google/wiki40b huggingface dataset:
Lucien Marcus Underwood

Lucien Marcus Underwood (26. lokakuuta 1853 New Woodstock, New York - 1907) oli yhdysvaltalainen kasvitieteilijä, toimittaja ja lintutieteilijä. Underwood teki itsemurhan vuonna 1907.
Underwood opiskeli ja väitteli filsosofian tohtoriksi (1879) Syracusen yliopistossa. Väitöskirjan nimi oli The Geological Formations Crossed by the Syracuse and Chenango Valley Rail Road. Opiskeluaikanaan hän kiinnostui saniaisista ja julkaisi 1881 teoksen Our Native Ferns and How to Study Them, joka oli ensimmäinen opas Pohjois-Amerikan saniaisista. Tämä kirja, samoin kuin seuraava julkaisu Moulds, Mildews, and Mushrooms (1899), oli hyvin suosittu kasvitieteen ammattilaisten kesken.
1880-luvulla Underwood opetti geologiaa, kasvioppia ja luonnontieteitä useissa yliopistoissa ja collegeissa. Syracusessa hän aloitti tutkimukset sammalten, maksasammalten ja sienien parissa. Tutkimus maksasammalten parissa johti myöhemmin laajan toeksen The Systematic Botany of North America julkaisemiseen.
Vuodesta 1892 alkaen Underwood toimi kasvien nimistökomiteassa. Komitea valitsi Underwoodin Yhdysvaltain valtuuskuntaan Italian Genovan kansainväliseen kasvitieteelliseen kongressiin. 1896 Underwood valittiin Columbian yliopiston kasvitieteen professoriksi. Hän osallistui tutkimusretkille Puerto Ricoon, Kuubaan, Jamaikalle ja Kalliovuorille. Hänet valittiin New Yorkin kasvitieteellisen puutarhan tieteellisen neuvoston puheenjohtajaksi 1901–1907. Hän toimitti Bulletin of the Torrey Botanical Club -lehteä ja oli perustamassa Amerikan kasvitieteellistä seuraa (Botanical Society of America).
Underwood nimesi myös lintuja, kuten sukupuuttoon hävinneen miravallesinkolibrin (Amazilia alfaroana, syn Saucerottia alfaroana) vuonna 1896. Useimmat tutkijat lukevat sen nykyisin siniotsakolibrin alalajiksi.
Johnstoningenetti

Ulkonäkö ja koko

Johnstoningenetti painaa noin kolme kilogrammaa. Sen ruumiin pituus on 40–52 senttimetriä ja hännän pituus 40–54 senttiä. Väri on kullertava mustilla pisteillä. Hännässä on mustia renkaita.

Levinneisyys

Johnstoningenetti esiintyy sademetsissä. Tavallisesti sitä tavataan Guineassa, mutta myös Liberiassa, Norsunluurannikolla ja Ghanassa.
Romeo

Romeo Montague on Julian rakastettu William Shakespearen näytelmässä Romeo ja Julia.
Romeo joutuu maanpakoon tappaessaan Julian serkun Tybaltin. Romeo ei saanut Lorenzon kirjettä, joten hän luuli Julian oikeasti kuolleen. Niinpä hän tappaa ensin Parisin, jolle Julia oli luvattu, ja sitten itsensä. Herätessään unestaan Julia huomaa rakkaansa makaavan vierellään kuolleena, niinpä Julia tappaa itsensä rakastansa syleillen.
Just My Luck

Juoni

Ashley on onnekas nuori tyttö ja Jake huono-onninen mies, jolle tapahtuu jatkuvasti pahaa. Suudeltuaan Jakea naamiaisjuhlissa Ashley tajuaa hyvän onnensa vaihtuneen Jaken huono-onnisuuteen. Ashley ajautuu lukuisiin surkeisiin tapahtumiin, kun taas Jake saa upouuden asunnon ja levytyssopimuksen McFly-yhtyeelleen. Ashley yrittää löytää Jaken uudestaan ja suudella tätä palauttaakseen onnensa. Jake on kuitenkin naamioitunut eikä Ashley tiedä miltä hän näyttää, joten hän päätyy suutelemaan kaikkia juhlien miestanssijoita, jotka voisivat olla Jake. Hän kokeilee, onko mies se oikea raaputtamalla peliarpaa suutelun jälkeen. Hän löytää viimeisen miehen, jota ei ole suudellut, ja suutelee tätä esittäen miehen saaneen sydänkohtauksen ja antavansa tälle tekohengitystä. Kuinka hyvänsä, hän kaatuu mutakasaan, joka oli taidenäyttelyssä, ja joutuu jälleen raahatuksi putkaan. Luovutettuaan hän tapaa Jaken kahvilassa.
Ashleyn peityttyä mutaan ja hänen ollessaan rahaton ostamaan ruokaa, Jake tuntee myötätuntoa tyttöä kohtaan. Jake antaa Ashleylle vanhan työnsä. Jonkin ajan kuluttua Ashley tajuaa Jaken olleen juhlissa ja saa onnensa takaisin suutelemalla tätä uudestaan. Myöhemmin Jaken isännöimässä konsertissa asiat menevät pieleen, mikä johtuu Jaken takaisin saamasta huonosta onnesta. Ashley säälii Jakea ja suutelee tätä uudestaan. Ashleyllä on tunteita Jakea kohtaan, mutta ajattelee ettei suhde voisi toimia, koska heidän täytyisi suudella. Hän aikoo lähteä tapaamaan vanhempiaan joksikin aikaa.
Jake saapuu Grand Centralin asemalle saatuaan selville suudelmien ”siirtävän” onnea. Hän suostuttelee Ashleyn jäämään ja sanoo, että tämän kanssa oleminen on paljon arvokkaampaa kuin jatkuva onnekkuus. Lopulta he molemmat pussaavat Jaken nuorta serkkua (jolla on myös huonoa onnea) vastakkaisille poskille yhtä aikaa, siirtäen onnen tälle. Ashleylle ja Jakelle jää molemmille sekä hyvää että huonoa onnea.
Tapani Lausti

Tapani Lausti (s. 31. tammikuuta 1943, Helsinki) on suomalainen eläkkeellä oleva toimittaja ja ulkomaankirjeenvaihtaja. Hän työskenteli urallaan YLE:ssä, BBC:ssä ja Suomen Lontoon instituutissa. Hän sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon yhdessä Kaj Bärlundin kanssa teoksesta Palkat paketissa vuonna 1972. Toimittajana Lausti on erikoistunut kansainväliseen politiikkaan ja aatehistoriaan. Nykyään Lausti asuu Espanjassa.

Henkilöhistoria, ura ja mielipiteet

Lausti syntyi kirjastoneuvos Kaarlo Laustin ja Päivi Salolammen perheeseen. 
Laustin työhön ovat kuuluneet maailmanpolitiikan kriittinen seuranta ja analyysi jo 1960-luvulta, jolloin Lausti aloitti uransa. Kylmän sodan aikana Lausti ei hyväksynyt hyväksynyt valintaa kapitalismin ja reaalisosialismin välillä, vaan kuului niihin, jotka toivat esiin vapaudenhenkisen sosialismin vaihtoehdon. Vuodet 1967–1986 Lausti työskenteli Yleisradiossa. Vuosina 1973–1982 hän toimi ulkomaantoimittajana, vuodet 1983–1986 Ylen vakituisena Lontoon-kirjeenvaihtajana ja 1987–1995 freelancerinä Lontoossa. Raportteja hän on tehnyt myös Irlannista, Neuvostoliitosta, Jugoslaviasta, Romaniasta, Tšekkoslovakiasta, Libyasta, Kiinasta, Filippiineiltä ja Brysselistä. Vuosina 1981–1982 Lausti myös luennoi Itä-Euroopan poliittisista järjestelmistä Helsingin yliopistossa. Koulutukseltaan Lausti on valtiotieteiden maisteri ja gradunsa, jonka aihe oli Yhdysvaltain ulkopolitiikka kommunistimaihin nähden, hän teki vuonna 1966. Suomen Lontoon Instituutissa Lausti toimitti lehteä nimeltä Eagle Street. 
Siirryttyään eläkkeelle Lausti on keskittynyt tutkimaan historian laboratoriossa kokeiltuja toisenlaisia ihanteita, elämänmuotoja ja kasvatusperiaatteita. Lausti uskoo yhä useampien ihmisten ymmärtäneen, että nyky-yhteiskunnat on rakennettu kestämättömälle pohjalle. Laustin mielestä on havaittavissa niin monia kriisejä ja uhkia, että tulevaisuuteen huolettomasti suhtautuminen on tuudittautumista illuusioihin. Uhkina Lausti näkee muun muassa ilmastonmuutoksen, kansainvälisen politiikan militarisoitumisen ja kansainvälisen talouden mahdollisen romahtamisen.
Besame Mucho (albumi)

Kappaleet

Kaikki kappaleet sovittanut Esa Pulliainen.
Etelävenäjänvinttikoira

Ulkomuoto

Etelävenäjänvinttikoira muistuttaa ulkoisesti melko paljon sloughia. Se on lyhytkarvainen ja erittäin nopea vinttikoira, jolla on kartiomainen ja leveä kallo, pitkä pää, heikko otsapenger ja pitkä kuono. Se on riippukorvainen, suurisilmäinen ja pitkäraajainen. Sen kaula on keskipitkä, lantio kaareva, rintakehä syvä ja vatsalinja ylösvetäytynyt. Pitkä häntä kaartuu liikkuessa selän päälle mutta riippuu levossa. Karvapeite on n. 4-5 cm pitkää. Väritys vaihtelee valkoisesta kermaan, mutta toisinaan se voi olla myös ruskea eri sävyissään tai brindle. Uroksen säkäkorkeus on 62-70 cm ja nartun 59-67 cm.

Alkuperä

Vuoden 1917 Venäjän vallankumous tuhosi monta aristokraattista metsästyskenneliä, minkä seurauksena moni chortai hylättiin kadulle, jossa ne risteytyivät paikallisten koirien kanssa. Tämän metsästyskoiran eteenpäin jalostamiseen on sittemmin käytetty myös keskiaasianvinttikoiraa, mikä osittain selittää sen paikallisen, tähän rotuun viittaavan nimen. Sitä käytetään jäniksen, pienen hirven, ketun ja suden metsästykseen, ja sen sanotaan kykenevän ottamaan hämmästyttävän nopeita, lyhyitä spurtteja lähtiessään saaliinsa perään. Samassa tilanteessa esimerkiksi venäjänvinttikoiran sanotaan kiihtyvän vastaavaan nopeuteen liian hitaasti ja uupuvan liian nopeasti. Vuonna 1952 etelävenäjänvinttikoira hyväksyttiin Moskovan kynologisessa kongressissa eteenpäin kehitettäväksi kolmen muun vinttikoiran ohella.
Kaukasus, Volga ja Don ovat rodun tärkeimmät alkuperäiset elinalueet, ja siellä sitä kasvattavat lähinnä kirgiisiheimot.
Michael Jackson (radiotoimittaja)

Michael Jackson (s. 16. huhtikuuta 1934) on yhdysvaltalainen radiojuontaja. Uransa alkuvaiheessa hän työskenteli Etelä-Afrikassa ja Isossa-Britanniassa. Kotimaassaan hän aloitti Massachusettsissa, josta hän siirtyi San Franciscoon tekemään yölähetyksiä. Suurimman suosionsa Jackson sai losangelesilaisella KABC-asemalla, jolla hän toimi 32 vuoden ajan.
Michael Jackson on saanut seitsemän Emmy-palkintoa, tähden Hollywood Walk of Famelle ja vuonna 2003 hänet nimettiin Radio Hall of Fameen. Jacksonin täyskaiman, muusikko Michael Jacksonin kuoltua vuonna 2009 tämän fanit kokoontuivat suremaan toimittaja-Jacksonin Walk of Fame -tähdelle, sillä pääsy muusikon omalle tähdelle oli estettynä tekeillä olevan Bruno-elokuvan ensi-iltavalmistelujen vuoksi.
Suomen kauppa- ja teollisuusministeri

Kauppa- ja teollisuusministeri oli jäsen Suomen valtioneuvostossa ajalla 27.11.1918–1.1.2008. Kauppa- ja teollisuusministeri johti kauppa- ja teollisuusministeriötä, joka yhdistettiin työ- ja elinkeinoministeriöön vuonna 2008. Viimeisenä kauppa- ja teollisuusministerinä toimi Mauri Pekkarinen. Hän toimi tässä tehtävässä kolmessa eri hallituksessa vuosina 2003–2007.
Nykyisin kauppa- ja teollisuusministeriä vastaa työ- ja elinkeinoministeri.

Kauppa- ja teollisuustoimituskunta

Kauppa- ja teollisuustoimituskunta perustettiin 9.8.1888 annetulla armollisella asetuksella, jolla perustettiin kaksi uutta toimituskuntaa senaatin talousosastoon. Kauppa- ja teollisuustoimituskunnan tehtävänä oli vastata Suomen suuriruhtinaskunnan kaupasta, merenkulusta, luotsi- ja majakkalaitoksista sekä satamien perustamisista ja kulkuväylien perkauksista, ruukkien ja sahalaitoksien, myllyjen, tehtaiden ja voimalaitoksien toiminnasta. Kauppa- ja teollisuustoimituskunta vastasi myös paloviinan valmistamiseen, elinkeinojen verottamiseen, patentti- ja rekisterihallituksen toimintaan sekä vakuutusyhtiöihin liittyvistä asioista. 27.11.1918 annetulla asetuksella muutettiin toimituskuntien nimet ministeriöiksi. Kauppa- ja teollisuustoimituskunnasta tuli näin kauppa- ja teollisuusministeriö.

Kauppa- ja teollisuusministeriö

Työ- ja elinkeinoministeriö aloitti toimintansa 1.1.2008. Vanhasen II hallituksen hallitusohjelmassa päätettiin, että uuteen työ- ja elinkeinoministeriöön kuuluvat kauppa- ja teollisuusministeriön tehtävät, työministeriön tehtävät lukuun ottamatta maahanmuutto- ja kotoutusasioita sekä sisäasiainministeriön alueiden ja hallinnon kehittämisosasto.
Meriteollisuusyhdistys

Meriteollisuus ry:ssä on noin 80 jäsentä, muun muassa meriteknisen alan laitevalmistajat, kokonaistoimittajat, suunnittelutoimistot, ohjelmisto- ja järjestelmätoimittajat sekä laivanrakennus-, korjaus-, ja offshoretelakat. Yhdistys on Teknologiateollisuus ry:n toimialayhdistys. 
Meriteollisuus ry:n tärkeimpiä tehtäviä on alan kotimaisen verkottumiskehityksen edistäminen, tuotekehitys- ja tutkimustoiminnan kansallinen ja kansainvälinen koordinointi sekä vaikuttaminen EU:n laivanrakennuspolitiikkaan ja yhteistoiminta kansainvälisissä järjestöissä. Tavoitteiden saavuttamiseksi yhdistyksen puitteissa toimii useita työryhmiä, kuten tutkimustoimikunta, verkostokehitystyöryhmä, verkoston tiedonhallintatyöryhmä, verkostokoulutustyöryhmä, täydennyskoulutustyöryhmä, kansainvälistymisen työryhmä, viestintä- ja koulutustyöryhmä, sääntö- ja suunnittelutyöryhmä, rahoitustyöryhmä ja offshoretyöryhmä. Yhdistys on jäsen alansa eurooppalaisessa jäsenyhdistyksessä SEA Europessa.
.
Media Virossa

Viron media eli viestimet koostuvat sanoma- ja aikakauslehdistä ja niiden verkkoversioista ja radio- ja televisiotoiminnasta. Pieneksi maaksi Viroon on itsenäistymisen jälkeen noussut hyvin runsas tarjonta joukkoviestimiä. 
Viroa kutsutaan joskus E-stoniaksi, jolla viitataan internetin, matkapuhelinten ja sähköisten palvelujen yleisyyteen ja suosioon maassa.
Virossa ei ole yhteistä toimittajajärjestöä, kuten esimerkiksi Suomessa Suomen journalistiliitto, joka ottaisi kantaa median tilanteisiin. Lehdistönvapaudessa Viro ei nouse Pohjoismaiden tasolle vaan sijoittuu Toimittajat ilman rajoja -järjestön vuosiraportissa 2019 yhdenneksitoista. Keskustelu sananvapaudesta on ollut erityisen kiivasta keväällä 2019. Siitä on esitetty huolta, ja toimittajia on eronnut, koska he kokevat, että sananvapautta on rajoitettu lehtien itsesensuurin vuoksi. Siitä on esittänyt huolensa myös Viron presidentti Kersti Kaljulaid, joka toukokuussa 2019 hallituksen virkaanastujaisissa pukeutui puseroon, jossa luki "Sõna on vaba" ('Sana on vapaa'). Hänen mukaansa uhka on oikeistopopulismi ja Virossa erityisesti Ekre-puolue, jonka johtajat ovat arvostelleet toimittajia.

Radio ja televisio

Virossa on kolme maanlaajuista televisioyhtiötä: julkinen Viron Televisio (ETV, vuodesta 1955) ja yksityiset Kanal 2 (1993) ja TV3 (1996). Jälkimmäiset ovat ulkomaalaisten omistuksessa. Useat paikalliset kaapelikanavat tarjoavat venäjän- suomen-, ruotsin- ja latviankielisiä ohjelmia. 
Julkiset radiolähetykset aloitti 1926 Viron radio (Eesti Raadio). Vuonna 1992 aloittaneen Radio Kukun myötä yksityisten kanavien määrä lisääntyi nopeasti ja 2008 maassa oli 31 radiokanavaa, joista viisi julkisia Viron radion kanavia. Vuonna 2007 julkiset Viron televisio ja Viron radio yhdistyivät Eesti Rahvusringhääling -yhtiöksi (ERR).

Lehdistö

Virossa ilmestyy satoja sanoma- ja aikakauslehtiä. Suurimpia sanomalehtiä ovat päivälehdet Postimees (23,6 prosentin markkinaosuus vuonna 2007) ja Eesti Päevaleht (12,9 prosenttia) sekä iltapäivälehti Õhtuleht (23,6 prosenttia). Viikkolehdistä suurin levikki on Eesti Ekspressillä (14 prosenttia), joka jo ennen Viron itsenäistymistä, 1989 alkoi ilmestyä ensimmäisenä riippumattomana virolaisena lehtenä. Toiseksi suurin viikkolehti on Maaleht (11,6 prosenttia).  
Yksityisten televisio- ja radioyhtiöiden tapaan virolaiset lehdetkin ovat ulkomaisen pääoman kiinnostuksen kohde. Kanal 2:n omistava norjalainen Schibsted and Modern Times Group omistaa puolet Õhtuleht -lehdestä ja suurimman osan Postimeesistä. Ruotsalainen Bonnier Group omistaa maan suurimman talouslehden Äripäevin.

Uutistoimisto

Maassa toimii kaksi uutistoimistoa. Baltic News Service on vuonna 1990 perustettu yksityinen uutistoimisto, jonka omistaa suomalainen Alma Media. Baltic News Servicen toiminta kattaa Viron, Latvian ja Liettuan. Eesti Rahvusringhääling ylläpitää julkisen sektorin rahoittamaa ETV24-uutistoimistoa.
The Player – Pelimies

Juoni

Suuren filmistudion tuotantopäällikkö Griffin Mill (Robbins) alkaa saada uhkaavia kirjeitä nimettömältä vaanijalta, todennäköisesti hylätyltä käsikirjoittajakandidaatilta. Griffin alkaa jäljittää kirjeiden lähettäjää ja tulee vahingossa tappaneeksi väärän miehen. Griffin rakastuu tämän leskeen (Scacchi).

Tuotanto

Elokuva alkaa kahdeksanminuuttisella otoksella, monimutkaisella kamera-ajolla elokuvastudion pihan poikki kulkevasta ihmisryhmästä toiseen, jonka aikana keskustellaan muun muassa Orson Wellesin Pahan kosketuksen alun kamera-ajosta ja Hitchcockin Köyden leikkaamattomuudesta. Välillä kamera jää tarkkailemaan ikkunan takana toimistossa pidettävää palaveria. Pelimies sisältää muutenkin runsaasti viittauksia Hollywoodin elokuviin ja niiden lajityyppeihin. Elokuvassa on myös Altmanille tyypillistä päällekkäistä dialogia ja henkilöhahmojen liikkeiden ehdoilla tehtyjä kuvia. Sivurooleissa nähdään omana itsenään suuri joukko Hollywoodin elokuvaväkeä ja julkisuuden henkilöitä, muiden muassa Harry Belafonte, Cher, John Cusack, Peter Falk, Jeff Goldblum, Anjelica Huston, Jack Lemmon, Malcolm McDowell, Burt Reynolds, Julia Roberts ja Bruce Willis.

Vastaanotto ja jälkimaine

Altman sai elokuvasta parhaan ohjauksen Bafta-palkinnon. Hänet palkittiin parhaana ohjaajana myös Cannesin elokuvajuhlilla, ja hän oli ohjauksestaan ehdolla myös Oscar- ja Golden Globe -palkintoihin. Tim Robbins voitti roolistaan Golden Globe -palkinnon. Michael Tolkin oli Oscar-ehdokkaana sovitetusta käsikirjoituksestaan ja Geraldine Peroni elokuvan leikkauksesta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Pelimiehen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aarno Karhilo

Aarno Eino Karhilo (vuoteen 1936 Grönlund; 22. marraskuuta 1927 Helsinki – 3. syyskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti, joka toimi suurlähettiläänä vuodesta 1971. Hän on koulutukseltaan lainopin kandidaatti.
Karhilo oli Suomen suurlähettiläs Tokiossa ja Manilassa 1971–1972, pysyvä edustaja YK:ssa New Yorkissa 1971–1977, suurlähettiläs Pariisissa ja pysyvä edustaja Unescossa 1977–1982, suurlähettiläs Moskovassa 1983–1988 sekä ulkoasiainministeriön poliittinen alivaltiosihteeri 1988–1992.
British Midland International

Laivasto

BMI:n laivasto koostui 26 Embraer ERJ 135 ja 145 koneesta.
Sadiolan kultakaivos

Sadiolan kultakaivos sijaitsee Malissa Kayesin alueen Kayesin piirin Sadiolan kunnassa 77 kilometriä Kayesista etelään.
Vuonna 1996 avatun kaivoksen omistavat eteläafrikkalainen AngloGold Ashanti (41 %), kanadalainen Iamgold (41 %) ja Malin valtio (18 %). Sen toiminnasta vastaa AngloGold Ashanti. Kaivosalueella on useita avolouhoksia sekä liuotus- ja sulatuslaitos, jonka kapasiteetti on 4,9 miljoonaa tonnia. Vuonna 2016 laitos käsitteli 2,0 miljoonaa tonnia malmia ja tuotti 1 984 kiloa kultaa. Liuotusprosessissa käytettiin 1 926 tonnia syanidia. Kaivosyhtiö työllisti 588 henkilöä.
Sadiolan oksidimalmin odotetaan loppuvan vuonna 2018. Toiminnan jatkaminen edellyttää siirtymistä kovaan sulfidimalmiin, mikä pidentäisi kaivoksen ikää kymmenellä vuodella. Lähistöllä sijaitsee samojen yhtiöiden omistama Yatelan kultakaivos, jonka toiminta loppui vuonna 2016.
Johan Henrik Fieandt

Johan Henrik Fieandt (1683–1741) oli virolaissyntyinen suomalainen sotilas. Hän oli Kajaanin linnanpäällikkö vuodesta 1715 ja puolusti sitä kuukauden ajan, ennen kuin antautui ja joutui vastoin sopimusta venäläisten vangiksi. Hän karkasti vankeudesta ja kaatui pikkuvihan aikana Lappeenrannassa. Isän ansioista lapset aateloitiin 1751 nimellä von Fieandt.
Hoikka-albatrossi

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 74–86 cm, paino noin 2,5 kg ja siipien kärkiväli noin 2 m. Selkäpuoli, pyrstön yläpuoli ja siipien yläpinta ovat mustanharmaat, alapuoli ja päälaki valkoiset ja pää muuten vaaleanharmaa. Siipien alapinta on valkoinen lukuun ottamatta kapeita tummia reunuksia. Tumman nokan yläharja on keltainen ja nokan kärki vaaleanpunainen. Sukupuolet ovat saman näköisiä. Nuori lintu muistuttaa aikuista mutta pyrstö on musta ja pää kokonaan valkoinen.
Laji on jaettu (splitattu) vuonna 2004 kahteen lajiin: T. chlororhynchos ja T. carteri.

Esiintyminen

Hoikka-albatrossi pesii eteläisellä Atlantilla Tristan da Cunhalla, Gough Islandilla ja Saint Helenalla. Pesivän kannan koko on noin 30 000–40 000 paria. Parimäärä on ollut laskemassa ja laji on uhanalainen. Kokonaispopulaatio on 50 000–100 000 yksilöä. Pesimäajan ulkopuolella se vaeltelee eteläisellä Atlantilla Etelä-Amerikkaa ja Afrikan lounaisrannikkoa myöten.
Suurin uhka lajille on kalastus. Vuosittain arvioidaan Brasilian edustalla kuolevan noin 900 hoikka-albatrossia pitkäsiimakalastuksessa.

Elinympäristö

Pesimäsaaret ovat kallioisia, osin saniaisten peittämiä. Pesimäajan ulkopuolella vaeltelee avomerellä.

Lisääntyminen

Pesii vuosittain. Pesä on rakennettu mudasta maahan, usein saniaisten suojaan. Munia on vain yksi.

Ravinto

Syö kalaa, mustekaloja ja äyriäisiä.
Syntyvyys

Syntyvyys eli syntyneisyys on väestön mittaluku, joka ilmoittaa vuoden aikana syntyneiden lasten lukumäärän keskiarvon tuhatta asukasta kohden. Syntyvyys voidaan ilmoittaa myös promilleina. Kun syntyvyydestä vähennetään kuolleisuus, jää jäljelle väestönkasvua osoittava luku, johon ei sisälly nettomaahanmuuttoa. Vuonna 2009 maailman keskimääräiseksi syntyyvydeksi oli arvioitu 19,7.

Syntyvyys Suomessa

Suomessa syntyy vajaat 60 000 lasta vuodessa. Kokonaishedelmällisyysluku on 1,7, kun EU27-maissa se oli 1,6. Luku on arvio siitä, montako lasta keskimäärin nainen saa elämänsä aikana. Ulkomailla syntyneiden (naisten) kokonaishedelmällisyysluku oli keskimäärin 2,0 mutta korkeampi eräistä maista tulleilla: Somalia 4,3, Marokko 3,9, Kongo 3,3, Turkki 3,1, Irak 3,0, Jugoslavia 2,8, Afganistan 2,7, Etiopia 2,7, Ruotsi ja Ukraina 2,1, ..., Iran, Saksa ja Japani 1,4, Espanja 1,3.
Vuonna 2009 syntyi 61 000 lasta mutta vuonna 2017 vain noin 50 000. Maahanmuutto kuitenkin esti väestön vähenemisen.
Kyū Sakamoto

Musiikkiuran alku

Sakamoto syntyi vuonna 1941 Kawasakissa, Japanissa, ravintoloitsijan poikana. Hän alkoi laulaa jo teini-ikäisenä jazzklubeilla ja aloitti muusikon uransa kitaristina japanilaisessa The Drifters -yhtyeessä vuonna 1958. Vuotta myöhemmin hän teki levytyssopimuksen Toshiba-levymerkin kanssa. Seuraavan vuosikymmenen alussa Sakamoto siirtyi soolouralle, jota jatkoi kuolemaansa asti. Hänen monet laulunsa saivat menestystä kotimaassaan, ja hän esiintyi valkokankaalla, TV-ohjelmissa ja radiolähetyksissä.

Lyhytaikainen menestys

Sakamoton kansainvälinen läpimurto tapahtui vuonna 1963, jolloin brittiläisen levy-yhtiön Pye Recordsin puheenjohtaja ja omistaja Kenny Ball kiinnostui hänen kappaleestaan ”Ue o muite arukō” (”Katson ylös kun kävelen”). Laulu oli jo edellisenä vuonna herättänyt kiinnostusta monissa Euroopan maissa ja se tunnettiin useilla eri nimillä kuten ”Unforgettable Geisha Baby”. Kappale oli myös ehtinyt tulla tutuksi Englannin jazzklubeilla, jossa Kenny Ballin orkesteri esitti sitä Dixieland-versiona. Ballin jazzversio nousi seuraavana keväänä brittilistojen kymmenen myydyimmän levyn joukkoon.
”Ue o muite arukō” julkaistiin Britanniassa Sakamoton esittämänä, mutta laulun nimi muutettiin ”Sukiyakiksi” japanilaisen ruokalajin mukaan. Laulusta tehtiin lähes välittömästi useita cover-versioita. Heinäkuuhun 1963 mennessä kappaleesta oli levytetty 23 eri versiota yli kymmenessä eri maassa.
Laulun kulkeuduttua vuoden 1963 aikana Yhdysvaltoihin sen levytti ensimmäisenä Bill Vaughn and his Orchestra, jonka levytys menestyi hyvin. Tämä johti siihen, että levy-yhtiö Capitol julkaisi Yhdysvalloissa myös Sakamoton tekemän version. Kappale nousi Billboard Hot 100 -listan kärkeen, ja menestyi hyvin ympäri maailmaa. Kun Sakamoto saapui kesällä 1963 Los Angelesin kansainvälinen lentoasemalle, tuhannet kirkuvat teinit ynpäröivät hänet.
Laulu oli suosittu myös Suomessa ja oli myyntitilastoissa parhaimmillaan neljäntenä. Siitä tehtiin useita suomenkielisiä versioita. Laulun suosioon lienevät vaikuttaneet myös Tokion olympialaiset, jotka pidettiin vuonna 1964. 
”Sukiyaki” jäi kuitenkin Sakamoton ainoaksi todelliseksi hitiksi. Seuraavat singlet ”China Nights” / ”Benkyo No Cha Cha Cha” nousi vielä Billbardin listoille, mutta vuoden 1963 muut levytykset ”Elimo” / ”Why” ja ”Tankobushi” / ”Olympics Song” eivät saavuttaneet suosiota.
Vuonna 1966 Sakamoto levytti Rauno Lehtisen säveltämän Letkajenkan japaniksi nimellä ”Let’s kiss (jenka)”.
Sakamoto jatkoi soolalaulajan uraansa, ja otti osaa muun muassa Brasilian Rio de Janeirossa järjestettyihin laulukilpailuihin vuonna 1968 kappaleella ”Sayounara, sayounara”. Vuonna 1971 hän avioitui näyttelijätär Yukiko Kashiwagin kanssa.
Sakamoto kuoli Japanissa sattuneessa ja 520 henkeä vaatineessa lento-onnettomuudessa 12. elokuuta 1985. Häntä jäivät kaipaamaan vaimo ja kaksi lasta.
Asteroidi ”6980 Kyusakamoto” on nimetty Sakamoton mukaan.