Vol. 4

Taustaa

Kolmen tuottaja Rodger Bainin kanssa tehdyn albumin jälkeen yhtye päätti tuottaa seuraavan albumin itse. Laulaja Ozzy Osbourne kertoo: "Levy-yhtiö määräsi Bainin alun perin tuottajaksemme. Hän sai päähänsä olevansa yksin vastuussa musiikistamme ja halusi kontrolloida meitä aivan liikaa".
Albumi nauhoitettiin uudessa ympäristössä: Los Angelesin Record Plant-studiolla. Yhtye oli kyllästynyt jatkuvaan kiertue/levy/kiertue-oravanpyörään ja päätti käyttää tulevaan albumiin kerrankin kunnolla aikaa. Kitaristi Tony Iommi: "Kokeilimme jo jonkin verran Master of Realitylla, mutta sekin tehtiin muutamassa päivässä. Vol 4:ään meni kuusi viikkoa. Testasimme mitä ihmeellisimpiä ideoita ja joskus kokonaisen päivänkin vienyt nauhoitus saattoi lopulta jäädä käyttämättä."
Myös studion ulkopuoliset olosuhteet L.A.:ssa olivat kohdallaan: "Vuorasimme talon Bel Airista", muistelee Osbourne. "Kokaiinia, huumeita, viinaa ja naisia riitti. Pidimme todellakin hauskaa siellä". Butler oli samoilla linjoilla vuonna 2001: "Kokkeli oli tosiaan tullut kuvioihin. Menimme Losiin ja aloitimme aivan toisenlaisen elämäntyylin. Puolet budjetista meni kokaiiniin ja puolet levyntekoon. Irstailu Bel Airissa oli uskomatonta".

Nauhoitukset ja sisältö

Albumi nauhoitettiin kesällä 1972 Los Angelesin Record Plant-studioilla. Tuottajina toimi yhtye itse; myös manageri Patrick Meehan sai krediitin tuottajana. Iommi: "Patrick Meehan listasi itsensä tuottajaksi, en tiedä miksi. Hän tosin oli studiossa mukana joten kait hän ajatteli olevansa tuottaja. Yhdessä yhtyeen kanssa tuottaminen oli tietenkin kaikenlaista 'minä haluan sitä' ja 'minä haluan tuota', mutta kaikki meni kuitenkin ihan hyvin tuolloin." Nauhoittajina toimivat Colin Caldwell ja Vic Smith. Kaikki kappaleet on merkitty kaikkien jäsenten säveltämiksi.
Albumin avaa sen pisin kappale, ilmeisen selvästi huumausaineiden vaikutuksesta kertova "Wheels of Confusion". Yhtyeen tyyliin se on monirakenteinen. Alun introssa on Iommin melankolinen kitarakuvio, mutta säkeistöissä riffi muuttuu "iloisemmaksi". Kappaleessa on nopea, rokkaavampi väliosa. Kappaleen päättää n. 3-minuuttinen nopeatempoisampi, hieman Eric Claptonin "Layla"-kappaleen loppua muistuttava outro, jossa on lukuisia kitaradubbauksia ja jonka psykedelis-henkistä kitarakuviota hammond-urut säestävät. Tämä kappale tunnetaan nimellä "The Straightener" joissain levyn painoksissa. Rumpali Bill Ward: "Se oli vain julkaisutekninen kikka. En todellakaan tiedä mistä se nimi ("The Straightener") tulee. Joskus ne tulevat muistiinpanoista, kuten 'Luke's Wall' Paranoidilla. Joskus kustannusyhtiöiden täytyy tuottaa tietty määrä biisejä, joten ne alkavat halkoa hiuksia. Se on tietenkin kusetusta ja todella paskamaista".
"Tomorrow's Dream" oli ensimmäisiä albumille levytettyjä kappaleita. Kaupallista potentiaalia omaava kappale julkaistiin myös singlenä ja siitä tuli avausnumero yhtyeen seuraavilla kiertueilla vuosina 1972–1974. "Minun ja Geezerin komppi on todella vahva siinä kappaleessa", kertoo Ward.
Kolmas kappale "Changes" on hyvä esimerkki yhtyeen kokeilunhalusta. Musiikillisesti kappale on balladi, jonka Osbourne laulaa pianon ja mellotronin säestyksellä. "Se kertoo miehestä, jonka nainen on jättänyt. Pieni ja sievä balladi kaikinpuolin", kertoo Osbourne. "'Changes' oli minun ideani ja Ozzy piti siitä. Geezer soitti mellotronia ja itse soitin pianoa", muisteli Iommi. Osbourne nauhoitti kappaleesta uuden version tyttärensä Kellyn kanssa vuonna 2003 ja kyseinen versio nousi Britannian singlelistan kärkeen.
Lyhyt ja efektimäinen "FX" vei kokeilut vielä pidemmälle. Butler muistelee: "Tuohon aikaan ei ollut syntikoita ja sämpläys-koneita. Tony teki äänet lyömällä kaulassa roikkunutta rautaristiä kitaraansa".
"Supernaut"-kappale on albumin tunnetuimpia. Kappale on nopeatempoisempi ja se sisältää hieman yllättäen "calypso"-vaikutteisen, lyhyen väliosan. Lyriikka on tieteisaiheinen ja se kertoo avaruuteen matkaamisesta. Edesmennyt muusikko Frank Zappa on maininnut kappaleen olevan hänen suosikkinsa yhtyeen tuotannossa.
Albumin kenties tunnetuin kappale ja klassikoksi noussut "Snowblind" kertoo, kuten nimikin viittaa (suom. lumisokea, tulee aineen valkoisesta väristä), kokaiinista. Butler: "Päämme olivat täynnä kokaiinia kun olimme L.A:ssa. Käytimme enemmän kokaiinia kuin teimme musiikkia, joten pitihän siitäkin tehdä laulu". Keskitempoinen kappale on kuitenkin yhtyeen tyyliin monivivahteinen sisältäen erilaisia riffikulkuja ja yksi säkeistö menee nopeammalla tempolla. Viimeisessä säkeistössä ja loppusoolossa käytetään jousisovitusta taustalla. Osbourne kuiskaa kuuluvasti sanan "cocaine" 1. säkeistön jälkeen. Kappaleesta tuli pysyvä numero Sabbathin settiin Osbournen aikakaudella.
"Cornucopia" edustaa levyn raskaampaa puolta intron osalta ja säkeistöt menevät nopeammalla ja erikoisemmalla tahtilajilla. Kappale sisältää psykedeelis-vaikutteisen väliosan. "Vihasin 'Cornucopiaa'", kertoo Ward. "Siinä oli rumpujuttuja, jotka olivat hirveitä tehdä. Lopulta sain tehtyä sen, mutta muut eivät olleet vakuuttuneita: 'Jos menisit vaikka kotiin', he sanoivat. Pelkäsin todella saavani potkut tuolloin."
"Laguna Sunrise" on jousikvartetilla säestetty Iommin kitarainstrumentaali. Bill Ward kertoo kappaleen taustasta: "'Laguna Sunrise' on loistava kappale. Kävin Ozzyn ja Geezerin kanssa Laguna Beachilla ja osallistuimme siellä hippiporukoiden juhliin. Tonyn tekeillä ollut kitaraimprovisaatio sopi mainiosti Lagunan tunnelmaan". Iommi: "'Laguna Sunrise'n inspiraationa oli Laguna Beachin auringonnousu jota olin katsomassa roudarimme Spock Wallin kanssa. Spock oli työskennellyt orkesterin kanssa aiemmin, joten yhdessä hänen kanssa teimme nuotit, joista jouset sitten soittivat".
"St. Vitus Dance" on sisältää folk-vaikutteisen pääriffin, mutta säkeistöissä riffi on raskaampi. Nimi viitannee kristinuskon pyhimykseen Pyhä Vitus, joka paransi "tanssitautisia" ihmisiä.
Levyn päättää "Under the Sun", jonka matalalla vireellä soitettu hidas intro on yhtyeen raskain tuohon aikaan mennessä. Säkeistöissä tempo hieman nousee ja kappale sisältää nopeamman, rock-henkisen väliosan, joka tunnetaan joissain painoksissa nimellä "Every Day Comes & Goes".

Albumin julkaisu

Albumin nimeksi piti alun perin tulla Snowblind. Osbourne: "Päätimme nimetä albumin sillä nimellä, koska olimme löytäneet kokaiinin taian, mutta levy-yhtiössä sanottiin 'ei missään nimessä!'." Lopulta albumi julkaistiin arkisemmalla Vol. 4-nimellä maailmanlaajuisesti 25. syyskuuta 1972. Osbourne promotoi albumia vuonna 1972 seuraavasti: "Uusi levymme on aiempaa melodisempi, mutta se kuulostaa edelleen Black Sabbathilta. En laula enää kitarariffin mukana kuten 'Iron Man'issa, vaan laulan erilaisia melodisia juttuja ja skaalamme on laajempi. Tony sävelsi juuri kitarabiisin, jossa on jousisektio. Se on hieno kappale, ja me halusimme tehdä iloisen kappaleen."
Kanteen tuli kelta-oranssi, värikyllästetty keikalla otettu kuva Osbournesta mustalla taustalla. Kannet olivat avattavat ja sisältä löytyi valokuvaliite, jossa oli lisää konserttikuvia yhtyeen jäsenistä. Kannessa muistetaan kiittää myös Los Angelesin "loistavaa COKE-Cola-yhtiötä". "Se oli typerä pikku mainos, joka viittasi silloiseen runsaaseen kokaiininkäyttöömme", kertoo Ward nykyään. Geezer Butlerilla oli albumin jälkeisellä kiertuella bassossaan tarra, jossa luki "Enjoy CoCaine", parodia sloganista "Enjoy Coca-Cola".

Vastaanotto mediassa

Vol. 4 menestyi jälleen hyvin Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Britanniassa sijoitus oli 8. ja Yhdysvalloissa se nousi sijalle 13 myyden kultaa jo kuukaudessa. Ennen pitkää albumi möi siellä platinaa, jolloin siitä tuli jälleen yksi miljoonan myynyt Sabbath-albumi. Suomessa, Australiassa ja Kanadassa albumi nousi top-3:een. Kappale "Tomorrow's Dream" julkaistiin singlenä, mutta se ei saanut listasijoituksia osakseen. Sabbath tunnettiin enemmän albumi-painotteisena yhtyeenä, joten singlen menestyksettömyys ei tullut yllätyksenä.
Kriitikot olivat montaa mieltä albumista. Rolling Stone-lehden kriitikko Tom Clark oli innoissaan: "Voin digata tästä tosissani. Sabbath on nerokas!". Phonograph Recordin Mike Saunders oli kahta mieltä: "Yhtye on tehnyt pahan virheen vaihtaessaan tuottajaa: soundi on selvästi huonompi. Mutta yhtye soittaa myös nopeammin ja kappaleet ovat monipuolisempia kuin ennen. Vol. 4 on hämmentävä ja jännittävä albumi: hyvä mutta ei loistava". Zoo Worldin kriitikko oli pettynyt: "Ihmettelen suuresti, kun jotkut yrittävät kertoa minulle, että Vol. 4. on Sabbathin paras albumi". Samoilla linjoilla oli myös Let it Rock -lehden virkaveli: "Vaikka albumiin olisi kuinka käytetty aikaa ja rahaa, on se silti äärimmäisen tylsä"
Osbourne kritisoi vuonna 1972 yhtyeen saamaa mainetta pelkkänä huumeiden- ja lääkkeiden väärinkäyttäjien suosimana, yksipuolisena yhtyeenä: "Kriitikot sanovat meitä "downer rock" (suom. masennus-rock) yhtyeeksi. Sanovat, että jengi vetää pään sekaisin lääkkeillä ja tulee keikoillemme sekoamaan desibeleistä. Se on paskapuhetta. Mitä ihmiset tekevät konserteissamme, ei kuulu meille niin kauan kuin he nauttivat siitä. Olen lavalla viihdyttääkseni kansaa".

Albumin nykyinen arvostus

Vaikkakin albumi lasketaan yleisimmin yhtyeen klassikosarjaan kuuluvaksi, se on kuitenkin saanut ristiriitaisen vastaanoton niin kriitikoiden kuin fanienkin keskuudessa. Albumia on pidetty monipuolisempana mutta myös hajanaisempana kuin kolmea aiempaa albumia. "Kolme ensimmäistä levyä voisivat olla samasta puusta veistettyjä, mutta Vol. 4:llä aloimme tosissamme kokeilla eri juttuja", totesi Iommi myöhemmin.
Allmusic.comin arvostelija antaa levylle viisi tähteä, vaikka toteaakin, että "albumilla ei ole niin paljon voimaa ja klassisia riffejä kuin parilla edeltäjällään, mutta yhtye kuitenkin kokeilee onnistuneesti uusia elementtejä musiikkiinsa. Sputnik Music.comin arvostelija on kriittinen: "Näin käy kun bändi tekee kiireessä neljä albumia vajaassa kolmessa vuodessa. Huolimatta yleisestä hehkutuksesta, Vol. 4 on väsyneen yhtyeen tunkkainen ja laiska albumi. Siitä kuulee selvästi, että Iommilla on ollut inspiraatiovaikeuksia".
1001 Albums You Must Hear Before You Die -kirjan kirjoittaja Jason Chow toteaa albumista seuraavasti: "Selvän tunnushymnin (singlen) puutteesta johtuen Vol. 4 usein vähemsytään. Siinä ei ole ehkä "Paranoid"in tai "Sweet Leaf"in kaltaista klassikkoa, lukuunottamatta ehkä "Snowblind"ia, mutta sen vahvuus on kokonaisuudessa ja uusissa kokeellisissa elementeissä"
Arvostettu Kerrang!-lehti listasi albumin sijalle 48. "100 Greatest Heavy Metal Albums of All Time"-listauksessaan vuonna 1989 ja Q-magazine sijoitti albumin sijalle 60. "The 100 Greatest British Albums Ever"-listassaan vuonna 2000.
Rumpali Bill Wardilla oli ristiriitaiset tunteet albumista vuonna 2001: "Kyllä, Vol. 4 on hieno albumi, mutta minulle henkilökohtaisesti se oli käännekohta, jolloin huumeista ja alkoholista tuli hauskuuden sijaan ongelma".

CD-julkaisut

Albumista on vuosien aikana julkaistu useita CD-painoksia. Vertigo Records ja Warner Bros julkaisivat CD-painoksensa 1980-luvulla ja Castle Communications on julkaissut useammankin painoksen. Vuoden 1986 CD-painos sisältää bonuksena "Children of the Grave"-kappaleen liveversion, joka on otettu Live at Last -albumilta. Amerikkalainen Creative Records on julkaissut albumin CD:nä nimellä Children of the Grave, jossa on bonuksena samaisen kappaleen sama liveversio. Cstle julkaisi ensimmäiset remasteroidut versiot 1990-luvulla ja vuonna 2004 Rhino Records julkaisi Pohjois-Amerikassa albumin osana Black Box-kokoelmaa. Vuonna 2009 Universal Music Group julkaisi albumista uuden remasteroidun version. Remasteroidut versiot eivät sisällä lisämateriaalia.