Norjan ja Suomen raja

Norjan ja Suomen raja (norj. Finskegrensen) on noin 736 kilometriä pitkä valtionraja, joka on koko matkaltaan sisämaassa. Sen länsi- ja itäosat ovat maarajaa, mutta keskiosa on jokirajaa Tenon vesistössä. Rajan ylitys on Schengenin sopimuksen ja pohjoismaisen passivapauden vuoksi verrattain vapaata.
Norjan puolella rajaa ovat Tromssan ja Finnmarkin läänit, Suomen puolella Lapin maakunta.

Rajan kulku

Lännessä raja alkaa Ruotsin rajalta Kolmen valtakunnan rajapyykiltä, joka sijaitsee Koltajärvessä Kilpisjärven ja Yykeänperän (Skibotnin) lähellä. Maarajan läntinen osuus on 291 kilometriä pitkä ja kulkee muun muassa Haltin kautta, joskin Haltin huippu jää Norjan puolelle. Maaraja noudattaa likimain vedenjakajaa Suomen puoleisen Tornionjoen vesistön sekä Norjan puoleisten Yykeänperänjoen (norj. Skibotnelva), Raisinjoen (norj. Skibotnelva), Altajoen ja Tenojoen vesistöjen välillä. 
Käsivarren juuressa lähellä Peltotunturia alkaa 294 kilometrin pituinen jokiraja, joka seuraa Rajajokea (pohjoissaameksi Rádjajohka), Kietsimäjokea (pohjoissaameksi Skiehččanjohka), Inarijokea ja lopulta Tenojokea. Raja seuraa jokiosuuksilla yleensä syväväylää ja järvissä keskiviivaa. Nuorgamissa on jokirajalla Suomen pohjoisin piste.
Nuorgamin ja Pulmangin kohdalla raja erkanee Tenojoesta ja kääntyy maarajana etelään, sitten kaakkoon ja Näätämön tienoilla jälleen etelään. Teno jatkuu Norjan puolella Jäämereen. Maarajan itäinen osuus on 151 kilometriä pitkä ja kohtaa Venäjän rajan Muotkavaaralla. Maarajan poikki laskevat Suomesta Norjan puolelle Näätämöjoki (norj. Neidenelva), Uutuanjoki (norj. Munkelva) ja Kotajoki (norj. Sandneselva).

Rajan historia ja hoito

Rajan kulku on peräisin 1700- ja 1800-luvuilta, jolloin se määriteltiin vaiheittain lännestä alkaen.
Vuonna 1734 tehtiin Ruotsin ja Tanskan (johon Norja tuolloin kuului) välinen sopimus rajankäynnistä. Raja seurasi Kölivuoristoa Haltille asti ja sieltä vedenjakajaa Peltotunturille.
Vuonna 1751 Strömstadin sopimuksessa sovittiin rajan jatkuvan Peltotunturilta jokirajana (Skeckemjock, Enara älf, Teno älf). Rajankäyntiä tehtiin 15 vuotta ja se päättyi Golmmesoaiville Näätämön ja Pulmangin välille. Pidemmälle ei rajaa katsottu voitavan pyykittää Venäjää kuulematta. Strömstadin sopimuksen myötä Ruotsi joutui luopumaan vaatimuksestaan päästä Jäämerelle.
»... och så till Laddegeinoifve eller Beldovadda, hwarest fjällryggen
slutar sig, ferifrän skall Riksskilnaden gå i norr till Skeckemjock, samt efter samme
Jock eller bäck till dess den faller uti Enara älf, som äfwen kallas Öfre Tana älf. Samma
älf förblifwer Riksgränts till dess att den sammanstöter med Karasjocki älf, hwarest den
store och rätte Tana eller Teno älf begynnes, som likaledes förblifwer Riksgränts ända
till det ställe hwarest Skolajocki bäck faller in i Teno älf. Derifrån drages GränseLinien
i öster till fjället Harrimatskaidi, så öfwer ett Land emellan twänne bäckar till träsket
Polmatjauri, sedan till Voumovaratz, Pitsusmarast och ändteligen till fjället Kolmisoifvi

Madda Kjetza.» 
Strömstadin sopimuksessa ei määrätty, missä kohtaa jokea raja kulkee, mutta rajankäynnissä perustaksi asetettiin syväväyläperiaate, jota on sittemmin seurattu kaikissa rajankäynneissä.
Vuonna 1809 Haminan rauhassa Suomi siirtyi osaksi Venäjää, ja vuonna 1814 puolestaan Norja ja Ruotsi muodostivat personaaliunionin. Rajankäyntiä jatkettiin Venäjän ja Norjan välillä vuosina 1826–1827. Rajaa jatkettiin Golmmesoaivilta Paatsjoelle ja sieltä Vuoremijokea Jäämereen. Kun vielä Suomen ja Venäjän välinen raja määriteltiin vuonna 1833 kohtaamaan Norjan rajan Muotkavaaralla, oli Suomen ja Norjan välinen raja määritelty.
Säännönmukaisten rajankäyntien väliksi on sovittu 25 vuotta. Rajankäyntejä on suoritettu viimeksi vuosina 1950, 1975–1976 ja 2000–2001. Rajankäynneissä muun muassa kunnostetaan ja lisätään rajamerkkejä, raivataan raja-aukkoa ja tarkistetaan jokirajan sijainti. Hiekkamassojen siirtyessä syväväylän paikka siirtyy, ja rajankäynneissä voidaan tehdä pieniä rajan siirtoja syväväylän seuraamiseksi. Esimerkiksi vuosien 2000–2001 rajankäynnissä siirtyi vesialueita kumpaankin suuntaan, Suomelle noin 14 hehtaaria enemmän kuin Norjalle; Suomelle siirtyi myös pieni pusikkoinen 0,14 hehtaarin saari.