google/wiki40b huggingface dataset:
Aaro Jalkanen

Aaro Johannes Jalkanen (8. lokakuuta 1875, Rautalampi – 14. huhtikuuta 1960, Helsinki) oli kuopiolainen varatuomari ja kulttuurivaikuttaja. Hän toimi muun muassa pääkonsulina Pietarissa sekä diplomaattina Yhdysvalloissa. Musiikin historiaan hän on jäänyt ”Kallavesj'”-laulun sanoittajana. 
Jalkasen vanhemmat olivat tilanomistaja Petter Juho Jalkanen ja Fredrika Varis. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion yksityislyseosta 1896 ja hän suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1908. Jalkanen sai varatuomarin arvon 1911. Tämän jälkeen hän toimi asianajajana Kuopiossa.
Kuopiossa juristi Jalkanen säilytti 1900-luvun alussa toimistossaan osaa maahantuodusta aktivistien aselastista. Venäläiset santarmit saivat kuitenkin kuulla asiasta ja hän joutui pakenemaan 1914 Yhdysvaltoihin. Siellä hän opiskeli kielitaitoisena sekä Harvardin yliopistossa että Minnesotassa ja hankki myös pappisvihkimyksen. Jalkasesta tuli lähetystöneuvos 1930 ja hän toimi Suomen pääkonsulina Montrealissa Kanadassa 1932-1939.
Vuonna 1916 Yhdysvalloissa asuessaan Aaro Jalkanen kuuli suomalaisten juhlissa Johannes Kappelin säveltämän ja Ado Grenzsteinin (salanimellä A. Piirikivi) sanoittaman virolaisen kuorolaulun "Vieraalla maalla", alkuperäisnimeltään "Võõrsil" (Yksinäin, yksinäin täytyy pois mun rientämäin. Viroksi: Üksinda, üksinda, pean võõrsil rändama). Hän oli harrastanut ennenkin laulujen sanoittamista muiden säveliin ja päätti aloittaa sanoitustyön. Koti-ikävä kanavoitui lauluun ”Kallavesj”, ja etenkin sen kaihoisaan kertosäkeeseen ”Tokko suanen koskaa ennee kierteep Puijonsarven nennee”. Laulusta tuli heti suosittu sekä Amerikassa että Suomessa. 
Aaro Jalkaselle on pystytetty arkkitehti Kaj Michael vuonna 1980 suunnittelema muistokivi Kuopion Puijonsarventien näköalapaikalle.
Greenen piirikunta (Ohio)

Maantiede

Greenen naapuripiirikuntia ovat Clark pohjoisessa, Madison koillisessa, Fayette kaakossa, Clinton etelässä, Warren lounaassa ja Montgomery lännessä.

Väestö

Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 161 573 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 86,5%, mustiin (7,6%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,3%) ja aasialaisiin (3,0%).
Kotitalouden mediaanitulo on 57 553 ja köyhyysrajan alapuolella oli 12,8% väestöstä vuosina 2007–2011.
Charlie St. Cloud

Tuotanto

Elokuvan tekeminen kiinnosti tuotantoyhtiöitä jo ennen kuin kirja julkaistiin. Lopulta Universal Studios voitti hintakilpailussa ja maksoi elokuvaoikeuksista huhujen mukaan noin miljoona dollaria. Kirjan kirjoittanut Ben Sherwood nimettiin yhdeksi elokuvan tuottajaksi ja Burr Steers valittiin ohjaajaksi. Pääosaan kiinnitettiin Zac Efron, joka työskenteli aikaisemmin Steersin kanssa elokuvassa 17 Again. Esituotanto alkoi maaliskuussa 2009, ja kuvaukset alkoivat heinäkuussa. Kim Basinger valittiin näyttelemään Charlien äitiä elokuussa, ja Chris Massoglia allekirjoitti sopimuksensa lokakuussa. Kuvaukset päättyivät lokakuussa 2009.
Jennifer Tisdale

Jennifer Kelly Tisdale (s. 18. syyskuuta 1981 Neptune, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on Ashley Tisdalen isosisko.  Tisdale on tehnyt rooleja mm. kauhuelokuvissa sekä komedioissa.
Ben Heppner

Ben Heppner (s. 14. tammikuuta 1956 Murrayville, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori. Hän syntyi mennoniittaperheeseen ja opiskeli muiden muassa French Ticknerin johdolla. Hän kuului Canadian Opera Companyn kokoonpanoon vuosina 1982–84.
Varhaisella urallaan Heppner oli lyyrinen tenori; hän muun muassa voitti CBC:n lahjakkuuskilpailun Don Ottavion aarialla "Il mio tesoro" Wolfgang Amadeus Mozartin oopperasta Don Giovanni. Muihin varhaisiin rooleihin lukeutuivat Don Pasqualen Ernesto ja La bohèmen Rodolfo. Vuonna 1987 siirtyi William Neillin ja Dixie Ross Neillin opastamana spinto-äänityyppin ja erikoistui germaaniseen ohjelmistoon. Hän pääsi ensin esiintymään Ariadne Naxoksella -oopperassa Australiassa ja teki sitten Euroopan-ensiesiintymisensä Lohengrinina Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa Tukholmassa maaliskuussa 1989. 
Yhdysvalloissa Heppner esiintyi ensimmäistä kertaa syksyllä 1988 Walter von der Vogelweiden roolissa Tannhäuserissa. Tämä esiintyminen suoritettiin Chicagon lyyrisessä oopperassa. Metropolitan-oopperassa Heppner debytoi Idomeneon esityksessä joulukuussa 1991. Hän on esiintynyt myös muun muassa La Scalassa ja Covent Gardenissa. 
Heppner on ollut tuottelias levyttäjä. Hän on saanut useita tunnustuksia, kuten Kanadan ritarikunnan Companion-arvon (2008), kaksi Juno-palkintoa ja Grammyn. Hän on urastaan huolimatta pysynyt perhekeskeisenä ja vahvasti uskonnollisena.
Samppanjaa ja vaahtokarkkeja

Juoni

Reino Rickman on Bulevardi nimisen viikkolehden perustaja ja päätoimittaja, hän pyrkii tekemään vakavasti otettavaa laatulehteä. Hänen poikansa Rolf puolestaan haluaisi tehdä myyvää skandaalijulkaisua. Heidän lisäksi lehdentoimituksesta löytyvät mm. Suomen julmin ja häikäilemättömin toimittaja Jyrki Katajakoski, ikääntyvä muotiguru Irina Sartarelli ja horoskooppien ja hömpän hallitsija Ritva Holma. Toimituksessa hyrräävät ihmissuhteet ja skandaalinpoikaset värittävät itseään etsivien nuorten aikuisten elämää. Lehdentekijöiden ristiriitaiset intohimot risteilevät toimitustyön lomassa.
Bulevardi-lehden valokuvaajan Ari Tuomiston missi-vaimo Anita on viimeisillään raskaana. Ritva haluaa tehdä jutun Anitasta ja vauvasta. Anita on peloissaan, koska ei tiedä onko lapsi Arin vai ulkomaan matkalla tapahtuneen hairahduksen tumma muisto. Lapsi syntyy ja se on Arin. Onnellinen Anita poseeraa Bulevardi-lehden kannessa. Ari saa kuulla Anitan pettämisestä. Ari suuttuu ja lähtee omille teilleen.
Rolf pettää onnettomuuden johdosta pyörätuolissa olevaa Tuula-vaimoaan Irinan kanssa. Rolf päättää kuitenkin lopettaa suhteensa Irinaan. Irinan tytär Nenna palaa äitinsä luokse ulkomailta. Nennan ja Arin välille syntyy säpinää ja he päätyvät samaan sänkyyn.
Lähetti Riku Vaara ihastuu Bulevardi-lehden toimituksessa tapaamaansa Päivikkiin ja alkaa lähetellä tälle kirjeitä ja tekemään muita yhteydenottoja. Parin välille syntyy suhde. Bulevardiin tulee uusi valokuvaaja Nina Simonen, joka on Päivikin ystävä. Nina muuttaa Päivikin luokse ja samalla huusholliin päätyy pehmonalle, jonka sisällä on Ninan ex-miehen Jorin huumeita. Riku saa opiskelupaikan ulkomailta ja ottaa Päivikiltä muistoksi mukaansa pehmonallen, tietämättä sen sisällöstä. Riku jää tullissa kiinni huumeiden salakuljetuksesta. Ritva voittaa lotossa jättipotin ja järjestää kosteat juhlat.
Huumesotkut selvitetään ja rauhallinen tilanne muuttuu jälleen dramaattisesti, kun koko toimitus tuhoutuu yllättävässä tulipalossa. Päätoimittaja-Reino saa sydänkohtauksen ja joutuu jättämään lehden poikansa Rolfin huostaan. Vakuutusyhtiö kiinnostuu tulipalon syttymissyystä.
Franjo Gregurić

Franjo Gregurić (s. 12. lokakuuta 1939 Lobor) on kroatialainen poliitikko.

Pääministeriksi

Gregurić kävi Zagrebin yliopistoa ja eteni työkokemuksestaansa johtajaksi. Johtajaksi päästyään hänestä tuli korkea-arvoinen virkamies ja työskenteli sen jälkeen virkamiehenä Moskovassa. Vuonna 1990 Gregurić liittyi Kroatian demokraattisen liiton jäseneksi ja hänestä tuli pääministeri seuraavana vuonna.

Hajoamissota

Gregurić oli mukana Jugoslavian hajoamissodissa majurina. Hän johti Kroatian militaripoliiseja, jotka olivat sotineet Jugoslavian armeijaa vastaan. Hajoamissotien jälkeen Gregurić erotettiin pääministerin virasta vuonna 1992.

Eron jälkeen

Vuosien 1993 ja 2000 välillä Gregurićista tuli Kroatian palotorjunta-yhdistyksen johtaja. Vuonna 2010 Gregurić nimitettiin hallintoneuvoston toimitusjohtajaksi.
Wenrot

Wenro-intiaanit kuuluivat irokeesien kieliryhmään. He asuivat Niagaran itäpuolella New Yorkin osavaltiossa ja heitä oli arviolta 1200-2000 henkeä eurooppalaisten tulon aikoihin. Wenrot olivat liitossa vahvojen attiwendaronk- ja erie-intiaanien (cat nation) kanssa. Jostain syystä liitto hajosi vuonna 1639. Hajoamisen ajankohta oli mahdollisimman epäedullinen, sillä irokeesien liittokunnan heimot olivat hankkineet turkiskaupan avulla itselleen paljon tuliaseita.. Päästäkseen laajentamaan metsästysmaitaan heidän oli raivattava tieltään pois heikompia kansakuntia. Eräs sellainen oli wenrot, joita valkoisen miehen mukanaan tuomat kulkutaudit olivat heikentäneet. Irokeesit hyökkäsivät heidän kyliinsä ja ilman liittolaisiaan wenrot eivät kyenneet puolustamaan itseään. Suurin osa heistä menehtyi voimakkaan vihollisen iskuissa. 1640-luvun alussa käydyt taistelut taukosivat lopullisesti vuonna 1643. Henkiinjääneet wenrot vetäytyivät eri suuntiin. Joitakin satoja selvisi hengissä. He kulkeutuivat Ontarioon ja onnistuivat liittymään huroneihin, jotka noihin aikoihin muodostivat 20 000-henkisen intiaaniliittokunnan eri puolilla Ontarion provinssia. Pieni osa liittyi attiwendaronkeihin.
Nery Castillo

Ura

Castillo teki debyyttinsä kotiseuransa Danubion riveissä Uruguayn ykkösdivisioonassa 15-vuotiaana. Danubion juniorijoukkue osallistui Brasiliassa turnaukseen, jossa eurooppalaisseurojen scoutit huomasivat Castillon kyvyt. Hänen isänsä ja agenttinsa päättivät lähettää hänet englantilaiseen Manchester Unitediin, mutta hän ei saanut lupia kuntoon, ja siirto jäi haaveeksi. 16-vuotiaana hän teki sopimuksen kreikkalaisen Olympiakosin kanssa. Kolmen vuoden pestin jälkeen Castillosta tuli avauskokoonpanon pelaajia sekä Kreikan Superliigassa että kansainvälisissä peleissä.
Hän siirtyi nykyiseen seuraansa 31. heinäkuuta 2007 20 miljoonalla eurolla. Joulukuussa 2007 hänet lainattiin Manchester Cityyn ja elokuussa 2008 edelleen Real Betisiin.

Maajoukkue

Castillo pelasi Kreikassa lähes seitsemän vuotta, mikä olisi mahdollistanut kansalaisuuden saamisen. Kreikan jalkapalloliitto olisi ollut valmis maksamaan hänen pelaamisestaan miljoona dollaria. Castillo valitsi kuitenkin Meksikon maajoukkueen, jossa hän debytoi 2. heinäkuuta 2007 Irania vastaan. Hän oli mukana Copa Américassa, jossa Meksiko voitti pronssia.
Lontoon autopommit 2007

Ensimmäinen pommiauto

Ajoneuvon sisällä kerrotaan olleen 60 litraa bensiiniä, kaasusäiliöitä ja nauloja.

Toinen pommiauto

Toinen kotikutoinen pommiviritelmä löydettiin sinisestä Mercedes-Benz 280E -autosta. Viranomaiset uskovat, että auto pysäköitiin samoihin aikoihin kuin ensimmäinenkin. Auto oli väärin pysäköitynä Cockspur Streetilla ja se sai pysäköintisakon 02:30. Noin kello 03:30 auto kuljetettiin Park Lanen autovarikolle. Henkilökunta hälytti myöhemmin viranomaiset paikalle kuultuaan ensimmäisestä autopommista ja haistettuaan bensiinin käryn hinatusta autosta.
Metyylivioletti

Metyylivioletti on nimitys rakenteeltaan samankaltaisille yhdisteille, joita käytetään pH-indikaattoreina tai väriaineina vaatteiden värjäyksessä tai lääketieteellisissä tutkimuksissa. Rakenteeltaan metyylivioletit ovat pararosaniliinin tetra-, penta- ja heksametyylijohdannaisia. Mitä enemmän yhdiste sisältää metyyliryhmiä, sitä tummempi se on väriltään. Kiinteässä muodossa metyylivioletti on väriltään vihreää.

Yleisiä metyyliviolettivärejä

Pararosaniliinin tetrametyylijohdannaista metyylivioletti 2B:tä (C₂₄H₂₈N₃Cl) käytetään pH-indikaattorina. Erittäin happamissa oloissa metyylivioletti 2B on väriltään keltaista ja muuttaa värinsä sinivioletiksi pH:n ollessa noin 1,6.
Metyylivioletti 10B (C₂₅H₃₀ClN₃) eli kidevioletti on pararosaliinin heksametyylijohdannainen ja väriltään tummin. Metyylivioletti 10B:tä on käytetty laajasti väriaineena lääketieteessä gramvärjäyksessä. Lisäksi sitä on käytetty eläinlääketieteessä sieniä ja loisia vastaan. Tutkimuksissa aine on todettu myrkylliseksi, karsinogeeniseksi ja mutageeniseksi.
Mogotojevo

Mogotojevo (ven. Моготоево) on Sahan tasavallan suurin järvi maan koillisoassa Allaiahin uluusissa lähellä Indigirkajoen suuta. Järven pinta-ala on 323 km², sen pituus 34 km ja leveys 15 km. Järvi on yhteydessä Itä-Siperian mereen lyhyen kanaalin kautta, ja sen vesi on suolaista. Järvi on jäässä syyskuun loppupuolelta kesäkuulle. Kalastoon kuuluvat muiden muassa omulsiika ja nelma.
Vatslav Vorovski

Vatslav Vatslavovitš Vorovski (27. lokakuuta (J: 15. lokakuuta) 1871 Moskova, Venäjän keisarikunta – 10. toukokuuta 1923 Lausanne, Sveitsi) oli venäläinen vallankumouksellinen bolševikki ja yksi Neuvosto-Venäjän ensimmäisistä diplomaateista. Hänet salamurhattiin vuonna 1923 Lausannen konferenssin yhteydessä.
Yläluokkaiseen insinööriperheeseen syntynyt Vorovski opiskeli nuoruudessaan Moskovan yliopistossa ja Moskovan teknillisessä valtionyliopistossa. Hänestä tuli jo opiskeluaikanaan sosialistinen aktivisti ja hän toimi vuodesta 1894 Moskovan työväenliitto -nimisessä varhaisessa sosialistisessa järjestössä. Vuonna 1897 hänet pidätettiin poliittisen toimintansa vuoksi ja vuonna 1899 hänet määrättiin kolmeksi vuodeksi sisäiseen karkotukseen Orloviin. Vuodesta 1902 hän asui maanpaossa Länsi-Euroopassa ja liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen, jonka jakautuessa hänestä tuli bolševikkisiiven kannattaja. Vorovski kirjoitti bolševikkien Vperjod-, Iskra- ja Pravda-lehtiin muun muassa marxismin teoriaa käsitelleitä artikkeleita. Vorovski palasi Venäjälle vuoden 1905 vallankumoksen aikana ja oli mukana sekä julkisessa että maanalaisessa poliittisessa toiminnassa. Myöhemmin hän johti bolševikkien maanalaista organisaatiota Odessassa. Hänet vangittiin vuonna 1912, mutta hän onnistui pakenemaan Ruotsiin ja asettui asumaan Tukholmaan. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen hänet nimettiin bolševikkien keskuskomitean ulkomaantoimiston johtajaksi hänen jäädessään edelleen Tukholmaan.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Vorovskista tehtiin Neuvosto-Venäjän virallinen Ruotsin-lähettiläs. Hän hoiti samalla suhteita myös Tanskaan ja Norjaan. Asemapaikan merkitystä lisäsi se, että Neuvosto-Venäjällä ei ollut vielä diplomaattisuhteita kovinkaan monen valtion kanssa. Palattuaan kotimaahan keväällä 1919 Vorovski oli jonkin aikaa valtion kustannusyhtymä Gosizdatin johdossa. Hän myös edusti Venäjän kommunistista puoletta Kommunistisen internationaalin toimeenpanevassa komiteassa. Vuodesta 1921 hän oli lähettiläänä Roomassa.
Vorovski edusti Neuvosto-Venäjää useissa rauhanneuvotteluissa ja kansainvälisissä konferensseissa. Hän osallistui 1920 Tarton rauhanneuvotteluihin Viron kanssa ja 1922 Genovan konferenssiin sekä myötävaikutti vuoden 1922 Rapallon sopimuksen syntyyn Nevosto-Venäjän ja Saksan välille. Elokuussa 1918 Suomen kanssa käydyissä tuloksettomissa Berliinin rauhanneuvotteluissa Vorovski johti Neuvosto-Venäjän valtuuskuntaa. Hänen viimeisekseen jäi vuoden 1923 Lausannen konferenssi. Äärioikeistolainen valkoinen emigrantti Maurice Conradi salamurhasi Vorovskin Lausannessa 10. toukokuuta 1923 ampumalla häntä hotelli Cecilen ravintolassa, jossa hän oli syömässä. Vorovskin mukaan Sveitsin viranomaiset eivät olleet tosissaan yrittäneet suojella häntä, vaikka hän oli ilmoittanut saaneensa tappouhkauksia. Vaikka murhalla oli useita silminnäkijöitä, sveitsiläinen oikeus vapautti myöhemmin Conradin. Suomalaissyntyisen valkoisen kenraalin Georg Elfvengrenin on väitetty olleen myös yksi Vorovskin murhan taustavoimista.
Peippo

Tuntomerkit

Peippo on 16-17 senttimetriä pitkä. Koiras on naarasta värikkäämpi. Sen vatsapuoli on punaruskea ja  päälaki sekä niska siniharmaat. Naaras on väriltään harmaanruskea. Molemmilla sukupuolilla on kaksi valkoista siipilaikkua sekä vihreä yläperä. Peipolla on tukeva nokka, joka on koiraalla sininen ja naaraalla tumma.
 Koiraan laulu on reipas ja voimakas yksinkertainen säe. Lentoääni on pehmeä ”jyb” tai "juh", varoitusääniä ovat "hyit" sekä talitiaismainen ”tvink”. 
Vanhoilla peipoilla on sulkasato heinä–syyskuussa. Sen kesto on keskimäärin 60 päivää. Nuoret peipot vaihtavat ruumiinhöyhenensä elo–syyskuun aikana.

Levinneisyys

Peippo on yleinen lintu koko Euroopassa. Se on levinnyt myös läntiseen Aasiaan, Luoteis-Afrikkaan ja Makaronesiaan. Kanariansaarilla se esiintyy yhdessä endeemisen paikallisen peippolajin, kanarianpeipon kanssa. Peippo on levinnyt koko Suomeen aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Se on yleisin Etelä- ja Keski-Suomessa ja harvinaistuu pohjoiseen päin mentäessä. Peippo on 7-9 miljoonan pesivän parin kannallaan pajulinnun jälkeen Suomen toiseksi runsain pesimälintu. Euroopan peippokanta on 130-240 miljoonaa paria.
Etelämpänä se ei ole muuttolintu, mutta Suomen peipot muuttavat talveksi etelään. Vanhan lorun mukaan kesään on ”puoli kuuta peipposesta”. Todellisuudessa ensimmäiset peipot saapuvat jo maalis-huhtikuun vaihteessa.  Koiraat muuttavat lyhyemmän matkan ja  saapuvat ennen naaraita, josta johtuu lajin tieteellisen nimen loppuosa, coelebs, joka tarkoittaa leskeä tai poikamiestä. Suomessa pesivät peipot talvehtivat Länsi-Euroopassa ja Etelä-Skandinaviassa. Syysmuutto tapahtuu syys–lokakuussa, päämuutto syyskuun lopussa, jolloin parhaana päivänä voidaan hyvällä muutonhavainnointipaikalla nähdä yli 100 000 muuttavaa peippoa päivässä. Pieni määrä peippoja talvehtii Suomessakin.

Elinympäristö

Peippo pesii kaikenlaisissa metsissä sekä puistoissa ja puutarhoissa. Erityisesti se suosii lehtoja ja reheviä sekametsiä. 
Muuttoaikoina peipot ruokailevat pelloilla ja rikkaruohostoissa.

Lisääntyminen

Peippo rakentaa pesänsä puuhun tai pensaaseen 2-6 metrin korkeuteen ja naamioi sen jäkälällä ja koivunhilseellä. Pesä on pieni ja höyhenillä ja karvoilla vuorattu. Naaras munii toukokuussa 4-6 sinertävää tai rusehtavaa tummatäpläistä munaa. Naaras hautoo munia noin 12 vuorokautta. Emot ruokkivat poikasia pesään 11-14 vuorokautta ja tämän jälkeen vielä pari viikkoa. Peipot pesivät uudelleen usein vielä heinäkuussa.
Peipot palaavat yleensä seuduille, joilla ne ovat ennenkin pesineet. Varsinkin vanhat, vähintään kerran pesineet yksilöt saapuvat entisen pesäpaikkansa lähelle, mutta myös ensimmäistä kertaa pesivillä peipoilla on taipumus palata syntymäseuduilleen. Vaikka peipot yleensä palaavat samoille seuduille, ne eivät kuitenkaan normaalisti pariudu eliniäksi.

Ravinto

Peippo syö monenlaisia siemeniä ja kesällä paljon selkärangattomia, ja usein sen näkee nappaavan ilmasta lentävän hyönteisen. Poikasilleen peippo syöttää selkärangattomia. Talvella syö lintulaudoilta myös mm. leivänmuruja ja pähkinää.
Kelta-apila

Ulkonäkö

Kelta-apila on 15–35 cm korkea, pystyvartinen kasvi. Varsi on myötäkarvainen ja yleensä runsaasti haarova. Lehdet ovat kolmilehdykkäiset kuten yleensä apiloilla. Lehtiruotiin liittyvät siihen kiinni kasvaneet ja sen pituiset tai pitemmät (10–20 mm), kapeat, teräväkärkiset korvakkeet. Lehdykät ovat ruodittomia, 1–1,5 cm pitkiä, vastapuikeita ja nirhalaitaisia. Kukinnot on lehtihangoista lähtevien muutaman senttimetrin pituisten kukintoperien päissä olevia, pyöreähkön pitkänomaisia, runsaskukkaisia terttuja. Kukkien teriö on kirkkaan keltainen. Vanhempana se muuttuu vaaleanruskeaksi, mutta säilyttää pitkään muotonsa. Suomessa kelta-apila kukkii heinä-elokuussa. Palot ovat pieniä ja jäävät kukinnon sisään kuten muillakin apiloilla. Kelta-apila eroaa muista keltakukkaisista apiloista kuten pikkuapilasta (Trifolium dubium) ja rentoapilasta (Trifolium campestre) muun muassa lehtiensä perusteella.

Levinneisyys

Kelta-apila on alkuperältään eurooppalainen kasvi. Se on yleinen Ranskan sisämaa-alueelta ja Fennoskandian eteläosasta lännessä Etelä-Uralille ja toisaalta Mustallemerelle ja Kaukasukselle idässä. Levinneisyysalue ulottuu idässä jonkin matkaa Euroopan ulkopuolellekin, Uralin taakse Siperiaan sekä Vähän-Aasian ja Iranin pohjoisosan vuoristoihin. Etelässä kelta-apila esiintyy Välimeren piirissä vain vuoristoissa. Se puuttuu tai on harvinainen myös Länsi-Euroopan mereisimmillä alueilla, Pohjanmeren ja Atlantin rannikoilla. Muualle maailmaan kelta-apila on levinnyt ihmisen mukana. Pohjois-Amerikassa se on yleinen itärannikon keski- ja pohjoisosista Suurten järvien eteläpuolelle ja esiintyy paikoin muuallakin Mississipin itäpuolella. Lännessä sitä tavataan paikoitellen Kalliovuorilla. Kelta-apila on levinnyt myös Australiaan ja Uuteen-Seelantiin.
Suomessa kelta-apila on yleinen sisämaassa maan eteläosassa: Etelä-Karjalassa, Etelä-Savossa, Hämeessä, Uudenmaan sisämaassa ja Varsinais-Suomen itäosassa. Harvinaisempana, mutta vakiintuneena se esiintyy koko Suomenselän kaakkoispuolisella alueella Kuopion ja Joensuun tasalle asti. Ahvenanmaalla, Satakunnassa ja Pohjanmaalla sitä tavataan vain satunnaisesti. Pohjoisimmat havainnot ovat Oulusta.

Elinympäristö

Suomessa kelta-apilan yleiseen levinneisyyskuvaan vaikuttaa ilmeisesti edelleen kaskiviljely, joka on aikanaan luonut lajille runsaasti sopivia kasvupaikkoja. Nykyisin se kasvaa hiekkamaalla peltojen laidoilla, tienpientareilla ja muilla paikoilla, joissa kasvipeite ei pääse kokonaan sulkeutumaan. Kelta-apila on kuitenkin 1900-luvun jälkipuoliskolla harvinaistunut. Suomen lisäksi laji on harvinaistunut myös Skandinaviassa. Harvinaistumisen syynä on kasvupaikkojen kasvaminen umpeen perinteisen laidunnuksen loputtua.
Tansaniantöpösieppo

Levinneisyys

Tansaniantöpösieppoa tavataan Keniassa, Mosambikissa ja Tansaniassa. Sen on kuvattu olevan yleinen ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Philippe Soupault

Philippe Soupault (2. elokuuta 1897 – 12. maaliskuuta 1990) oli ranskalainen kirjailija, yksi surrealismin perustajista. Hänen runojaan ovat mm. Georgia (1924) ja Poésies Complètes (1938), romaaneja mm. Le Bon Apôtre (1938) ja omaelämäkerta Journal d’un fantôme (1946) Philippe Soupault ja Louis Aragon tapasivat Guillaume Apollinairen luona ja perustivat 1919 aikakauslehden Littérature.
Bourgesin katedraali

Bourgesin katedraali on ranskalainen kirkkorakennus. Keski-Ranskan Bourgesissa, noin 190 km Pariisista itään, sijaitseva St-Étienne on loistelias goottilaistyylinen katedraali. Sen mallina on käytetty Pariisin Notre-Damea, kuitenkin esikuvaa parannellen, mikä näkyy mm. holvien huimaavina korkeuksina. Unescon maailmanperintökohteeksikin luokiteltu Bourgesin katedraali rakentuu ainutlaatuisesta arkkitehtuurista, vaikuttavista veistoksista sekä loisteliaista 1200-luvun mosaiikki-ikkunoista.  
Bourgesin katedraalin rakennus aloitettiin vuonna 1195, kun paikalla aiemmin sijainnut, Rooman vallan aikana rakennettu katedraali julistettiin lian pieneksi. Uusi goottilaistyylinen katedraali rakennettiin suurelta osin Henri de Sullyn, Bourgesin arkkipiispan, rahoittamana. Katedraali avattiin vuonna 1324, vaikka rakennustyöt jatkuivat vielä 1500-luvulle saakka.
Nykyään Bourgesin katedraali on yksi Ranskan merkittävimmistä katedraaleista ja suosittu nähtävyys. Katedraali on paitsi arkkitehtoninen taidonnäyte, myös osoitus kristinuskon mahdista keskiaikaisessa Ranskassa. Katedraalia ympäröi yhä joukko keskiaikasia, osittain alkuperäisessä kunnossa olevia rakennuksia, nykyään hotellina toimivan 1600-luvun arkkipiispan palatsin osia sekä klassiseen ranskalaiseen tyyliin suunniteltu katedraalin puutarha.
Dahlem

Dahlem on yksi Berliinin kaupunginosista (saks. Ortsteil). Se sijaitsee Steglitz-Zehlendorfin hallintoalueella (Bezirk) kaupungin lounaisella esikaupunkialueella. Dahlem on yksi kaupungin rikkaimmista osista. Siellä sijaitsee myös Freie Universität Berlinin pääkampus, useita muita korkeakouluja ja tutkimuslaitoksia sekä merkittävä museokeskittymä. Vuoden 2011 lopussa Dahlemilla oli 15 737 asukasta. Kaupunginosan pinta-ala on 8,39 km² ja väestötiheys 1876 as./km².
Ensimmäinen kirjoitettu tieto Dahlemista on vuodelta 1275. Se yhdistettiin Berliiniin vuonna 1920, jolloin siitä tuli Zehlendorfin hallintoalueen alainen kaupunginosa. Kylmän sodan aikana Dahlem kuului Länsi-Berliiniin. Koska monet Berliinin taiteellisista, kulttuurillisista ja koulutuksellisista laitoksista sijaitsivat alkujaan Itä-Berliinissä, monet siirtyivät Dahlemiin 1950- ja 1960-luvuilla. Vuonna 2001 Zehlendorfin hallintoalue yhdistettiin Steglitzin hallintoalueen kanssa Steglitz-Zehlendorfiksi, johon Dahlem on sittemmin kuulunut.

Liikenneyhteydet

Dahlemiin kulkee Berliinin metron linja U3. Dahlemin metroasemia ovat Breitenbachplatz, Dahlem-Dorf, Oskar-Helene-Heim, Podbielskiallee ja Thielplatz.