google/wiki40b huggingface dataset:
Teknokratia

Esimerkkejä

Teknokraattisiksi nimitetään usein virkamieshallituksia.
Neuvostoliiton hallintoa vuosina 1917–1955 on nimitetty teknokratiaksi. Vielä vuonna 1986 89 % politbyroon jäsenistä oli insinöörejä.
Kiinassa hallituksen jäsenistä kahdeksan yhdeksästä on insinöörejä tai tiedemiehiä.
Samaan aikaan Yhdysvaltain kongressin 535 jäsenestä yksi oli tiedemies ja yksi insinööri, mutta yli 200 lakimiehiä.
Saarenojan muinainen asuinpaikka

Saarenoja 2 on Lappeenrannan (entinen Joutseno) Kuurmanpohjassa sijaitseva vuodesta 2000 saakka kaivettu kivikautinen (varhaismesoliittinen) asuinpaikka, josta on löytynyt kivityökalujen valmistamisesta syntyneitä kvartsi-iskoksia, pieniä esineitä ja palanutta luuta.
Vuoteen 2010 mennessä on löydetty kaksi palanutta hirvenluun palaa, joille on tehty radiohiiliajoitukset. Toinen luu ajoitettiin 8800-8350 eaa. (Hela-758) eli noin 8600 eaa. ja toinen 8750-8330 eaa. (Hela-728) eli noin 8500 eaa. Asuinpaikka kuuluu tämän perusteella varhaiseen mesoliittiseen kauteen.

Kaivauksien löytöjä

Kaivauksissa tavattiin pii- ja kvartsi-iskoksia yhtä paljon sekä erilaisia piistä ja kvartsista valmistettuja esineitä. Kaapimia ja uurtimia oli valmistettu kummastakin materiaalista, mutta nuolenkärjet ja yksi taltta vain piistä. Vuonna 2000 löydettiin myös luuesine, mikä on Suomen happamissa oloissa harvinaista. Luukärki on muodoltaan pyöreä ja saattaa olla peräisin Sigir-tyyppisestä luisesta nuolenkärjestä. Kiviesineiden muotoilu muistuttaa Kundan kulttuurin esineistöä esimerkiksi Pullin asuinpaikalla Virossa. Asuinpaikkaa voidaankin pitää Kundan kulttuurin varhaisvaiheeseen kuluvana.
Kaivauksissa 2008 ja 2009 ei vielä paljastunut nuotiopaikkoja, punamultahautoja tai asumuksien pohjia. Myöskään pihapiirin reunoja tai rannan paikkaa ei tuolloin tavattu. Saarenoja 2:n paikalla on joskus historiallisella ajalla viljelty maata, vaikka alue on nykyään ollut tiheää metsää. Myöhemmin, 2010-luvulla, merkkejä pysyvästä asutuksesta on löytynyt. Kaivauksissa on löydetty puolen metrin syvyyteen kaivettuja seitsemän metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä soikioita. Kaivaminen maahan viittaa pysyvään asutukseen. Kaivauspaikoista vanhemman, Saarenoja 2:n, asukkaat ovat todennäköisesti tulleet idästä.

Asuinpaikan muinainen ympäristö

Luonto oli kyseisellä aikakaudella lämmennyt nopeasti jääkauden aikaisesta arktisesta ilmastosta, mutta se oli vielä kylmempi kuin se nykyään on. Sekä kesällä että talvella oli nykyistä kuivempaa, joten talvet olivat vähälumisia. Avonaisissa ja valoisissa metsissä kasvoivat valtapuina koivu ja mänty. Siitepölytutkimukset osoittavat, että mastossa viihtyivät kanervat ja heinät, katajat ja pihlajat.
Salpausselän eteläpuolen maasto oli mäkistä ja seudulla oli useita Ancylusjärven lahtia. Seudun pohjoispuolella aukeaa nykyään Saimaa, joka kuului siihen aikaan Ancylusjärveen. Asuinpaikka sijaitsi pitkän ja noin 200-300 metriä leveän lahden hiekkaisella pohjoisrannalla. Lahden suu aukesi Laatokkaan päin, joka myös oli osa Ancylusjärveä. Koilliseen aukesi estettä laaja Euraasia, jonka biodiversiteetti oli mannermainen ja runsas. Useimmat nykyiset nisäkkäät vaelsivat metsissä ja makeanveden kalat ja norppa Ancylusjärvessä.
Ikuno (1945)

Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 15. syyskuuta 1945 ja se aloitti kotiutuvien sotilaiden kuljetukset Japaniin 1. joulukuuta. Alus luovutettiin sotakorvauksena Neuvostoliitolle 29. heinäkuuta 1947.
Okrakulmumittari

Koko ja ulkonäkö

Sukunsa vaaleaan yleisväritykseen nähden okrakulmumittari on väritykseltään poikkeuksellisen ruskea laji. Siipien pohjaväri on kellanruskea ja niiden poikki kulkee kolme punaruskeaa poikkiviirua, jotka suuntautuvat ulospäin. Aivan siiven ulkoreunassa on rivi mustia pisteitä. Siipien keskipilkut erottuvat heikosti. Keskeisenä tuntomerkkinä takasiiven keskipilkku on sisimmän poikkiviirun sisäpuolella ja takimmaisen raajaparin säärissä on kärkioat. Siipiväli 20–22 mm.
Samannäköinen laji on lähinnä serpentiinimittari (Idaea serpentata), joka on kuitenkin kooltaan pienempi ja sävyltään tummempi.

Levinneisyys ja lentoaika

Okrakulmumittarin levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Etelä- ja Keski-Euroopan kautta aina Ruotsin eteläisimpiin osiin ja Gotlantiin saakka. Idässä elinalue ulottuu Keski-Aasiaan. Suomesta laji on tavattu yhden kerran, kun koirasyksilö löytyi Dragsfjärdistä heinäkuussa 2001. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinä-elokuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Okrakulmumittaria tavataan Etelä- ja Keski-Euroopassa kuivilla ja lämpimillä paikoilla, etenkin hietikoilla sekä nummilla. Pohjoisempana sen elinympäristöt ovat tyypillisesti rannikoilla. Perhoset lentävät hämärän tultua ja tulevat valolle, joskin häirittynä ne lähtevät helposti lentoon myös päivällä. Toukka talvehtii.

Ravintokasvi

Toukka käyttää ravinnokseen erilaisia matalia kasveja.
Njuhtša

Njuhtšan kylä

Njuhtšan kylä sijaitsee Njuhtšajoen rannalla, lähellä Belomorskista Onegaan johtavaa rautatietä. Njuhtšan rautatieasema sijaitsee 116 kilometriä Belomorskista ja kaksi kilometriä Njuhtšajoen rautatiesillasta itään. Kylään nähden asema sijaitsee noin kaksi kilometriä kaakkoon ja sinne johtaa kapea soratie. Vuonna 2008 kylässä oli 390 asukasta. Väestö saa elantonsa kalastuksesta ja karjankasvatuksesta. Palveluihin kuuluu keskikoulu, kirjasto ja vapaa-ajankeskus.

Historia

Njuhtšan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1436. 1400-luvulla kylä kuului novgorodilaiselle pajarirouvalle Marfa Posadnitsalle, joka lahjoitti sen Solovetskin luostariille. Vuonna 1702 kylän kautta vedettiin Keisarin tie.
Historiallinen Njuhtšan kunta käsitti suunnilleen Njuhtšajoen vesistön alueen. Lisäksi siihen kuului Kantosaari ja Lukkarinnokka -nimiset saaret Vienanmerestä. Kunta rajoittui pohjoisessa Vienanmeren Äänislahteen, lännessä Kuolisman kuntaan ja etelässä Petrovo Jamin kuntaan. Vuonna 1907 kunnassa oli 2 018 asukasta, jotka olivat pääasiassa venäläisiä. Kuntaan kuuluivat Njuhtšan, Malenkan ja Ostamajärven kylät. Kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja liitettiin kyläneuvostona Belomorskin piiriin. Nykyisin entisen kunnan alue kuuluu Njuhtšan ja Suman kuntiin. Vuonna 1926 Njuhtšan kyläneuvoston alueella oli 1 912 asukasta, jotka kaikki olivat kansallisuudeltaan venäläisiä. Vuonna 1996 Njuhtšan kylähallintoalueella oli 490 asukasta.
Isosiilikäs

Koko ja ulkonäkö

Isosiilikästä ei voi ulkonäön perusteella sekoittaa mihinkään muuhun perhoslajiin. Etusiivet ovat pohjaväriltään kermanvalkoiset, ja niissä on laajoja, suklaanruskeita laikkuja. Laikkujen koko ja värisävy vaihtelevat yksilöittäin. Takasiivet ovat räikeän oranssinpunaiset, ja niissä on likimain pyöreitä, mustansinisiä täpliä. Perhosen pää ja keskiruumis ovat suklaanruskeat ja tuuheakarvainen. Niskassa on punainen poikkijuova. Takaruumis on oranssinpunainen, ja siinä on mustia poikkijuovia. Tuntosarvet ovat sulkamaiset. Siipiväli on 49–78 mm. Lajilla esiintyy myös muutamia kuvioinniltaan tai väritykseltään poikkeavia muotoja.
Toukka on siilikkäille tyypilliseen tapaan pitkien, kiehkuroittain asettuneiden poltinkarvojen peittämä. Nuorena toukan karvoitus on punaruskeaa. Vanhemmalla toukalla kylkien karvat ovat punaruskeita ja selkäpuolen mustia sekä vaaleita. Selkäpuolen karvat ovat myös paljon kylkien karvoja pitempiä. Täysikasvuisella toukalla on pituutta 70–80 mm, mutta talvehtiva toukka on vain 15–20 mm pitkä.

Levinneisyys ja lentoaika

Isosiilikästä tavataan koko Euroopassa ja Suomessakin Lappia myöten. Levinneisyysalueeseen kuuluu myös Pohjois-Amerikka. Aikuiset perhoset lentävät heinäkuun alusta elokuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat

Isosiilikäs viihtyy kaikenlaisilla avoimilla ja puoliavoimilla paikoilla. Yöaktiivisena perhosena sitä kuitenkin tapaa harvemmin kuin lajin yleisyys antaisi odottaa. Päiväsaikaan siilikkään voi tavata lepäämästä kasvillisuuden joukossa, mutta etusiipien kuviointi kätkee perhosen hyvin. Aikuinen perhonen ei toimivista suuosistaan huolimatta nauti ravintoa vaan elää toukkana keräämänsä energian turvin. Etenkin koiraat lentävät valolle.
Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana. Naaras munii jopa 600–1000 munaa toukkien ravintokasvien lehtien alapinnoille ja munat kuoriutuvat 10–12 päivän kuluttua. Nuoret toukat viihtyvät pienissä ryhmissä ja ennen talvehtimista ne ovat aktiivisia myös päivällä. Talvehtineet toukat viettävät piilottelevampaa elämää ja liikkuvat lähinnä öisin.
Aikuisen perhosen kirkkaat värit toimivat varoituksena saalistajille, sillä laji on myrkyllinen. Perhosen niskassa sijaitsevien rauhasten tuottamat koliiniesterit toimivat keskushermostossa asetyylikoliinireseptorien salpaajina. Lisäksi perhosen takaruumiista on eristetty hengityselimistöön vaikuttavia yhdisteitä. Muiden siilikkäiden tapaan perhosen keskiruumiissa on kuuloelimet, ja isosiilikkään tiedetään tuottavan ääntä, jos perhonen kuulee lepakoiden päästämiä kaikuluotausääniä. Näiden äänten arvellaan toimivan lepakoille suunnattuna varoituksena perhosen myrkyllisyydestä.
Laji oli aikoinaan keräilijöiden suosiossa ja valikoivalla jalostuksella siitä saatiin tuotettua normaalista poikkeavia värimuotoja ja kuviointeja.

Ravintokasvi

Toukka on polyfagi, joka kelpuuttaa ravinnokseen lähes kaikki kasvit.
Soldeu

Soldeu on kylä Andorrassa Canillon pitäjässä. Kylässä oli 663 asukasta vuoden 2018 arvioiden mukaan. Se sijaitsee 1 710 metrin korkeudella merenpinnasta.

Ilmasto

Soldeussa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan lauhkea meri-ilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 4 °C ja keskimääräinen sademäärä 1 270 millimetriä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 12 °C. Viilein kuukausi on helmikuu, jolloin keskilämpötila on noin –3 °C. Sateisin kuukausi on toukokuu, jolloin sataa keskimäärin noin 130 millimetriä. Heinäkuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 84 millimetriä.

Urheilu

Soldeussa järjestettiin alppihiihdon maailmancupin kauden 2018–2019 finaalit.
Hämeenkoski (taajama)

Hämeenkoski on entisen Hämeenkosken kunnan (aiemmin Koski Hl) keskustaajama ja kirkonkylä. Aivan kylän eteläpuolella kulkee valtatie 12 ja sen ydinosaa ympäröi paikallistie 3172, johon päättyy Putulasta tuleva paikallistie 3171. Hämeenkosken taajamassa oli vuoden 2011 lopussa 1 089 asukasta. Nimensä taajama on saanut sen läpi virtaavan Teuronjoen koskista.
Höyrykattila

Höyrykattila on suljettu astia, jossa kehitetään vedestä kuumentamalla paineistettua höyryä, jota käytetään höyrykoneen tai höyryturbiinin voimanlähteenä. Lämpöenergian lähteenä voi olla tulipesässä poltettava materiaali kuten hiili, puu tai öljy, tai jokin muu, esimerkiksi aurinko tai geoterminen lämpö. Näistä lämpöenergia pyritään siirtämään mahdollisimman suurelta osaltaan väliaineeseen, veteen. Rakenteellisista ratkaisuista riippuu, kuinka hyvin lämpö saadaan siirrettyä. Höyrykattilan hyötysuhde on yleensä 0,55–0,65. Vesi lämmitetään ja höyrystetään ja erityisesti sähkön tuotantoa varten yleensä myös tulistetaan. Sähköntuotannon lisäksi höyrykattiloita käytetään tuottamaan lämmityshöyryä erilaisiin teollisuusprosesseihin. Höyrykattila on paineastia. Vettä ainoastaan lämmittäviä kattiloita kutsutaan lämpökattiloiksi.

Historia

Höyrykattiloita on rakennettu höyrykoneisiin 1700-luvulta alkaen. Höyrykattilalla on ollut tekniikan kehittymiseen ratkaiseva vaikutus monella tapaa. Höyrykoneen osana se mahdollisti teollisen kehityksen. Toisaalta se hyvin suurena turvallisuusriskinä pakotti kehittämään valmistus- ja suunnittelumenetelmiä. Kun veden olomuoto muuttuu höyryksi, se vaatii ilmanpaineessa ja 100 °C:n lämpöisenä noin 1 600-kertaisen tilavuuden ja muodostaa silloin suuren paineen suljetussa astiassa. 1800-luvulla höyrykoneiden tehoa pyrittiin jatkuvasti parantamaan, mikä oli mahdollista nostamalla höyrynpainetta. Tämä taas johti toistuviin höyrykattiloiden räjähdyksiin. Vuosina 1870-1910 Yhdysvalloissa rekisteröitiin yli 10 000 höyrykattila räjähdystä. 1900-luvun alkupuolella höyrykattilaonnettomuuksista tuli harvinaisia terästen lujuuden kasvun, turvatekniikan ja suunnittelumenetelmien kehittymisen vuoksi. Vakuutusyhtiöt alkoivat vaatia jo 1800-luvulla varoventtiilejä höyrykattiloihin.

Toimintaperiaate

Yksinkertaistettu voimalaitoshöyrykattilan toimintaperiaate on seuraava.

Höyrykattila

Kattilan tulipesässä poltetaan polttoainetta. Vapautunut lämpö siirretään veteen erilaisilla lämmönsiirtimillä. Kattilaan pumpattu syöttövesi lämmitetään ensin syöttöpainetta vastaavaan höyrystymislämpötilaan syöttöveden esilämmittimellä. Sitten kylläinen vesi johdetaan höyrystimeen, jossa se sitten höyrystyy kylläiseksi höyryksi. Voimalaitoskattiloissa kylläinen höyry vielä tulistetaan tulistimessa eli lämmitetään yli paineesta riippuvaisen höyrystymislämpötilan.

Muu prosessi

Tulistettu höyry johdetaan sitten höyryturbiiniin, joka pyörittää generaattoria, joka tuottaa sähkövirtaa. Turbiinista tuleva viilentynyt ja matalapaineinen höyry lauhdutetaan lauhduttimessa, jäähdytystornissa tai kaukolämmönvaihtimessa. Lauhde pumpataan syöttövesipumpuilla kattilan paineeseen ja syöttövesisäiliöön, josta edelleen syöttövedenesilämmittimeen.
Nasta

Nasta on joko kiinnitekappale tai liukueste esimerkiksi auton talvirenkaissa. Myös mikropiirien pinnejä kutsutaan joskus nastoiksi.
Kiinnityskäyttöön tarkoitettu nasta on valmistettu useimmiten teräksestä. Nastassa on lyhyt piikki, jonka kärki on terävä. Suomalaissa painonastoissa on yleensä litteä pää, josta nastan voi painaa paikalleen peukalolla. Amerikkalaistyyppisissä nastoissa on muovinen pää, josta saa käsillä otteen. Nastoilla voidaan kiinnittää esimerkiksi lappuja tai julisteita pehmeäpintaiselle seinälle tai ilmoitustaululle.

Rengasnastat

Erityisissä nastarenkaissa on nastoja renkaan kehällä yleensä useammassa rivissä rinnakkain. Nastarenkaat ovat nykytietämyksen mukaan tehokkain keino estää auton tahaton liukuminen jäisellä pinnalla. Nastarenkaiden käyttö aiheuttaa tiestössä kulumista ja tiestä sekä nastoista itsestään muodostuvia hiukkasia. Nämä haittatekijät on yleensä katsottu pienemmäksi kuin vahingot onnettomuuksista, joita todennäköisesti koituisi ilman nastoja ajettaessa. Teiden kuluminen nastojen vaikutuksesta on nykyään huomattavasti vähäisempää kuin 1980-luvulla, tämä johtuu nastojen painon rajoittamisesta enintään 1,1 grammaan aiemman 1,8 sijasta. Lisäksi nastojen määrää renkaassa on vähennetty, samoin kuin niiden kokoa pienennetty.
Omfalos Renaissance

Omfalos Renaissance on suomalainen yhtye, jonka esikoisalbumi Miekka ja kirsikankukka (Helmi Levyt 2008) ilmestyi syyskuussa 2008.
Yhtyeen laulajana, säveltäjänä ja multi-instrumentalistina on Mika Rättö, ja sävellyksistä vastaa säveltäjä-kapellimestari Harri Kerko. Yhtyeen teksteistä vastaa myös 22-Pistepirkon ja Kuusumun profeetan tekstittäjänä tunnettu Jussi K. Niemelä. Suurin osa albumin materiaalista perustuu improvisaatioon ja on taltioitu ensimmäisellä otolla.
Oman panoksensa levylle antoi myös yhdysvaltalainen pianisti-säveltäjä Mike Garson, joka tunnetaan yhteistyöstä David Bowien ja Smashing Pumpkinsin kanssa. Garson on soittanut muun muassa Bowien Aladdin Sane- ja Diamond dogs -levyillä.
Arnold Vosloo

Arnold Vosloo (s. 16. kesäkuuta 1962 Pretoria, Etelä-Afrikka) on afrikkalaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on tullut tunnetuksi ylipappi Imhotepin roolistaan elokuvissa Muumio ja Muumion paluu sekä Habib Marwanin roolista televisiosarjassa 24.
Geoff Brabham

Geoffrey ”Geoff” Brabham (s. 20. maaliskuuta 1952 Sydney) on australialainen autourheilija. Hän voitti Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1993.
Geoff on Formula 1 -maailmanmestarin Jack Brabhamin vanhin poika. Brabhamin suvusta myös Geoffin veljet Gary ja David ovat kilpa-ajajia, mutta Geoff on veljeksistä ainoa, joka ei ole koskaan ajanut F1-luokassa. Geoffin oma poika Matthew on myös autourheilija.

Ura

Geoff Brabham voitti vuonna 1975 Australian Formula 2 -sarjan mestaruuden. Vuonna 1979 hän voitti Formula Super Vee -sarjan mestaruuden. Tämän jälkeen hän on kilpaillut pääosin Amerikassa koko uransa aikana. Vuodesta 1982 Brabham kilpaili CART-sarjassa sijoittuen parhaimmillaan kolmesti sarjan loppupisteissä kahdeksanneksi. Vuonna 1988 Brabham siirtyi IMSA GT Championship -sarjaan ja voitti sarjan mestaruuden neljänä vuotena peräkkäin. Vuosina 1991-1994 Brabham ajoi Amerikan International Race of Champions -sarjassa. Vuonna 1995 hän siirtyi takaisin kotimaahansa Australiaan ja kilpaili Australian Touring Car -sarjassa sijoittuen sarjan toiseksi vuosina 1995 ja 1997. Vuonna 1999 ja 2001 Brabham kilpaili vielä Shell Championship Series eli V8 Supercars -sarjassa kunnes lopetti kilpa-autoilu-uransa.
Vuosina 1989-1990 Brabham osallistui myös perinteiseen Le Mansin 24 tunnin ajoon, jossa joutui molemmilla kerroilla keskeyttämään. Vuonna 1993 Brabham palasi uudestaan ja voitti Peugeot 905:llä koko kilpailun yhdessä Eric Hélaryn ja Christophe Bouchut'n kanssa.
Saharan eläimistö

Saharan eläimistö koostuu pääosin hyönteisistä, hämähäkkieläimistä, matelijoista, nisäkkäistä ja linnuista. 
Monet Saharan eläimet sopeutuvat kuumuuteen kaivautumalla hiekkaan päiväksi ja kuivuuteen ottamalla ainakin suurimman osan tarvitsemastaan vedestä ravinnosta.

Eläinten sopeutuminen kuumaan ja kuivaan

Matelijat sietävät jopa 45 C, mutta niidenkin on kaivauduttava päivän kuumimmaksi ajaksi Saharan hiekkaan. Matelijat ja pienet nisäkkäät kuolevat Saharan hiekalle, elleivät osaisi kaivautua hiekkaan. Monet pienet eläimet elävät ainakin osin maan alla piiloutuen pahimmalta auringon paahteelta kaivamaansa maanalaiseen tunneliin. Monet koloissa asuvat eläimet liikkuvat vain öisin. Eräät eläimet pystyvät koteloitumaan jopa vuosiksi suojautuakseen polttavalta auringolta.
Monet nisäkkäät selviävät hyvin niukalla vedellä ottamalla veden ravinnostaan. Eläimistö riippuu Saharassa huomattavasti seudun kuivuudesta. Esimerkiksi sakaali elää melko kosteassa, aavikkokettu kuivassa.

Kuivimman alueen eläimistö

Saharan kuumimmassa ja kuivimmassa sisäosissa elää lähinnä hyönteisiä, hämähäkkieläimiä, matelijoita ja jyrsijöitä. Selkärangattomissa on muun muassa muurahaisia, hämähäkkejä ja skorpioneja. 10 cm pituinen kamelihämähäkki elää syömällä hyönteisiä, skorpioneja ja jopa hiiriä, liskoja ja pieniä lintujakin. Lantakuoriaiset, muurahaiset ja rukoilijasirkat kuuluvat aavikon hyönteisiin.

Matelijat, linnut

Matelijoista Saharassa viihtyvät lähinnä käärmeet ja liskot. Skinkit ovat liskoja, jotka kaivautuvat hiekkaan.
Saharassa elää mm kameleontteja ja kobria.  Saharassa on 300 lintulajia, joista monet muuttavat Saharan halki.

Nisäkkäät

Saharassa elää monilla alueilla muun muassa gaselleja, keihäsantilooppeja, aavikkokettuja, hyeenoja, sakaaleja, leopardeja, aavikkojäniksiä ja varsinkin jyrsijöitä. Saharan pieniä eläimiä ovat muun muassa aavikkohyppyrotat, kampasormirotat, hiiret ja siilit.  
Gaselleista pystyy Saharassa elämään lähinnä valkogaselli ja dorcasgaselli. Enemmän nisäkkäitä elää aavikon reuna-alueilla.
Fritz Hochwälder

Fritz Hochwälder (28. toukokuuta 1911, Wien – 1986) oli itävaltalainen, Sveitsissä vuodesta 1938 asunut kirjailija Hänen näytelmistään maailmanmainetta toivat hänelle Das heilige Experiment (1941, suomeksi esitetty nimellä Pyhä koe) ja Der öffentliche Ankläger (1948). Hochwälder oli katolilainen sosialisti, ja  hänen historiallisten näytelmiensä aiheet liittyvät usein eettisiin ongelmiin, varsinkin uskonnollisten ja poliittisten motiivien välillä vallitsevaan ristiriitaan.
Tuomasmessu

Tuomasmessu on evankelis-luterilaisen kirkon muodoltaan vaihtoehtoinen jumalanpalvelus eli messu, joka on saanut vaikutteita niin liturgisesta uudistusliikkeestä kuin  1900-luvun herätyskristillisyydestä. Messun nimi viittaa "epäilijänä" tunnettuun apostoli Tuomaaseen, ja pyrkii viestittämään helppoa lähestyttävyyttä.

Messun historia ja levinneisyys

Maailman ensimmäistä Tuomasmessua vietettiin 10. huhtikuuta 1988 Agricolan kirkossa Helsingissä. Samassa kirkossa messua vietetään edelleen joka sunnuntai-ilta. Messu on levinnyt myös moniin muihin suomalaisiin kaupunkeihin sekä ulkomaille. Eri paikkakunnilla Tuomasmessutoiminta on organisoitunut eri tavoin. Helsingissä  Tuomasyhteisö on järjestäytynyt omaksi yhdistykseksi. Turussa Tuomasmessuja järjestää Suomen liikemiesten lähetysliitto yhteistyössä paikallisseurakuntien kanssa. Tampereella Tuomasmessut ovat osa seurakuntayhtymän toimintaa. Suomen lisäksi Tuomasmessua vietetään nykyään muun muassa Ruotsissa, Norjassa, Islannissa, Tanskassa ja Saksassa. 
Messua vietetään yleensä sunnuntai-iltaisin klo 18 alkaen, kesällä klo 19. Helsingissä messu on joka sunnuntai, Turussa ja Tampereella noin kerran kuukaudessa. Myös monilla muilla paikkakunnilla kuten Kuopiossa järjestetään Tuomasmessuja.

Musiikki

Tuomasmessu poikkesi alkuaikoinaan tavallisesta messusta erityisesti musiikiltaan, joka oli silloin vaihtelevampaa ja kokeilevampaa kuin tavallisissa jumalanpalveluksissa, sisältäen yleensä yhtyeen ja kuoron. Tuomasmessuja on pidetty myös esimerkiksi jazz-musiikin säestyksellä. Myös Taizé-laulut ovat merkittävässä asemassa.

Vapaaehtoiset

Tuomasmessu toteutetaan yleensä laajan vapaaehtoisjoukon turvin, johon kuuluu muusikoita, esirukoilijoita, sivualttarien rakentajia, ehtoollisavustajia sekä juontaja, joka tavallisesti johtaa messun suunnittelua.

Muoto ja tavoitteet

Tuomasmessu kehitettiin alun perin etsimään uusia tapoja viettää jumalanpalvelusta, kun kävijämäärät kirkoissa vähenivät. Messua on käytetty koekenttänä uusille ideoille. Osa näistä ideoista siirtyi jumalanpalvelusuudistuksessa myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon normaaliin messuun.
Vuorovaikutteisen sisältönsä ja myöhäisemmän ajankohtansa vuoksi messut tulivat aikoinaan suosituiksi, erityisesti nuorten aikuisten parissa.

Vaikutus muihin messuihin

Nykyisin useiden seurakuntien messut sisältävät Tuomasmessun ominaisuuksia ja siksi alkuperäisen Tuomasmessun merkitys on jumalanpalveluksen uudistajana vähentynyt. Esimerkiksi Helsingissä Töölön seurakunta järjestää suosituksi tullutta pop-messua ja Taivallahden seurakunta  metalli- ja latinomessua Temppeliaukion kirkossa.
Roger Smith

Roger LaVerne Smith (18. joulukuuta 1932 South Gate – 4. kesäkuuta 2017 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi muun muassa televisiosarjasta 77 Sunset Strip sekä elokuvasta Jännittävä tätini (Auntie Mame, 1958).
Smith keskeytti uransa varhaisessa vaiheessa, kun hänellä todettiin myasthenia gravis -niminen lihassairaus. Hän oli vuosina 1956–1965 naimisissa Victoria Shaw'n ja vuodesta 1967 Ann-Margretin kanssa.
Lettosara

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen lettosara kasvaa 15–40 cm korkeaksi. Yksittäin tai harvoissa mättäissä olevat varret ovat pystyjä, jäykkiä ja teräväreunaisia. Varren tyvitupet ovat vaaleanruskeita. Harmaanvihreät lehdet ovat lähes varren pituisia, 1–2 mm leveitä ja suoria. Tiheähkö kukinto on 1–2 cm pitkä ja 3–4-tähkäinen. Tähkät ovat 5–10 mm pitkiä ja leveän sukkulamaisia. Tähkän tyvi on hedekukkainen, kärki emikukkainen. Tähkäsuomut ovat pullakkoa lyhyempiä, tylpähköjä, kalvolaitaisia ja vaaleanruskeita. Kellanruskeat pullakot ovat kapeanpuikeita, himmeitä ja ohutsuonisia. Pullakossa on selkeä pitkittäishalkeama ja sen suuota on lyhyt. Lettosara kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa.
Suomessa esiintyvistä muista saralajeista lettosara muistuttaa lähinnä harmaasaraa (C. canescens) ja liereäsaraa (C. diandra).

Levinneisyys

Lettosara on tyypillinen pohjoisten taigametsäalueiden suokasvi. Sitä tavataan Euroopassa Fennoskandiasta Länsi-Venäjälle, Baltiassa, Puolassa, Pohjois-Saksassa, Alppien alueella sekä Kaukasuksella. Lajia tavataan myös Kanadassa. Suomessa lettosara on varsin harvinainen maan etelä- ja keskiosissa. Runsaimmin sitä tavataan Kainuusta Käsivarren Lappiin ulottuvalla alueella. Laji on kuitenkin kadonnut monilta entisiltä kasvupaikoiltaan.

Elinympäristö

Lettosara viihtyy parhaiten märillä ja ravinteisilla suotyypeillä, kuten rehevillä luhtanevoilla, lettonevoilla, koivuletoilla ja lähteisillä soilla. Laji on harvinaistunut ennen kaikkea soiden kuivatusten ja metsitysten takia.

Etymologia

Lajinimi heleonastes tulee kreikan sanoista helos (suo) ja heleionomos (suolla asuva).