google/wiki40b huggingface dataset:
Eino Hiltunen

Eino Vilho Hiltunen (24. maaliskuuta 1887 Nilsiä – 4. huhtikuuta 1953) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat räätälimestari Juho Hiltunen ja Ida Savolainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Maikki Adolfina Peräkylän kanssa.

Opinnot

Hiltunen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion klassillista lyseosta vuonna 1907 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1907–1910.

Jääkärikausi

Hiltunen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 17. lokakuuta 1915, josta hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Hiltunen osallistui jääkäripataljoonan toimittaman Suomalaisen sotilaskäsikirjan tykistöä käsittelevän osan tekemiseen ja oli Berliinissä komennettuna ko. käsikirjan oikolukijaksi.

Sisällissodan jälkeinen aika

Hiltunen määrättiin sisällissodan lopulla 4. toukokuuta 1918 lähettiupseeriksi Jääkäritykistöprikaatin 1. patteriston esikuntaan, josta hänet komennettiin 17. kesäkuuta 1918 perusteilla olevan tykistökoulun yhdysupseeriksi Yleisesikuntaan. Yleisesikunnasta hänet siirrettiin 1. elokuuta 1918 alkaen Laatokan puolustukseen ja määrättiin Valamon saariaseman päälliköksi. Valamosta hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1918 Rannikkotykistörykmentti 3:een adjutantiksi ja edelleen 17. huhtikuuta 1919 alkaen 3. patteriston komentajaksi sekä 29. heinäkuuta 1919 alkaen jälleen rykmentin adjutantiksi. Kolmannen patteriston komentajuuden hän sai 9. maaliskuuta 1920, josta hänet siirrettiin varikkokomppanian päälliköksi 30. tammikuuta 1923. Armeijasta Hiltunen erosi vakinaisesta palveluksesta 2. toukokuuta 1923 ja siirtyi Valkealan piirin apulaisnimismieheksi 1. lokakuuta 1923 alkaen ja toimi tehtävässä 30. syyskuuta 1924 saakka ja siirtyi Enso-Gutzeit oy:n palvelukseen Kotkaan ja Rutolaan. Vuonna 1926 hän siirtyi Oy. Saastamoisen palvelukseen Kuopioon ja palveli yritystä vuoteen 1927 saakka. Vuonna 1930 hän siirtyi kirjuriksi Helsingin kaupungin rakennuskonttorin varastokonttoriin ja työskenteli konttorissa vuoteen 1931 saakka. Vuodesta 1934 alkaen hän toimi ylimääräisenä virkailijana Puolustusministeriön sotahistoriallisessa toimistossa osallistuen Jääkärielämäkerraston toimitustyöhön sekä kirjoitteli sanoma- ja aikakauslehtiin.

Talvisota

Hiltunen palveli talvisodan aikana edelleen Sotahistoriallisessa toimistossa Helsingissä, josta hän siirtyi jatkosodan puhjettua Mikkeliin ja siirtyi jo sodan ensimmäisenä vuotena eläkkeelle. Eläkkeellä olonsa aikana hän toimi erilaisissa kirjallisissa tehtävissä Helsingissä ja oli vuodesta 1949 alkaen hoidettavana hänen invaliditeettinsä takia Helsingissä ja Mikkelissä.
Yhtenäistaideteos

Yhtenäistaideteos tai kokonaistaideteos (saks. Gesamtkunstwerk) on taideteos, kuten Richard Wagnerin musiikkinäytelmät, jossa yhdistyvät esimerkiksi musiikin, draaman, näytelmän ja tanssin elementit.
Richard Wagner esitteli käsitteen esseessään Das Kunstwerk der Zukunft (Tulevaisuuden taideteos) vuonna 1850. Wagnerille yhtenäistaideteos oli aito kansan luoma teos, joka astuu keskelle julkista areenaa ja poliittista elämää. Esimerkkinä tästä Wagner piti antiikin kreikkalaista tragediaa. Yhtenäistaideteoksessa yleisön ja esittäjän välillä ei ollut rajaa kuten ei taiteen ja elämänkään välillä ole. Yhtenäistaideteoksessa myös musiikki tanssi ja runous saavuttivat jälleen "alkuperäisen yhteytensä".
Crete Senesi

Crete Senesi on Sienan eteläpuolella, Toscanassa, oleva geologinen alue, jossa on eriskummallisia kraatterimaisia maanvyörymiä ja paljaita rinteitä. Maisemaa leimaavat somerikot ja kivivyöryt. Vaaleilla savikentillä kasvaa ohuita sypressejä.
Crete Senesin ydinosassa ovat Buonconventon pieni alankokaupunki, Monte Oliveton luostari ja Ascianon kylä. Seudulla on paljon patikointipolkuja ja päällystämättömiä niin sanottuja valkoisia teitä, strade bianche, jotka hohtavat kesällä valkoisina. Seudulla on myös pieni San Giovanni d’Asson kylä, missä on 1000-luvulla rakennettu romaaninen San Pietron kirkko. Kylästä pääsee kävellen Monte Olivetolle saakka.
Muista seudun kylistä voidaan mainita Monteroni d’Arbia ja Rapolano Terme.
Vivi-Ann Sjögren

Opiskelu ja ura näyttelijänä

Vivi-Ann Sjögren kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1956. Vuodesta 1958 lähtien hän on toiminut freelancernäyttelijänä- ja toimittajana radiossa, televisiossa ja suomenruotsalaisissa teattereissa. Yksi hänen merkittävimpiä elokuvaroolejaan on Anna Aaltosen rooli Risto Jarvan elokuvassa Mies, joka ei osannut sanoa ei vuonna 1975. Hänen vastanäyttelijöinään toimivat mm. Matti Ruohola ja Antti Litja. Lisäksi hän on tehnyt rooleja tv-sarjoissa, joista mainittakoon Kotikadun Stina Matsson.
Myös dubbaukset kuuluvat Sjögrenin näyttelijänuraan. Hän toimi kertojana Muumilaakson tarinoiden ruotsinkielisessä versiossa. Lisäksi hän ääninäytteli sarjassa Mymmeliä ja Nanaa. Elokuvassa Kometen kommer (suomeksi Muumipeikko ja pyrstötähti) hän ääninäytteli myös Mymmeliä.

Kirjailijanura

Sjögrenin teokset ovat pitkälti kirjailijan omaan elämään ja kokemuksiin pohjautuvia. Lähes kaikki Vivi-Ann Sjögrenin teokset on käännetty suomeksi. Hänet tunnetaan innokkaana ruoka-aiheisten juttujen kirjoittajana. Hän on kirjoittanut ruokajuttuja Helsingin Sanomien kuukausiliitteeseen.

Yksityiselämä

Vivi-Ann Sjögren asuu kotikaupungissaan Espoossa. Hän avioutui vuonna 1965 valokuvaaja Fransisco Paco Serrano Gordonin kanssa. Hän jäi leskeksi vuonna 1992. Hänellä on kaksi lasta, Robert (s. vuonna 1958) ja Maria (s. vuonna 1967).
Regent’s Park

Regent’s Park on laaja puistoalue Westminsterin ja Camdenin kaupunginosissa Lontoossa. Sen pinta-ala on 197 hehtaaria. Puisto avattiin yleisölle vuonna 1841. 
Puisto on saanut nimensä ("sijaishallitsijan puisto") tulevan Yrjö IV:n mukaan, joka sen suunnittelemisen aikaan vuonna 1811  oli isänsä Yrjö III:n sijaishallitsija. Arkkitehti John Nash suunnitteli Regent Streetin ja Regent's Parkin osana kokonaisuutta, jossa osa kuningashuoneen omistamasta Marylebonen puistosta muutettiin asuinkäyttöön.
Puisto on suurimmaksi osaksi aukeaa puistoaluetta, ja siellä on järvi, vesiputous, ulkoilmateatteri sekä useita leikkikenttiä. Puiston koillisosassa on Lontoon eläintarha.
Kauluspekari

Ulkonäkö

Kauluspekarin säkäkorkeus on noin 50 cm ja paino 14–35 kiloa. Pituutta eläimelle kertyy parhaimmillaan metri, jonka lisäksi häntää 2–6 cm. Kauluspekarin karkea karva on tummanharmaa lukuun ottamatta kaulan ympärillä olevaa valkoista rengasta, josta laji on saanut nimensä. Eläimen paino on kahden varpaan varassa; lisäksi takajaloissa on kolmannen varpaan surkastuma.

Elintavat

Kauluspekari on yöaktiivinen, reviiriään puolustava laumaeläin. Se on pääasiassa kasvinsyöjä, mutta syö myös selkärangattomia ja pieniä selkärankaisia. Kauluspekari on vankeudessa elänyt 24-vuotiaaksi ja luonnossa 16 vuotta. Pahnueen koko on tavallisesti kaksi tai kolme. Tiineysaika 4–5 kuukautta ja porsaiden vieroitus tapahtuu 7–10 viikon ikäisinä. Sukukypsyyden saavuttaa ensin naaras 9 kuukauden iässä ja uros kaksi kuukautta myöhemmin.

Levinneisyys ja elinympäristö

Kauluspekaria esiintyy laajalla alueella Yhdysvaltain eteläosista (Arizona, Texas ja New Mexico) Keski-Amerikan kautta Etelä-Amerikkaan Argentiinan pohjoisosiin asti. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Kauluspekari on hyvin sopeutuva laji, ja se voi elää monenlaisissa ympäristöissä trooppisista sademetsistä puoliaavikoille ja kuiviin kaktuspensaikoihin.
Atreenalin Seikkailupuisto Saimaa

Atreenalin Seikkailupuisto Saimaa on Lappeenrannassa, Rauhan kylässä sijaitseva, syksyllä 2012 avattu seikkailuhuvipuisto. Puistossa liikutaan puihin rakennettuja ratoja pitkin valjaat päällä vaijeriin kytkettynä ja kypärä päässä. Atreenalin on suurin vaijeriseikkailupuisto Suomessa. Puistossa on viisi erilaista ja eritasoista rataa sekä lisäksi kaksi harjoittelurataa ja lastenmaa. Radat on rakennettu puihin siten, etteivät ne vahingoita puita eivätkä estä niitä kasvamasta. 
Puiston radat koostuvat erilaisista puiden väliin rakennetuista tehtävistä eli rataosuuksista. Niitä voivat olla esimerkiksi vaijerin päällä kävely, heiluvien puupalikoiden päällä kävely, liukuminen puulta toiselle lumilautaa muistuttavan laudan päällä seisten tai köydessä roikkuen, alareunastaan vapaasti roikkuvissa verkoissa kiipeäminen, kiipeilyseinää tai narutikkaita pitkin kiipeäminen sekä tarzanhyppy, jossa heilahdetaan verkkoon köydessä roikkuen. Jokaiselle rataosuudelle on rakennettu varmistussysteemi, esimerkiksi noin rinnan korkeudella kulkeva vaijeri tai lenkit, joihin valjaisiin kiinnitetyt karabiinerit laitetaan. Lastenmaa on rakennettu puiden väliin samaan tapaan kuin muutkin puiston radat, mutta se on matalammalla ja varmistussysteemi on yksinkertaisempi.
Puistossa seikkaileminen ei sovi liikuntaesteisille. Helpoimmat radat sopivat yli 130 cm pitkille, lastenmaa pienemmillekin. Vaikeimmat radat eivät tavallisesti ole helppoja edes hyväkuntoisille aikuisille.
Saint-Benoît-du-Sault

Saint-Benoît-du-Sault [sɛ̃.bənwa.dy.sol] on ranskalaiskunta Centre-Val de Loiren hallintoalueella Indren departementissa. Kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 617. Kunta kuuluu departementissaan Saint-Gaultierin kantoniin Le Blancin arrondissementissa.
Saint-Benoît-du-Sault kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France. Samassa departementissa noin 30 kilometriä itäkoilliseen sijaitsee toinen järjestön jäseneksi päässyt kylä, Gargilesse-Dampierre.
Conn Iggulden

Teokset

Kaikkien Igguldenin romaanien suomennosten tekijä on Ilkka Rekiaro.

Muut teokset

Teoksen Vaarallinen kirja: Vain pojille (The Dangerous Book for Boys, 2006) Conn Iggulden kirjoitti yhdessä veljensä Halin kanssa. Kirja sisältää erilaisia leikkeihin liittyviä niksejä. Kirja on myynyt Britanniassa yli 500 000 kappaletta. Vuonna 2007 kirja valittiin Vuoden kirjaksi British Book Awardsissa.
Vuonna 2006 Iggulden julkaisi novellikokoelman Blackwater.
Unkarin jääkiekkomaajoukkue

Arvokisamenestys

Unkari on osallistunut kolme kertaa olympialaisten jääkiekkoturnaukseen sijoittuen parhaimmillaan kahdeksanneksi Garmisch-Partenkirchenissä 1936. Jääkiekon maailmanmestaruuskisoissa sen paras sijoitus on viides vuodelta 1937. Vuoden 1938 turnauksessa Unkari järjesti yllätyksen nappaamalla pisteen itseltään Kanadalta. Aiemmin tähän olivat eurooppalaisista pystyneet vain Ruotsi vuonna 1931 ja Iso-Britannia vuoden 1936 olympiaturnauksessa. Unkari nousi korkeimmalle sarjatasolle 70 vuoden tauon jälkeen vuonna 2008, ja pelasi Sveitsissä jääkiekon maailmanmestaruusturnauksessa 2009.Nykyisin Unkari on vakiintunut 1. divisioonan yhdeksi ennakkosuosikiksi, tosin kisojen lohkossa usein täpärästi toiseksi paras. 1. divisioonan turnauksen 2011 viimeisessä ottelussa Unkari hävisi jatkoajalla ratkaisevassa ottelussa Italialle ja oli maalinpäässä pääsarjapaikasta. Sotšin talviolympialaisten karsinnoissa Unkarin tie päättyi esikarsintaan, kun se hävisi lohkonsa viimeisen ratkaisevan pelin Alankomaille rangaistuslaukauskilpailussa. 
Keväällä 2015 Unkari sijoittui 1. divisioonan A-lohkon turnauksessa toiseksi ja nousi MM-tasolle vuodeksi 2016.
Valtatie 1 (Viro)

Valtatie 1 (Eurooppatie 20) kulkee Pohjois-Virossa Tallinnasta Rakveren, Kohtla-Järven ja Jõhvin kautta Venäjän rajalle Narvaan. Tie jatkuu Venäjällä Pietariin. Tiestä käytetäänkin Tallinnassa, Maardussa ja Narvassa nimeä Peterburi tee. Valtatie on 212,6 kilometriä pitkä.
Valtakunnallisessa yleissuunnitelmassa "Eesti 2010" tie tunnetaan nimellä Via Vironia.
Tie on moottoritien kaltaista pääkaupungista lähelle Rakveren kaupunkia. Tiellä saa kuitenkin kulkea myös jalan ja polkupyörällä ja sillä on leveä piennar.

Tien kulku

Tie kulkee kolmessa maakunnassa ja vuoden 2017 kuntauudistuksen jälkeen 14 kunnassa.
Saintmatthiasinmonarkki

Levinneisyys

Saintmatthiasinmonarkkia tavataan Papua-Uudessa-Guineassa Mussaun saarella. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sen populaatio on suhteellisen pieni ja pienenemässä.
August Jakobson

August Jakobson (2. syyskuuta 1904 Pärnu – 23. toukokuuta 1963 Tallinna) oli virolainen kirjailija ja valtiomies.
August Jakobson syntyi työläisperheeseen. Vuosina 1926–1928 hän opiskeli Tarton yliopiston taloustieteellisessä ja vuosina 1932–1935 lääketieteellisessä tiedekunnassa. Hänen ensimmäinen romaaninsa, työläisperheen elämästä kertova Vaeste-patuste alev ilmestyi vuonna 1927. Kirjailijan varhaistuotannon biologis-naturalistista vaihetta edustavat romaanit Tuhkur hobune (”Harmaa hevonen”, 1928–1933) ja Andruksonide suguvõsa (”Andruksonien suku”1931–1934). Romaani Igavesed eestlased (”Ikuiset virolaiset”, 1937–1940) ja kertomuskokoelmat Kotkapoeg (”Kotkanpentu”, 1932), Reisijad lõppjaamas (”Pääteasemalla”, 1934), Reamees Mattias (”Rivimies Mattias”, 1935) kuvaavat kriittisesti sotienvälistä Viroa. Psykologista ihmiskuvausta edustavat kokoelma Esimesed meheteod (”Ensimmäiset sankariteot”, 1936) ja näytelmä Viirastused (”Haamut”, 1939).
Vuodesta 1940 lähtien Jakobson työskenteli lehtimiehenä ja kirjakustantamon päätoimittajana. Vuonna 1942 hän liittyi NKP:n jäseneksi. Hän toimi Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustajana ja vuosina 1950–1958 Viron SNT:n korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajana sekä Neuvostoliiton korkeimman neuvoston puhemiehistön varapuheenjohtajana. 
Toisen maailmansodan aikana Jakobson julkaisi kertomuskokoelmat Tules ja veres (”Tulessa ja veressä”, 1942) ja Hiiglaste tee (”Jättiläisten tie”, 1944). Viron yhteiskunnallisia ristiriitoja kuvaavat näytelmät Elu tsitadellis (”Elämä linnoituksessa”) ja  Võitlus rindejooneta (”Taistelu ilman rintamaa”, molemmat 1946) palkittiin Stalin-palkinnolla. Kansainvälistä ideologista taistelua käsittelevät Kaks leeri (”Kaksi leiriä”, 1948), Öö ja päeva piiril (”Yön ja päivän rajalla”, 1950) ja Šaakalid (”Šakaalit”, 1951). Näytelmä Vana tamm (”Vanha tammi”, 1954) on suunnattu vanhentuneita perinteitä vastaan. Jakobsonin muita sodanjälkeisiä teoksia ovat draamakronikka Tormisõlmed (”Myrskyn solmuja”, 1962), kertomuskokoelmat Kasvutung (”Kasvunhalu”, 1949), Tulikuum päev (”Kuuma päivä”, 1949) sekä satukokoelma ”Satakieli ja vaskikäärme” (Ööbik ja vaskuss, 1947). Jakobsonin teoksia käännettiin aikanaan useille Neuvostoliiton kielille. Vuonna 1947 hän sai Viron SNT:n kansankirjailijan arvonimen.
Tanger

Historiaa

Berberi-legendan mukaan Tangerin rakensi Tinjiksen poika nimeltään Sufax. Tinjis oli berberi-sankari Antaioksen vaimo. Toisten tarinoiden mukaan kaupungin perustaja oli Herkules.
Karthagolaiset perustivat 400-luvun eaa. alussa Tingis-nimisen asutuksen, joka sitten siirtyi roomalaisten hallintaan. He kutsuivat sitä nimellä Tingitana. Oltuaan välillä vandaalien ja Bysantin valtakunnan hallussa, Tangerista tuli arabien hallinnoima vuonna 702. 
Tangerin maantieteellinen sijainti sai Euroopan maat  kiinnostumaan alueesta 1800-luvun ja 1900-luvun taiteessa.  
1900-luvulla Ranska rupesi kiinnostumaan Marokosta sotilaallisessa ja taloudellisessa mielessä. 31. maaliskuuta 1905 Saksan keisari Vilhelm II teki silloisen kansleri Von Bülowin kehotuksesta Välimeren matkansa aikana vierailun kaupunkiin. Keisarin tarkoitus oli saada Ranska epäilemään Entente cordialen hyödyllisyydestä. Tätä vierailua kutsutaan Ensimmäiseksi Marokon kriisiksi.
Ranska pyysi apua Britannialta. Saksa vaati Marokon tulevaisuutta koskevan konferenssin järjestämistä, joka järjestettiinkin 16. tammikuuta 1906 Algecirasissa, Espanjassa.
7. huhtikuuta 1906 Saksa ja Ranska sopivat Algecirasissa, että molemmat maat saavat vapaasti harjoittaa kauppaa Marokon kanssa ja sallivat ulkomaalaisten pankkien ja yritysten tulon Marokkoon. Marokkoon perustettiin samassa yhteydessä espanjalaisten ja ranskalaisten upseerien johtamat poliisivoimat. Algecirasin konferenssissa tehty sopimus takasi Marokon itsenäisyyden.
Toinen Marokon kriisi alkoi 1. heinäkuuta 1911, kun saksalainen tykkivene Panther saapui Agadiriin. Virallinen sopimus Marokosta allekirjoitettiin Fezissä, 30. maaliskuuta vuonna 1912. Silloin kun Marokon sulttaani Abdelhafid allekirjoitti sopimuksen, jossa Marokosta tehtiin Ranskan protektoraatti. Saksa tunnusti Marokon osaksi Ranskaa. 
Espanja sai alueita Marokon pohjoisosista. Näin Marokko jaettiin kahtia: pohjoisessa oli Espanjan Marokko ja etelässä Ranskan Marokko. Allekirjoituksen jälkeen Marokon sulttaani Abdelhafid luopui kruunusta veljensä Jusef ben Hassanin hyväksi.
Marokkoon palkattiin erityistarkastaja, joka oli sveitsiläinen. Hänen tehtävänään oli valvoa, että sopimuksen mukaan tehdyt ehdot pidettiin. Hän asettui asumaan juuri Tangeriin.
Tangerista tehtiin vuonna 1923 kansainvälinen vyöhyke, jota hallitsivat Ranskan, Espanjan ja Britannian virkamiehet. Italia liittyi sopimukseen vuonna 1928. Toisen maailmansodan aikana espanjalaiset miehittivät Tangerin ja se palautettiin Marokolle vuonna 1956.
1900-luvun alussa kaupungissa asui 40 000 ihmistä, joista 10 000 muslimia ja 9 000 juutalaisia Euroopasta (joista 7 500 oli espanjalaisia).
Harmaahilse

Harmaahilse on perunan tauti, jonka aiheuttaa Helminthosporium solani -sieni. Taudin oireena ovat perunan mukulan pinnalla olevat hopeanharmaat laikut. Kosteassa laikkuihin muodustuu taudinaiheuttajan mustia itiöitä, jolloin mukulat näyttävät nokisilta. Ruokaperunassa harmaahilse on lähinnä ulkonäköhaitta. Ruokaperunateollisuudessa harmaahilseisten perunoiden nopeampi nahistuminen aiheuttaa tappioita.
Harmaahilse leviää sairaan siemenperunan mukana, mutta taudinaiheuttajan itiöt voivat myös säilyä maassa ainakin seuraavaan kasvukauteen asti. Harmaahilseinen peruna ei idä normaalisti, mikä voi aiheuttaa aukkoisuutta perunakasvustoon. Tauti ei kuitenkaan yleensä alenna merkittävästi sadon määrää.
Harmaahilseen torjunta perustuu terveen siemenperunan käyttöön. Taudin leviämismahdollisuuksia voidaan vähentää sadon nopealla kuivauksella noston jälkeen ja ehkäisemällä veden tiivistyminen perunoiden pintaan varastossa. Harmaahilsettä voidaan torjua myös kemiallisesti siemenperunan peittauksella. Peittauksen tehoaineita voivat olla iprodioni ja imatsaliili.
Tioasetamidi

Turvallisuus

Lainsäädännössä tioasetamidi on luokiteltu syöpäsairauden vaaraa aiheuttavaksi aineeksi. Tioasetamidi oli selvästi maksatoksista altistetuissa eläimissä. Tämän osoittivat kohonnut seerumin alaniiniaminotransferaasi, aspartaattitransaminaasi ja asparagiinihappo. Happamissa olosuhteissa tioasetamidi muodostaa myrkyllistä rikkivetykaasua.
Zeist

Historia

Nimi Seist mainitaan jo vuonna 838. Vuonna 1180 nykyisen Zeistin alueelle rakennettiin roomalais-katolinen kirkko. Kirkko oli pystyssä vuoteen 1841 saakka, kunnes sen tilalle rakennettiin uusgoottilainen rakennus. Ainoastaan torni on jäänyt jäljelle 1100-luvun kirkosta. 1600-luvulla Zeistiin rakennettiin linna, joka on Ranskassa sijaitsevan Versailles'n linnan pieni replika. Linnan ympärillä on myös puutarha. Linna on ollut Zeistin kunnan omistuksessa vuodesta 1924 lähtien.
Ranskan vallan alla vuonna 1804 kenraali Marmont perusti sotilasleirin lähelle Zeistiä. Vuonna 1805 Napoleon Bonaparte voitti lähellä Austerlitzia (nykyisin osa Tšekin tasavaltaa) käydyn taistelun, jonka kunniaksi kenraali Marmontin leiri nimettiin Austerlitziksi.
Merinätkelmä

Ulkonäkö

Merinätkelmän rento ja kulmikas varsi voi kasvaa 80 cm pitkäksi. Lehdissä on kolmesta viiteen paria soikeita pikkulehdyköitä. Kukat ovat violetit, "purje" eli ylemmät terälehdet ovat tummempia kuin siivet ja venho. Kukat kasvavat 5-12 kukan terttuina. Palko ja lehdet muistuttavat puutarhahernettä, mutta palko rusketuu jo varsin litteänä. Merinätkelmä on myrkyllinen. Sitä on kuitenkin yleisesti käytetty karjan rehuna.

Levinneisyys ja kasvupaikat

Merinätkelmää kasvaa Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan aurinkoisilla, hiekkaislla merenrannoilla. Kasvista tunnetaan kaksi alalajia, ssp. japonicus ja lännenmerinätkelmä ssp. maritimus. Jälkimmäisestä on kaksi muunnosta, var. glaber ja var. pubescens, joita on kumpaakin tavattu Suomessa.
NRP Cunene (P1141)

Palvelus

Alus on poistettu palveluksesta.
Isänmaallinen liitto

Historia

Puolue perustettiin vuonna 1918 kristillis-sosiaalisena Liechtensteinin Kansanpuolueena (Liechtensteiner Volkspartei) . Vuonna 1936 se muodosti pienen ja voimakkaan kansallissosialistisen puolueen Liechtensteiner Heimatdienstin kanssa Isänmaallisen liiton (Vaterländische Union). Isänmaallinen liitto ja sitä edeltävä Kansanpuolue toimivat 1900-luvun alkupuolella Liechtensteinin poliittista ja sosiaalista reformia ajanavana puolueena. Puolue aluksi piti itseään työväenpuolueena, sittemmin demokraattisena kansan oikeistopuolueena. Puolue on ajanut sosiaalista tasa-arvoisuutta ja solidaarista yhteiskuntaa.
Puolue on ollut vallassa vuosina absoluuttisena enemmistönä 1970–1974, 1978–1993 ja 1993–2001. Vuoden 2005 vaaleissa Isänmaallinen liitto sai 10 paikkaa ja rikkoi Edistyksellisen kansanpuolueen absoluuttisen enemmistön. Puoluetta viisipaikkaisessa hallituksessa edustavat varapääministeri Klaus Tschütscher ja ministeri Hugo Quaderer.
Valkopääorneero

Levinneisyys

Valkopääorneeroa tavataan Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kompleksometrinen titraus

Kompleksometrinen titraus on yksi titrausmenetelmistä. Sitä käytetään analyyttisen kemian kvantitatiivisessa analyysissä metalli-ionien konsentraation määrittämiseen.

Veden kovuuden määrittäminen kompleksometrisella titrauksella

Veden kovuuden aiheuttavat pääasiassa kalsium- ja magnesiumionit. Veden kovuuden määritys on yksi yleisimmin käytetyistä kompleksometrisen titrauksen sovelluksista. Titrauksessa indikaattorina käytetään eriokromimusta T:tä tai kalmagiittiä. Tutkittava liuos titrataan EDTA:lla. Kummatkin indikaattorit muuttavat väriään punaisesta siniseksi, kun titrauksen ekvivalenttikohta on saavutettu.
Guantanamo Bayn laivastotukikohta

Guantanamo Bayn laivastotukikohta (engl. Guantanamo Bay Naval Base, lyh. GTMO tai Gitmo) on 116 neliökilometrin kokoinen Yhdysvaltain laivaston tukikohta Kuubassa Guantánamonlahden rannoilla, lähellä Guantánamon kaupunkia.

Historia

Tukikohta perustettiin 1898 Yhdysvaltain otettua Kuuban hallintaansa sodassa Espanjaa vastaan. Yhdysvallat vuokrasi tukikohdan 1903 itsenäistyneeltä Kuuban valtiolta 2000 kultadollarilla vuodessa (nykyrahassa noin 40000 USD). Sopimus tehtiin vuoden 1903 perustuslain lisäyksen nojalla, johon Kuuban oli suostuttava miehitysjoukkojen poistamiseksi maasta. Lisäys teki Kuuban itsenäisyydestä lähinnä nimellisen ja sitä vastustettiin monissa kansannousuissa, jotka Yhdysvaltain armeija kukisti lisäyksen suomalla oikeudella.
George Mikan

George Mikan (18. kesäkuuta 1924 Joliet – 1. kesäkuuta 2005 Scottsdale) oli yhdysvaltalainen koripalloilija. Mikan oli NBA:n ensimmäinen huippupelaaja. Hän hallitsi 1940-luvulla NBA:ta ja voitti monta kertaa pistepörssin.
Mikan oli 205 senttiä pitkä. Peliuransa aikana hän painoi 110 kg.
Robert Irwin

Robert Irwin (s. 1946) on brittiläinen historiantutkija ja kirjailija. Irwin on erikoistunut Arabian ja Lähi-idän historiaan ja opettanut Oxfordin ja Cambridgen yliopistoissa. Ensimmäisen romaaninsa Tuhannen ja yhden yön painajainen Irwin julkaisi 1983. Suomeksi Irwinin romaaneista ovat ilmestyneet myös Täydellinen ruumis (1995) ja Sulttaanin rukoustyynyt (2000). Hän on Royal Society of Literaturen jäsen.