google/wiki40b huggingface dataset:
Johan Leche

Johan Leche (22. syyskuuta 1704 Barkåkran pappila Skåne Ruotsi – 17. kesäkuuta 1764 Turku) oli 15 vuotta Turun akatemian lääketieteen professori ja rehtori.

Elämäkerta

Lechen vanhemmat olivat kirkkoherra Jöns Leche, k. 1710, ja Kristina Paulin. Hänen vaimonsa oli vuodesta 1748 Helena Elisabeth Svenonius, k. 1797. Pariskunnalla oli kahdeksan lasta, kaksi poikaa ja kuusi tytärtä, joista yksi tytär ja yksi poika kuolivat lapsina.
Leche tuli ylioppilaaksi Lundin yliopistoon 1724. Hän opiskeli eri aineita, mutta oli myöhemmin muutaman vuoden kotiopettajana. 1932 hän palasi yliopistoon opiskelemaan lääketiedettä ja sai lääketieteen tohtorin arvon 1740.
Turun Akatemian lääketieteen professoriksi hän siirtyi 1749. Opetusta ei annettu kaikissa tarvittavissa aineissa, joten suurin osa siellä aloittaneista valmistui Uppsalasta tai muualta.
Isorokko oli siihen aikaan vakava ongelma, ja Leche päätti vuonna 1754 suojata tyttärensä rokotuksella. Ruotsin ensimmäisen rokotuksen antoi juuri virkaansa astunut Turun piirilääkäri Johan Haartman.
Leche oli kiinnostunut kasvitieteestä. Hän laati Suomen kasveja kuvaavan Flora Fennican, joka jäi kuitenkin käsikirjoitukseksi ja tuhoutui Turun palossa. Hän oli mukana uuden kasvitieteellisen puutarhan suunnittelussa. Muita hänen kiinnostuksensa kohteita olivat mineralogia ja eläimet, joista hän luennoi ja julkaisi kirjoituksia, sekä monenlaiset käytännön elämään liittyvät aiheet.
Lechen oppilas Johan Grysselius (1738–1788) puolusti väitöskirjaansa De commoratione hybernali et peregrinationibus hirundinum vuonna 1764, ja aiheena oli pääskyjen talvehtiminen vesistöjen pohjamudassa, joka oli siihen aikaan täysin hyväksytty tieteellinen tosiasia, ja muun muassa Carl von Linné uskoi siihen. Leche ja Grysselius esittivät tutkielmassa vakuuttavia todisteita pohjamudassa talvehtimista vastaan, mutta heidän päättelynsä ei juuri saanut ilmaa siipien alle, ja pseudotieteellinen mutatalvehtimisteoria kumottiin yleisesti vasta 1800-luvun loppupuolella. Ruotsalainen Karl Jakob Sundevall tosin sai kunnian teorian kumoamisesta jo hieman aiemmin, mutta hän lienee saanut Grysseliuksen väitöskirjan käsiinsä ja tutkinut itse kyseistä tapahtumaa eli sen oletusta.
Lechellä oli monipuolinen kielitaito. Äidinkielensä ruotsin lisäksi hän oli oppinut latinaa, hepreaa ja kreikkaa sekä lisäksi englantia, ranskaa ja saksaa. Suomeakin hän opetteli, ettei tarvinnut vaieta maanmiestensä seurassa.
Kieppi, Kokkolan luonnontieteellinen museo

Kieppi, Kokkolan luonnontieteellinen museo on Veikko Salkion perustama kolmesta laajasta yksityiskokoelmasta koostuva museo. Kieppi sijaitsee Kokkolan keskustassa.

Veikko Salkio

Veikko Salkio työskenteli luonnonsuojelualueiden vartijana. Salkion elämäntyö tähtäsi luonnonsuojelun ja ympäristökasvatuksen edistämiseen. Vapaa-aikanaan Salkio täytti Suomen nisäkkäitä ja lintuja, joihin lukeutuu lähes kaikki suomalaiset nisäkkäät ja noin 230 eri lintulajia. Veikko Salkiolle erityisen tärkeä kokoelma oli huomionarvoinen hirvieläinten ja onttosarvisten sarvi- ja kallokokoelma. 
1980-luvun alussa Veikko Salkion fossiilikokoelma alkoi karttua nopeasti Huippuvuorten retkien avulla sekä kanadansuomalaisen Ray Rinnan ryhdyttyä lähettämään näytteitä.
Salkio halusi lahjoittaa kokoelmansa kaikille, jotka olivat kiinnostuneita luonnosta ja sen eläimistä. Salkion toiveena oli, että myös jälkipolvet saisivat nähdä luonnon moninaisuuden. Kieppi jatkaa perustajansa Veikko Salkion työtä jakamalla luontotietoutta kokoelmien näytteiden kautta. Salkion kokoelma on kokonaisuus, jota ei täydennetä enää hänen kuolemansa jälkeen.

Viljo Nissinen

Viljo Nissisen tavoite oli hankkia mahdollisimman täydellinen mineraalikokoelma: hän halusi kerätä kaikki maailman mineraalit. Kokoelma sisältää yli 1400 mineraalinäytettä. Kokoelmasta löytyy Fennoskandian kilven vanhin kivi, noin 3500 miljoonan vuoden ikäinen Siuruan gneissi.

Armas Järvelä

Armas Järvelän perhoskokoelmaan kuuluu yli 30 000 näytettä. Järvelän kokoelma kattaa lähes kaikki Suomessa esiintyvät perhoslajit. Järvelä aloitti perhosten systemaattisen keräilyn ja tutkimuksen kesällä 1960 ja perhosharrastus oli Järvelälle hyvin mieluinen. 
Perhosten suuren määrän vuoksi eri lajeja asetetaan yleisön nähtäville teemoittain. Vähitellen perhoslajit, päiväperhoset, kiitäjät ja kehrääjät, koit ja kääriäiset, yökköset ja mittarit tulevat kaikki Kiepissä tutuiksi.

Tulipalo

Museossa syttyi tammikuussa 2019 sähkökaapista alkunsa saanut tulipalo. Museo kärsi vaurioita, mutta kokoelmat saatiin ulos ja pelastetuksi niin että ne kärsivät vain vähäisiä vaurioita. Rakennuksen korjausten valmistuttua kokoelmat palautetaan noesta puhdistettuina ja entistettyinä paikalleen.
Marcelluksen teatteri

Marcelluksen teatteri (lat. Theatrum Marcelli, ital. Teatro di Marcello) on antiikkinen teatteri lähellä Capitoliumia Sant'Angelon kaupunginosassa Roomassa. Teatterin rakennustyöt aloitti Caesar, mutta rakennus valmistui vasta 13 eaa. keisari Augustuksen aikana, joka nimesi sen varhain kuolleen vävynsä Marcus Claudius Marcelluksen muistoksi.
Puolikaaren muotoinen rakennus on rakennettu roomalaiselle teatterille ominaisesti tasamaalle. Toisin kuin kreikkalaisissa teattereissa katsomoa kannattivat holvikaaret. Teatterissa oli alun perin kolme travertiinista rakennettua kerrosta, joista alin oli koristeltu doorilaisilla, keskimmäinen joonialaisilla puolipylväillä ja ylin korinttilaisilla pilastereilla. Arkkitehtoninen ratkaisu toimi myöhemmin suorana esikuvana Colosseumille. Yleisöä teatteriin mahtui 15 000–20 000.
Keskiajalla Fabin, Pierleonen ja Savellin suvut käyttivät teatteria linnoituksenaan, ja myöhemmin sen raunioihin rakennettiin Orsinien palatsi.
4. jääkäripataljoona

4. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 2. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkärimajuri Gabriel von Bonsdorff (siirrettiin 23. maaliskuuta alkaen 2. jääkärirykmentin komentajaksi), jääkärikapteeni Edvard Hanell (19. maaliskuuta alkaen), jääkärikapteeni Paul Kirilow myöh. Kirilo (6. toukokuuta 1918 alkaen).
Pataljoonan esikunta sijaitsi 3. maaliskuuta 1918 Vaasassa ja se muodostettiin kokonaisuudessaan Vaasassa. 
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan osin Savonlinnasta ja osin Elisenvaarasta 11. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 14.–15. huhtikuuta 1918.
Pataljoonasta muodostettiin sodan jälkeen Savon Jääkärirykmentti.

Pataljoonassa palvelleita Saksan jääkäreitä

Pataljoonan adjutanttina jääkärivänrikki Ejwind Ahonius (siirrettiin 3. huhtikuuta 2. komppanian päälliköksi), esikuntavääpelinä jääkärivääpeli Alfred Camis (komennettiin myöhemmin 3. jääkäriprikaatiin), pataljoonan esikunnassa muonitus- ja lähettiupseerina jääkäriluutnantti Harry Gustafsson-Guster, 5. komppanianpäällikkönä jääkäriyliluutnantti Johan Harald (siirrettiin 3. jääkäriprikaatin esikuntaan), pataljoonan lääkintävääpelinä jääkärivääpeli Abel Ikonen, pataljoonan lähettialiupseerina jefreitteri Toivo Johannes Jatkola, komppanian ja pataljoonan vääpelinä jääkärivääpeli Kaarlo Kauppila, pataljoonan esikunnassa adjutanttina jääkäriluutnantti Ruben Lagus (siirrettiin rykmentin esikuntaan adjutantiksi), kuormastoaliupseerina jääkärivaravääpeli Sulo Wilho Lindberg, jääkärivänrikki Väinö Tojkander (siirrettiin 24. maaliskuuta 11. jääkäripataljoonaan), joukkueenjohtajana jääkäriluutnantti Sten Holm (siirrettiin 17. maaliskuuta 1918 6. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan).
HMS Liverpool (D92)

Palvelus

HMS Liverpoolin koeajoja nopeutettiin, jotta se saatiin palvelukseen lähetettäväksi Falklandeille. Alus lähti kesäkuun alussa 1982 Etelä-Atlantille, mutta se ei kerennyt mukaan sotatoimiin. Se viipyi kuitenkin alueella puoli vuotta ennen paluutaan Britteinsaarille.
Alus osallistui vuoden 2003 Irakin sotaan. Se lähetettiin 2005 Karibianmerelle, jossa sen tehtävänä oli torjua huumeiden salakuljetusta alueella. Alus siirrettiin 2009 modernisoitavaksi, ja se palasi palvelukseen 2010.
Alus saapui viimeisen kerran Portsmouthiin 26. maaliskuuta 2012 ennen palveluksesta poistoaan. Se poistettiin palveluksesta 30. maaliskuuta
Frans Mikael Franzén

Elämäkerta

Franzén syntyi oululaiseen kauppiasperheeseen. Jo nuorena hänet huomattiin kirjallisesti lahjakkaaksi, ja hänestä tuli aikansa lapsitähti. Hän kirjoitti ylioppilaaksi jo 13-vuotiaana, 17-vuotiaana hänestä tuli maisteri ja 20-vuotiaana dosentti. 
Franzén teki 1790-luvun puolivälissä matkan Pariisiin. Kotimaahan palattuaan hän toimi Turun akatemian kirjastonhoitajana ja otti vuonna 1798 hoitaakseen kirjallisuudenhistorian professorin viran. Franzén vihittiin papiksi vuonna 1803 ja hänelle annettiin Paimion seurakunta prebendaksi. Vuonna 1811 hän muutti Ruotsiin ja toimi siellä muun muassa Kumlan seurakunnan ja Tukholman Klaran seurakunnan kirkkoherrana ja vuosina 1834–1847 Härnösandin piispana. Franzén oli Ruotsin akatemian jäsen, johon hänet oli valittu jo vuonna 1808, ja hän toimi akatemian sihteerinä vuodesta 1824.1790-luvulla Franzén oli kenties suosituin suomalainen runoilija. Hänen parhaimpia teoksiaan lienee runoelma Människans anlete.
Franzénin filosofianhistoriallinen avaintyö on Kantin filosofian harrastamisen vakiinnuttaminen Suomeen. Uppsalassa ruotsalaisten kantilaisten, Boëthiuksen ja Höijerin, johdolla opiskellut Franzén oli nuorempana taipuvainen radikalismiin ja uskonnollisen tapakulttuurin kyseenalaistamiseen.
Franzén oli myös jonkin aikaa Åbo tidningar -julkaisun päätoimittajana.
Parhaiten hänet kuitenkin tunnettiin runoilijana, joka vaikutti merkittävästi Runebergiin ja Topeliukseen. Hän sepitti myös virsiä rationalistisessa hengessä. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on neljä hänen virttään sekä yksi virsi, joka on kirjoitettu hänen virtensä pohjalta. Ruotsin kirkon virsikirjassa on 11 hänen kirjoittamaansa virttä, ja Ruotsissa hänet tunnetaan ennen muuta virsirunoilijana. Kun Ruotsissa uudistettiin virsikirjaa 1800-luvun alussa, oli Franzén yksi keskeisiä henkilöitä tässä työssä. Hän oli virsikirjatyötä johtaneen Johan Olof Wallinin läheinen työtoveri, ja he julkaisivat yhdessä useita virsikirjaehdotuksia, muiden muassa ehdotukset Prof-Psalmer 1812, sekä Prof-Psalmer, andra häftet 1813. Useimmat Franzénin parhaista virsistä julkaistiin niissä. Lisäksi hän kirjoitti juomalaulun Glädjens ögonblick.
Franz Mikael Franzénin muistopatsas sijaitsee Oulun tuomiokirkon vieressä Franzénin puistossa. Helsingin Kalliossa on Franzéninkatu.
Sinfonia nro 5 (Beethoven)

Ludwig van Beethovenin sinfonia nro 5 c-molli (op. 67) valmistui vuosina 1804–1808 ja kantaesitettiin 22. joulukuuta 1808. Sinfoniasta on käytetty myös lisänimeä Kohtalonsinfonia, mutta toisin kuin kolmannessa sinfoniassa, tämä lisänimi ei ole Beethovenin antama. Lisänimi on tullut siitä, että hän sanoi kerran ystävälleen sinfonian ensimmäisistä nuoteista: "Näin kolkuttaa kohtalo ovelle." Beethoven saikin inspiraationsa Kohtalonsinfoniaan unestaan, jossa kuolema koputtaa hänen oveensa. Teos on yksi länsimaisen taidemusiikin tunnetuimmista sinfonioista, ja se koostuu neljästä osasta. Kuuluisa on varsinkin ensimmäisen osan pahaenteinen c-molli-teema. Se on hyvin tunnettu.

Säveltäminen

Beethoven kehitteli teosta huomattavan pitkän aikaa. Ensimmäiset luonnokset ovat vuodelta 1804, Eroica-sinfonian valmistumisen jälkeen. Beethoven kuitenkin keskeytti toistuvasti työnsä sinfonian parissa valmistellessaan muita sävellyksiä, joihin kuului ensimmäinen versio Fideliosta, Appassionata-sonaatti, kolme Razumovsky-jousikvartettoa, Viulukonsertto, neljäs pianokonsertto ja neljäs sinfonia. Kohtalonsinfonian lopullinen valmistuminen tapahtui vuosina 1807–1808 yhdessä Pastoraalisinfonian kanssa, joka kantaesitettiin samassa konsertissa.
Beethoven oli Kohtalonsinfoniaa säveltäessään yli kolmenkymmenen ikäinen. Hänen elämässään oli tänä aikana meneillään etenevän kuurouden aiheuttama kriisi. Säveltämisen aikana maailmassa oli meneillään Napoleonin sodat, poliittista kuohuntaa Itävallassa ja Napoleonin joukkojen Wienin miehitys vuonna 1805.
Hevosenpää

Hevosenpää on aihe taiteessa ja heraldiikassa. Se esittää irrallista hevosen päätä. Se esiintyy monissa vaakunoissa, kuten Oripään vaakunassa ja New Jerseyn sinetissä. Taiteessa se on aiheena varsinkin primitiivisissä veistoksissa sekä surrealistisissa maalauksissa.
Elokuvissa irtonainen hevosenpää muistetaan varsinkin kahdesta esiintymisestä: Elokuvassa Kummisetä (1972) mafia uhkailee elokuvatuottajaa laittamalla irtonaisen hevosenpään hänen sänkyynsä. Elokuvassa Peltirumpu (1979) päähenkilön äiti järkyttyy nähtyään kalastajien käyttävän irtonaista hevosenpäätä nahkiaisten syöttinä.
Lasse Pirjetä

Peliura

Pirjetän ensimmäinen seura oli Haukiputaan Veikot. Hän pelasi seuran F-junioreissa 1981–82, kunnes siirtyi Kärppiin. Pirjetä edusti lukuisia joukkueita SM-liigassa, Frölunda HC:tä Ruotsin Elitserienissä ja Columbus Blue Jacketsia sekä Pittsburgh Penguinsia NHL:ssä. Hänet valittiin yli-ikäisenä viidennellä valintakierroksella Columbus Blue Jacketsin riveihin ollen 133. valinta vuoden 2002 varaustilaisuudessa.
Aloitettuaan kauden 2005–06 NHL:ssä Pittsburgh Penguinsissa hänet lähetettiin Wilkes-Barre/Scranton Penguinsiin, Pittsburghin AHL-farmijoukkueeseen. Pirjetä palasi 20. tammikuuta Eurooppaan ja liittyi Sveitsin pääsarjassa pelanneen Kloten Flyersin riveihin. SM-liigan Pelicans pestasi Pirjetän kaudeksi 2008–2009, mutta kausi Pelicansissa päättyi seitsemään runkosarjaotteluun. Pirjetä kärsi jo ennen siirtoaan Lahteen loukkaantumisista Malmö IF:ssä kaudella 2007–08. 
Pirjetä pelasi kolmet jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut: 2002, 2003 ja 2004, muttei voittanut yhtään mitalia. Jääkiekon SM-liigassa hänellä on tilillään Suomen mestaruus vuodelta 1995 ja SM-hopea vuodelta 1994.
Syyskuussa 2011 Pirjetä joutui oikeuteen vastaamaan syytteeseen, jonka mukaan hän oli pahoinpidellyt entisen naisystävänsä ravintolaillan päätteeksi edellisen vuoden marraskuussa.

Muuta

Lasse Pirjetä tunnetaan myös nimillä Lepo-Lasse, Iso-Lasse ja Reissu-Lasse. 
Lasse Pirjetän serkku on entinen jääkiekkoilija ja Oulun Kärppien entinen päävalmentaja Mikko Haapakoski.
Lasse Pirjetä oli Mestis-joukkue Heinolan Peliittojen valmennustiimissä kaudella 2012–2013 sekä Espoon Bluesin B-akatemiassa kaudella 2013–2014.
Kaudella Lasse Pirjetä 2014–2015 valmensi Jokerien B-junioreita.
Wojtek

Wojtek (1942–1963, lausutaan [ˈvɔjtɛk], kirjoitetaan joskus Voytek) oli karhu, joka oli alikersantti Puolan armeijassa. 
Puolan armeijan joukot alkoivat huolehtia syyriankarhun pennusta toisen maailmansodan aikaan Iranissa. Pentu oli orpo sen äidin tultua metsästäjien ampumaksi. Iranilainen paimentolaisen poika löysi pennun ja myi sen puolalaiselle lihaa vastaan. Pennun kasvettua liian isoksi puolalainen lahjoitti pennun Puolan armeijalle. 
Alle vuoden ikäinen pentu joi kondensoitua maitoa tyhjästä vodkapullosta. Myöhemmin pentua alettiin ruokkia hedelmin, hunajalla, marmeladilla ja siirapilla. Se joi olutta pitäen siitä kovasti, ja myös söi tupakoita. Pentu piti painista, oppi myös tervehtimään takaisin tervehdittäessä ja istui auton matkustajapaikalla pitäen päätään ulkona ikkunasta ohikulkijoiden järkytykseksi. Se sai kerran kiinni sotilasalueelle tunkeutuneen vakoilijan ja sai palkkioksi tästä pullon olutta.
Wojtek seurasi 22. komppaniaa Irakiin, Syyriaan, Palestiinaan ja Egyptiin. Sen seuratessa komppaniaa laivalla Italiaan se listattiin Puolan armeijan sotamieheksi eläinkiellon kiertämiseksi. Karhu eli sotilaiden kanssa, ja taistelujen aikaan se kuljetti ammuksia. 
Toisen maailmansodan jälkeen Wojtek kuljetettiin yhdessä osan komppaniaa kanssa Skotlantiin Berwickshiren kreivikunnan Huttonin kylään. Karhusta tuli suosittu mediassa ja puolalais-skotlantilaisen yhdistyksen kunniajäsen. Vuonna 1947 karhu muutti Edinburghin eläintarhaan ja eli siellä elämänsä loppuun asti. Wojtekia kävivät katsomassa usein journalistit ja entiset puolalaiset sotilaat. Sotilaat antoivat karhulle savukkeita, jotka se söi. 
Wojtek kuoli vuonna 1963. Tuolloin karhu oli 180 cm pitkä ja painoi 230 kg. 
Wojtekin elämästä on tehty elokuva Wojtek – The Bear That Went to War. Siitä on toukokuussa 2014 paljastettu pronssipatsas Park Jordana -puistossa Krakovassa. Edinburghin kaupunginvaltuusto teki vuonna 2013 päätöksen patsaan pystyttämisestä karhulle Princes Street Gardens -puistoon. Karhusta on lisäksi patsas Lontoossa sijaitsevassa Sikorski-instituutin museossa.
Parman kartusiaaniluostari

Juoni

Romaani sijoittuu pääosin Parman herttuakunnan hoviin 1800-luvun alkuosiin. Sen päähenkilö on nuori aristokraatti ja Napoleonin ihailija Fabrice del Dongo. Hän osallistuu Waterloon taisteluun ja palaa sitten Parmaan, missä liittyy kirkkoon maallisten etujen takia. Tarinan aikana Dongo tappaa kilpailijansa, siittää lapsen ja vetäytyy lopulta kartusiaaniluostariin, missä kuolee.

Kirjoittaminen

Parman kartusiaaniluostari kirjoitettiin hyvin lyhyessä ajassa. Stendhal ilmoitti 4. marraskuuta 1838, ettei häntä saisi häiritä missään olosuhteissa, ja aloitti romaanin sanelemisen. Käsikirjoitus valmistui seitsemässä viikossa, ja se oli valmis tapaninpäivänä. Kirja valmistui lyhyessä ajassa, mikä näkyy osittain sen eloisuutena mutta paikoin myös sen kerronnan epäyhtenäisyydessä.
Vaikka romaani kirjoitettiinkin lyhyessä ajassa, sen idea ehti pyöriä Stendhalin ajatuksissa jo pitkään. Esimerkiksi hänen Roomassa kirjoittamansa päiväkirjamerkintänsä ovat täynnä Italian renessanssiaatelisten monimutkaista historiaa. Lisäksi romaanin piirteissä on yhtäläisyyksiä Alessandro Farnesen (josta tuli myöhemmin paavi Paavali III) kronikasta, johon Standhal tutustui Italian-matkojensa aikana.

Arvostus

Parman kartusiaaniluostaria pidettiin heti sen valmistumisen jälkeen mestariteoksena. Noin vuosi romaanin valmistumisen jälkeen kirjailija Honoré de Balzac ylisti sitä pitkässä arvostelussaan, jonka ansiosta romaani sai välittömästi mainetta. Myöhemmin sitä ovat kehuneet muun muassa kirjailijat Henry James ja André Gide. James kirjoitti The Nationissa vuonna 1874 julkaistussa artikkelissa, että Parman kartusiaaniluostari on parhaimpien romaanien joukossa. Gide puolestaan arvioi 1800-luvun vaihteessa, että se oli merkittävin ranskalainen romaani.
Aaltorintama

Aaltorintama on optiikassa ja muualla fysiikassa pinta tai viiva, jonka muodostamat pisteet ovat aallon samassa vaiheessa. Pinta-aallon aaltorintama on jatkuva viiva. Jos heittää kiven veteen, voi seurata renkaina eteneviä aaltorintamia.
Optiikassa linssi saa aaltorintamien muodon muuttumaan. Aaltorintamia mittaamalla voidaan tutkia linssien ominaisuuksia, ja tälle on hyvin erikokoisia sovelluksia kaukoputkien peilin laatuarvioista silmän taittovirheisiin asti.
Sariolan koulu

Sariolan koulu on Kangasalan itäreunalla Sahalahdella sijaitseva noin kolmensadan oppilaan ja kolmenkymmenen opettajan koulu. Koulunkäynti on alkanut jo vuonna 1896, kun koulun vanhin osa ”puukoulu” valmistui. Nykyään puukoulussa on neljä luokkahuonetta, esikoululaisille, ykkös-, kakkos-  ja pienluokkalaisille.  Alakoulu, jossa liikuntasali, ruokala ja loput alakoulun luokat sijaitsevat, valmistui 1977, ja yläkoulu 1994. Remontti, jossa koulu sai väestönsuojan, henkilökunnan sosiaalitilat, nuorisotilat ja uuden opettajainhuoneen, valmistui 2009.
Koulussa on ensimmäistä kertaa kaksi alakoulun rinnakkaisluokkaa, vuonna 2004 syntyneet. Yläluokilla rinnakkaisluokkia on kaksi tai kolme. 
Sariola on aktiivisesti mukana monissa hankkeissa. Koulu on ottanut osaa Vihreä lippu -ympäristöhankkeeseen, ja on mukana valtakunnallisessa oppilaitosturvallisuuden tutkimus- ja kehittämisverkossa (OPTUKE-verkosto) oppilaitoskumppanina sekä kuuluu Suomen yhtenäiskouluverkostoon (Syve ry). Koululla on viestintä- ja ilmaisupainotus, joka näkyy myös valinnaisaineissa yläkoulussa – kahdeksannella luokalla on yhden vuosiviikkotunnin vaihtoehtoinen taideaine. 
Sariolassa reissuvihkon virkaa toimittaa Wilma-viestintäjärjestelmä, josta voi seurata oppilaan koulumenestystä tuntimerkintöjen ja opettajien viestien perusteella.
Jatkosodan pommitusten aiheuttamat tuhot

Jatkosodan pommitusten aiheuttamat tuhot aiheutuivat puna-armeijan ilmavoimien ilmahyökkäyksistä Suomen alueelle (pl. sotatoimialue).

Pommitusten lukumäärä

Jatkosodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimat hyökkäsivät yhteensä 2581 kertaa Suomen hallinnassa olevalle alueelle, joskaan tilastoon ei sisälly sotatoimialueen hyökkäykset.
Emanuel Elola

Emanuel Elola (12. heinäkuuta 1925 Perniö – 17. heinäkuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen fagotisti. Hän toimi Turun kaupunginorkesterin (1945–1950) sekä Radion sinfoniaorkesterin (1950–1982) fagotin äänenjohtajana ja opetti vuosina 1964–1988 Sibelius-Akatemiassa.
Elola aloitti soittouransa Turun laivastosoittokunnassa. Hän opiskeli 1950-luvulla Wienin musiikkiyliopistossa Karl Öhlbergerin johdolla. Monet Elolan oppilaista lähtivät lisäoppiin Wieniin, jolloin Öhlberger sai muitakin suomalaisopiskelijoita. Elolan oppilaiden joukossa oli Juhani Tapaninen.
Elola nimitettiin Suomen oboe- ja fagottiseuran kunniajäseneksi. Heikki Aarrevaara julkaisi häntä käsittelevän kirjan Fagotisti on aina herrasmies – Emanuel Elola suomalaisen fagotinsoiton uranuurtajana.
Seututie 193

Seututie 193 oli vuoteen 1996 asti Merimaskusta Askaisten ja Mietoisten kautta Mynämäelle kulkenut tie. Vuoden 1996 tienumerointiuudistuksessa tie uudelleennumeroitiin sen liikenteellisen merkityksen vähennyttyä Yhdystieksi 1930.
The Usos

The Usos (tunnettu myös nimellä The Usos Brothers) ovat showpainijoukkue, joka muodostuu kaksoisveljistä Jimmystä ja Jey Usosta. Tällä hetkellä he työskentelevät WWE:lle ja sen SmackDown brändissä. Molemmat veljekset ovat 188 cm pitkiä ja heidän yhteispainonsa on 217 kg (Jimmy 110 kg ja Jey 107 kg).
Jimmy (oikealta nimeltään Jonathan Solofa Fatu) ja Jey (oikealta nimeltään Joshua Samuel Fatu) ovat Solofa Fatun lapsia, paremmin tunnetaan nimellä Rikishi. Ryhmään kuulunut Tamina (oikealta nimeltään Sarona Reiher) on Jimmy Snukan tytär.

Florida Championship Wrestling (2009-2010)

Jimmy Uso (Jonathan Fatu) esiintyi Florida Championship Wrestlingissä (FCW) televisio nauhoituksissa 5. marraskuuta ottelemassa Donny Marlowta vastaan. Jimmy myös esiintyi Dark-ottelussa 19. marraskuuta FCW'ssä voittaen Titus O'Neillin.
The Usos debytoi 14. tammikuuta voittaen Rotondo Brothersit. Maaliskuussa Usoihin liittyi Sarona Snuka, joka alkoi heidän managerikseen. 13. maaliskuuta Usos voitti Fortune Sonsin (Joe Hennigin ja Brett DiBiasen) ja Usos julistettiin uudeksi FCW Florida Tag Team mestariksi. 18. maaliskuuta he puolustivat mestaruutta ensimmäistä kertaa onnistuneesti Dudebusterseja vastaan. He puolustivat onnistuneesti titteliä Percy Watsonia ja Darren Youngia, Hunicoa ja Tito Nievesiä, Skip Sheffieldiä ja Darren Youngia, ja Dudebusterseja vastaan. 3. kesäkuuta Usos hävisi mestaruuden "Los Aviadoresille", Hunicolle ja Dos Equisille.

RAW (2010)

24. toukokuuta, 2010 RAW:ssa Usos ja Tamina debytoivat "heeleinä" hyökäten Unified WWE Tag Team mestareiden Hart Dynastyn kimppuun. Seuraavalla viikolla Bret Hart sanoi palkanneensa heidät. Samana iltana he ilmoittivat hankkivansa kunnioitusta heidän perheille. Tämän jälkeen Hart Dynasty yritti hyökätä, mutta Usos pääsivät niskan päälle ja iskivät Dynastylle Diving Splashit. RAW'n Viewer's Choice jaksossa Usosit yrittivät hyökätä jälleen Hart Dynastyn kimppuun, mutta Dynasty pääsi tälläkertaa niskan päälle. The Usosit tekivät kehä debyytin 17. kesäkuuta, 2010, WWE Superstarsissa voittaen Goldustin ja Mark Henryn. Kolme päivää myöhemmin he tekivät pay-per-view-debyytin WWE Fatal 4 Way -tapahtumassa häviämällä Hart Dynastylle miksatussa tag team matsissa. 28. kesäkuuta Usosin piti otella Hart Dynastya vastaan, mutta ennen kuin ottelu ehti alkaa Usos hyökkäsivät Dynastyn kimppuun. Usos voittivat Hart Dynastyn ensimmäistä kertaa 12. heinäkuuta RAW'ssa kuuden henkilön miksatussa "tag team"-ottelussa, kun Jey selätti Smithin. Usot haastoivat Hart Dynastyn otteluun, mikä käytäisiin Unified WWE Tag Team mestaruudesta WWE Money in the Bank -tapahtumassa. Money in the Bank -tapahtumassa Usot epäonnistuivat voittamaan Hart Dynastya. 26. heinäkuuta, RAW'ssa Jeyllä oli ensimmäinen yksilöottelu Randy Ortonia vastaan, minkä hän hävisi.