L’Inconnue de la Seine

L’Inconnue de la Seine (suomeksi Seinen tuntematon nainen) oli tuntematon nuori nainen, jonka oletettu kuolinnaamio tuli suosituksi sisustuselementiksi taiteilijoiden kodeissa 1900-luvun alussa. Hänen kasvonsa inspiroi lukuisia kirjallisia teoksia. Yhdysvalloissa maski tunnetaan myös nimellä La Belle Italienne.

Historia

Usein toistetun tarinan mukaan nuoren naisen ruumis nostettiin Seine-joesta Quai du Louvressa Pariisissa 1880-luvun lopulla. Koska kehossa ei näkynyt merkkejä väkivallasta, epäiltiin itsemurhaa. 
Tarinan mukaan Pariisin ruumishuoneen patologi oli niin hänen kauneutensa lumoissa, että päätti ottaa kuolinnaamion vahavaloksena hänen kasvoistaan. On epäilty, voiko kasvojen ilme kuulua hukkuneelle. Muiden kertomusten mukaan naamion saksalainen valmistaja oli ottanut valoksen tyttäreltään. Tytön henkilöllisyyttä ei koskaan saatu selville. Claire Forestier arvioi mallin iäksi korkeintaan 16 vuotta ihon kiinteyden perusteella. 
Seuraavina vuosina naamiosta tuotettiin lukuisia kopioita. Niistä tuli nopeasti muodikas synkkä sisustuselementti pariisilaisiin boheemeihin koteihin. Albert Camus kumppaneineen vertasi arvoituksellista hymyä Mona Lisaan ja kuvitteli, mitä vihjeitä hänen hyytävän onnellinen ilmeensä voisi tarjota hänen elämästään, kuolemastaan ja paikastaan yhteiskunnassa. 
Hahmon suosio on kiinnostava myös taiteen historian näkökulmasta liittyen naamion monitahoiseen kopiointiin. Alkuperäistä valosta valokuvattiin ja filminegatiiveista luotiin uusia naamioita. Näissä uusissa valoksissa esiintyi yksityiskohtia, jotka yleensä häviävät vedestä otetuista ruumiista, mutta näiden yksityiskohtien säilyttäminen kasvoissa näytti vain vahvistavan naamion aitoutta. 
Kriitikko Al Alvarez kirjoitti itsemurhaa koskevassa kirjassaan The Savage God: "Olen ymmärtänyt, että kokonainen saksalaisten tyttöjen sukupolvi muokkasi ulkonäköään sen mukaiseksi."  Sussexin yliopiston Hans Hessen mukaan Alvarez kertoo, että ”Inconnue tuli kauden eroottiseksi ideaaliksi, kuten Bardot oli 1950-luvulla. Hänen mukaansa sen ajan saksalaiset näyttelijät, kuten Elisabeth Bergner, muokkasivat ulkonäköään naamion mukaiseksi. Lopulta hänet korvasi Greta Garbon tyyli."  
Vuonna 2017 työpaja nimeltä L’Atelier Lorenzi Arcueilissä valmisti kipsisiä kuolinnaamioita 1800-luvun muotilla, jonka sanotaan olleen L’Inconnue de la Seinen.

Englanninkielinen kirjallisuus

Varhaisin maininta naamiosta löytyy Richard Le Galliennen 1900-luvun novellista The Image of the Worshipper, jossa englantilainen runoilija rakastuu naamioon, mikä johtaa lopulta hänen tyttärensä kuolemaan ja vaimonsa itsemurhaan. 
Kuvaa L'Inconnueista on käytetty D. J. Wisemanin sukuhistoriallisen mysteeriromaanin A Habit of Dying kansikuvassa.

Venäjänkielinen kirjallisuus

Vladimir Nabokovin vuonna 1934 venäjäksi kirjoittama runo L'Inconnue de la Seine julkaistiin Poslednie Novostissa vuonna 1934. On väitetty, että tällä runolla on yhtä paljon tekemistä slaavilaisen rusalka-myytin kuin itse naamion kanssa.

Amerikkalainen kirjallisuus

L'Inconnueen on viitattu William Gaddisin vuonna 1955 kirjoittamassa romaanissa The Recognitions.
Caitlín R. Kiernan kirjoittaa L'Inconnuesta Resusci Annen esikuvana romaanissaan The Drowning Girl (2012). Tarina on syvästi sidoksissa kirjan teemoihin ja kuviin.
Chuck Palahniuk viittasi naamion olevan elvytysnuken esikuva tarinassa Exodus kirjassaan Haunted (2005).

Ranskalainen kirjallisuus

Maurice Blanchot, joka omisti yhden naamioista, kuvaili häntä "nuoreksi tytöksi, jolla on suljetut silmät, jota elävöittää hymy niin rento ja rauhallinen... että voisi uskoa hänen hukkuneen äärimmäisen onnen hetkellä."
Louis Aragonin vuonna 1944 julkaistussa romaanissa Aurélien, L'Inconnuella oli merkittävä rooli, sillä yksi päähahmoista yrittää elvyttää maskia eri valokuvista. 1960-luvun alussa Man Ray osallistui romaanin uuteen julkaisuun valokuvillaan. 
Vuonna 2012 Didier Blonde kirjoitti romaanin nimeltä L'inconnue de la Seine (Gallimard (Blanche), 2012), joka kertoo Pariisissa olevasta miehestä, joka löytää  maskin kopion antiikkikaupasta ja yrittää saada lisätietoja tytöstä, jonka mukaan se on mallinnettu.

Baletti

Vuonna 1963 Bentley Stone teki koreografian L'inconnuesta Francis Poulencin musiikkiin Stone-Camryn Balletia varten. Sen ensiesityksessä esiintyivät Ruth Ann Koesun ja John Kriza. Tämä baletti siirrettiin American Ballet Theatreen vuonna 1965, jolloin Koesun ja Kriza uusivat roolinsa, ja Christine Sarry esitti "jokitytön" roolin.

Elokuva

Elokuvaohjaaja Agnès Varda puhuu L'Inconnuesta vuoden 1988 dokumentissaan Jane B. par Agnès V., jossa hän vertailee Jane Birkinin halua olla kuuluisa mutta nimetön, kuten L'Inconnue.

Musiikki

L'Inconnue on neljäs kappale Beach Housen vuonna 2018 ilmestyneellä albumilla 7 (Beach House album).

Elvytysnukke

Tuntemattoman naisen kasvoja käytettiin ensiapumannekiini Resusci Annen pään muotoilemiseen.    Sen loi Peter Safar ja Asmund Laerdal vuonna 1958, ja sitä käytettiin vuodesta 1960 alkaen lukuisilla painelu-puhalluselvytyskursseilla.    Tästä syystä kasvoja on kutsuttu "kaikkien aikojen kaikkein suudelluimmiksi kasvoiksi".