google/wiki40b huggingface dataset:
Mestarien liigan kausi 2019–2020

Joukkueet

Kansallisten lajiliittojen paikat määräytyvät Euroopan jalkapalloliiton maapisterankingin perusteella. Sijoilla 1.-51. olevat liitot saavat kolme paikkaa pois lukien Liechtenstein, jolle myönnetään yksi paikka. Sijoilla 52. - 54. myönnetään kaksi paikkaa ja sijalla 55. olevalle Kosovalle yksi paikka. Ranking määräytyy vuoden 2018 tilanteen perusteella.
Äpy

Äpy (kirjoitettuna myös ) on Suomen vanhin teekkarien vappulehti. Äpy-lehti syntyi jouluna 1948 Lönnrotinkadun Polilla. Ensimmäinen Äpy yhdisti humorististen joululehtien perinteen ja työttömien myymän Apu-lehden. Aluksi Äpy ilmestyi epäsäännöllisesti vuosina 1948, 1953, 1958, 1960, 1964, 1966 ja 1967. Tämän jälkeen Äpy on ilmestynyt  parittomina vuosina ja sen ulkoasu on ollut aina erikoinen ja erilainen. Erikoisin lienee Äpyfoni (1983), joka oli sekä lehti, äänilevy että levysoitin. Vappuna 2009 ilmestyneen UniikkiÄpyn jokainen myyntikappale erosi sisällöltään muista.
Äpyn julkaisijana toimii Suomen Äpy-lehtien Liitto ry. Äpyn tuotoilla on kautta aikain tuettu monenlaista teekkaritoimintaa, mm. saunojen ja Polyteekkarimuseon rakentamista, konserttien ja speksien järjestämistä, historiikkeja sekä avustettu muissa tärkeissä hankinnoissa.

Esimerkkejä Äpy-huumorista

Säänkestävä länkkäri - Gore-Tex Willer (Äpy 2011)
Mikä voi tyydyttää karjalanpiirakan? – Munavoi (Äpy 2005)
Keitetäänkö pahvit? - Vieraanvarainen sellutehtailija (Äpy 2001)
Vaimoni odotti bussia - olisittepa nähneet sen mahan! (Äpy 1999)
Hei, täällä on yksi avaamatta. – Patologi joulupäivänä (Äpy 1987)
On se siitä ennen mahtunut, sanoi Fennian portsari, kun Äpyn toimitusta ovesta ulos tunki. (Äpy 1971)
Yhteisellä hallinnolla säästäisivät molemmat maat paljon. – Suomi–Neuvostoliitto-Seura (Äpy 1967)
Joskus tilaisuus koputtaa oveen, joskus koputus oveen pilaa tilaisuuden. (Äpy 1966)
Toimituksen huomautus: Ohutkin kirja voi olla paksu. (Äpy 1958)
Naisten huumorintajun puute on estänyt monia miehiä joutumasta naurunalaiseksi. – Paul Rigaud (Äpy 1948)
Marie Sallé

Elämä

Vuonna 1707 syntynyt Maria Sallé oli lapsinero ja oli saanut jo nuorena suosiota Lontoossa. Siellä hän oli opiskellut pantomiimiä tunnetuimmalta englantilaiseslta harlekiinilta John Richiltä. Ranskassa häntä opetti Françoise Prévost, joka sponsoroi Sallén vuoden 1721 debyytin Pariisin oopperassa.
Georg Friedrich Händelin johtamassa Covent Gardenissa Lontoossa Sallé esiintyi vuonna 1734 baletissa Pygmalion, jonka Sallé oli itse myös sovittanut. Sallé pukeutui esityksessä kevyempiin vaatteisiin raskaiden pönkkähameiden sijaan ja piti hiuksiaan auki sen sijaan, että olisi tehnyt hiuksistaan korkean kampauksen. Pygmalion oli todella suosittu, ja sitä seurasi toinen suosittu baletti, Bacchus and Ariadne. Palattuaan Pariisiin Sallé esiintyi Les Indes galantesissa.

Merkitys ja tyyli

Baletti oli 1700-luvun alussa kehittynyt jo niin paljon, että monet ammattitanssijat saivat suosiota saavutuksistaan. Sallén ja Marie-Anne de Cupis de Camargon välinen kilpailu vaikutti osaltaan uuden ballerina-käsitteen kehittymiseen.
Camargo ja Sallé olivat tanssijoina kuitenkin erilaisia. Sallé tunnettiin erityisesti taidoistaan näyttellä. Hänen miimikon taitonsa näkyivät siinä, että hän tanssi ilmeikkäämmin kuin kukaan aikaisempi tanssija. Sallé pyrki puvustuksessaankin mahdollistamaan eläytymisen ja jätti jopa usein käytetyt naamiot pois.
Asklepiades Kyynikko

Asklepiades (muinaiskreikaksi Ἀσκληπιάδης) (300-luku) oli antiikin kreikkalainen kyyniseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Keisari Julianus Apostata mainitsee hänen vierailleen luonaan Antiokiassa vuonna 362.
Ammianus Marcellinus kuvaa, kuinka Asklepiades tuhosi vahingossa Apollonin temppelin Dafnessa Antiokiassa, kun hänen sytyttämistään kynttilöistä levisi hänen lähdettyään pois tuli temppelin vanhoihin ja kuiviin puurakenteisiin, mikä poltti koko temppelin.
Marcellinuksen mukaan Asklepiades kantoi aina mukanaan Dea Caelestis ("Taivaallinen jumalatar") -figuriinia. Dea Caelestis oli roomalainen nimi Tanitille, joka oli Karthagon suojelijajumalatar. Asklepiades oli ilmeisesti elossa vielä vuonna 390, kun Quintus Aurelius Symmachus suositteli erästä tämän naispuolista sukulaista eräälle Magnillukselle.
Tertullianus mainitsee toisen Asklepiades-nimisen kyynikon, jonka on täytynyt elää ainakin kaksisataa vuosisataa aiemmin. Tertullianus kertoo tämän ratsastaneen lehmällä ja juoneen välillä maitoa suoraan sen utareesta.
Iso Lepojärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 11,7 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari.  Sen rantaviivan pituus on 1,9 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Kurujoen–Nytkymenjoen valuma-alueeseen (14.226) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 152,8 metriä mpy.
Exhumed of the Earth

Äänitys ja yleiskatsaus

Exhumed of the Earth äänitettiin Toybox Studiosissa, Northcoressa, Melbournessa 12. huhtikuuta ja 1. toukokuuta välisenä aikana. Albumin tuotti Paramaecium. Ääniraidat yhdisti Paramaecium ja Mark Tulik, joka vastasi myös studion laitteistosta. Äänityksissä yhtye sovitti muun muassa eeppisen, 17 minuutin "The Unnatural Conception"  -kappaleen alkuun taidemusiikin soittimia, joista vastasi kaksi vierailevaa muusikkoa. Rosemary Sutton soitti viulua ja Judy Hellemons huilua. Kitarasäröissä yhtye käytti ainoastaan Marshall-vahvistinta eikä muita tehokeinoja.
Paramaecium julkaisi Exhumed of the Earthin itsenäisesti, jonka jälkeen yhtye teki jakelusopimuksen Witchhunt Recordsin kanssa. Myöhemmin yhtye on antanut jakeluoikeuksia useammallekin levy-yhtiölle, mutta Exhumed of the Earthin kopioita ei ole nykyisin helppoa löytää. Albumin musiikki on doom metalia, jossa on death metal -vaikutteita. Jälkeen mainittua on kuultavissa Andrew Tompkinsin murinalaulussa, ja esimerkiksi kappaleella "Injudicial". Albumin tyyliä on usein verrattu My Dying Briden vanhaan tuotantoon varsinkin sen vuoksi, että sanoitusten raamatulliset viittaukset on toteutettu aistikkaasti.
Exhumed of the Earth sai arvostelijoilta hyvän vastaanoton ja keräsi yhtyeelle ihailijoita eri maista. Albumin musiikki on sen verran arvostettua, että Paramecium julkaisi siitä myöhemmin nuottikirjan.
Raymond A. Spruance

Raymond Ames Spruance (3. heinäkuuta 1886 Baltimore, Maryland – 13. joulukuuta 1969 Pebble Beach, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen amiraali, joka toimi komentajana toisen maailmansodan Tyynenmeren sodassa.
Spruance valmistui Yhdysvaltain laivastoakatemiasta vuonna 1906 ja erikoistui sähkötekniikkaan. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän toimi sähköinsinöörinä merivoimien laivatelakoilla ja lopuksi lyhyen aikaa joukkojenkuljetusaluksen kapteenina. Hän oli vuosina 1938–1940 taistelulaiva USS Mississippin kapteeni ja sai joulukuussa 1939 ylennyksen kontra-amiraaliksi. Vuonna 1940 Spruance nimitettiin 10. laivastopiirin komentajaksi Karibianmerelle. Sodan puhjetessa hän oli risteilijädivisioonan komentajana Tyynellämerellä. Vuoden 1942 alussa Spruance tuki amiraali William F. Halseyn kostoiskuja Japania vastaan. Vaikean ihosairauden vuoksi Halsey joutui luovuttamaan tilapäisesti taisteluryhmänsä komennon Spruancelle, joka näin käytännössä johti amerikkalaisia joukkoja kesäkuun 1942 voitokkaassa Midwayn taistelussa, vaikkakin nimellisesti kontra-amiraali Frank Jack Fletcherin alaisuudessa. Tyynenmeren sodan käännekohtana pidetyssä taistelussa Japani menetti ylivoimastaan huolimatta neljä lentotukialusta ja Yhdysvallat vain yhden.
Pian Midwayn taistelun jälkeen Spruance siirrettiin Tyynenmeren laivaston komentajana toimineen amiraali Chester W. Nimitzin esikuntapäälliköksi, missä tehtävässä hän osallistui useiden Tyynenmeren sodan operaatioiden suunnitteluun. Toukokuussa 1943 Spruance ylennettiin vara-amiraaliksi. Syyskuussa 1943 hänestä tuli Yhdysvaltain 5. laivaston komentaja keskiselle Tyynellemerelle. Gilbert- ja Marshallinsaarten operaation yhteydessä Spruance johti maihinnousua Gilbertsaarille marraskuussa 1943 ja Marshallinsaarille tammikuussa 1944. Hänet ylennettiin helmikuussa 1944 amiraaliksi. Kesällä 1944 Spruance johti hyökkäystä Mariaaneille ja saavutti suuren voiton japanilaisista Filippiinienmeren taistelussa, jossa hänen laivastonsa lentokoneet upottivat muun muassa lentotukialus Hiyōn. Elokuusta 1944 tammikuuhun 1945 Spruance oli jälleen operaatioiden suunnittelijana Tyynenmeren laivaston päämajassa. Hän oli mukana suunnittelemassa Iwo Jiman ja Okinawan valtausoperaatiota, joiden yhteydessä hän palasi johtamaan 5. laivastoa, sekä sodan loppuvaiheessa toteutumatta jäänyttä maihinnousua Japanin pääsaarille.
Sodan päätyttyä Spruance tuli marraskuussa 1945 Nimitzin seuraajaksi Tyynenmeren laivaston komentajana, mistä hän siirtyi helmikuussa 1946 laivaston esikuntaopiston (Naval War College) johtajaksi. Spruance jäi eläkkeelle laivastosta vuonna 1948. Hän oli vuosina 1952–1955 Yhdysvaltain suurlähettiläänä Filippiineillä. Kuoltuaan vuonna 1969 Spruance haudattiin sanfranciscolaiselle hautausmaalle amiraali Nimitzin ja amiraali Turnerin viereen. Spruancen mukaan nimettiin muutamaa vuotta myöhemmin Yhdysvaltain laivaston hävittäjien Spruance-luokka.
Kaustisen seurakunta

Historia

Kaustinen perustettiin vuonna 1776 Kokkolan emäseurakunnan kappeliseurakunnaksi, ja se sai ensimmäisen kappalaisensa vuonna 1778. Itsenäinen seurakunta siitä tuli vuonna 1866. Vuonna 2006 seurakunta yhdistyi Ullavan seurakunnan kanssa, jolloin syntyi uusi Kaustisen ja Ullavan seurakunta.
I sette gladiatori

Juoni

Spartaan palannut gladiaattori Darius saa tietää, että tyrannimainen efori Hiarba on murhannut hänen isänsä ja tavoittelee hänen rakastettuaan Aglaiaa. Aglaian isän murhaajaksi lavastettu Darius pakenee kaupungista ja kerää yhteen gladiaattoriystävänsä, jotka ottavat tehtäväkseen Hiarban kukistamisen.

Tuotanto ja vastaanotto

I sette gladiatori on kuvattu Techniscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa, Sevilla Filmsin studiolla Madridissa sekä Madridin ulkopuolella Manzanares el Realin ja La Pedrizan maisemissa. Se on ensimmäinen monista 7 rohkeata miestä -jäljitelmistä, jotka Stanley Kubrickin Spartacuksen vaikutuksesta on sijoitettu westerniksi tyyliteltyyn gladiaattoriasetelmaan. Elokuvan ohjaajaksi on virallisesti merkitty espanjalainen Pedro Lazaga, mutta pääosaa esittäneen Richard Harrisonin mukaan sen ohjauksesta vastasi kokonaan Alberto De Martino, joka oli tehnyt myös Harrisonin ensimmäisen peplum-elokuvan Voittamaton gladiaattori (Il gladiatore invincibile, 1961).
Elokuva on yksinkertainen mutta viihdyttävä toimintaseikkailu, jossa on paljon kiinnostavia yksityiskohtia ja kepeää huumoria. Se ei kuitenkaan ole yhtä onnistunut kuin Harrisonin Voittamaton gladiaattori, ja elokuvan alun jälkeen sen käsikirjoitus jättää sankarin pahasti ystäviensä varjoon. Muista gladiaattoreista erottuu varsinkin tyylilajin vakiokasvo Livio Lorenzon.
I sette gladiatori oli kohtalainen kaupallinen menestys ja tuotti Italiassa yhteensä 421 miljoonan liiran pääsylipputulot. Espanjassa sen näki 270 000 ja Ranskassa lähes 970 000 katsojaa. Elokuvan alku on kopioitu yksityiskohtia myöten Adalberto Albertinin gladiaattoriseikkailuun Ritorno del gladiatore più forte del mondo (1971). Siitä on olemassa myös 1980-luvun jäljitelmä Seitsemän raivoisaa gladiaattoria.

DVD-julkaisut

Elokuvan laajakangasversio on saatavilla laadultaan tyydyttävänä englanninkielisenä DVD:nä. Impulson espanjalainen julkaisu sisältää vain espanjankielisen ääniraidan.
Savannipriinia

Levinneisyys

Savannipriiniaa tavataan laajalla alueella Afrikan länsi-, keski- ja itäosissa. Sen on kuvattu olevan paikallinen ja harvinainen. Se on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen kannankehitys on vakaa eikä sen uskota olevan vaarallisen vähälukuinen.
Christina Obergföll

Ura

Alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2000 Santiago de Chilessä Obergföll oli kahdeksas. Hän voitti samana vuonna Saksan tyttöjen ja nuorten mestaruudet. Seuraavana vuonna Obergföll voitti Saksan nuorten mestaruuden. Vuonna 2003 hän heitti Saksan nuorten ennätyksen ja oli kahdeksas alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa.
Ateenan olympialaisissa 2004 Obergföll karsiutui loppukilpailusta. Samana vuonna hän voitti hopeaa Saksan mestaruuskilpailuissa. Vuonna 2005 Obergföll uusi Saksan-mestaruushopeansa ja heitti Helsingin MM-kisoissa uuden Euroopan-ennätyksen 70,03, joka riitti MM-hopeaan. Vuonna 2006 hän sijoittui toiseksi maansa mestaruuskilpailuissa ja neljänneksi Göteborgin EM-kisoissa. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli viides.
Osakan MM-kisoissa 2007 Obergföll sai hopeaa tuloksella 66,46 Barbora Špotákován viedessä kultaa tuloksella 67,07. Samana vuonna hän voitti Euroopan cupin superliigan ja Saksan-mestaruuden sekä sijoittui kolmanneksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Pekingissä 2008 Obergföll sijoittui pronssille tuloksella 66,13 Špotákován viedessä jälleen kullan. Toiseksi sijoittunut Marija Abakumova kuitenkin jäi kiinni dopingista vuonna 2016 tehdyissä testien uudelleenanalysoinneissa ja näin Obergföll nousi hopealle. Samana vuonna hän voitti Saksan-mestaruuden ja sijoittui toiseksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Vuonna 2009 hän voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailun, oli toinen Saksan-mestaruuskilpailuissa, viides Berliinin MM-kisoissa ja neljäs IAAF:n yleisurheilufinaalissa.
Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 Obergföll sai hopeaa tuloksella 65,58. Hän oli toinen myös kotimaansa mestaruuskilpailuissa. Hän voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailut 2010 ja 2011. Daegun MM-kisoissa 2011 hän oli neljäs tuloksella 65,24. Hän sai hopeaa Helsingin EM-kilpailuissa 2012 tuloksella 65,12 ja Lontoon olympialaisissa tuloksella 65,16. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän voitti maailmanmestaruuden tuloksella 69,05. Kaudella 2014 Obergföll ei kilpaillut äitiysloman vuoksi. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui neljänneksi.

Perhe

Obergföll avioitui syyskuussa 2013 entisen saksalaisen keihäänheittäjän Boris Henryn kanssa. Obergföllien esikoinen, Marlon syntyi kesäkuussa 2014. Perheen toinen lapsi, Noah, syntyi elokuussa 2017.
Swingfire

Swingfire on brittiläinen ajoneuvoalustalta ammuttava panssarintorjuntaohjus. Se kehitettiin 1960-luvun alussa ja oli tuotannossa vuosina 1966–1993. Britannian asevoimissa se korvasi aiemmin käytössä olleen Vickers Vigilant -ohjuksen. Swingfiren kehitti Fairey Engineering Ltd ja British Aircraft Corporation.

Käyttö taisteluissa

Swingfire-ohjuksia käytettiin sekä Persianlahden sodassa (1991) että Irakin sodassa (2003).
Achilles Christides

Achilles Kyriako Christides (kreik. Αχιλλέας Κυριάκος Χρηστίδης, Achilléas Kyriákos Christídis, 21. marraskuuta 1863 Konstantinopoli, Osmanien valtakunta – 18. lokakuuta 1923 Helsinki, Suomi) oli kreikkalaissyntyinen liikemies, joka asettui Suomeen ja perusti tupakkatehdas Fennian. Tehdas tunnettiin pitkään valmistamastaan Työmies-savukemerkistä.
Kreikkalainen Christideksen suku tuli Konstantinopolista Suomeen 1870-luvulla ja perusti tupakkatehtaan Hämeenlinnaan. Achilles Christides työskenteli ensin Strengbergin tupakkatehtaalla Pietarsaaressa ja aloitti 1898 paperossien valmistuksen kotinsa keittiössä Helsingin Kalevankadulla. Opittuaan taitavaksi tupakan sekoittajaksi hän perusti seuraavana vuonna oman tupakkatehtaansa naapurihuoneistoon, aluksi kahden työntekijän voimin. Yrityksen nimeksi tuli vuonna 1901 Tupakkatehdas Fennia. Saatuaan lisää varoja Christides ryhtyi tuottamaan tupakan raaka-aineita Suomeen Turkista ja Kreikasta. Vuonna 1902 Fennia lanseerasi ensimmäiset puuimukkeella poltettavat savukkeensa, joiden joukossa oli ”pöllitupakka” Työmies. Fennia valmisti aluksi myös muita savukelaatuja ja piipputupakkaa, mutta Työmiehen saavutettua suuren suosion ns. kansansavukkeena yhtiö luopui muista merkeistään ja Työmies oli sen jälkeen vuosikymmenten ajan sen ainoa tuote. Fennia nousi silti yhdeksi Suomen tunnetuimmista tupakkatehtaista. Tehdas toimi aluksi Helsingin Kalliossa, mutta siirtyi 1913 Ruoholahden kaupunginosaan.
Christides meni naimisiin suomalaisen Hulda Strömbergin kanssa ja sai Suomen kansalaisuuden. Hänet tunnettiin myös hyväntekijänä. Hän tuki runoilija Eino Leinoa ja lahjoitti 1919 Suomen puolustusvoimille ensimmäiset lentokoneet, joita ei tosin koskaan saatu toimitettua perille Suomeen. Italiasta hankitut koneet nimittäin syöksyivät maahan Alppien ylilennon aikana ja suomalaiset lentäjät saivat surmansa. Lisätäkseen Työmies-tupakan suosiota sen kohderyhmän keskuudessa Christides esiintyi 1900-luvun alussa myös työväenliikkeen hyväntekijänä. Hän lupautui maksamaan tehtaansa työntekijöiden jäsenmaksut näiden ammattiosastolle ja lahjoitti vuosina 1903–1912 viisi prosenttia yhtiönsä voitoista (yhteensä 70 000 markkaa) Helsingin Työväenyhdistyksen rakennusrahastoon.
Achilles Christideksen kuoltua vuonna 1923 perheyrityksen johto siirtyi hänen vanhimmalle pojalleen Walter Christidekselle ja tämän kuoltua jo seuraavana vuonna nuoremmalle pojalle Georg A. Christidekselle. Yritys pysyi suvun omistuksessa ja jatkoi toimintaansa Köydenpunojankadun tehdaskiinteistössä vuoteen 1961, jolloin se myytiin Rettigille. Työmies-savukkeen valmistus jatkui Turussa vuoteen 1984.
Tidens förlag

Tidens förlag on vuonna 1912 perustettu ruotsalainen kirjankustantamo. Yritys on julkaissut ensisijaisesti työväenliikkeeseen liittyvää kirjallisuutta. Sen osti 1992 Rabén & Sjögren, ja se kuuluu nykyisin Norstedts-yritysryhmään.
Yritys aloitti vuonna 1921 julkaista kalenteria Tidens kalender (ISSN 1101-1211), jonka alaotsikko oli Almanack och uppslagsbok ('Almanakka ja tietoteos'). Se oli punainen sidottu kirja, jonka koko oli 105 × 170 mm. Siinä oli tulevan vuoden kalenteri sekä tietoja maailmasta ja Ruotsista, sekä vuosikirja menneen vuoden merkittävimmistä tapahtumista. Punaisessa kannessa oli jo alusta alkaen Eigil Schwabin tekemä kultainen piirros, joka esittää trumpettia puhaltavaa enkeliä. Vuodesta 1964 se sai suojapaperin. Sekä kooltaan että sisällöltään kalenteri muistutti teosta När Var Hur (vastaa suomalaista teost Mitä Missä Milloin) mutta oli paksuudeltaan vain puolet siitä. Vuoden 1972 Tidens-kalenterissa on katsaus kuluneisiin viiteenkymmenen vuoteen 50 år med Tidens kalender, jonka oli kirjoittanut silloinen toimittaja Henry Rolfner. Artikkeli käsitteli lähinnä puolen vuosisadan maailmantapahtumia eikä itse kalenteria. 71. vuosikerta, vuosi 1992, oli kalenterin viimeinen.
Vuosina 1972–1976 (ilmestyi syksyllä 1971–1975) käytettiin Tidens kalenderin aineistoa myös raittiusliikkeen kalenterissa Blå boken, jota Tiden julkaisi nuo vuodet. Vuosikerrassa 1975 (jonka alussa on historiikki "Blå Boken 50 år", s. 26–27) ovat niiden sivut 1–25 ja 97–253 täsmälleen samat, sen sijaan sivujen 26–96 sisältö on kummassakin oma. Tätä kalenteria oli Nationaltemplarordens (NTO) alkanut julkaista nimellä Nykterhetsfolkets kalender ('Raittiusväen kalenteri') vuodeksi 1925 (ilmestyi syksyllä 1924). Julkaisuyhteisöihin tuli 1931 mukaan IOGT, SBF ja NOV. Sen suojakansi oli sininen erotuksena monien muiden kalenterien perinteisestä punaisesta väristä. Vuonna 1933 nimeksi muuttui Blå boken. Vuosikerta 1969 oli sen viimeinen, mutta Tidens förlag kokeili sen julkaisua vielä vuosina 1972–1976.
Pensaskerttu

Koko ja ulkonäkö

Pituus 13–15 cm, paino 14–16 g.
Pensaskertun vilahtaessa pensaikossa huomaa ensimmäiseksi ruosteenruskeat siiven yläpeitinhöyhenet, valkoisen kurkun ja pitkähkön pyrstön, joka usein on terhakasti pystyssä. Pensaskerttu on utelias ja melko peloton. Vanha koiras on keväällä kirkkaampi väreiltään, pää on harmaa ja kurkku laajalti puhtaanvalkoinen. Heinä–elokuisen sulkasadon jälkeen kaikki pensaskertut ovat hyvin samannäköisiä.
Ääniä on useita. Tyypillinen on ”väd-väd-väd…”, pitkinä sarjoina. Varoittaa pesällä käheästi surahtaen ja maiskuttavalla ”tsäk tsäk” äänellä. Laulu on hyvin reipas ja kiihkeä, lyhyt säe, jota voisi kuvailla vaikka näin: ”trii-tryy-tri-tryy-ti-ry”. Jotkut koiraat myös lavertelevat lehtokertun tapaan ja lisäävät säkeisiin matkintoja, jolloin laulu voi erehdyttävästi kuulostaa huonolta luhtakerttuselta. Kannattaa etsiä laulaja näkyviin.
Vanhin suomalainen rengastettu pensaskerttu on ollut 5 vuotta 10 kuukautta 17 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen, vähintään 6 vuotta 1 kuukautta vanha yksilö.

Levinneisyys

Eurooppa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta ja tundran eteläpuolinen Aasia aina Mongoliaan saakka. Maailman populaation koko on noin 10 miljoonaa yksilöä.² Suomessa pesii 250 000–400 000 paria Lapin rajoille asti, pohjoisosissa laji on harvalukuinen. Pensaskerttu on muuttolintu, joka talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Keväällä ensimmäiset palaavat vappuna ja pääosa toukokuun puolivälin jälkeen. Syysmuutto on elo–syyskuussa.

Elinympäristö

Kaikenlaiset pensaikot ja korkeavartisia ruohoja kasvavat avomaat, kuten niityt, kedot, laitumet, täytemaa-alueet, pihat ja puutarhat sekä pelto-ojien, teiden ja junaratojen varret. Metsän sisällä pensaskerttua ei tapaa.

Lisääntyminen

Heinänkorsista rakennettu huteran näköinen pesä on matalalla pensaassa, risukasassa, vatukossa, nokkospuskassa tms. ruohokasvien varassa. Munintakausi alkaa toukokuun loppupuolella. Naaras munii tavallisesti 5 vaaleahkoa, pienipilkkuista munaa. Molemmat emot hautovat 11–12 vrk. Poikaset lähtevät pesästä jo ennen kuin osaavat kunnolla lentää, vajaan 2 viikon ikäisinä. Mahdollisesti jotkut parit pesivät kahdesti kesässä. Koiraalla voi olla 2 naarasta.

Ravinto

Hyönteissyöjä, joka syö myös muita selkärangattomia. Loppukesällä syö marjoja.
Eizō Takahashi

Eizō Takahashi oli japanilainen lintujen keräilijä.
Takahashi toimi Tamezō Morin apulaisena ja keräilijänä tämän tutkiessa Korean linnustoa. Takahashi keräsi korealaisia lintuja ja muita eläimiä ainakin 10 vuoden ajan 1900-luvun alkupuolella. Hän keräsi huomattavat kokoelmat Soulissa sijaitsevan Keijōn ensimmäisen korkeanormaalikoulun ja Soulin tieteellisen seuran museoihin. Hän myi kaksoiskappaleita muille japanilaisille ornitologeille, kuten prinssi Nobusuke Takatsukasalle, Tokutarō Momiyamalle ja Nagamichi Kurodalle.
Ulla-Leena Alppi

Ulla-Leena Alppi (s. 22. heinäkuuta 1949 Tampere) on suomalainen poliitikko, kirjailija ja sijaisvanhempikouluttaja. Alppi on ollut muun muassa Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kansanedustaja (1976–1987), kaupunginvaltuutettu Tampereella (1973–1980 ja 2013–) ja Porvoossa (2005–2009) sekä SKDL:n varapuheenjohtaja (1979–1988).
Alpin vanhemmat olivat kommunisteja ja hän kasvoi kansandemokraattiseen järjestöelämään. Vuosina 1970–1973 Alppi työskenteli Tampereella Valion pakkaajana ja oli vuosina 1971–1973 pääluottamusmiehenä. Hän kävi Sirola-opistoa vuonna 1974, minkä jälkeen hän toimi Suomen Demokraattisen Nuorisoliiton (SDNL) Tampereen piirisihteerinä. Vuosina 1976–1980 Alppi oli SDNL:n varapuheenjohtaja. Eduskunnassa Alppi oli muun muassa sosiaalivaliokunnan, valtiovarainvaliokunnan ja Yleisradion hallintoneuvoston jäsen. Hän oli  presidentina valitsijamiehenä vuosien 1978 ja 1982 vaaleissa.
Alppi jätti politiikan 1980-luvun lopussa. Hän luopui kansanedustajuudesta ja päätti keskittää toimintansa naistyöhön Suomen Naisten Demokraattisessa Liitossa, myöhemmin Vasemmistonaisissa. Hän oli Vasemmistonaisten puhenainen 1990–1991.
Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa Alppi palasi edustukselliseen politiikkaan. Hänet valittiin Porvoon kaupunginvaltuustoon Vasemmistoliiton listalta 233 äänellä. Toukokuussa 2010 Alppi päätti pyrkiä takaisin eduskuntaan vuoden 2011 vaaleissa. Hän sai 4 008 ääntä, muttei tullut valituksi. Vuoden 2012 kunnallisvaaleissa Alppi valittiin 1 436 äänellä Tampereen kaupunginvaltuustoon. Hän uusi valtuustopaikkansa vuoden 2017 kuntavaaleissa 1434 äänellä.