna 1993 Renlundin liikemerkki siirtyi Keskolle Eka-yhtymän konkurssin yhteydessä
Renlund toimi myös A. Parviainen & co:n öljyntuontiliikkeen johtajana 1887–1901, A. Parviainen & c:o oy:n toimitusjohtajana 1901–1908 sekä Suomen Naulakonttori oy K. H. Renlundin johtokunnan puheenjohtajana 1898–1908. Hän oli myös osakkaana monissa suomalaisissa yrityksissä kuten Suomen Höyrylaiva Oy, Oy Ferraria, Paraisten Kalkkivuori Osakeyhtiö jne.
Renlund osallistui säätyvaltiopäiville porvaris­säädyn edustajana 1888–1906. Hän tuki jo elinaikanaan kulttuuria ja taidetta. Hän lahjoitti taidekokoelmansa Kokkolan kaupungille, ja Kokkolaan perustettiin myös lastenkoti ja lasten­tarhoja Renlundin lahjoitusvarojen turvin. Renlundin testamenttilahjoituksella perustettu Brita Maria Renlundin muistosäätiö huolehti muun muassa Kokkolan ruotsinkielisten lasten kouluruokailusta.
Renlund lahjoitti testamentissaan myös 500 000 markkaa K.H. Renlunds Stiftelse för Finlands praktiskt geologiska undersökning -nimisen säätiön perustamiseen. Säätiö, jonka nimeksi muuttui 1990 K. H. Renlundin säätiö, tukee geologian tutkimusta Suomessa.
Renlundin taidekokoelma sijaitsee nykyään Kokkolassa vuonna 1813 rakennetussa Roosin talossa sijaitsevassa K. H. Renlundin taidemuseossa.
Graiat

Graiat (muinaiskreikaksi Γραῖαι, Graiai, "vanhat naiset") olivat kreikkalaisen mytologian mukaan kolme sisarta ja Forkyksen ja Keton lapsia. He olivat siten gorgojen sisaria, mutta myös heidän vartijoitaan. Yleisimmin heidän nimikseen mainitaan Pemfredo, Enyo ja Dino, mutta Hesiodos mainitsee vain kaksi ensimmäistä, kun taas Hyginus antaa Dinolle vaihtoehtoisen nimen Persis. Heidän uskotaan olleen syntymäperänsä vuoksi meren jumaluuksia ja meren vaahdon henkilöitymiä.
Graiojen kerrottiin olleen jo syntyessään harmaahiuksisia, ja kuitenkin he vanhenivat edelleen. Aiskhyloksen mukaan he olivat joutsenten kaltaisia. Heillä oli keskenään käytössään ainoastaan yksi silmä ja yksi hammas, joita he sitten vuorotellen käyttivät. Nämä varastamalla Perseuksen oli aikanaan helppo kiristää avuttomilta graioilta tieto gorgojen olinpaikasta ollessaan suorittamassa saamaansa tehtävää tuoda Medusan pää.
Wilhelm Tell (ooppera)

Sijoittuminen

Ooppera sijoittuu 1200-luvun Urin kantoniin, Sveitsiin.

Alkusoitto

Rossinin oopperoiden alkusoitot ovat tunnetumpia kuin varsinaiset teokset ja useita hänen oopperoidensa alkusoittoja esitetään konserteissa ikään kuin itsenäisinä orkesteriteoksina. Wilhelm Tellin alkusoitto on Rossinin tunnetuin alkusoitto. Motiivin puolesta alkusoitto on riippumaton oopperasta.
Alkusoiton johdanto viittaa nuoren Arnoldin rakkauteen itävaltalaistyrannin siskoon, Mathildeen. Johdannossa soi viisi sooloselloa, jotka patarumpujen ukkosenjyrinä kahdesti keskeyttää. Ukkonen on tavallinen ilmiö Sveitsin vuoristoissa ja tässä se symbolisoi sveitsiläisten raivoa sortajan ikeen alla. Ukkonen väistyy ja englannintorvi soittaa Ranz des vachesin. Huilu kaikuu englannintorven perässä ja myöhemmin huilu tuo linnunlaulumaisen lisän perinteisen alppitorven kutsuun. Idyllin rikkoo trumpetilla annettu merkkiääni, jota seuraa reipas laukka, joka symbolisoi sveitsiläisten syöksyä kohti vapautta.
Thomsonin sironta

Thomsonin sironta tarkoittaa fysiikassa sähkömagneettisen säteilyn siroamista varatusta hiukkasesta. Se on nimetty englantilaisen fyysikon Joseph John Thomsonin mukaan.
Kosmisen taustasäteilyn arvellaan olevan lineaarisesti polarisoitunutta thomsonin sironnan vuoksi. Nykyisellä WMAP- ja tulevalla Planck-satelliitilla pyritään mittaamaan tätä polarisaatiota.
You Bet Your Life

You Bet Your Life oli yhdysvaltalainen visailuohjelma, jota esitettiin radiossa 1947–1956 ja televisiossa 1950–1961. Ohjelman juontajana toimi Groucho Marx. Radiossa ohjelmaa lähetettiin alun perin ABC:n asemien kautta. Myöhemmin sarja siirtyi CBS:lle ja lopulta NBC:lle. Televisioversion lähetyksestä vastasi NBC.
You Bet Your Life sai vuonna 1948 Peabody -palkinnon. Vuonna 1988 sarja nimettiin Radio Hall of Fameen.
Sarjaa on yritetty herättää henkiin myöhemminkin. Vuoden 1980 versiossa juontajana toimi Buddy Hackett ja vuoden 1992 versiossa Bill Cosby. Molemmat yritykset jäivät lyhytikäisiksi.
Kate Greenaway -mitali

Kate Greenaway -mitali (engl. Kate Greenaway Medal) on lasten- ja nuortenkirjojen kuvittajille suunnattu brittiläinen kirjallisuuspalkinto. Palkinnon myöntää vuosittain CILIP, Chartered Institute of Library and Information Professionals, ansioituneesta yksittäisen englanninkielisen kirjan kuvituksesta. Kate Greenaway -palkinto perustettiin vuonna 1955 ja ensimmäinen mitali jaettiin vuonna 1957. Palkinto on nimetty 1800-luvulla eläneen kuvittaja Kate Greenawayn mukaan.
Kate Greenaway -mitali on kirjailijoille suunnatun Carnegie-mitalin sisarpalkinto. Molempien ensisijaisena palkintona on kultainen mitali ja 500 punnan arvosta kirjoja lahjoitettavaksi voittajan valitsemaan kirjastoon. Vuodesta 2000 lähtien Kate Greenaway -mitaliin on kuitenkin liittynyt myös itse kuvittajalle suunnattu Colin Mears Award, viiden tuhannen punnan rahapalkinto.
Mitalin ovat saaneet vuosien saatossa muun muassa Raymond Briggs (1966, 1973), Pauline Baynes (1968), Quentin Blake (1980), Alan Lee (1993), Lauren Child (2000) ja Chris Riddell (2001, 2004 ja 2016).

Valintaprosessi

CILIP on Ison-Britannian suurin kirjasto- ja informaatioalan järjestö, jolla on noin 24 000 jäsentä. Jokaisella jäsenellä on oikeus nimetä ehdolle Kate Greenaway -mitalin saajaksi vuosittain kaksi erityislaatuisen hyväksi kokemaansa lastenkirjakuvitusta. Kuvakirjan on oltava englanninkielinen, suunnattu lapsi tai nuorille ja julkaistu kuluneena vuonna. Mikäli kirja on julkaistu ensin jossakin muualla, on se täytynyt julkaista Isossa-Britanniassa kolmen kuukauden sisällä ensijulkaisusta. Alkuperäisistä poiketen nykyiset säännöt sallivat palkinnon jo aiemmin voittaneiden kirjailijoiden uudet teokset ehdokkaiksi. Kirjoja voivat asettaa ehdolle myös järjestön paikallisryhmät ja alajaostot. Tavallisesti kirjoja asetetaan ehdolle 40–50.
Valintaraadin muodostaa kaksitoista CILIP:n lastenkirjallisuuteen keskittyneen jaoksen YLG:n (Youth Libraries Group) jäsentä, jotka siis ovat ammatiltaan lastenkirjastonhoitajia. He lukevat ja arvioivat kaikki kirjaehdokkaat, ja valitsevat sitten niistä noin kuusi finalistia. Lista finaaliin selvinneistä teoksista julkistetaan vuosittain huhtikuussa ja Kate Greenaway -mitalin voittaja paljastetaan heinäkuisessa palkintoseremoniassa. Samassa juhlassa jaetaan myös lastenkirjailijoiden Carnegie-mitali, jonka valitsee sama raati.
Numeerinen ohjaus

Numeerinen ohjaus (NC, Numerical Control) tarkoittaa työstö- tai muun koneen ohjaamista yksiselitteisillä symboleilla, jotka koneen ohjauselektroniikka toteuttaa muuntamalla ne tarvittaviksi servo-ohjattujen moottorien liikkeiksi. Numeerista ohjausta käytetään metalliteollisuudessa ohjaamaan sorveja, jyrsimiä, poria ja polttoleikkauskoneita.

Historia

Alussa NC:llä (numerical control) tarkoitettiin työstökonetta, jota ohjatiin reikänauhalla tai reikäkortilla: työstökoneessa oli vain lukija reikänauhalle tai -kortille. Noin vuoden 1974 jälkeen alettiin valmistaa CNC-työstökoneita (computerized numerical control - tietokoneistettu numeerinen ohjaus), joiden ohjaukseen kuului pientietokone ja ohjelmamuisti. CNC-termin on nykyisin korvannut NC. Minitietokone-CNC-työstökoneissa saattoi olla esimerkiksi PDP-8. 
Tarve CNC:lle syntyi 1940-luvulla, kun helikopterin roottorin lapojen koneistaminen riittävän tarkasti laskelmien mukaan ei enää onnistunut silloin käytettävissä olleilla laitteilla. Vaikka tarvittava numeerinen ohjauskoodi oli laskettu tietokoneella, se jouduttiin antamaan koneistajalle, joka käänsi syöttöruuvien kampia ohjeen mukaan, mikä oli epätarkkaa ja hidasta. Silloiset automaattiset NC-sarjatuotantokoneet oli suunniteltu ja rakennettu valmistamaan vain yhtä osaa, eivätkä ne soveltuneet kyseiseen tarkoitukseen. 
Nykyisenkaltaisen CNC-yläjyrsimen kehittäminen alkoi 1940-luvun lopulla John T. Parsonsin aloitteesta Yhdysvaltain ilmavoimien rahoituksella yhteistyössä MIT Servomechanisms Laboratoryn kanssa. CNC-yläjyrsimen patenttihakemus jätettiin 1952, ja patentti myönnettiin 1958. Laite vastaanotti komennot tietokoneelta reikänauhalla.
Suomen ensimmäinen numeerisesti ohjattu kone, avarruskone, otettiin käyttöön Valmetin lentokonetehtaalla 1962.
NC-koneita ohjataan yleisesti G-koodilla. Komentokielen kehitti Gerber Scientific Instruments valmistamiaan kynäpiirtureita varten 1960-luvulla. Moni kielen komento alkaa G-kirjaimella, mistä seurasi kielen nimi. Kielen käyttö yleistyi ja sitä laajennettiin paremmin jyrsimiin soveltuvaksi lisäämällä hallittavien akselien määrää alkuperäisestä kahdesta (X, Y). Electronic Industries Alliance standardoi G-koodin RS274D:ksi helmikuussa 1980. Harva laitevalmistaja enää noudattaa tarkalleen tätä standardia.

G-koodi

G-koodi on matalan tason komentokieli. Monimutkaisen liikeradan ohjelmointi suoraan G-koodilla on työlästä, ja jos työkalun mallia muutetaan, pitää kirjoittaa G-koodi uudelleen. Kuitenkin pienet työkalun pituusmuutokset voidaan hoitaa mitta- ja teräkorjaimilla. 
G-koodin kirjoittamisen voi antaa CAM-ohjelman tehtäväksi valmistettavan kappaleen CAD-mallin ja käytettävissä olevan työkalun mittojen perusteella.
Siltalan pehtoori (vuoden 1953 elokuva)

Juoni

Siltalan pehtoorin juoni on pääpiirteissään sama kuin vuoden 1934 versiossa. Mahtavaan Siltalan kartanoon saapuu uusi pehtoori, Kurt Alarik Paulio, joka panee kartanon asiat järjestykseen. Siltalan valtiatar, kapteenin leski Lilli Lind suhtautuu kielteisesti Kurtin omavaltaisuuteen. Lillin ja Kurtin välille alkaa kuitenkin kehittyä romanttinen suhde. Seuraa suudelmia metsälammen rannalla ja kävelyretkiä Siltalan maisemissa.
Kartanossa on vieraita, kuten paroni ja paronitar Silfversköld, kamreeri Suvanto, ruustinna Hanell ja ennen kaikkea luutnantti Mandelcrona, jonka on määrä periä 20 miljoonaa markkaa, ellei Lilli suostu naimisiin hänen kanssaan. Lilli pitää Mandelcronasta ystävänä, mutta torjuu romanttiset lähentelyt. Kurt alkaa järjestää Siltalan asioita siten, että Mandelcrona saa perintörahansa.
Lillin ja Kurtin romanssi saa kolauksen, kun Lilli huomaa Kurtin astuvan Liina-piian aittaan. Pettynyt Lilli päättää lähteä matkoille syntymäpäivänään, mutta myöhästyy junasta ja palaa Siltalaan vastentahtoisesti. Kotona Lilliä odottaa syntymäpäiväjuhla ja hänelle vakuutetaan, että Kurt kuuluu ainoastaan hänelle. Renki Aaretti puolestaan on Liinan sydämen valittu. Samaan aikaan tulee tieto, että Siltalasta on myyty metsää hyvään hintaan ja Mandelcrona saa rahansa. Lopussa juhlitaan Lillin ja Kurtin kihlajaisia sekä paljastetaan Kurtin todellinen henkilöllisyys: hän on aatelismies Uudeltamaalta.

Tuotanto

Siltalan pehtoori perustuu Harald Selmer-Geethin kirjeromaaniin Inspektorn på Siltala, joka ilmestyi 1903. Sen lisäksi Valentin Vaala ja Usko Kemppi käyttivät pohjana Risto Orkon filmatisointia.

Musiikki

Siltalan pehtoorissa esitetään verraten paljon diegeettistä musiikkia. Vinkka laulaa aarian oopperasta Carmen. Vinkka ja Viljos laulavat yhdessä Kempin säveltämän ja sanoittaman kappaleen ”Kaunehimmat ruusut jos sulle tuoda vois”. Sala laulaa ”La donna è mobile” oopperasta Rigoletto Riutun säestäessä pianolla. Laine laulaa Kempin säveltämän kappaleen ”Näin minä katseen sinisen kuin kotijärven pinta”.

Julkaisut

Televisiossa Siltalan pehtoori esitettiin ensimmäisen kerran 24. maaliskuuta 1969. Finnkino Oy on julkaissut elokuvan myös DVD:nä. Elokuva on mustavalkoinen.

Arviot

Aikalaiskriitikot epäilivät Siltalan pehtoorin uudelleenfilmatisoinnin mielekkyyttä, etenkin kun Orkon lähes 20 vuotta vanha versio oli edelleen yleisön suosiossa. Keskeisin kysymys oli, kykenikö Vaala puhaltamaan tarinaan uutta eloa. Maija Savutie arvioi, että aihe kiinnostaa korkeintaan ”romanttisia koulutyttöjä”. Helsingin Sanomien Paula Talaskivi piti Vaalan teosta ”viehättävänä kartanoromanssina” ja ”notkeasti liukuvana viikonloppuajanvietteenä”.
Kriitikko Arto Pajukallio luonnehti heinäkuun 2012 televisioesityksen yhteydessä julkaistussa arviossaan elokuvaa rutiinilla tehdyksi tilaustyöksi, jossa hyödynnetään edellisen elokuvan ratkaisuja vailla omaperäistä kosketusta.
Marathása

Marathása (Μαραθάσα eli Κοιλάδα Μαραθάσας, Koiláda Marathásas) on laakso Tróodos-vuoristossa Kyproksen saarella. Sen nimi tulee oletettavasti alueella kasvavasta fenkolista (márathos). Alueen suurimpia kyliä ovat Kalopanagiótis, Moutoullás, Oíkos, Pedoulás ja Pródromos.
Admiral-luokka (taisteluristeilijä)

Admiral-luokan taisteluristeilijöihin kuului neljä taisteluristeilijää, joista ainoastaan yksi HMS Hood rakennettiin. Luokka palveli Britannian Kuninkaallisessa laivastossa toisessa maailmansodassa.
Amiraliteetti kutsui suunnittelijat marraskuussa 1916 tekemään ehdotusta uudeksi kokeelliseksi taistelulaivaluokaksi. Suunnitelmien piti perustua pienimpään mahdolliseen uppoumaan ja siinä tuli ottaa huomioon viimeisin tietämys vedenalaisesta suojauksesta. Suunnittelunpohjaksi tuli ottaa Queen Elizabeth -luokan taistelulaivat. Kun suunnitelmat esitettiin laivastonkomentajalle amiraali John Jellicoelle, hän esitti suunnitelmien muuttamista 30 solmun taisteluristeilijäksi.
Suunnitelmat muutettiin vastaamaan 36 300 tonnin 32 solmun nopeusluokan taisteluristeilijää, jonka suojana oli 8 tuuman panssarivyö. Samana päivänä kuin luokan ensimmäisen aluksen köli laskettiin telakalla Skagerrakin taistelussa menetettiin kolme taisteluristeilijää. Tämän seurauksena kaikki työt keskeytettiin. Suunnitelmat tarkastettiin ja esitettiin korjattuna elokuussa 1916 37 500 tonnin aluksena, jonka panssarivyötä oli kasvatettu. Myöhemmin elokuussa laivastonsuunnittelutoimisto esitti vielä yhden ehdotuksen, jossa uppouma oli kasvanut 40 600 tonniin kasvattaen panssarivyön paksuuden 12 tuumaan.
Lisäksi pohdittiin uusia aseistamisratkaisua kuten kolmitykkisiä 15 tuuman tykkitorneja siten että edessä ja takana olisi kolmi- ja kaksiputkinen torni tai sitten eteen kaksi kolmiputkista ja taakse yksi. Nämä vaihtoehdot olisivat kasvattaneet uppoumaa 40 900 - 43 500 tonniin pudottaen nopeuden samalla hieman yli 30 solmuun. Lopulta kahdeksan tykkinen ratkaisu hyväksyttiin ja samalla palattiin alkuperäiseen ideaan, jonka mukaan piti saada aikaiseksi Queen Elizabeth -luokkaa suurempi ja nopeampi alus.
Selkein ensimmäisen maailmansodan opeista laivanrakennukseen liittyen oli apuaseiden sijoittaminen riittävän ylös ja siten 5,5 tuuman tykit sijoitettiin pääosin kansirakenteiden yläosaan. Apuaseina oli kaksi yksiputkista etummaisen savupiipun kahtapuolin.
Toisaalta merikelpoisuutta sekä aluksen suojaa paransi uudelleen muotoiltu viistompi runkorakenne, joka myös takasi, että alukseen osuvat kranaatit eivät tulisi 90 asteen kulmassa. Tällöin todellinen suoja oli suurempi kuin teoreettinen panssarin paksuus.
Sotakabinetti teki 8. helmikuuta 1917 päätöksen rakentaa vain yhden aluksen HMS Hoodin, koska tiedustelu oli selvittänyt saksalaisten lopettaneen uusien raskaiden alusten rakentamisen. Muiden luokkaan kuuluvien alusten Rodney, Howe ja Anson työt keskeytettiin 9. maaliskuuta. Alukset kuitenkin säilyivät telakoilla varastoituna odottamassa mahdollisia jatkotoimia lokakuuhun 1918, jolloin telakoille annettiin lupa tehdä aluksille mitä haluavat. Alusten panssarien ja koneiden myyminen jatkui aina elokuulle 1919.
Puheterapeutti

Koulutus

Puheterapeutiksi voi kouluttautua Helsingin, Oulun, Tampereen ja Turun yliopistoissa sekä Åbo Akademissä. Opiskeltavan pääaineen nimi on logopedia. Teoriaopiskelun lisäksi logopedian opiskelijat pitävät valvottuja opiskelijaterapioita. Opiskelun loppuvaiheessa on pakollinen kiertoharjoittelu sekä loppuharjoittelu terveyskeskuksessa tai sairaalassa. Maisteriksi opiskelu kestää viidestä kuuteen vuotta, jonka jälkeen voidaan terveysviranomaisilta hakea oikeus toimia puheterapeuttina.
Maisteriksi valmistuttuaan voi logopedian opintoja laajentaa lisensiaatin tai tohtorin tutkinnolla ja hankkia erikoispuheterapeutin pätevyyden. Ensimmäiset erikoispuheterapeutit valmistuivat Helsingin ja Oulun yliopistoista joulukuussa 2007.
Fernande Chiocchio

Fernande Chiocchio (s. 29. toukokuuta 1929 Montreal) on kanadalainen mezzosopraano, pianisti ja pedagogi. Hän sai musiikin kandidaatin arvon pianonsoitossa Montrealissa vuonna 1950. Hän opiskeli pianonsoittoa myös École supérieure de musique de Lachinessa sekä laulamista vuosina 1950–55 Pauline Donaldan ja sisar Rolande Ouimet'n johdolla. Hänen muita opettajiaan olivat laulamisessa Rachele Maragliano-Mori ja Philon Ktsanes; näyttämötaitoja hänelle opetti Jan Doat. Vuonna 1951 Chiocchiolle myönnettiin Archambault-palkinto.
Chiocchio teki debyyttinsä Opera Guildin kanssa vuonna 1952 Her Majesty's Theatressa osallistumalla Sergei Prokofjevin Rakkaus kolmeen appelsiiniin -oopperan esitykseen. Sittemmin hän esiintyi saman yhtiön kanssa myös muissa rooleissa, joihin lukeutuivat huomattavina esimerkkeinä Mercédès (Carmen, 1960), Flora (La traviata, 1962), Dame Marthe (Faust, 1963) ja Suzuki (Madama Butterfly, 1965 ja 1969). Lisäksi Chiocchio esiintyi muun muassa Canadian Opera Companyn kanssa. 
Chiocchio oli jäsenenä laulukvartetissa, joka teki viisikymmentä konserttia Ranskassa vuonna 1958. Vuonna 1963 hän perusti Josèphe Collen ja George Morganin kanssa Trio vocal de Montréalin, joka esiintyi ensisijaisesti CBC:n radiossa. Chiocchio asettui Ranskaan vuonna 1978 ja esiintyi siellä Nantesin oopperassa. Erään resitaalin jälkeen Jean Vallerand luonnehti Chiocchio yhdeksi sukupolvensa musikaalisimmista esiintyjistä. Chiocchio on myös toiminut opetustehtävissä ja Opéra-Comique du Québecin taiteellisena johtajana (1984–88).
Hevoskirja

Hevoskirja on hevosiin liittyvä yleensä tytöille, lähinnä lapsille ja varhaisnuorille tarkoitettu lyhyt kaunokirjallinen hevosiin liittyvä teos. Hevoskirjoissa hevostalliympäristö esitetään monesti todellista ihanteellisempana ja tapahtumarikkaampana. Monesti tämän tyyppisissä kirjoissa esimerkiksi pikkutyttö taltuttaa villin hevosen, jota aikuisetkaan eivät saa talttumaan. Hevoskirja voi olla pelkkä hevostallielämän kuvaus, mutta myös nuorten salapoliisiromaani. Monesti hevoskirjat ovat hyvin viihteellisiä, mutta joissain hevoskirjoissa on kuvattu varsin realistisesti tallien joskus tulehtuneita ihmissuhteita ja hevosenhoidon kääntöpuolia. Tunnettuja suomalaisia hevoskirjojen kirjoittajia ovat sisarukset Merja ja Marvi Jalo. Ulkomaisia suomennettuja hevoskirjoja ovat muun muassa Lisbeth Pahnken Britta ja Hopea -kirjat sekä Judith M. Berrisfordin Jutta-kirjat.
Usenix

Usenix (engl. Usenix, the Advanced Computing Systems Association) on arvostettu yhdysvaltalainen tietotekniikkayhdistys, jonka tavoitteena on edistää tietokonejärjestelmien kehitystä. Se perustettiin vuonna 1975, alun perin lähinnä Unix-käyttäjäryhmäksi.
Yhdistyksen verkkosivujen mukaan Usenix tukee alan tutkimusta ja erilaisia innovaatioita sekä tarjoaa hyvän, neutraalin keskustelufoorumin teknisten asioiden käsittelyyn. Yhdistyksen toimintaan kuuluvat erilaiset työpajat ja konferenssit, joista tärkeimpinä vuotuinen tekninen konferenssi (Usenix Annual Technical Conference), tietoturvakonferenssi (Usenix Security Symposium), käyttöjärjestelmien suunnitteluun ja toteutukseen keskittyvä konferenssi (Usenix Symposium on Operating Systems Design and Implementation, OSDI) sekä tiedosto- ja tallennusvälineteknologian konferenssi (Usenix Conference on File and Storage Technologies, FAST). Yhdistys myös jakaa vuotuisia palkintoja, esimerkiksi merkittävästä elämäntyöstä tietotekniikka-alalla (Usenix Lifetime Achievement Award, myös nimellä Flame Award eli Liekkipalkinto). Lisäksi yhdistyksellä on muun muassa tietokonejärjestelmien ylläpitäjille tarkoitettu oma eturyhmä Sage.
Gintoki Sakata

Tausta

Mestari Yoshida Shouyou löysi Gintokin veristen ruumiiden keskeltä tämän ollessa noin 4-vuotias. Hän päätti ottaa Gintokin oppipojakseen ja opettaa hänelle samurain tien. Kansei Purge -sisällissodan aikana hänen mestarinsa Shouyou pidätettiin. Hänet revittiin väkisin pois Gintokin luota ja hänen koulunsa poltettiin. Mestari Shouyou teloitettiin myöhemmin. Monta vuotta tämän jälkeen hän osallistui Joui-sotaan avaruusolioita vastaan, ja sai liikanimen Shiroyasha, joka tarkoittaa valkoista demonia. Hän olikin sodan aikana pysäyttämätön massamurhaaja. Gintoki katosi joksikin aikaa sodan jälkeen ja tapasi myöhemmin Otosen Edon hautausmaalla tämän rukoillessa edesmennyttä aviomiestään Terada Tatsugorouta. Otose näki Gintokin pahasti nälkiintyneenä ja likaisissa vaatteissa. Täten Otose päätti ruokkia Gintokia, minkä jälkeen Gintoki teki Teradan puolesta lupauksen, että suojelisi Otosea niin kauan kunnes hän lopulta kuolisi vanhuuteen. Näin ollen Gintokista tuli Otosen henkivartija ja hän sai yöpymis-sijan Otosen kapakan yläkerrasta. Siellä hän alkoi tehdä sekatöitä maksaakseen Otoselle vuokraa ja näin ollen perusti myöhemmin yorozuya-yhteisön Kaguran ja Shinpachin kanssa. Tästä itse tarinan juoni alkaa.

Ulkonäkö ja tuntomerkit

Gintoki Sakatalla on hopeiset (tai valkoisen siniharmaat), kiharat hiukset. Hänellä on verenpunaiset silmät, jotka näyttävät miltei aina väsyneiltä ja surullisilta. Tämän sanotaan johtuvan hänen lapsuudenaikaisista traumoistaan. Hän on keholtaan hyvin lihaksikas. Hän yleensä pukeutuu aaltokuvioiseen kimonoon, josta onkin tullut hänen tavaramerkkinsä. Koska Edossa on nykyisin miekkakielto, Gintoki pitää oikean miekan sijasta mukanaan Lake Toya -nimistä puumiekkaa eli bokkenia. Hätätapauksessa hänellä on myös oikea dragon trail -niminen katana, mutta hän käyttää sitä vain ehdottomissa hätätapauksissa säästyäkseen verenvuodatukselta.

Luonne ja persoona

Gintoki Sakata on hyvin lapsellinen ja vitsailee kaiken aikaa. Sodan ajan traumoista huolimatta hänen huumorintajunsa on aina kuin pienellä lapsella. Hän tykkää syödä paljon sokeripitoisia ruokia ja juo runsaasti mansikkamaitoa, sekä alkoholia. Hän ottaa asioita harvemmin tosissaan, mutta kuolemanvaarallisen tapauksen tullessa eteen hänet voi saattaa raivon valtaan. Gintoki Sakata on lapsellisuudestaan huolimatta hyvin viisas ja opettaa erilaisia opetuksia sarjan muille hahmoille sekä ohjelman katsojille. Hän käyttääkin aikaansa runsaasti ihmisten auttamiseen hädässä, hänen ollessaan sekatyöläinen. Hänen avuliaisuutensa takia koko Edo oppii vähitellen rakastamaan häntä. Gintoki Sakata myös rikkoo neljättä seinää jatkuvasti sarjan aikana.

Voimakkuudet

Gintoki Sakata on miltei voittamaton meikkailussa. Hän on myös ihmiskehoonsa nähden äärimmäisen kestävä. Häneltä voi vaikka rikkoa luut ja hän pystyy siitä huolimatta jatkamaan taistelua kuin mitään ei olisi tapahtunutkaan. Hänellä on myös kyky leikata ja jopa purra poikki toisten miekkoja ilmalennosta. Gintoki on myös hyvä potkimaan, ja Thick Burst on hänen kuuluisa potku iskunsa.