google/wiki40b huggingface dataset:
Oni (Georgia)

Historia

Nykyisen Onin alueella on ollut asutusta jo pronssikaudelta saakka. Arkeologia on paljastanut esineistöä Kolkhiin kulttuurin ajalta, erityisesti kokoelman kolkhislaisia kolikoita 500–200-luvuilta ennen ajanlaskun alkua. Oni esiintyy kirjoituksissa ensimmäisen kerran 1400-luvulla, vaikka legendan mukaan kaupungin perusti myyttinen 100-luvulla eaa. hallinnut kuningas Parnadžom. Oni sijaitsee Pohjois-Kaukasukselta, Kartlista ja Imeretistä sekä eteläisestä Ratšasta tulevien kulkureittien risteyskohdassa, ja se kehittyi tyypilliseksi myöhäiskeskiaikaiseksi kauppakaupungiksi, josta Imeretin kuninkaat ja Ratšan prinssit kiistelivät. Kaupunki liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1801, ja vuonna 1846 siitä tehtiin Ratšan piirikunnan keskus. Neuvostoliiton aikana kaupunki liitettiin ympäröivien kylien kanssa Onin piirikunnaksi, jota hallitaan nykyisin osana Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svanetin aluetta.
Viime vuosikymmeninä Oni on kärsinyt maanjäristyksistä ja sarjasta lumivyöryjä. Erityisen raju maanjäristys iski alueelle 29. huhtikuuta 1991. Maanjäristyksen voimakkuus oli 6,9 Richterin asteikolla, joten se oli voimakkain Kaukasuksella koskaan mitattu maanjäristys, ja se aiheutti merkittäviä vahinkoja Onin infrastruktuurille.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeisestä muuttoliikkeestä huolimatta Onissa elää yhä historiallinen georgianjuutalainen yhteisö, Georgian kolmanneksi suurin Tbilisin ja Kutaisin jälkeen. Onin kaupungissa on 1880-luvulla rakennettu synagoga.  
Onissa ja sen ympäristössä on useita historiallisia monumentteja, mukaan lukien keskiaikaisten linnoitusten raunioita ja kirkkoja. Suosittu kylpylä, Šovi, sijaitsee noin 30 kilometrin päässä Onista Suuren Kaukasuksen etelärinteillä. Ratšan alueellisessa museossa Onin kaupungissa on 14 000 esineen kokoelma, johon kuuluu arkeologista, etnografista, numismaattista ja luonnonhistoriallista esineistöä, kuvataidetta, historiallisia dokumentteja, käsikirjoituksia ja kirjoja.
Harry Järv

Nuoruus ja sotavuodet

Harry Järv kasvoi maanviljelijäperheessä Karperön kylässä Mustasaaressa. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Vasa Svenska Lyceumista hän lähti 18-vuotiaana merille vuonna 1939. Talvisodan puhjetessa Järv ilmottautui palvelukseen vapaaehtoisena. Jatkosodassa hän kuului ruotsinkieliseen Jalkaväkirykmentti 61:een ja osallistui partiotehtäviin vihollisen linjojen takana. 4. syyskuuta 1943 Järv haavoittui vaikeasti astuttuaan tiedustelutehtävän aikana polkumiinaan. Hän oli sen jälkeen hoidossa muun muassa Tukholmassa St. Göranin sairaalassa, eikä enää haavoittumisen jälkeen ollut täysin palveluskelpoinen. Kun aselepo solmittiin, Järv oli ehtinyt saada kolme vapaudenristiä ja kaksi vapaudenmitalia. Lisäksi hänelle puollettiin Mannerheim-ristiä, mutta itse Mannerheim hylkäsi anomuksen. Syytä tähän ei tiedetä.
Sotavuosina Järv teki useita iskuja neuvostoliittolaisten tukikohtiin. Niiden aikana hän valokuvasi tapahtumia ja kuvista on syntynyt muun muassa kirja Permanent patrullverksamhet (suom. Etulinjan edessä). Åke Lindman ohjasi sen pohjalta samannimisen elokuvan Etulinjan edessä vuonna 2004.
Sodassa Järv sanoi toimineensa anarkistisen ideologian mukaisena johtajana. Hän ei noudattanut armeijan käytäntöjä, vaan oli ainoastaan muodollinen johtaja, joka ei milloinkaan komentanut ketään. Järv piti miehiään tasavertaisena ja päätökset toteutettiin demokraattisesti. Hän sai toimintatavoistaan moitteita ylemmiltä upseereilta ja Järviä luonnehdittiin arvioinneissa "epäsotilaalliseksi".
Vuonna 1945 Järv auttoi asekätkentään osallistunutta eversti Alpo Marttista pakenemaan Ruotsiin, vaikka hän myöhemmin on kertonut, ettei pitänyt Marttisesta ihmisenä. Marttinen oli sota-aikana toiminut Järvin esimiehenä. Myös Järv itse oli Valpon etsimien pakolaisten joukossa.

Elämä Ruotsissa

Harry Järv sai sodan jälkeen stipendin Uppsalan yliopistoon ja asui Ruotsissa loppuelämänsä. Filosofian lisensiaatiksi Järv valmistui 1954 ja vuonna 1973 hänelle myönnettiin filosofian kunniatohtorin arvo. Järv, joka tunnetaan Franz Kafkan teosten asiantuntijana, julkaisi kirjailijauransa aikana useita esseekokoelmia, jotka ovat käsitelleet muun muassa antiikkia ja politiikkaa. Hän toimi myös suomenruotsalaisen Horisont- sekä ruotsalaisten Radix- ja Fenix-kulttuurilehtien päätoimittajana.
Järv tunnetaan työstään kirjastojen vaalijana ja niiden merkityksen korostajana. Hänen kirjalliseksi testamentikseen luonnehditussa teoksessa Mänsklighetens minne Järv on kuvannut kirjastoja "ihmiskunnan ainoaksi luotettavaksi ja pysyväksi muistoksi".

Poliittinen maailmankatsomus

Järv on kertonut kiinnostuneensa anarkismista jo teini-ikäisenä luettuaan venäläisen anarkistin Pjotr Kropotkinin teoksia, kuten vuonna 1892 julkaistun Taistelu leivästä. Merillä ollessaan hän sai vaikutteita Suomen Merimies-Unionin syndikalistisen johtajan Niilo Wällärin ajatuksista. Vuonna 1952 Järv liittyi ruotsalaiseen anarkosyndikalistiseen SAC-ammattijärjestöön, toimien muun muassa avustajana järjestön Arbetaren-lehdessä.
Luuydintutkimus

Aiheet

Luuydinnäyte voidaan ottaa, kun epäillään verta muodostavan kudoksen ja luuytimen tautia. Tällaisia sairauksia ovat muun muassa leukemia, lymfooma, myeloproliferatiiviset ja myelodysplastiset taudit ja luuytimen fibrotisoivat muutokset. Luuydinnäytteen avulla voidaan selvitellä epäselvän anemian, muiden verenkuvamuutosten ja vaikeiden puutostilojen syitä. Pahanlaatuisissa veritaudeissa voidaan tutkia kromosomi- ja geenipoikkeavuuksia ennusteen ja hoidon valinnan helpottamiseksi.

Suoritus

Luuydinaspiraatio otetaan erityisellä neulalla joko rintalastasta (sternaalipunktio) tai alaselästä suoliluun harjanteesta (kristapunktio). Iho ja luukalvo puudutetaan, minkä jälkeen luuydinneulalla edetään luun pintaan. Neulan kärki viedään luun korteksin läpi poraavalla liikkeellä, minkä jälkeen nestemäistä luuydintä imetään ruiskulla 0,5 - 1 ml. Kun neulalla imetään näytettä luuydinontelosta, sinne syntyy alipaine, joka saattaa tuntua kipuna. Luuydinaspiraatio on kuitenkin mainettaan kivuttomampi tutkimus. Jos aspiraatio ei onnistu, tutkimuksessa edetään ottamalla luuydinbiopsia.
Luuydinbiopsia otetaan suoliluun harjanteesta. Kuten aspiraatiossa, iho ja luukalvo puudutetaan, minkä jälkeen neulalla edetään luun korteksin läpi. Neulan kärki viedään luuytimeen, josta saadaan kiertävällä liikkeellä neulan sisään 2–3 mm paksu ja 0,5–2 cm pitkä lieriö.

Analysointi

Imunäytteessä olevista luuydinnokareista tehdään lasilevylle puristevalmisteet, jotka laboratoriossa värjätään ja analysoidaan mikroskoopilla. Samalla tutkitaan yleensä perifeerisen veren sivelyvalmiste. Näytteestä voidaan tehdä tarvittaessa myös muita laboratoriotutkimuksia, kuten erikoisvärjäyksiä, kromosomitutkimuksia tai PCR-tutkimuksia. Biopsianäyte kiinnitetään formaliinilla ja leikataan kudosleikkeiksi, jotka värjätään ja analysoidaan. Tarpeen mukaan voidaan tehdä immunohistokemiallisia värjäyksiä.

Riskit

Luuydinnäyte on turvallinen tutkimus. Suuressa brittiläisessä noin 55 000 luuydinnäytteen ottoa käsittäneessä tutkimuksessa haittavaikutusten esiintyvyys oli vain 0,05 prosenttia (26 tapausta). Yleisin komplikaatio oli verenvuoto.
Vampyyrikronikat

Vampyyrikronikat (Vampire Chronicles) on Anne Ricen luoma fantasiakirjasarja, joka kertoo ranskalaisesta aatelismies Lestat de Lioncourtista, josta tulee vampyyri 1700-luvulla.
Sarja on tullut suosituksi sen jälkeen kun sarjan ensimmäinen osa ilmestyi 1970-luvulla. Erityisesti sarjan neljä ensimmäistä Lestatia käsittelevää kirjaa ovat suosittuja. Sarjasta on tehty myös elokuvia.
Thelma Coyne Long

Thelma Dorothy Coyne Long (14. lokakuuta 1918 Sydney – 13. huhtikuuta 2015) oli australialainen tennispelaaja.
Long voitti naisten kaksinpelin Australian avoimissa vuosina 1952 ja 1954. Lisäksi hän saavutti useita nelinpelimestaruuksia yleisimpänä pelitoverinaan Nancye Wynne Bolton. Vuonna 1956 hän voitti Ranskan avoimissa sekanelinpelin Luis Ayalan kanssa.
Muiden voittojen joukossa on Cincinnati Mastersin naisten kaksinpelin mestaruus, jonka Long saavutti vuonna 1953 vastustajanaan Anita Kanter. Vuosina 1950 ja 1951 hän oli Ruotsin avointen naisten kaksinpelin mestari.
Long toimi toisessa maailmansodassa Punaisen Ristin ja Australian Women’s Army Servicen palveluksessa.
Binäärikello

Binäärikello on kello, joka näyttää kellonajan binäärimuodossa. Nykypäivän binäärikellot näyttävät niin tunnit, minuutit kuin sekunnitkin binäärisinä. Vaikka on olemassa analogisiakin lajikkeita, useimmat binäärikellot ovat digitaalisia.

Binäärikoodiset desimaalikellot (BCD)

Nämä kellot käyttävät kuutta LED-saraketta edustaen nollia ja ykkösiä. Kukin pylväs edustaa yhtä desimaalilukua binäärikoodisena desimaalina (BCD). Pohjarivin jokainen sarake edustaa numeroa 1 (tai 2^0), kun taas jokainen rivi yläpuolella edustaa suurempia kahden potensseja 2^3:een (tai 8:aan) asti.
Jotta voidaan lukea jokainen kellonajan yksittäisistä numeroista, käyttäjä lisää kunkin valaistun LEDin arvot, ja sitten lukee niitä vasemmalta oikealle. Ensimmäiset kaksi saraketta edustavat tuntia, seuraavat kaksi edustavat minuuttia ja loput kaksi edustavat sekuntia. Koska valot eivät pala numeron ollessa nolla, kunkin numeron paikat täytyy olla muistissa, jotta kelloa voi käyttää pimeässä.
Scrapper Blackwell

Scrapper Blackwell (oik. Francis Hillman Blackwell; 21. helmikuuta 1903 Syracuse, Pohjois-Carolina – 7. lokakuuta 1962 Indianapolis) oli yhdysvaltalainen blueskitaristi ja laulaja. Hänet tunnetaan erityisesti suositun pianisti-laulaja Leroy Carrin säestäjänä 1920-luvulla ja 1930-luvun alussa. Scrapper teki myös joukon soololevytyksiä, joista ensimmäinen "Kokomo blues" on yksi merkittävimpiä ja sitä pidetään Robert Johnson -klassikon "Sweet Home Chicago" esikuvana. Allmusicin mukaan Blackwell oli yksi 1920- ja 1930-luvun merkittävimmistä kitaristeista, jonka soolotuotannon häikäisevän selvä-äänisestä tyylistä muodostui Chicagon 1940- ja 1950-luvun sähköinen blues.

Elämä

Francis Hillman Blackwell syntyi 16-lapsiseen Payton ja Elizabeth Blackwellin perheeseen. Etniseltä taustaltaan Blackwell oli osittain cherokee ja hän kasvoi ja eli suurimman osan elämästään Indianapolisissa, Indianassa. Hänen isänsä soitti viulua, mutta Francis Blackwell oli itseoppinut kitaristi, joka rakensi ensimmäisen kitaransa sikarilaatikoista, puusta ja rautalangasta. Hän opetteli myös soittamaan pianoa ja soittelikin ajoittain sitä ammatikseen. Teini-iässä Blackwell oli osa-aikamuusikko ja matkusteli välillä aina Chicagoon asti.
Etäisenä ja hankalana työkaverina tunnettu Blackwell muodosti läheisen työsuhteen pianisti Leroy Carrin kanssa. Carrin hän oli tavannut Indianapolisissa 1920-luvun puolivälissä. Carrin kanssa Blackwell äänitti duona Vocalion-levymerkille vuonna 1928 – tuloksena oli vuoden suurin blueshitti "How Long, How Long Blues".
Blackwell äänitti myös soolona Vocalionille. Ensimmäinen äänite oli "Kokomo Blues", josta Kokomo Arnold teki oman versionsa "Old Kokomo Blues" ja tästä taas muotoutui Robert Johnsonin bluesklassikko "Sweet Home Chicago" vuonna 1936. Blackwell ja Carr kiersivät vuosina 1928–1935 ympäri Yhdysvaltain keskilänttä ja levyttivät yli 100 kappaletta. Blackwell jatkoi myös soololevyjen tekemistä. Hän riitautui Carrin kanssa vuonna 1931, koska ei ollut tyytyväinen saamastaan huomiosta. Vocalionin Mayo Williamsin ansiosta yhteistyö kuitenkin jatkui ja Blackwell sai tasavertaisen huomion levytyssopimuksessa ja laulujen tekijätiedoissa. Blackwellin viimeinen levytyssessio Carrin kanssa oli helmikuussa 1935 Bluebird-merkille. Sessio päättyi kesken kaiken parin riitoihin. Kaksi kuukautta myöhemmin Carr kuoli rankan alkoholinkäytön aiheuttamaan munuaistulehdukseen. Heinäkuussa 1935 Blackwell äänitti tribuutin "My Old Pal Blues" Carrille ja vetäytyi musiikkibusineksesta.
Blackwell palasi musiikin pariin 1950-luvulla ja Colin C. Pomroy äänitti häntä kesäkuussa 1958 (äänitykset julkaistiin vuonna 1967 Collector-levymerkillä). Pian tämän jälkeen häntä äänitti Duncan P. Schiedt Doug Dobellin 77 Records -merkille ja Art Rosenbaum Prestige/Bluesville Records-merkeille.
Blackwell oli aloittamassa bluesuraansa uudelleen kun hänet ammuttiin pahoinpitelyn yhteydessä kuoliaaksi indianapolislaisella kujalla. Vaikka rikos säilyi ratkaisemattomana, poliisi pidätti hänen naapurinsa murhan aikoihin. Blackwell on haudattu New Crownin hautausmaalle Indianapolisiin.
Rukki

Rukki on laite, jolla karstatusta tai kammatusta kuidusta, kuten villasta tai puuvillasta kehrätään eli valmistetaan lankaa. Rukit jaetaan yleensä kahteen pääryhmään: viistorukkeihin ja pystyrukkeihin, ero näissä rukkityypeissä on rukin pyörän sijainnissa.  Rukissa on iso pyörä, joka pyörittää esimerkiksi nahkanyörin välityksellä suurella kierrosnopeudella niin sanottua lyhtyä eli siipeä, jossa lanka syntyy. Pyöritys tapahtuu tavallisesti erityistä poljinta polkemalla, joskus käsin. Rukin toimintaperiaate keksittiin vuosien 500 ja 1000 välillä Intiassa tai Kiinassa. 
Suomessa erityisesti Kiikan kunta oli tunnettu rukkien valmistuksesta ja rukki oli kuva-aiheena myös Kiikan vaakunassa.
Rukkia vanhempi tekniikka tehdä lankaa on värttinä. 
Langasta tehtiin kangasta kangaspuilla.
Rukinlapa saattaa olla vaativan taiteellisen puunkaiverrustyön tulos.
HMS Hastings (L27)

Valmistus

Alus tilattiin 4. huhtikuuta 1929 Devonportin telakalta osana vuoden 1929 laivasto-ohjelmaa. Sen köli laskettiin 29. heinäkuuta 1929 ja alus laskettiin vesille 10. huhtikuuta 1930 kumminaan Alice Brand. Alus valmistui vielä samana vuonna 26. marraskuuta.
Vilho Itkonen

Vilho (Ville Eliaanpoika) Itkonen (8. maaliskuuta 1872 Heinävesi – 5. elokuuta 1918 Tampereen vankileiri) oli suomalainen työmies, sosialistinen agitaattori, arkkiveisujen tekijä, kansanperinteen kerääjä ja teosofiaan ajattelunsa perustanut itseoppinut filosofi.
Itkosen kirjoituksia julkaistiin muun muassa Työmies-lehdessä, Sorretun Voima-lehdessä ja teosofien Elämä-lehdessä. Hän julkaisi myös nimimerkillä Mooses omia kirjoittamiaan arkkiveisuja. Itkonen kierteli eri puolilla Suomea työmiehenä ja hän toimi myös sosialistien agitaattorina kuuluen lähinnä Matti Kurikan kannattajiin.
Itkosen ajattelun mukaan suomalainen kansanusko ja -perinne olivat suoraa jatkoa suuremmalle henkiselle ilmiölle jonka rakentui Itkosen mukaan "intialais-hindulais-nasaretilais-spiritistis-tiedolliselle" pohjalle. Tähän liikkeeseen kuuluivat Raamatun Vanhan ja Uuden testamentin henkilöt, Buddha ja Itkosen mukaan essealaiseen salaseuraan kuulunut Jeesus. Itkonen lähetti näitä kysymyksiä käsitelleitä kirjoituksiaan, omia runojaan sekä keräämänsä perinneaineistoa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralle. Itkonen keräsi 1907 Saarijärven seudulta taikoja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran stipendiaattina ja kaikkiaan hän keräsi kansanperinnettä parinkymmenen vuoden ajan 1890-luvulta alkaen.
Tampereella asunut Itkonen joutui vangituksi Suomen sisällissodan aikana ja hän kuoli influenssaan Tampereen vankileirillä elokuun alussa 1918.
Allianssi Vantaa

Allianssi Vantaa T98

Allianssi Vantaa T98 toimi kolme vuotta  vantaalaisena tyttöjen jalkapallojoukkueena, joka viimeisenä kautenaan vuonna 2014 pelasi piirisarjaa TB17-ikäluokassa. Joukkue oli yhteisjoukkue, jonka pelaajat tulivat Korson Palloseurasta sekä Koivukylän Palloseurasta. Joukkue hajosi vuoden 2014 lopulla.
Petr Vrána

Petr Vrána (s. 29. maaliskuuta 1985 Šternberk, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka edustaa KHL-joukkue Atlant Mytištšia. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Anna Kurimo

Anna Kurimo, o. s. Lindén (4. huhtikuuta 1869 Pusula – 1938) oli suomalainen vegetaristi joka kirjoitti ja suomensi kasvisruokavaliota ja luontaishoitoa käsitelleitä teoksia.
Kurimon vanhemmat olivat maanviljelijä Karl Fredrik Lindén ja Sofia Kuuliala. Hän kävi tyttökoulun (1887) ja kävi 1908 Tanskassa ja Ruotsissa perehtymässä vegetarismin. Hän toimi Pusulan postinhoitaja 1888–1891. Uskelassa hän oli kolme vuotta kunnallislautakunnan jäsen ja kuului Salon Uskelan suomalaisuusseuran, naisjärjestön ja Suomalaisuuden Liiton johtokuntiin.
Kurimo oli mukana perustamassa 1913 Suomen Vegetaristista yhdistystä ja oli sen sihteeri (toiminnanjohtaja) vuodesta 1913. Hän oli yhdistyksen julkaiseman lehden Terveys: luonnonparannustavan ystävien ja vegetariaanien äänenkannattaja toimittaja. Lehti perustettiin 1910, ja se ilmestyi 12 kertaa vuodessa aina vuoteen 1932 saakka.
Anna Kurimo oli vuodesta 1891 naimisissa metsäkasööri Fritz Kurimon (ent. Klutas) kanssa. He omistivat vuonna 1913 Salon lähelle perustetun Tyynelän lepokodin jonka yhteydessä oli kasvisravintola. Anna Kurimo piti Tyynelässä myös palvelijattarille kolmen kuukauden talouskursseja kasvisruokien valmistamisesta. Kurimot muuttivat vuonna 1918 Ouluun myytyään lepokodin. Suomen Vegetaristisen yhdistyksen toiminta siirtyi myös Ouluun ja Kurimo jatkoi yhdistyksen sihteerinä. Oulussa yhdistys järjesti muun muassa Kuudennen Pohjoismaisen Vegetaristisen kongressin.
Heikki Huopainen

Heikki Huopainen (s. 18. huhtikuuta 1944) on suomalainen tanssija ja näyttelijä, joka on esiintynyt pitkään Helsingin Kaupunginteatterissa. Huopainen on esiintynyt kymmenessä elokuvassa, joista parhaiten hänet tunnetaan hupielokuvasta Saatanan radikaalit (1971).
Hän on työskennellyt pitkään tanssijana, järjestäjänä ja näyttelijä-ohjaajana eri teattereissa. Huopainen tuli tunnetuksi muutamista Spede Pasasen elokuvista.
Huopainen oli myös Wilmicopla Oy:n perustajajäsen.
Anglesiitti

Anglesiitti on mineraali, joka on kemialliselta koostumukseltaan lyijysulfaattia (PbSO₄). Anglesiitti on pehmeää ja haurasta, ja siinä on kauniit kirkkaat kiteet. Sitä kaivetaan lähinnä sen lyijypitoisuuden vuoksi, ja lyijyä puolestaan käytetään ydinreaktoreissa ja röntgentutkimuslaitteissa.
Kiteissä on valkoista ja keltaista väriä.
Anglesiittia louhitaan Iso-Britanniassa ja Yhdysvalloissa ja jonkin verran esiintymiä löytyy myös Saksasta, Italiasta, Namibiasta ja Meksikosta.
Ultra (lehti)

Edeltäjä Ufoaika

Suomessa oli 1960- ja 1970-lukujen taitteessa vahva mielenkiinto ufo-ilmiöön. Tähän aikaan Pudasjärven–Kuusamon ufoaalto oli myös voimakkaimmillaan. Samalla kiinnostus erilaisiin rajatietoa ja parapsykologiaa sivuaviin ilmiöihin oli vahvaa. Päätoimittaja Tapani Kuningas totesi ensimmäisen ilmestyneen lehden pääkirjoituksessa sen olevan seuraus näistä. Lehteä kustansi ensin Kustannus Oy Jaanes, jonka jälkeen sitä kustansi Williams. Lehden sisältönä oli säännöllisesti ufo- ja humanoidi-ilmiön lisäksi rajatietoa ja parapsykologiaa.

Kustannus Oy Rajatieto

Vuonna 1976 Ufoaika-lehden lukijoiden ja rajatiedosta kiinnostuneiden perustama yhtiö Kustannus Oy Rajatieto alkoi huolehtia Ultraksi nimensä vaihtaneen lehden julkaisusta.
Samalla lehti määrittyi uudelleen laajemmin rajatiedon yleisemmäksi keskustelun ja julkaisun välineeksi.
Yrityksen toimitusjohtajana vuosina 1976–2009 oli lehden päätoimittaja Tapani Kuningas.
Elis Bergroth

Perhe

Eliksen isä Gustaf Wilhelm Bergroth ja äiti Eva Elise Bergroth (Lindholm) vihittiin avioliittoon 29. syyskuuta 1853 Perheeseen syntyi lapsia: Gustaf Elis esikoisena, Albin Frithiof (s. 20.9.1856), Ringa Gustava (s. 8.6.1860) ja Nils Albin Wilhelm (s. 20.2.1863). Lapsista Albin kuoli seitsemänvuotiaana nähtävästi sen tulirokkoepidemian uhrina, johon kuoli suuri määrä Uudenkaupungin lapsia. Myös Elis sairastui siihen, oli jo tiedottomana, mutta naapurin rouva pelasti hänet nokkoskylpymenetelmällä, joka oli hänen omaan lapseensakin tehonnut. Elis-pojan lapsuudesta F. M. Karrakoski kertoo, että "hän oli iloinen luonteeltaan, älykkään kujeellinen ja lasten leikeissä usein johtajana."

Akseli Gallén-Kallelan kotiopettajana

tultuaan ylioppilaaksi vuonna 1867 Elis oli päättänyt ryhtyä tulevaksi lukuvuodeksi kotiopettajaksi saadakseen varoja tulevaan opiskeluun. Huittisissa ollessaan hän seurasi lehtiä nähdäkseen ilmoituksia kotiopettajan paikoista. Sellainen hänelle avautui Tyrväässä Suomen pankin Poriin konttorin kasöörin ja maatilanomistajan Peter Wilhelm Gallénin, Akseli Gallén-Kallelan isän, perheessä. Elis vietti vuoden 1874–1875 perheessä opettaen; oppilas Akseli oli yhdeksänvuotias.

Ura

Elis Bergroth oli Suomen tunnetuimpia saarnamiehiä ja merimieslähetyksen kehittäjä. Hän toimi Suomen merimieslähetysseuran ensimmäisenä lähettinä merimiespappina Englannissa 1880–1883 ja merimieslähetysseuran sihteerinä 1886–1898. 1880-luvulla hän hoiti papin virkoja Jääskessä ja Porvoossa. Vuonna 1898 hän siirtyi kirkkoherraksi Räisälään ja vuonna 1905 Jääskeen. Hän oli kirkolliskokouksen jäsen vuosina 1898 ja 1903. Hän kuului kuului vanhasuomalaiseen puolueeseen ja oli valtiopäivillä 1891, 1899 ja 1900 pappissäädyn jäsen.
Hänen kirjallinen toimintansa oli runsasta, monipuolista ja tyyliltään korkeatasoista. Hän toimitti kolme vuosikertaa Suomen pappien evankeliumisaarnoja ja tekstien selityksiä "Vartijanääniä Suomen Siionista" (1886–1891) sekä valaisi suomalaisen saarnan historiaa julkaisullaan "Vartijanääniä Suomen Siionista menneiltä vuosisadoilta" (1886). Hän julkaisi merimiehille rukous-, saarna- ja virsikirjan sekä toimitti suomen ja ruotsin kielellä "Merimiehen ystävää". Vuonna 1892 hän julkaisi suomen ja ruotsin kielellä ensimmäisen kokonaisesityksen Suomen kirkkohistoriasta "Suomen kirkon historia pääpiirteissään", josta vuonna 1902 ilmestyi laajennettu laitos "Suomen kirkko". Hänen johdollaan perustettiin kirkollinen kuukausilehti "Vartija" vuonna 1888,  jonka päätoimittajana hän vaikutti papiston mielipiteisiin. Hän oli nousevan raittiusliikkeen huomatuimpia johtomiehiä, Raittiuden Ystävien monivuotinen puheenjohtaja ja alkoholistiparantola Turvan perustaja.
Hänen ohjauksestaan saivat nuoruudessaan nauttia muun muassa Rolf Lagerborg, Aino Achté, Maila Talvio, Katri Bergholm, Aino Kallas, Helmi Krohn ja Aune Krohn.
Elis Bergroth oli Gustaf Johanssonin rinnalla Suomen kirkon vaikutusvaltaisin johtomies 1800-luvun loppupuolella.
Belgorodin alue

Maantiede

Belgorodin alue rajoittuu etelässä ja lännessä Ukrainaan, pohjoisessa Kurskin alueeseen ja idässä Voronežin alueeseen. Belgogradin sijaitsee Keski-Venäjän ylängön lounaisosassa. Alueen merkittävimmät joet ovat alueen länsiosasta alkunsa saava Donets ja Oskol.

Historia

Toisessa maailmansodassa Belgorodin alue oli Saksan miehittämä 1941–43.

Väestö

Alueen asukasluku on 1 532 526 henkeä (vuonna 2010). Kaupunkiväestön osuus oli paria vuotta aiemmin 66,6 %. Suurimmat kaupungit ovat Belgorod (356 426 as.), Staryi Oskol (221 163 as.) ja Gubkin (88 562 as.).
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 92,9 % on venäläisiä ja 3,8 % ukrainalaisia.

Hallinto

Belgorodin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Belgorod. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma. Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 22 piiriin ja 6 kaupunkialueeseen.

Talous

Belgorodin alueen bruttokansantuote oli Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 397 069,9 miljoonaa ruplaa eli 1,06 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 259,1 tuhatta ruplaa eli noin 6 347 euroa. Tämä oli lähellä (99 %) Venäjän keskiarvotasoa.
Belgorodin alueella on kaivos-, koneenrakennus-, metalli-, kemian-, rakennusaine- ja elintarviketeollisuutta. Kaivosteollisuus tuottaa pääasiassa rautamalmia. Maanviljely tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, auringonkukan siemeniä ja eteerisiä öljykasveja. Lisäksi on karjataloutta.