Keski-Afrikan tasavalta

Maantiede

Keski-Afrikan tasavalta on laaja, lievästi kumpuileva tasanko, jolla on yksittäisiä erillisiä kukkuloita siellä täällä. Korkein niistä on 1 420 metrin korkuinen Mont Ngaoui.
Maa voidaan jakaa ilmastoltaan pohjois- ja eteläosiin. Pohjoisosassa on vuosittain yksi sadekausi toukokuusta syyskuuhun, jolloin sataa 875–1 000 mm. Muulloin on varsin kuivaa. Eteläosan ilmasto on trooppisempi, sadetta saadaan 1 500–2 000 mm ja se lankeaa tasaisesti muina kuukausina paitsi joulukuussa ja tammikuussa.
Maan pohjoisosa on savannia. Eteläosassa kasvaa trooppista sademetsää etenkin Ubangi- ja Sangha-jokien varrella. Savannilla elää monia antilooppeja, paviaaneja, puhveleita ja elefantteja. Sademetsissä eläinlajeja on vielä enemmän: gorilloita, simpansseja ja muita apinoita, leopardeja sekä harvinainen bongo-antilooppi.
Maan lounaisosassa sijaitseva Dzanga-Sanghan kansallispuisto, joka tunnetaan gorillan ja metsänorsun suojelualueena, ja pohjoisosassa sijaitseva Manovo-Gounda St. Floris’n kansallispuisto ovat Unescon maailmanperintökohteita.

Varhainen historia

Keski-Afrikassa vaikutti ainakin 600-luvulta useita valtakuntia, kuten Kanem-Bornou, Ouaddai, Baguirmi ja Dafour, jotka ulottuivat Tšadjärveltä ja Ylä-Niililtä. Myöhemmin alueen valloittivat sulttaanikunnat, jotka varasivat koko Oubanguin alueen orjien metsästystä varten. Orjat kuljetettiin pohjoiseen Saharan läpi ja Länsi-Afrikkaan myytäväksi eurooppalaisille kauppiaille. 1700- ja 1800-luvulla alueelle saapui uusia asukkaista zande-, banda- ja baja-mandjia-kansat.

Siirtomaa-aika

Vuonna 1875 egyptiläinen sulttaani Rabah hallitsi Ylä-Oubanguia, joka käsitti nykyisen Keski-Afrikan tasavallan. Eurooppalaiset, ranskalaiset, saksalaiset ja belgialaiset saapuivat alueelle 1885. Ranska sai vuoden 1887 sopimuksella haltuunsa Oubanguijoen oikean rannan. Kaksi vuotta myöhemmin ranskalaiset perustivat Banguin ja vuonna 1894 Oubangui-Charista tuli Ranskan aluetta. Ranskan valta vakiintui 1900-luvun alussa, kun joukot löivät sulttaani Rabahin ja siirtomaavalta vakiinnutettiin koko alueelle.
Vuonna 1906 Oubangui-Chari liitettiin Tšadin siirtokuntaan, vuonna 1910 siitä tuli yksi neljästä Ranskan päiväntasaajan Afrikan alueesta Tšadin, Kongo-Brazzavillen ja Gabonin kanssa. Siirtokunnassa sattui pienimuotoisia kapinoita siirtomaavaltaa vastaan ja taloutta kehitettiin plantaasityyppiseksi. 1920-luvulta alkaen ranskalaiset alkoivat kehittää paikallista infrastruktuuria; rautatieverkko rakennettiin, terveyspalveluita perustettiin taistelemaan unitautia vastaan ja maanviljelyä organisoitiin. 1930-luvulla puuvilla ja kahvi olivat merkittäviä vientituotteita, ja timanttien sekä kullan kaivaminen oli aloitettu.
Elokuussa 1940 siirtokunta liittyi Vapaan Ranskan joukkojen rinnalle kenraali Charles de Gaullen kutsusta taistelemaan Saksaa vastaan. Toisen maailmansodan jälkeen vuoden 1946 Ranskan perustuslaki aloitti ensimmäiset uudistukset, jotka lopulta johtivat siirtomaiden itsenäistymiseen. Kansalaiset saivat Ranskan kansalaisuuden ja alueelle perustettiin demokraattinen paikallishallinto.

Itsenäisyyden alku, Dackon ja Bokassan kausi

Keski-Afrikan edustajana Ranskan parlamentissa oli katolinen pappi Barthélemy Boganda, joka vetosi Afrikan vapauttamisen puolesta. Vuoden 1956 Ranskan laki eliminoi vaalien epäoikeudenmukaisuuksia ja perustuslaki vuodelta 1958 hajotti Ranskan Päiväntasaajan Afrikan ja saman vuoden joulukuussa parlamentti julisti Keski-Afrikan tasavallan perustetuksi Boganda pääministerinään. Hän johti maata aina maaliskuuhun 1959, jolloin kuoli lento-onnettomuudessa ja johtoon siirtyi hänen serkkunsa David Dacko. Dacko oli julistamassa maan itsenäisyyttä 13. elokuuta 1960. Dacko julisti maahan yksipuoluejärjestelmän, jota johti Bogandan perustama Mouvement pour l'évolution sociale de l'Afrique noire (MESAN). MESAN oli luonteeltaan nationalistinen ja puoliuskonnollinen.
Eversti Jean-Bédel Bokassa, joka oli Bogandan ja Dackon serkku, kaappasi vallan lähes verettömästi 1. tammikuuta 1966 maan ollessa ajautumassa konkurssiin ja yleislakon uhatessa. Bokassa peruutti perustuslain voimassaolon, hajotti parlamentin ja keskitti kaiken vallan itselleen. Hänen valtakauttaan sävyttivät laajat ihmisoikeusrikkomukset. Bokassa nimitti itsensä elinikäiseksi presidentiksi vuonna 1972.
Bokassan diktatuurihallinto huipentui vuonna 1976, jolloin hän muutti maansa valtiomuodon tasavallasta perinnölliseksi monarkiaksi ja kruunautti itsensä keisariksi nimellä Bokassa I. Samalla maa luonnollisesti vaihtoi nimensä Keski-Afrikan keisarikunnaksi. Bokassa teetti itselleen samanlaisen valtaistuimen kuin kuningas Salomolla. Kruunajaisjuhlallisuudet maksoivat noin 20 miljoonaa Yhdysvaltojen dollaria, kun maan bruttokansantuote samana vuonna oli 250 miljoonaa Yhdysvaltojen dollaria.
Keisarikunnan aika jäi kuitenkin lyhyeksi. 20. syyskuuta 1979 ranskalaisten avustama Dacko kaappasi vallan takaisin itselleen ja muutti maan taas tasavallaksi. Dackon valtakausi päättyi sotilasvallankaappaukseen 1. syyskuuta 1981, jolloin valtaan nousi kenraali André Kolingba. Kolingba johti maata neljä vuotta sotilasjuntan johdossa. Juntta hajotettiin vuonna 1985, maahan perustettiin puolue Rassemblement Democratique Centrafricain (RDC) ja uusi perustuslaki hyväksyttiin kansanäänestyksessä. Kolingba valittiin presidentiksi syyskuussa 1985 ilman vastaehdokkaita. Painostuksen jälkeen Kolingba suostui vuonna 1992 laillistamaan oppositiopuolueet ja sallimaan monen puolueen parlamentti- ja presidentinvaalit.

Monipuoluehallinnosta uusiin levottomuuksiin

Vuonna 1992 järjestettiin ensimmäiset monen puolueen presidentinvaalit, jotka jouduttiin perumaan järjestämisvaikeuksien vuoksi. Uusissa lokakuussa 1993 järjestetyissä ensimmäisissä melko vapaissa vaaleissa Kolingma ja Dacko hävisivät oppositiojohtaja Ange-Félix Patassélle. Patassé valittiin uudelleen 1999.
Patassé siivosi valtionhallintoa kovalla kädellä, mikä antoi Kolingban kannattajille aihetta puhua noitavainosta ja heimoerottelusta. Patasséa vastaan tehtiin kolme kaappausyritystä vuosina 1996 ja 1997. Ranskan joukot kukistivat kapinat ja Afrikan rauhaturvayksikkö (MISAB) valvoi Banguita vuoteen 1998, jolloin se korvattiin YK:n MINURCAlla. MINURCA-joukot lähtivät maasta maaliskuussa 2000 ja toukokuussa 2001 entisen presidentin Andre Kolingban tukijat yrittivät kaapata vallan. Patassé sai tukea Libyasta, Tšadista ja Jean-Pierre Bemban johtaman Kongon vapautusliikkeen (MLC) sisseiltä ja onnistui pysymään vallassa. Bemba sai myöhemmin syytteet Kansainvälisessä rikostuomioistuimessa joukkojensa toimista kapinan kukistamisessa.
Lokakuussa 2002 erotettu asevoimien esikuntapäällikkö François Bozizé nousi kapinaan, joka päättyi maaliskuussa 2003 pääkaupungin valtaukseen ja Patassén syrjäytykseen.
Perustuslaki uusittiin ja uudet presidentin- ja parlamenttivaalit pidettiin maaliskuussa 2005 ja Bozizé uusi valtakirjansa toisella kierroksella.
Vuonna 2006 entinen presidentti Ange-Felix Patasse tuomittiin poissaolevana 20 vuodeksi vankilaan väärinkäytöksistä.
Vuonna 2008 pääministeri Elie Dote hallituksineen erosi. Presidentti Bozize nimitti hänen tilalleen Faustin-Archange Touaderan. Keväälle 2010 suunniteltuja vaaleja lykättiin, ja presidentti Bozizen toimikautta jatkettiin vastaavasti.
Lord's Resistance Army on hyökkäillyt Keski-Afrikan puolelle useita kertoja.
Séléka CPSK-CPJP-UFDR -liikkeen kapinalliset valtasivat pääkaupunki Banguin 23. maaliskuuta 2013. Bozizén hallinto oli solminut rauhansopimuksen liikkeen kanssa tammikuussa 2013 ja nimittänyt sen edustajan Nicolas Tiangayen pääministeriksi. Varapuolustusministerinä toiminut liikkeen johtaja Michel Djotodia julistautui maan presidentiksi.
Joulukuussa 2013 maa joutui anarkiaan, kun vastakkain olivat asettuneet entiset sélékat, jotka ovat pääosin muslimeja, ja kristityt anti-balaka-joukot. Tapahtumat käynnistyivät 4.12. Ympäri maata tapahtui murhia, kidutusta, raiskauksia ja muita ihmisoikeusloukkauksia. Asuntoja ja kokonaisia kyliä ryösteltiin väkivaltaisesti. Toreilla suoritettiin teloituksia.
Tammikuussa 2014 parlamentti valitsi Catherine Samba-Panzan väliaikaiseksi presidentiksi. Samba-Panza ei kuulu kumpaankaan taistelevaan ryhmään joten hänen toivotaan johtavan maata väkivaltaisuuksien päättymiseen.

Politiikka

Vuonna 2004 uusitun perustuslain mukaan presidentti äänestetään viiden vuoden kaudelle, sama henkilö korkeintaan kahdelle kaudelle. Pääministerin nimittää se puolue joka saa enemmistön eduskunnassa. Eduskunta on yksikamarinen, sen 131 kansanedustajaa valitaan viiden vuoden kaudelle. Äänioikeus on 18 vuotta täyttäneillä.
Vuoden 2016 vaalien jälkeen parlamentin suurimmat ryhmät ovat UNDP ja URCA (molemmilla 13 paikkaa). Muut puolueet ovat RDC (10 paikkaa), MLPC (9 paikkaa) ja KNK (7 paikkaa). Sitoutumattomia edustajia on 56 ja muita 23.
Keski-Afrikan tasavallan puolustusvoimien palveluksessa on noin 2 000 sotilasta. Ne ovat toimineet tiiviissä yhteistyössä Ranskan kanssa.  Joulukuussa 2013 Ranska kasvatti maassa toimivien joukkojensa määrän 1600:aan riisuakseen kapinalliset aseista. 
YK:n rauhanturvaoperaatio Minurcat toimi Tšadin ja Keski-Afrikan tasavallan alueella vuosina 2007-2010. Sen tarkoituksena oli turvata Darfurin konfliktin pakolaisten asemaa ja estää konfliktin leviäminen naapurimaihin.

Talous

Keski-Afrikan tasavallan talous perustuu ennen kaikkea maanviljelyyn. Omavaraisviljely työllistää suuren osan väestöstä, ja vuonna 2006 maatalous toi 56 % bruttokansantuotteesta. Puuvilla, kahvi, tupakka, kassava, maapähkinä, maissi, seesami, durra, hirssi ja keittobanaani ovat tärkeimmät viljelykasvit. Tsetsekärpänen rajoittaa karjanhoitoa alueella.
Keski-Afrikan tasavallalla on runsaat mineraalivarat mutta niitä ei ole juuri hyödynnetty. Kallioperässä on timantteja, kultaa, uraania ja muita mineraaleja. Kotimaisena energialähteenä ovat Boalin alueen vesivoimalat.

Liikenne

Keski-Afrikan tasavallassa on 39 lentokenttää, joista vain kahdella on päällystetty kiitotie. Päällystettyjä maanteitä on 1 385 km eikä rautateitä ole lainkaan. Ubangi-jokea pitkin voi kulkea vain syyspuolella vuotta. Huonot kulkuyhteydet haittaavat sekä vientiä että tuontia; esimerkiksi polttoaineista on säännöllisesti pulaa.

Väestö

Keski-Afrikan tasavallan väestö on kolminkertaistunut vuonna 1960 tapahtuneen itsenäistymisen jälkeen. Vuonna 1961 maan väkiluku oli FAOn tilastojen mukaan 1 529 000.
Väestö koostuu yli 80 etnisestä ryhmästä, joista lähes jokaisella on oma kieli. Kaikkiaan maassa puhuttuja kieliä on kirjattu 72. Siirtomaa-ajan perintönä harvalukuisen eliitin puhuma ranska on virallinen kieli. Lähes koko väestö osaa sangoa, joka on paikallinen yleiskieli ja vuodesta 1996 lähtien myös toinen virallinen kieli. Nykyisin sitä puhutaan lähes kaikkialla muualla paitsi Mbororossa. Sangoa puhuttiin alkujaan Ubangi-joen varrella, mutta kristityt lähetyssaarnaajat levittivät sen yksinkertaista muotoa kaikkialle maahan.
Suurimmat etniset ryhmät Keski-Afrikan tasavallassa ovat bajat (33 %), bandat (27 %), mandžiat (13 %), sarat (10 %), mbumit (7 %), mbakat (4 %) ja jakomat (4 %). 2 % väestöstä kuuluu muihin ryhmiin. Asukkaista 35 % tunnustaa paikallisia uskontoja, 25 % on protestanttisia kristittyjä, 25 % katolisia kristittyjä ja 15 % islaminuskoisia. Myös kristityiksi itsensä laskevat ovat usein saaneet vaikutteita animistisista perinteistä ja uskomuksista.

Kansanterveys

Lapsikuolleisuus on erittäin korkea, sillä Maailman terveysjärjestön vuoden 2015 yhteenvedon mukaan 13,0 prosenttia Keski-Afrikan tasavallan lapsista kuoli ennen kuin saavutti 5-vuoden iän. Maa kuului myös äitiyskuolleisuudessa maailman mustimpiin alueisiin, sillä keskimääräinen äitiyskuolleisuus oli 882 menehtynyttä äitiä 100 000 synnytystä kohden (2015).
Vuoden 2015 arvion mukaan aikuisväestössä HIV:n esiintyvyys on 3,7 %, noin 118 800 henkeä. Vuonna 2007 ARVT-lääkitystä olisi tarvinnut noin 45 000 henkeä, mutta sitä sai noin viidesosa heistä, alle 10 000 henkeä. Lääkitystilanne oli parantunut vaikkakin hitaasti, vuonna 2005 lääkettä sai alle 5 % tarvitsijoista.
Keski-Afrikan tasavalta on maailman pahimpia tsetsekärpäsen levittämän unitaudin esiintymisalueita, vuosina 2008 ja 2009 se oli toinen kahdesta maasta, joissa oli yli tuhat uutta tapausta.

Kulttuuri

Ennen maan itsenäistymistä keskiafrikkalaisilla ei ollut yhteistä kulttuuri-identiteettiä, vaan ihmiset kokivat ensisijaisesti olevansa tietyn klaanin, kylän ja suvun jäseniä. Siirtomaavallan aikana, kun heimot joutuivat kosketukseen keskenään, syntyi jonkinlaisia ryhmittymiä jokivarren kansojen (sangot, tbanzilit ja ngbat), metsäläisten (mbatit ja isungut) ja ruohikkotasankojen asukkaiden (bajat ja bandat) kesken. Maan lounaisosan metsissä asuvilla pygmeillä on ollut oma metsästäjä-keräilijäkulttuurinsa.
Perinteinen perusruoka on kassavasta tai durrasta tehty paksu taikinamainen puuro. Sitä syödään kasviksista, kalasta tai lihasta tehdyn kastikkeen kanssa. Kylissä kasvatetaan kanoja ja vuohia, maaseudulla lihaa hankitaan metsästämällä. Metsäalueella durran kanssa syödään banaaneja, toukkia, öljypähkinöitä ja villivihanneksia. Proteiinin saanti on niukkaa koko maassa.
Keski-Afrikan tasavallassa useimmat radio- ja televisiokanavat ovat hallituksen valvonnassa. Pääkaupungissa toimii YK:n sponsoroima radiokanava, joka toistaa ulkomaalaisia uutisia. Maassa ilmestyy yksityisten omistamia sanomalehtiä, jotka kritisoivat hallitusta ja korruptiota. Niiden vaikutus on kuitenkin vähäinen, sillä vain harvoilla on varaa ostaa tai tilata sanomalehtiä ja lukutaitoisten osuus on melko pieni. Vuoden 2015 arvion mukaan vain 36,8 % aikuisväestöstä osasi lukea, miehistä 50,7 % ja naisista 24,4 %.

Koulutus

Maassa toimii vain yksi virallinen yliopisto, pääkaupungissa sijaitseva Banguin yliopisto. Se perustettiin vuonna 1969 entisen siirtomaavalta Ranskan lopetettua koulutukseen keskittyvän toimintansa alueella. Yliopistossa on neljä tiedekuntaa: humanistinen, kauppatieteellinen, luonnontieteellinen ja teologinen tiedekunta. Levottomuuksien aikana yliopiston toiminta on ollut katkonaista, sillä henkilökunta ei ole saanut palkkojaan ja sekä opettajat että opiskelijat ovat pelänneet turvallisuutensa puolesta.

Urheilu

Keski-Afrikan tasavalta on osallistunut olympialaisiin ensimmäisen kerran vuonna 1968 ja säännöllisesti vuodesta 1984 alkaen. Maa ei ole saanut mitaleita.
Maan jalkapallomaajoukkue on FIFAn rankingissa 111. sijalla. Seurajoukkueita toimii 140 kappaletta, ja niissä pelaa 8 400 rekisteröityä pelaajaa.