google/wiki40b huggingface dataset:
Tomas Roslin

Akateeminen ura

Tomas Roslin kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1988 Gymnasiet Lärkanista kuudella laudaturilla. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1994 ja filosofian tohtoriksi 1999. Väitöskirjansa hän laati akatemiaprofessori Ilkka Hanskin ohjauksessa. Roslinin väitöskirjatyö käsitteli lantakuoriaisten yhteisöekologiaa ja maatalouden muutosten kuvastumista lajien taantumisessa. Hänen muita tutkimuskohteitaan ovat muun muassa tammet (Quercus robur) ja niiden hyönteiset, sekä arktiset lajit.
Roslin on väitöksensä jälkeen toiminut tutkijatohtorina Albertan yliopistossa Kanadassa sekä tutkijana ja ryhmänjohtajana ensin Metapopulaatiobiologian tutkimusryhmässä Helsingin yliopiston bio- ja ympäristötieteiden laitoksella, sitten Helsingin yliopiston maataloustieteiden laitoksella. Vuosina 2005–2010 hän toimi Suomen Akatemian akatemiatutkijana, vuosina 2010-2015 agroekologian yliopistonlehtorina. Roslin sai vuonna 2005 Suomen Akatemian tunnustuspalkinnon tutkimusansioistaan, erityisesti nk. kansalaistieteen-lähestymistavan käytöstä tieteen jalkauttamisessa.
Vuodesta 2015 Roslin on toiminut hyönteisekologian vakinaisena professorina Ruotsin maatalousyliopistossa. Ruotsin viran ohella hän johtaa myös suomalaista tutkimusryhmää Helsingin yliopistossa.

Tutkimusalana ekologiset vuorovaikutusverkostot

Luonnossa lajit kytkeytyvät toisiinsa elollisten vuorovaikutusten kautta. Näistä kenties tunnetuimmat ovat antagonistiset peto-saalissuhteet, jotka yhdistävät lajeja ravintoverkoiksi. Yhtä lailla lajipareja voi kuitenkin yhdistää molempia hyödyntävät mutualistiset vuorovaikutukset (esim. kasvi-pölyttäjäverkot), kilpailusuhteet yms.  Roslin on selvittänyt, miten erilaiset vuorovaikutustyypit yhdistävät lajeja nk. metaverkostoiksi, miten nämä verkostot ovat rakentuneet, miten ne kehittyvät ja miten ympäristönmuutos vaikuttaa niihin. Kohteinaan hän on usein käyttänyt arktisia eliöyhteisöjä, erityisesti Koillis-Grönlannissa. Näillä pohjoisilla alueilla lajien niukkuus tekee niiden vuorovaikutusverkoista suhteellisen helposti lähestyttäviä. Vuorovaikutusten havaistemiseen ja mittaamiseen Roslin on erityisesti kehittänyt ja käyttänyt DNA-pohjaisia menetelmiä. Roslinin tutkimuksella on huomattavaa merkitystä sen ymmärtämisessä, miten ympäristön muuttuminen ja erityisesti ilmastonmuutos vaikuttaa eliöyhteisöjen rakenteeseen ja toimintaan.
Pinot Meunier

Pinot Meunier on viinin valmistukseen käytettävä tumma rypälelajike. Se on yksi Pinot Noirin mutaatioista. Saksassa rypäle tunnetaan nimellä Müllerrebe tai Schwarzriesling. Pinot Meunieria viljellään etenkin Champagnessa Ranskassa, ja se on yksi kolmesta tärkeimmästä samppanjaan käytettävästä lajikkeesta. Lajiketta viljellään Ranskan lisäksi myös Saksassa sekä vähäisissä määrin Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Yhdysvalloissa.
Pinot Meunier versoo myöhemmin ja kypsyy aiemmin kuin Pinot Noir, joten se ei kärsi Pohjois-Ranskan keväthallasta ja syyssateista yhtä herkästi. Lajike viihtyy hyvin ja tuottaa tasaisesti lähes kaikissa maaperätyypeissä. Pinot Meunierin sato on muita samppanjalajikkeita luotettavampi ja on usein 6–8 tonnia eekkeriltä.
Pinot Meunier on hiukan hapokkaampi kuin Pinot Noir. Se antaa samppanjalle kirkkautta, hedelmäisyyttä ja mausteisuutta. Se ei kuitenkaan säily yhtä hyvin.
Kiimingin Kiekko-Pojat

Kiimingin Kiekko-Pojat ry (lyhennettynä KKP) on jääkiekkoseura, joka on perustettu vuonna 1991 silloisessa Kiimingin kunnassa. Vuoden 2013 kuntaliitoksessa seuran kotikunnaksi tuli Oulu. Sitä ennen Kiimingin jääkiekkoilusta vastasi Kiimingin Riento. KKP:n edustusjoukkue pelasi II-divisioonassa vuosina 1992–1998. Sen jälkeen seura on keskittynyt ainoastaan junioritoimintaan. Kiimingissä tehtiin historiaa kaudella 2008–2009, kun -92 syntyneiden joukkue pelasi KKP:n historian ensimmäisen SM-sarja ottelun 22.11.2008 B2-nuorten SM-sarjassa Rauman Lukkoa vastaan. Edustusjoukkue ja muut juniorijoukkueet ovat pelanneet koko historiansa ajan Jäälissä sijaitsevassa Jäälihallissa.
Kesäisin KKP järjestää tunnetun puolustajan Janne Niinimaan vetämän Jannen Kiekkoleirin. KKP:n 1997-ikäluokka voitti kauden 2013-2014 päätteeksi B2-nuorten SM-pronssia, mikä oli KKP:n seurahistorian ensimmäisen SM-mitali.
Risto Harju

Risto Harju (17. heinäkuuta 1929 Oulu – 10. lokakuuta 2015 Oulu) oli suomalainen arkkitehti. Hän perusti 1966 Arkkitehtitoimisto Risto Harjun, josta tuli 1970-luvulla Pohjois-Suomen suurin arkkitehtitoimisto. Se toimi 1990-luvulle saakka, ja sen suunnittelemia kohteita on runsaat tuhat, joista suurin osa on Oulussa.
Toimistossa suunniteltiin varsinkin varhemmin myös asuintaloja, mutta merkittävimpiä ovat monet Oulun julkiset rakennukset. Perheen vuonna 1969 valmistunut huvila Hailuodossa on saanut erityistä mainetta.
Harju kouluttautui alun perin liikuntaneuvojaksi ja työskenteli Haapaveden yhteiskoulussa liikunnan- ja piirustuksenopettajana vuoteen 1959. Loukkaantuminen sai hänet siirtymään arkkitehtiopintojen pariin, ja hän valmistui 1965 arkkitehdiksi Oulun yliopistosta.
Säterin kunta

Kuntajaon kehitys

Vuoden 1952 kuntauudistuksessa Silvbergin ja Gustafsin maalaiskunnat muodostivat Gustafsin "suurkunnan". Lisäksi Säterin maalaiskunta liitettiin Säterin kaupunkiin. Stora Skedvin maalaiskunta jäi ennalleen. Nykyinen Säterin kunta muodostettiin vuonna 1971 yhdistämällä Gustafsin ja Stora Skedvin maalaiskunnat sekä Säterin kaupunki.

Vaakuna

Nykyinen kuntavaakuna on entisen Säterin kaupungin vaakuna. Silvbergin maalaiskunnalla oli aiemmin oma vaakuna ennen vuoden 1952 kuntauudistusta, jossa kunta lakkautettiin. Myös Gustafin ja Stora Skedvin maalaiskunnilla oli oma vaakuna.
Meremme

Sisältö

Teoksessa kuullaan kulttuuripersoonien, elinkeinoelämän vaikuttajien, yhteiskunnallisten toimijoiden, viihde-elämän ja urheilun tähtien sekä aivan tavallisten, meren äärellä arkeaan elävien ihmisten kertomukset. Moni saa merestä toimeentulonsa, vielä useammille se on korvaamaton virkistyksen ja inspiraation lähde. Haastattelujen pohjalta kirjan tarinat ovat kirjoittaneet Markku Heikkilä ja Harri Ekebom. Kirjalle henkilökohtaisen tarinansa antaneita julkisuuden henkilöitä ovat mm. Ville Itälä, Karita Mattila, Petri Vehanen, Stefan Lindfors ja Erkki Liikanen. Kirjan valokuvat ovat pääasiallisesti Johannes Lahden ja Pekka Vainion ottamia, muutamaa henkilökuvaa lukuun ottamatta. Valokuvat kattavat koko Itämeren alueen Perämereltä Suomenlahteen saakka. Kirja on osa yhä voimistuvaa kansalaisliikettä, joka kiirehtii Itämeren hyväksi tehtävää työtä. Osa kirjan tuotosta lahjoitetaan WWF:n Operaatio Merenneidolle.
Nokikana

Koko ja ulkonäkö

Nokikana on muuten harmahtavanmusta, mutta sen nokka ja otsakilpi ovat valkoiset. Nokikana on muodoltaan pyöreä. Jalat kiinnittyvät vartalon painopisteen taakse, mikä tekee nokikanan juoksemisesta hieman hoippuvaa. Nokikanan jalkojen väri on vihertävä, ja niiden varpaat ovat levinneet liuskemaisiksi, mikä auttaa kävelemisessä vesikasvien päällä. Nokikana ei ole erityisen hyvä uimari, siksi se uidessaan nykii kaulaansa. Sukeltaa ravintonsa. Lennossa näkyy siiven takareunassa kapea valkoinen juova. Untuvikot ovat mustia, ja niiden päässä on punaista ja sinistä sekä kaulassa keltaista väriä. Nuori lintu on vaaleampi kuin vanha, ja sen nokka on harmaa. Molemmat sukupuolet ovat samannäköisiä.
Nokikanan pituus on 37–42 cm, siipien kärkiväli 70 cm ja paino 0,6–1,2 kg. 
Nokikana osaa monenlaisia ääniä: narahduksia, raakkumista ja toitotusta. Se ääntelee usein öiseen aikaan. Yleisimpiä ääniä ovat terävä, metallinen "tik" ja kurahtava "krui".
Vanhin suomalainen rengastettu nokikana on ollut 7 vuotta 5 kuukautta 5 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen vähintään 20 vuoden 7 kuukauden ikäinen yksilö.

Levinneisyys

Nokikana esiintyy yleisenä runsasravinteisissa vesissä Keski- ja Etelä-Suomessa. Eniten nokikanaa esiintyy Lounais-Suomessa, mistä levinneisyys ulottuu Perämeren tuntumaan ja Pohjois-Karjalaan.
Nokikana on muuttolintu. Nokikanat lähtevät Suomesta syys–lokakuussa talvehtimaan Keski- ja Etelä-Eurooppaan. Ne saapuvat takaisin Suomeen maaliskuun lopulla tai huhtikuun alussa. 
Nokikanoja tavataan harvoin talvella.
Nokikana on levinnyt Eurooppaan ja Aasiaan sekä Indonesian ja Uuden-Guinean kautta Australiaan, Tasmaniaan ja Uuteen-Seelantiin. Nokikanoja arvellaan olevan Suomessa noin 15 000 paria. Euroopassa pesii yli miljoona paria. Euroopan pakkastalvet verottavat hieman kantaa. Nokikanaa on saanut metsästää Suomessa vuodesta 1980 lähtien. Metsästysaika on koko maassa 20. elokuuta – 31. joulukuuta.

Elinympäristö

Nokikanan elinympäristönä toimivat ravinteikkaat ja rehevöityneet järvet, lammet sekä merenlahdet. Nokikana pesii yksittäispareina ja on tarkka reviirinsä rajoista. Nokikanat pesivät mielellään naurulokkiyhdyskunnissa.

Lisääntyminen

Nokikana tekee pesänsä kuolleesta kaislasta veteen, usein ruokopedin päälle. Ennen ruovikon kasvamista pesä on helposti nähtävissä. Munia on kymmenkunta. Muna on väriltään valkoinen tai kellanruskea, jossa on hyvin paljon tummanruskeita täpliä. Haudonta–aika on noin 3 viikkoa, molemmat vanhemmat hautovat vuorotellen. Ne myös huolehtivat poikasista yhdessä. Poikaset oppivat etsimään itse ruokansa noin kuukauden ikäisinä, ja lentokykyisiä ne ovat 2 kuukauden ikäisinä.

Ravinto

Nokikana syö sekaravintoa, kuten veden selkärangattomia. Pääosa ravinnosta on vesikasvien osia. Syö myös muun muassa sammakoita, linnunpoikasia ja pikkunisäkkäitä. Se sukeltaa ruokansa, ja saalistaa ruuan nokallansa.
Hahmopsykologia

Hahmopsykologia on psykologian suuntaus, josta humanistiset oppimisteoriat ovat ottaneet vaikutteita. Hahmopsykologia syntyi Saksassa 1920-luvulla vastareaktiona behavioristiselle oppimis- ja ihmiskäsitykselle. Koulukunnan merkittävimpiä edustajia olivat Max Wertheimer, Kurt Koffka ja Wolfgang Köhler. Nykyään koulukunnalla on merkitystä enimmäkseen havaintopsykologian saralla.
Hahmoteorioiden perusajatus on, että oppimisen taustalla on ihmisen oma oivallus, joka johtaa ymmärrykseen. Hahmopsykologian mukaan kokonaisuus on enemmän kuin osiensa summa, ja sillä on ominaisuuksia, joita itsenäisillä osilla ei ole. Tätä ilmiötä on havainnollistettu hahmopsykologiaan perustuville hahmolaeilla, jotka kuvaavat havaintojen jäsentymistä ja selittävät, miten havainnon kohteiden osat muodostuvat laajemmiksi kokonaisuuksiksi. Hahmolakeja on tutkittu eniten näköaistissa. 
Fredrick Perls, Laura Perls ja Paul Goodman kehittivät hahmoterapian eli Gestalt-terapian hahmopsykologian, sekä reichilaisen ja freudilaisen näkemyksen pohjalta. Fredrick Perls sai vaikutteita myös psykodraaman kehittäneeltä Jakob Morenolta.
Lauri Sarhimaa

Lauri Tapio Sarhimaa (s. 9. toukokuuta 1934 Taipalsaari) on valtiotieteen maisteri, joka työskenteli yli 30 vuotta Etelä-Saimaan päätoimittajana. 
Lauri Sarhimaa syntyi  kirvesmies Juhana Sarhimaan ja Iida Käkelän perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1960 on Marja-Leena Naumanen. Sarhimaa tuli ylioppilaaksi 1954 ja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1959. Hän toimi Maakansan eduskuntatoimittajana 1959–1960 ja Etelä-Saimaan päätoimittajana vuodesta 1960 aina vuoteen 1992 asti. Sarhimaa on toimittanut teokset Lappeenrannan Osuuspankki 1922–1972 (1972, muiden kanssa), Lappeenranta kautta aikojen (1978, Aimo Vuorisen kanssa), Yhdeksän vuosikymmentä: aatehistoriallisia näkökulmia Lappeenrannan Uutisten, Itä-Suomen Sanomain ja Etelä-Saimaan vaiheita vv. 1885–1975 (1976) ja Etelä-Saimaan tarina (1985). Sarhimaa tunnettiin lehtimiesaikanaan myös ahkerana kolumnistina.
Ljah’avitšy

Liikenne

Kaupungin linja-autoasema sijaitsee keskustan länsiosissa ja rautatieasema noin 2,5 km keskustasta lounaaseen. Liikenteellisesti merkittävä on kantatie P4, joka luo maantieyhteyden Baranavitšyyn (20 km:n päässä). Tämän kaupungin itäosien kautta päästään kantateille P2 ja P5 sekä moottoritielle M1. Ljah’avitšystä etelään mentäessä kantatie P4 liittyy 11 kilometrin päässä poikittaiseen P43 kantatiehen.
Maatilan Pellervo

Maatilan Pellervo on kuukausittain ilmestyvä maatalousalan lehti, joka on suunnattu erityisesti maatalousyrittäjille. Lehden levikki vuonna 2010 oli 17 586. Lukijoita lehdellä on 128 000. Lehteä julkaisee Pellervo Media, joka on Osuustoimintakeskus Pellervon osakkuusyhteisö. Päätoimittaja on Teemu Pakarinen. Sen rinnakkaisjulkaisu on Kodin Pellervo. 
Kodin Pellervon ja Maatilan Pellervon edeltäjänä oli vuoteen 1998 Pellervo, joka lehtiuudistuksen jälkeen eriytettiin vuonna 1999 kahdeksi lehdeksi: maataloutta käsitteleväksi Maatilan Pellervoksi ja yleisemmin kotia ja maaseutua käsitteleväksi Kodin Pellervoksi.
Janne Suutarinen

Janne Suutarinen (s. 16. tammikuuta 1973) on suomalainen teatteri-, ooppera- ja elokuvaohjaaja. Hän on toiminut ohjaajana useissa kaupunginteattereissa ja ohjannut muun muassa nykyoopperoita. Suutarinen on kirjoittanut ja ohjannut elokuvia, näytelmiä ja librettoja, näytellyt sekä toiminut paparazzina Red Carpet -elokuvafestivaaleilla.
Ennen valmistumistaan ohjaajaksi Teatterikorkeakoulusta Suutarinen opiskeli elokuva-alaa. Vuodesta 2011 lähtien Suutarinen laajensi ohjaajantyötään mittavien, monikameratekniikalla toteutettujen esitysprojisointien ohjaajana. Suutarinen palkittiin Pikku-Finlandialla vuonna 1992. Ennen taidekouluja Suutarinen opiskeli matematiikkaa, tietojenkäsittely- ja kirjallisuustieteitä Helsingin yliopistolla sekä lukeutui varusmiesaikanaan Ruotuväen toimittajakaartiin. 
Janne Suutarinen toimii myös liiketoiminnan konsulttina ja kouluttajana esiintymistaitoja, vuorovaikutusta ja viestintää kehitettäessä.
Surkotada

Surkotada  on Luoteis-Intiassa rannikolla sijaitseva muinainen Indus-kulttuurin satamakeskus. Paikka on nykyisessä Gujaratin osavaltiossa Kutchin piirikunnassa, 160 km Bhujista luoteeseen. Surkotada on pieni, sen ala on 1,4 hehtaaria. Kaupungin itäosa on suunnilleen neliömäinen 60x55 m tavallisen väen asutus, ja länsiosa 60x60 m linnoitus. Linnoituksen talot ovat suurempia kuin tavallisen väen asunnot. Surkotadasta on löydetty merkkejä hevosesta ajalta noin 2000 eaa. Kypsä Harappan kulttuuri päättyi täällä laajasti arvioiden välillä 2200-1700 kalenterivuotta eaa. Surkotadan kaltainen linnoitus voi viitata siihen, että Harappan kulttuuri oli feodaalivaltio, jossa paikallisilla linnanherroilla oli merkittävä asema.

Hevoset

Hevosen luita on löydetty kaikista kerrostumista, ajalta 2100-1700 eaa.
Franny Beecher

Franny Beecher (29. syyskuuta 1921 Norristown, Pennsylvania – 24. helmikuuta 2014 Philadelphia, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen kitaristi. Hän soitti Bill Haley & His Comets -kokoonpanon vakituisena jäsenenä jo vuosina 1954–1962; hän kuului vanhemmalla iällään myös uuteen The Cometsiin ennen vetäytymistään vuonna 2006.
Beecher kuuluu The Cometsin jäsenenä Rockabilly Hall of Fameen.
Jom hašoa

Jom hašoa (hepreaksi ‏יום השואה‎) eli holokaustin muistopäivä on juutalaisen viettämä juhlapäivä kansallissosialistisen Saksan vainoissa kuolleiden noin kuuden miljoonan juutalaisten muistolle. Jom hašoaa vietetään nisan-kuun 27. päivänä.
Alun perin juhlaa ehdotettiin vietettäväksi nisán-kuun 15. päivänä, Varsovan gheton kansannousun (19. huhtikuuta 1943) vuosipäivänä. Tuo päivä on kuitenkin pesah-juhlan ensimmäinen päivä, joten holokaustin muistopäivä siirrettiin myöhemmäksi. Jom hašoan vietto määrättiin Israelin laissa vuonna 1959.
Holokaustin muistopäivän aamuna kello kymmenen ilmahälytyssireenit soivat kahden minuutin ajan koko Israelissa. Kaikki liikenne lakkaa ja ihmiset pysähtyvät viettämään hiljaisen hetken holokaustin uhrien muistolle. Jom hašoan aikana monet viihde- ja julkiset laitokset on suljettu. Israelin televisio ja radio välittävät muisto-ohjelmia ja dokumentteja eivätkä lainkaan mainoksia. Liput lasketaan puolitankoon.
Jom hašoana myös kymmenettuhannet israelilaiset lukiolaiset ja tuhannet juutalaiset ympäri maailmaa viettävät muistojumalanpalveluksen Auschwitzissa. Osallistujat marssivat Auschwitzista Birkenaun tuhoamisleirille. Tapahtuma tunnetaan Elävien marssina vastakohtana holokaustin kuolemanmarsseille, ja sitä tukee Israelin opetusministeriö. Elävien marssiin kulminoituu useiden kuukausien holokaustin ja toisen maailmansodan tapahtumien opiskelu.
Myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa on vietetty vuosittaista holokaustin muistopäivää (Holocaust Memorial Day) 27. tammikuuta 2001 alkaen. Suomessa vietetään vainojen uhrien muistopäivää 27.1.
Vartiomoottorivene 1

Palvelus merivartiolaitoksessa

VMV 1 pysäytti 19. toukokuuta 1931 Märketin majakan luona Tšekkoslovakian lipun alla purjehtineen spriivarastoaluksen Serpenin. Alus oli lähtenyt Tallinnasta, jolloin sen nimenä oli ollut Mars. Aluksen nimi ja paperit vaihdettiin merellä. Alukselta takavarikoitiin 122000 litraa spriitä, mikä oli kieltolain ajan suurin yksittäinen takavarikko.
VMV 1 palveli 1938 Ahvenanmaan piirissä. Merivartiostojen tehtäväksi määrättiin 12. lokakuuta 1939 asetuksella puolueettomuusvalvonta merivoimien johdolla.

Palvelus merivoimissa

VMV 1 toimi sotien aikana vuosina 1939–1941 varmistuslaivueessa ja vuosina 1942–1944 1. vartiomoottorivenelaivueessa. VMV 1 oli mukana matkalla, jolla panssarilaiva Ilmarinen upposi, pelastaen räjähdysvaaraa uhmaten Ilmarisen rungolta 57 miestä. Se osallistui Bengtskärin majakasta käytyyn taisteluun yhdessä VMV 2:n, VMV 13:n ja VMV 16:n kanssa 26. heinäkuuta 1941. Se oli myös mukana matkalla, jolla miinalaiva Riilahti upposi. Se pelasti Riilahden upottua vedestä yksitoista miestä, joiden joukossa oli Riilahden päällikkö, kapteeniluutnantti ja Mannerheim-ristin ritari Osmo Kivilinna, joka kuitenkin menehtyi vammoihinsa myöhemmin.
VMV-1:llä syttyi 1946 tulipalo sen ollessa takaa-ajamassa salakuljetusalusta, jolloin takaa-ajo keskeytyi. Palo saatiin sammumaan konemestarin suljettua polttoaineputkien hanat.
Psalmus

Psalmus on Uuno Klamin säveltämä, vuonna 1936 valmistunut oratorio kahdelle laulusolistille, kuorolle ja orkesterille. Sen teksti perustuu Juhana Cajanuksen runoon Yxi Hengellinen weisu vuodelta 1681.

Teoksen synty

Psalmuksen alkuperä on hämärän peitossa, kuten on laita myös monien muiden Klamin teosten. Vielä vuonna 1931 hän suunnitteli säveltävänsä Kalevala-aiheisen oratorion, mutta suunnitelmat muuttuivat hänen saatuaan seuraavana vuonna käsiinsä Cajanuksen runon Yxi Hengellinen Weisu, Josa Tämän mailman catowainen meno edespannan, nijn myös cuinga Ihminen Kuolemata wastan itziäns lohdutta taita. Runo tunnetaan myös sen ensimmäisestä säkeestä johdetulla nimellä Etkös ole Ihmis parca aiwan arca. Kalevala-oratoriosta valmistui lopulta vain alkusoitto Maan synty. Klamin Kalevala-tematiikka toteutui orkesteriteoksessa Kalevala-sarja, jonka ensimmäinen versio valmistui 1932.
Klami alkoi säveltää Psalmusta ilmeisesti 1932, intensiivisimmän sävellysjakson sijoittuessa vuosiin 1934–1936. Koska teos valmistui vasta vuoden 1936 lopulla ja kantaesityksen ajankohta, 19. maaliskuuta 1937, oli jo lyöty lukkoon, tuli Väinö Pesolan johtamalle Kilven Kuorolle kova kiire oppia senaikaisen mittapuun mukaan erittäin vaativat stemmansa. Oppimista vaikeutti myös pianopartituurin puuttuminen. Kolmasosa kuorolaisista luopuikin osallistumisesta ennen kantaesitystä.
Kantaesitys, jossa esiintyivät Kilven Kuoron lisäksi Helsingin kaupunginorkesteri, sopraanosolistina Irja Aholainen ja baritonisolistina Oiva Soini, oli vain osittainen menestys. Yleisö ja kriitikot olivat ymmällään, ja oikeastaan vain säveltäjäkollega Aarre Merikanto tajusi Psalmuksen merkityksen.
Lastenkirjainstituutti

Lastenkirjainstituutti (LKI) on vuonna 1978 perustettu Tampereella toimiva suomalainen asiantuntijaorganisaatio ja erikoiskirjasto. Sen tavoitteena on edistää lasten- ja nuortenkirjallisuuden sekä lastenkirjan kuvitustaiteen tuntemusta ja tutkimusta. Perustamisestaan vuoden 2010 loppupuolelle asti Lastenkirjainstituutti toimi nimellä Suomen Nuorisokirjallisuuden instituutti (SNI).
Lastenkirjainstituutti järjestää erilaisia kirjallisuusaiheisia tilaisuuksia, esimerkiksi vuosittaisen yleisölle avoimen Kirjakori-seminaarin, joka esittelee uusinta lasten- ja nuortenkirjallisuutta. Instituutti auttaa lasten- ja nuortenkirjallisuuskurssien järjestämisessä ja alan opinnäytetöiden ohjauksessa. Tiedon keräämisen ja välittämisen lisäksi Lastenkirjainstituutin toimintaan kuuluu yhteyksien luominen ja ylläpitäminen lasten- ja nuortenkirjallisuuden piirissä toimiviin henkilöihin ja yhteisöihin Suomessa ja ulkomailla.
Lastenkirjainstituutin kirjasto on valtakunnallinen lasten- ja nuortenkirjallisuutta ja sen tutkimusta tallentava erikoiskirjasto, joka sijaitsee Tampereella. Kirjastossa on noin 65 000–70 000 lasten- ja nuortenkirjaa ja 5 500 alan tutkimusta, hakuteosta tai opinnäytettä sekä merkittäviä erikoiskokoelmia. Instituutin kokoelmiin kuuluu kuvituskokoelma, joka sisältää muun muassa Camilla Mickwitzin, Maija Karman ja Riikka Juvosen alkuperäiskuvituksia. Kirjastoon tulee noin sata erilaista lasten- ja nuortenlehteä sekä yli 50 alaan liittyvää kotimaista tai kansainvälistä ammattilehteä. Kaikkiaan kokoelmissa on yli 700 lehtinimikettä vuodesta 1854 alkaen.
Lastenkirjainstituutti julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää kulttuurilehti Onnimannia. Se jakaa Onnimanni-palkintoa yksilölle tai yhteisölle, joka on ansioitunut lasten- ja nuortenkirjallisuuden aseman edistäjänä. Lastenkirjainstituuttia ylläpitää Lastenkirjallisuuden kannatusyhdistys ry.
Vuonna 2015 Messusäätiö myönsi instituutille Rakkaudesta kirjaan -tunnustuspalkinnon pitkäjänteisestä työstä lasten ja nuorten lukemisen edistämiseksi.
Maailman veteraanijärjestö

Maailman veteraanijärjestö (engl. The World Veterans Federation, WVF) on hallituksista riippumaton ja poliittisesti sitoutumaton järjestö, joka toimii 170 veteraanijärjestön maailmanlaajuisena katto-organisaationa.
WVF:n jäsenjärjestöjä on nykyisin kaikkiaan 89 eri maassa ja jäsenjärjestöjen yhteenlaskettu henkilöjäsenmäärä on noin 25–30 miljoonaa. Myös Suomen sotaveteraaniliitto on järjestön jäsen. WVF perustettiin Pariisissa vuonna 1950 ja sen perustajamaat olivat Alankomaat, Belgia, Italia, Jugoslavia, Luxemburg, Ranska, Turkki ja Yhdysvallat.
Hunter (videopeli)

Pelaaminen

Pelissä pelaaja kontrolloi laajassa, kolmiulotteisessa maailmassa taivaltavaa yksinäistä sotilasta. Pelin kenties eniten ihastusta herättänyt piirre oli vapaus kulkea suurella pelialueella ja käyttää erilaisia alueelta löytyviä kulkuneuvoja, joita on valtava määrä. Mukana on tavallisimpien ajoneuvojen lisäksi esimerkiksi soutuvene, polkupyörä, taistelu- ja kuljetushelikopteri, laiva sekä ilmatyynyalus. Pelissä on avoimen pelimaailman tapaan ja käyttää eri ajoneuvoja. Erilaisia aseita on saatavilla tavallisimmista käsiaseista SAM-ohjuksiin. Pelialueella vastaantulevat objektit ovat rakennusten ja vihollisen sotilaiden lisäksi esimerkiksi erilaisia eläimiä. Lokit silpoutuvat helikopterin roottoreihin ja lehmät voi räjäyttää vaikkapa miinoilla. Myös erilaisia rakennuksia on paljon pienistä majoista suuriin voimalaitoksiin. Useimpiin rakennuksiin pääsee sisälle. 2000-luvun peleissä laajat kolmiulotteiset ympäristöt ovat tavanomaisia, mutta vuonna 1991 Hunterin ympäristö oli kolmiulotteisten pelien joukossa erittäin rikas vaihtelevuudessaan.
Edmund Zalinski

Edmund Louis Gray Zalinski (1849–1909) oli puolalaissyntyinen sittemmin amerikkalaistunut keksijä ja upseeri. 
Vuosina 1883–1889 hän kehitti paineilmakäyttöisen dynamiittitykin, jonka avulla voitiin lennättää dynamiittivarusteisia ammuksia lyhyen matkan päähän. Dynamiittitykin alkuperäisnimitys oli pneumatic dynamite tornado gun.
Kalevi Veijonen

Veijo Veli Kalevi Veijonen (s. 15. maaliskuuta 1922 Laukaa) on suomalainen näytelmäkirjailija.
RN Pleiadi

Palvelus

Alus upposi ilmahyökkäyksessä 14. lokakuuta 1941.
Borneonhedelmärastas

Levinneisyys

Borneonhedelmärastasta tavataan Indonesiassa ja Malesiassa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.