Eeva-Kaarina Volanen

Aunuksen Teatteri

Jatkosodan puhjetessa kesällä 1941 Kuusankosken Työväenteatterin toiminta kuihtui nuorten miesten jouduttua rintamalle. Volanen pääsi Veikko Linnan johtamalle viihdytyskiertueelle ja vuonna 1942 hän liittyi Aunuksen sotateatterin riveihin. Aunuksen Teatteria johti Rafael Stenius. Volanen liittyi teatteriin paitsi esiintymisvietin johdosta, myös isänmaallisuudesta. Hänen roolitehtäviään oli muun muassa naispääosa Sabina näytelmässä Jääkärin morsian, jota sittemmin on pidetty hänen tosiasiallisena läpimurtonaan. Aunuksen Teatterin ohjelmisto koostui pääasiassa kevyistä näytelmistä, kuten Agapetuksen Syntipukki, jossa Volanen näytteli leninkiosaston johtajatarta. Rintamateatterissa vietetyt vuodet olivat Volaselle myös eräänlainen teatterikoulu.

Kotkan Maakuntateatteri

Syksyllä 1944 Volanen haki Kotkan Maakuntateatteriin näyttelijä Kaarlo Wilskan ehdotuksesta. Hän pääsi oitis sisään; hänen tuloroolinsa oli Mariella avioliittodraamassa Kirkas hetki. Roolisuoritus oli vaativa ja vastaanotto nuivahko: Volasen puhetapaa ja olemusta pidettiin teennäisinä, mutta hänet todettiin kuitenkin lupaavaksi näyttelijättäreksi. Tammikuussa 1945 Volanen sai ensimmäisen taiteellisen voittonsa William Shakespearen Talvisen tarinan Perditana. Lyyrinen tyttöhahmo sopi kuin valettu Volasen näyttelijänlaatuun. Kappale esitettiin myös valtion näyttämötaidetoimikunnalle. Suomen Kansallisteatterin hallinnollinen johtaja Teuvo Puro vaikuttui Volasen näyttämötyöskentelystä: hän piti tätä aitona ingenue-tyyppinä. Volanen kiinnitettiin Kansallisteatteriin näytäntövuodeksi 1945–1946.

Tampereen Teatteri 1957–1958

Volanen jäi Suomen Kansallisteatterista työlomalle syyskaudella 1957. Hän siirtyi Tampereen Teatteriin, jonka pääjohtajana hänen puolisonsa Sakari Puurunen oli toiminut jo kaksi vuotta. Pariskunta asui Hämeenpuiston kupeessa. Kaikkiaan Volanen näytteli Tampereen Teatterissa kahdeksan roolia, mukaan luettuna Salome Kaj Munkin Idealistissa ja Judith Walentin Chorellin Ruohossa. Salomen rooli laajensi Volasen taiteellista rekisteriä: hän sai tulkittavakseen katalan naisen, ja teki tästä pääosin onnistuneen luonnetutkielman.
Tutuista Tšehov-rooleistaan Volanen näytteli Tampereella Vanja-enon Sonjan, ohjaajana Kalima, kuten Kansallisteatterissakin. Vanjaa näytteli Leevi Kuuranne, jota vastaan näytteleminen oli Volaselle paitsi haaste, myös inspiraation lähde. Toinen erityisen vaikea rooli oli Nataša Leo Tolstoin romaaniin perustuvassa draamassa Sota ja rauha. Kappale edusti niin kutsuttua uutta teatteria, jota oli kehittänyt eritoten ohjaaja Erwin Piscator. Hän pyrki saamaan traditionaalisten suljettujen kohtausten sijalle ”aineksen eeppisen kulun”. Käytännössä uudistettiin tilan käyttöä ja sitä myöten näyttelijöiden työtä. Volanen piti Natašaa Tampereen kautensa vaativimpana tehtävänä, ja siitä tuli yksi hänen lukuisista taiteellisista voitoistaan.

Tähtinäyttelijä 1960-luvulla

Volasen virkavapauden päätyttyä Puurusen taiteilijapariskunta palasi Helsinkiin. Sakari Puurunen oli valittu Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterin johtajaksi. He muuttivat ensin Vuorikadulle ja sittemmin Kallion kaupunginosaan Toiselle linjalle, missä Volanen asui kuolemaansa asti.
Volasen paluu Kansallisteatteriin oli voitokas. Marraskuussa 1959 sai ensi-iltansa August Strindbergin Uninäytelmä ohjaajanaan Arvi Kivimaa. Volanen näytteli Indran tytärtä, ja jatkoi sen myötä Tampereella oppimaansa uutta, pelkistetyn näyttämöilmaisun linjaa. Volanen koki Indran tyttären erittäin vaikeaksi rooliksi; hän ei poistunut näyttämöltä kertaakaan sinne tultuaan ja hänen oli ilmennettävä intensiivistä mukanaoloaan silloinkin, kun hän seisoi ääneti paikallaan tarkkaan määrätyssä kohdassa näyttämöä. Herpaantua ei saanut edes sekunnin murto-osaksi. Katri Veltheimin mielestä roolisuoritus oli jälleen kerran osoitus Volasen kyvystä ”syttyä näyttämöllä”, mihin ”yhtyi äärimmäisen pienien sävyjen ja kokonaisilmaisun täydellinen hallinta”.
1960-luvulla Volanen sai tulkittavakseen edelleen useita Tšehov-rooleja sekä rooleja, joiden vuorosanat oli kirjoitettu runomittaan. Näitä olivat muun muassa Eleonora d'Este Goethen näytelmässä Torquato Tasso (1965) ja Sofokleen Antigone (1968). Aiemmin Volanen oli näytellyt Anouilh'n modernissa Antigone-versiossa. Klassinen Antigone muovautui Volasen käsittelyssä erilaiseksi – älylliseksi ja pelkistetyksi.
Volasen taiteellisiin triumfeihin kuuluu eittämättä vuoden 1961 Lokki, jossa hän näytteli itselleen entuudestaan tutun Ninan osan. Nelikymmenvuotiaana hän kykeni saamaan Ninaan uusia ulottuvuuksia, jolloin tulkinnasta muotoutui vivahteikkaampi ja kypsempi kuin kymmenen vuotta aiemmasta suorituksesta. Lokkia esitettiin myös Suomen ulkopuolella: Berliinin Hebbel-teatterissa syksyllä 1961, Pariisin Kansojen Teatterissa keväällä 1962, Moskovassa ja Leningradissa kesällä 1962 sekä Lyypekissä vuonna 1963. Menestys oli erinomainen varsinkin Berliinissä ja Moskovassa, Pariisissa vastaanotto oli varautuneempi.
Keväällä 1963 Volanen näytteli Kirsikkapuistossa menestyksellisesti Anjan äitiä Andrejevna Ranjevskajaa. Reetta Nieminen kirjoitti roolisuorituksesta: ”Eeva-Kaarinan Ranjevskajassa oli aristokraattisuutta, vuosisadan loppua – ei vain ulkonaisessa olemuksessa, vaan sielussa.”
Volanen teki viimeisen nuoren tytön roolinsa 42-vuotiaana: hän tulkitsi seitsentoistakesäistä Maijua Minna Canthin näytelmässä Papin perhe kevätkaudella 1963. Kappaleen ohjasi Wilho Ilmari. Volasen Maiju sai ylistävän vastaanoton, kriitikoiden mielestä se oli ”Maijujen Maiju”. Näyttelijätär itse kertoi Maiju-tulkinnastaan parikymmentä vuotta myöhemmin: ”Maijun roolin on tultava omasta itsestä, on vietävä omat nuoren tytön tunteet mukaan. –– Pystyn helposti vaihtamaan ilon ja kiihkeyden suruun ja depressiivisyyteen.”
Paul Claudelin näytelmässä Keskipäivän taite kevätkaudella 1965 Volanen näytteli Yséa. Ohjaajana toimi Jack Witikka. Roolisuoritus oli Volasen uralla sikäli poikkeuksellinen, että siinä oli näyttelemisen tuntua ja työn ponnistusta: tulkintaa arvostettiinkin ensisijaisesti tyylikkäänä näyttelijäntyönä ja se nähtiin selkeäksi todistukseksi Volasen monipuolisuudesta. Ysén miehiä näyttelivät Matti Ranin, Heikki Savolainen ja Matti Varjo.
Vuonna 1968 Volanen vietti 25-vuotistaiteilijajuhlaansa. Juhlanäytelmäkseen hän valitsi Victorien Sardoun hupinäytelmän Erotaan pois, jossa hän näytteli Cypriennen roolin. Lokakuun lopussa järjestetty juhlanäytös herätti runsaasti mediahuomiota. Erotaan pois ja etenkin Volasen suoritus saivat erinomaisen vastaanoton. Sardou oli alun perin kirjoittanut Cypriennen osan maailmankuululle primadonnalle Sarah Bernhardtille. Suomalaisista näyttelijöistä Cyprienneä olivat näytelleet muun muassa Ida Aalberg ja Helmi Lindelöf. Rooli antoi näyttelijälleen tilaisuuden omien metodiensa ja taitojensa esittelemiseen: Volanen rakensi Cypriennensä vaatimattomaksi ja naiiviksi pikkukaupungin tytöksi, ja siten purki Aalbergin ja Lindelöfin aikoinaan rakentamat diivanelkeiset Cypriennet. Volasen vastanäyttelijänä nähtiin Joel Rinne.
Volanen näytteli 1960-luvulla kaikkiaan 26 roolia, suurin osa niistä päätehtäviä. Lajityypiltään näytelmät olivat laidasta laitaan: komedioita ja tragedioita; klassista ja modernia tuotantoa.

1970- ja 1980-luku

Volanen oli Kansallisteatterin tähtinäyttelijä 1960-luvulla, mutta 1970-luvulle tultaessa hänen roolinsa alkoivat vähetä ja pienentyä. Hän löysi ratkaisun työpulaansa monologeista; ensimmäinen niistä oli Juha Mannerkorven Ennen kuin me kaikki olemme hukkuneet huhtikuussa 1971. Volanen tulkitsi näytelmän kaikki roolit. Esityksestä tehtiin myös oma versionsa televisiota varten.
Vuonna 1972 Volanen näytteli Noraa Henrik Ibsenin Nukkekodissa. Kappaleen ohjasi Sakari Puurunen ja sen ensi-ilta oli virallisen kauden ulkopuolella, kesäkuussa. Siitä tehtiin myös kiertuenäytelmä, jota esitettiin vuosikausia eri puolilla Suomea. Nukkekodista tuli ensi-iltavuotensa teatteritapaus, ja eniten huomiota herätti Volasen uudenlainen Nora-tulkinta.
Volanen nimitettiin taiteilijaprofessoriksi keväällä 1974. Hän sai viiden professorivuotensa aikana kaksi vierailukutsua: Mikkelin teatteriin ja Vaasan kaupunginteatteriin. Molemmat olivat Tšehov-tehtäviä. Mikkelissä Volanen näytteli Vanja-enon Sonjaa aviomiehensä ohjaamana ja Vaasassa Kirsikkapuiston Ranjevskajaa Hannu Lumivuoren ohjaamana. Lisäksi hänellä oli roolitehtäviä Intimiteatterissa ja Kansallisteatterissa. Syksyllä 1974 Kansallisteatterin suurella näyttämöllä sai ensi-iltansa Esko Elstelän ohjaama Alfred De Musset’n Lorenzo, jossa Volanen näytteli Ricciarda Cibon roolin. Keväällä 1976 Willensaunan näyttämön avajaisnäytelmässä, Marin Sorescun Elämän kehdossa, Volasella oli ensimmäistä lastaan odottavan Irinan rooli. Volasen jättiroolin tulkinnassa kiinnitettiin huomiota uudenlaiseen äänenkäyttöön ja näyttelijän koko olemisen sanottiin olevan ilmaisua. Syksyllä 1977 Kansallisteatterin suurella näyttämöllä tuli ensi-iltaan Esko Elstelän ohjaama Pierre de Marivaux'n Harhatunteet, jossa Volasen esittämän leskeksi jääneen markiisittaren sanottiin tekevän näytelmästä esityksellisen juhlan ja näyttämötaiteen juhlan.   Professuurinsa aikana Volanen vakiinnutti asemansa monologien ja runoiltojen esiintyjänä.
Vuonna 1981 Volanen näytteli Kansallisteatterissa Paulinea Jacques Offenbachin operetissa Pariisilaiselämää, joka oli miesmuistiin ensimmäinen operetti Kansallisteatterin lavalla. Yleisövastaanotto oli hyvä, kriitikot tosin suhtautuivat operettiin ynseästi. Kevätkaudella 1983 Volanen tulkitsi Helene Alvingin roolin Ibsenin näytelmässä Kummittelijoita. Roolisuoritusta luonnehdittiin muun muassa hienosointiseksi sooloksi. Syyskaudella 1984 hän näytteli Lindaa Kauppamatkustajan kuolemassa. Kappale pysyi teatterin ohjelmistossa vuosikausia.
Eeva-Kaarina Volanen jäi Suomen Kansallisteatterista eläkkeelle vuonna 1990, mutta jatkoi edelleen näyttämötaiteilijan uraansa.

Runot

Lausunta oli olennainen osa Volasen taiteilijan uraa. Hän oli innostunut runoudesta jo lapsuudessaan äitinsä inspiroimana, ja ajan mittaan hänestä kasvoi mestarillinen lausuja. 1970-luvulla Volanen alkoi tehdä runouteen liittyvää yhteistyötä Ritva Ahosen ja Aino-Maija Tikkasen kanssa. Taiteilijattaret järjestivät yhteisiä runoiltoja ja kiertelivät pitkin Suomea runoja lausumassa, teemoinaan muun muassa Helvi Hämäläinen. Vuonna 1988 he tekivät kiertueen Kanadassa, missä he esittivät Kalevala-aiheista runoutta.

Televisio

1960–1990-luvuilla Volanen näytteli muutamissa televisioelokuvissa ja -näytelmissä. Hänen televisiotöistään huomattavimpia ovat kaksoisrooli teoksessa Magdaleena ja maailman lapset (1971) sekä Adelen rooli teoksessa Hänen olivat linnut (1976). Ritva Nuutisen ohjaama Hänen olivat linnut herätti runsaasti huomiota ja siitä tuli suomalaisen televisioteatterin klassikko.
Volanen lainasi äänensä Lumikille satuanimaation Lumikki ja seitsemän kääpiötä vuoden 1962 dubbauksessa.
Vuonna 1981 Volanen näytteli Larin Paraskea liki kolmituntisessa televisioelokuvassa Sijan tiijän kussa synnyin. Teoksen ohjasi Sakari Puurunen. Runonlaulaja Paraske ja hänen elämänsä olivat kiehtoneet Volasta ja Puurusta jo pitkään. Volasen jäähyväisrooli oli dementoitunut vanhus Nelly Matti Ijäksen televisioelokuvassa Pala valkoista marmoria (1998). Nellyn aviomiestä Ossia tulkitsi Lasse Pöysti. Pala valkoista marmoria voitti Prix Italia -palkinnon.

Opetustyö

Volanen oli taiteellisen työnsä ohella teatteripedagogi. Hän opetti taiteilijaprofessorikautensa aikana Teatterikoulussa. Hän oli pidetty opettaja, koska oli itse mukana koko ajan. Lisäksi hän suhtautui työhönsä siinä määrin vakavasti, ettei oppilaskaan voinut jäädä välinpitämättömäksi. Helsingin yliopiston teatteritieteen opiskelijoille Volanen opetti näytelmän analysointia.