google/wiki40b huggingface dataset:
Aina Mannerheim

Aina Johanna Mannerheim, o.s. Ehrnrooth (17. heinäkuuta 1869 Nastola – 5. tammikuuta 1964 Tukholma) oli suomalainen laulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän piti sortovuosien aikana 1899–1903 konsertteja kansanvalistustyön hyväksi Suomessa ja muualla Pohjoismaissa. Hänen puolisonsa oli Carl E. J. Mannerheim.
Lawrence Welk

Lawrence Welk (11. maaliskuuta 1903 Strasburg, Pohjois-Dakota – 17. toukokuuta 1992 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen viihdeorkesterien johtaja ja hanuristi. Hän tuli tunnetuksi 1950-luvun alusta 1980-luvun alkuun jatkuneesta televisiosarjasta The Lawrence Welk Show. Welkin varttuneempaa yleisöä miellyttävä, pehmeä tanssimusiikkityyli sai lempinimen ”samppanjamusiikki”.

Elämä ja ura

Lawrence Welkin vanhemmat Ludwig ja Christina Schwahn Welk lähtivät Ranskan ja Saksan rajalla sijainneesta Elsass-Lothringenistä siirtolaisiksi Yhdysvaltoihin vuonna 1892 ja asettuivat Pohjois-Dakotaan viljelemään maata. Eristyneellä maatilalla varttunut Lawrence opetteli isänsä johdolla soittamaan harmonikkaa ja säilytti aikuisikään asti puheessaan saksalaisen korostuksen.
Welk muodosti ensimmäisen yhtyeensä kesällä 1925. Pari vuotta myöhemmin nelimiehinen Welk’s Novelty Orchestra esiintyi paikallisella WNAX-radioasemalla ja alkoi sen myötä saada mainetta lähialueilla. 1930-luvun lopulla Welk kiersi orkestereineen jo ympäri Yhdysvaltoja esiintyen muun muassa hotelleissa. Vuonna 1938 yhtyeen nimeksi otettiin Lawrence Welk and His Champagne Music, ja sen tunnuskappaleeksi tuli “Bubbles in the Wine” (säv. Welk, sanat Frank Loesser). 1930-luvulla Welk myös levytti ahkerasti.
Läpi 1940-luvun Welkin orkesteri oli kiinnitettynä Chicagon Trianon Ballroomin vakio-orkesteriksi. Tämän ajan levytyshittejä olivat vuoden 1944 ”Don’t Sweetheart Me” (säv. Cliff Friend, san. Charles Tobias) ja vuoden 1945 ”Shame on You” (säv. ja san. Spade Cooley).
Welk sai kesällä 1949 oman radioshown ABC-verkkoon. Se jatkui pari vuotta. Kun Trianon-kiinnitys päättyi 1950, Welk siirtyi tekemään kiertueita länsirannikolla ja asettui asumaan Santa Monicaan. Siellä paikallinen tv-asema otti Welkin orkestereineen vakituisen televisio-ohjelman keulahahmoiksi.
Valtakunnalliseksi The Lawrence Welk Show laajeni heinäkuussa 1955 ABC-lähetysverkossa. Yhtyeen vuoden 1956 albumi Lawrence Welk and His Sparkling Strings nousi kymmenen myydyimmän joukkoon ja aloitti 42 LP-levyä kattaneen levymyyntimenestyksen. Vuonna 1956 Welk sai toisenkin televisio-ohjelman ABC:llä; tämä Lawrence Welk’s Top Tunes and New Talent jatkui kolmisen vuotta. ABC:n lopetettua The Lawrence Welk Show’n esittämisen 1971 Welk myi ohjelman oikeudet yli 200 televisiokanavalle vuoteen 1982 saakka. Welkin ohella viikoittaisen, yli 30 vuotta jatkuneen show’n vakiokasvo oli harmonikkataiteilija Myron Floren.
Welkin suurimmaksi hittisingleksi muodostui vuoden 1961 instrumentaalikappale ”Calcutta”, josta Welk ei aluksi innostunut lainkaan. Se oli saksalaisen Heino Gazen sävellys, alkuperäiseltä nimeltään ”Tivoli-Melodie”.
Keikarinapsija

Koko ja ulkonäkö

Keikarinapsija on kooltaan 11–11,5 cm pitkä. Keikarinapsijakoiras on värikäs. Sen selkä on vihreä, siivet ja pyrstö ovat mustat lukuun ottamatta valkoisia viiruja siivissä ja pyrstön reunoissa. Pää on musta ja silmäkulmajuovat keltaiset. Kekikarinapsijakoiraan vatsa on keltainen, yläperä on punainen ja rinnassa kulkee musta juova. Keikarinapsijanaaras on väreiltään vaatimattomampi. Väritys vaihtelee hieman lajin levinneisyysalueella. Keikarinapsijan nokka on kapea ja pitkähkö.

Levinneisyys ja elintavat

Keikarinapsijaa tavataan Perusta Chileen ja Argentiinaan ulottuvalta alueelta ja talvisin yksilöitä vaeltaa myös Brasiliaan. Keikarinapsijoiden elinympäristöä ovat ruovikot vesistöjen läheisyydessä. Lajia tavataan aina 4 100 metrin korkeuteen asti. Keikarinapsijan ravintoa ovat hyönteiset.
Gilbert Bozon

Ura

Bozon saavutti 17-vuotiaana 100 selkäuinnissa olympiahopeaa Helsingissä 1952 hävittyään Yhdysvaltain Yoshinobu Oyakawalle. Hän kilpaili myös Melbournen kesäolympialaisissa 1956. Torinon EM-kilpailuissa 1954 Bozon voitti 100 metrin selkäuinnissa Euroopan mestaruuden ja sijoittui Ranskan 4×200 metrin vapaauintiviestijoukkueesa hopealle. Bozon ui myös kaksi kultaa Välimeren kilpailuista 100 metrin selkäuinnista vuosina 1951 ja 1955.
Bozon ui selkäuinnissa lyhyellä radalla kolme henkilökohtaista maailmanennätystä: 100 metrillä vuosina 1952 ja 1955 ja 200 metrillä vuonna 1953. Hän kuoli pitkällisen sairauden jälkeen 72-vuotiaana heinäkuussa 2007.
HMS Finisterre

Palvelus

Alus saapui romutettavaksi 12. kesäkuuta 1967.
Palawaninviirikaija

Koko ja ulkonäkö

Palawaninviirikaija on noin 28 cm pitkä. Aikaisemmin sen katsottiin olevan filippiinienviirikaijan alalaji. Kuten kaikilla viirikaijoilla, on silläkin pidentyneet keskimmäiset pyrstösulat, joiden päässä on ikään kuin lusikka tai lasta. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, pää ja alapuoli ovat sinertävät ja paikoin vatsan höyhenten reunat ovat keltaiset. Pyrstön alapeitinhöyhenet ovat kellanvihreät ja vihreäkärkiset. Pidentyneiden pyrstösulkien "lusikat" ovat mustat ja vihreäkiiltoiset.

Esiintyminen

Palawaninviirikaija elää Filippiinien länsiosassa Palawanin saarella ja sen lähisaarilla. Sen populaatio on kooltaan 2 500–10 000 yksilöä. Laji on ollut aikaisemmin yleinen, mutta on nykyisin erittäin uhanalainen. Taantumisen pääasiallisina syinä ovat metsien hävitys ja pyynti lemmikkieläinkaupan tarpeisiin.

Elinympäristö

Laji elää alavien maiden metsissä ja myös lähellä ihmisasutusta 300 m:n korkeudelle merenpinnasta.

Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan puutteellisesti. Pesä on puun kolossa.

Ravinto

Palawaninviirikaija syö ainakin pähkinöitä ja hedelmiä.
HMS Abingdon

Palvelus

HMS Abingdon palveli palvelukseen otettaessa Egeanmeren laivueessa. Alus oli sijoitettuna 1919–1935 reserviin, jolloin sen sijoituspaikkana oli Malta. Alus liitettiin uudelleen palvelukseen otettaessa Kiinan laivastoasemalle 2. miinanraivaajalaivueeseen. Se poistettiin uudelleen palveluksesta huhtikuussa 1937 Singaporessa, jonne se sijoitettiin reservialuksena.
Se palasi palvelukseen 28. elokuuta 1939 Singaporessa. Alus suoritti syyskuussa koeajoja ja valmistautui miinalaivueen johtajan tehtäviin Singaporessa. Laivueeseen liitettiin sen Singaporeen sijoitetut sisaralukset HMS Aberdare, HMS Bagshot, HMS Derby, HMS Fareham, HMS Harrow ja HMS Huntley.
Alus määrättiin joulukuussa 1939 Maltalle. Se siirtyi alkuvuoden 1940 aikana Välimerelle. Aleksandriassa alus siirrettiin heinäkuuksi telakalle ja se saapui elokuussa Maltalle.
Vuoden lopun alus raivasi yhdessä HMS Fermoyn kanssa Maltan koillispuolella olevia italialaisia miinoitteita. Se raivasi tammikuussa 1941 Valettan sataman sisääntuloreittiä varmistaakseen turvallisen kulun satamaan ja sieltä pois. Saksan ilmavoimat pudotti helmikuussa satama-alueelle ensimmäiset akustisilla ja magneettisilla sytyttimillä varustetut miinat.
Alus vaurioitui 10. huhtikuuta 1941 akustisen miinan räjähtäessä ja se siirrettiin telakalle jo seuraavana päivänä. Kesäkuussa palvelukseen palannut alus jatkoi satamaan saapuvan liikenteen suojaamista. Se raivasi 21. joulukuuta neljä miinaa apunaan kolme tilapäisraivaajaa. Alus joutui 30. joulukuuta Junkers Ju 88 koneiden hyökkäyksen kohteeksi ja seuraavana päivänä kahden Me109:n tykkitulen kohteeksi, jolloin alus vaurioitui ja sen miehistöstä seitsemän haavoittui.
Jatkuvan ilmauhan vuoksi vuoden 1942 alusta miinanraivaus muutettiin yöllä tehtäväksi. Alus siirrettiin 28. tammikuuta telakalle huoltoon, jossa sille asennettiin myös yksi Oerlikonin valmistama 20 millimetrin ilmatorjuntatykki. Alus palasi palvelukseen helmikuussa.
HMS Abingdon kärsi 1. huhtikuuta vaurioita ilmahyökkäyksessä ja se siirrettiin odottamaan pääsyä telakalle. Alus kärsi 5. huhtikuuta lisää vaurioita kahdesta lähelle osuneesta Italian ilmavoimien pudottamasta pommista, jolloin sen perä murtui. Alus oli ajettava matalikolle uppoamisen estämiseksi, missä se todettiin korjauskelvottomaksi. Euroopan sotatoimien päätyttyä alus sijoitettiin poistolistalle ja se myytiin romutettavaksi 1950.
Gävlen linna

Gävlen linna (ruots. Gävle slott) on linna Gävlessä, Ruotsin Gästriklandissa. Se on maailman pohjoisin niin kutsuttu Vaasalinna, eli linna, jonka on rakennuttanut joko Kustaa Vaasa tai hänen poikansa Eerik XIV, Juhana III ja Kaarle IX.

Historia

Ruotsin kuningas Juhana III käynnisti linnan rakentamistyöt rakennusmestari Mårten Roddhsmanin avustamana vuonna 1583. Syvästi uskonnollinen Juhana rakennutti linnaa, jonka keskeisimmäksi osaksi tulisi kirkkohuone. Linnan piirustuksista vastasi kuninkaan arkkitehti Willem Boy. Linna valmistui vuonna 1597. Kuningas Juhana ei ehtinyt nähdä linnaa koskaan valmiina – hän kuoli jo viisi vuotta aiemmin.
Vuonna 1726 pääsiäisen jälkeen tulipalo tuhosi linnan. Linnan annettiin seisoa pahoin vaurioituneena muutaman vuoden ennen kuin vuonna 1741 siitä päätettiin tehdä taas maaherranresidenssi, kuten se oli aikaisempina vuosina ollut. Arkkitehti Carl Hårleman sai tehtäväkseen suunnitella uudistustyöt. Hårlemanin kynästä linna sai nykyisen ulkonäönsä. Siinä on jäljellä 1500-luvulla rakennetut seinät, mutta muuten se on uusittu kokonaan ja edustaa 1700-luvun ranskalaisvaikutteista rokokoota. 1760-luvulla linna oli muuttovalmis, ja sinne muutti maaherra Axel Johan Gripenhielm.
Essi Eerola

Essi Eerola on suomalainen taloustieteilijä. Eerola työskentelee Suomen Pankin Rahapolitiikka- ja tutkimusosastolla neuvonantajana ja on valittu Valtion taloudellisen tutkimuskeskuksen tutkimusjohtajaksi syyskuusta 2016 alkaen. Aiemmin hän on työskennellyt Helsingin yliopistossa post doc -tutkijana, lehtorina ja määräaikaisena professorina taloustieteiden laitoksella sekä johtavana ekonomistina VATT:ssa. Eerola on Helsingin yliopiston taloustieteen dosentti.
Essi Eerola väitteli vuonna 2003 valtiotieteiden tohtoriksi Helsingin yliopiston taloustieteen laitokselta otsikolla ”Essays on the design of environmental policy”. Eerolan tutkimukset liittyvät muun muassa asuntomarkkinoihin ja asuntopolitiikkaan sekä julkisen talouden kysymyksiin.
Dietyleeniglykoli

Käyttö

Kuten etyleeniglykolia myös dietyleeniglykolia käytetään jäänestoaineena. Dietyleeniglykolia käytetään myös liuottimena, eräiden orgaanisten yhdisteiden lähtöaineena ja kosmetiikkatuotteissa. 
Dietyleeniglykolia on myös käytetty glyserolin ja propyleeniglykolin korvikkeena tai sen väärennöksenä muun muassa hammastahnoissa.

Myrkyllisyys

Dietyleeniglykoli on myrkyllistä ihmisille ja eläimille. Useita myrkytyksiä on tapahtunut, kun dietyleeniglykolia on käytetty myrkyttömän glyserolin (HOCH₂CH(OH)CH₂OH) asemesta elintarvikkeissa ja lääkevalmisteissa. Myrkyllisyytensä vuoksi dietyleeniglykolin käyttö elintarvikkessa ja lääkkeissä on kielletty.
Vuonna 1985 tapahtui Itävallassa viiniskandaali, jossa viineihin oli sekoitettu dietyleeniglykolia viinin maun parantamiseksi.
Vuonna 2006 Panamassa menehtyi useita ihmistä ihmisiä munuaisten toimintavajaukseen, kun yskänlääkkeessä oli käytetty liuottimena dietyleeniglykolia propyleeniglykolin sijasta. DEG on glyserolia halvempi sakeutusaine. Kemikaali oli saapunut Kiinasta astioissa, joihin aine oli merkitty glyseroliksi. Kiinassa menehtyi potilaita heidän saatuaan dietyleeniglykolia sisältänyttä injektiovalmistetta.
Karbenoidit

Karbenoidit ovat metallien komplekseja, joilla on karbeenien kaltaisia kemiallisia ominaisuuksia. Karbenoidit voivat reagoida joko suoraan karbeeneina tai toimia karbeenien lähteenä. Termiä käytetään myös silloin, kuin ei olla varmoja esiintyykö reaktiossa vapaata kompleksoitumatonta karbeenia Toinen suppeamman määritelmän mukaan karbenoideja ovat α-halogeenialkaanien metallikomplekseja ([LₙMCH₂X]). Karbeenien tavoin myös karbenoidit ovat hyvin elektrofiilisia ja reagoivat heikkojenkin nukleofiilien kanssa. Tämän vuoksi karbenoideja esiintyy lähinnä reaktioiden välivaiheina. Tyypillisiä ovat muun muassa alkeenien syklopropanointireaktiot. Synteettisesti käytetyimpiä karbeeneja ovat litium-, rodium- ja sinkkikarbeenit, esimerkiksi sinkkikarbeeneja muodostuu Simmons–Smith-reaktiossa.
Masahiro Andō

Jalkapallomaajoukkue

Masahiro Andō edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1999. Hän on osallistunut mm. Copa América 1999.
FinnWars

Historia

Modin alkuperäinen nimi oli Finlandiamod, mutta sen nimi muutettiin pian nykyiseksi. Ensimmäinen julkinen versio FinnWars – Winter War (0.5) julkaistiin helmikuussa 2004. Seuraava päivitys (0.55) ilmestyi samana vuonna kesäkuussa ja se toi mukanaan monia uusia ominaisuuksia. Heinäkuussa 2005 modi eteni lopulliseen FinnWars Final (1.0) ‑versioon, joka toi mukanaan lukuisia uudistuksia, kuten muun muassa jatkosodan pelattavaksi. Iceflake Studiosista irrallinen tiimi teki FinnWarsiin myös yksinpelin, joka julkaistiin aluksi erikseen, ja myöhemmin FinnWars Final Extendedin mukana. Seuraava päivitys FinnWars Final Extended julkaistiin 1. kesäkuuta 2006 ja se toi mukanaan uusia ominaisuuksia. Toiseksi uusin päivitys (1.8) julkaistiin 29. marraskuuta 2010, joka toi modifikaation uutta sisältöä. Edellisistä päivityksistä poiketen uuden päivityksen kehittämisestä vastasi modifikaation pelaajista koostunut ryhmä. Päivitykselle julkaistiin korjauspäivitys (1.81) viikkoa myöhemmin 6. joulukuuta. Uusin päivitys 1.82 julkaistiin 29. elokuuta 2011. Päivitys toi mukanaan lukuisia bugikorjauksia, muutaman uuden aseen ja yhden uuden pelattavan kartan, Hankoniemen (pelissä Hanko Peninsula).

Pelaaminen

FinnWarsissa on  pelimuotoina Battlefield 1942:sta tuttu conquest-pelimuoto, jossa tarkoituksena on saada vastapuolen ticketit nollille. Se onnistuu valtaamalla kentästä riippuen tietty määrä lippuja, jolloin vastapuolen ticketit alkavat laskea. Myös mahdollinen kaikkien lippujen valtaaminen johtaa toisen joukkueen häviämiseen. Toisena pelimuotona on muutamassa kentässä myös Battlefield 1942:sta tuttu objective-pelimuoto, jossa toisen osapuolen tehtävänä on tuhota toisen puolustama strategisesti tärkeä kohde, esimerkiksi rautatiesilta.
Lippujen valtaamiseen vaaditaan kentästä riippuen tietty määrä pelaajia. Kentässä voi mahdollisesti olla hyökkäävällä joukkueella pysyvä lippu, jota vastapuoli ei voi millään keinolla vallata.
FinnWarsissa jokaisella maalla on kuusi hahmoluokkaa, joiden aseistus vaihtelee, mutta periaate on sama. Modissa on myös muutama erikoishahmoluokka.
Kalustoa on yleisesti saatavilla kentästä riippuen lippujen läheisyydestä. Käytettävissä oleva kalusto sisältää muun muassa panssarivaunuja, veneitä ja lentokoneita. Muista Battlefield 1942 ‑modeista poiketen muun muassa panssarivaunulla ajaminen on entistä monimutkaisempaa ja realistisempaa. Panssarivaunulla eteneminen vaatii kahden napin samanaikaista painamista ja kääntäminen jompaakumpaa nappia painamalla. Ohjaus vaihtelee kulkuneuvosta riippuen.
Kaluston korjaaminen tapahtuu pioneerin avulla Battlefield 1942:n korjausalustojen sijasta. Ammusten saanti onnistuu lipuilta löytyvien ammuslaatikoiden avulla. Lisäksi pikakiväärimies voi antaa ammustäydennystä käsiaseisiin.
Pyreneiden rauha

Pyreneiden rauha solmittiin Ranskan ja Espanjan välillä vuonna 1659. Rauhansopimuksella päättyi maiden välillä vuodesta 1635 jatkunut sotatila, joka oli alkanut kolmikymmenvuotisessa sodassa ja jatkunut sen jälkeenkin. Sopimuksen perusteella Roussillon ja suurin osa Artoista sekä Flanderin Gravelines liitettiin Ranskaan. Lisäksi Espanjan Filip IV:n oli tunnustettava Ranskan Westfalenin rauhassa saamat aluevoitot. Sopimus solmittiin Bidasoajoen Konpantzia-nimisessä saaressa.
Pyreneiden rauha merkitsi yhtä askelta Espanjan suuruuden murenemisessa. Sen kansantalous taantui, valtiontalous joutui sekasortoon ja sotilaspoliittinen heikkous kävi ilmeiseksi. Tämä negatiivinen kehitys jatkui vuosisatoja. Espanjan sortuminen toisen luokan valtioksi sinetöityi 1700-luvulla Espanjan perimyssodassa, jolloin se alue oli enää pieni osa 1500-luvun suurvaltaan verrattuna.
Jules Ladoumègue

Juoksu-uran alku

Hän aloitti juoksemisen 5000 metrillä vuonna 1926, mutta siirtyi lyhyemmille matkoille vuotta myöhemmin 1927.
Heikki Ylikangas

Elämä ja ura

Ylikangas väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1967. Hän oli oikeushistorian ja roomalaisen oikeuden professori Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa 1978–1992, Suomen ja Skandinavian historian professori Helsingin yliopiston humanistisessa tiedekunnassa 1992–2000 ja akatemiaprofessori 1996–2001.
Historiantutkijoiden ja -opiskelijoiden ohella myös laaja yleisö on löytänyt Ylikankaan tuotannon. Hänen teoksistaan etenkin Puukkojunkkareitten esiinmarssi (1976), Nuijasota (1977), Tie Tampereelle (1993) ja Tulkintani talvisodasta (2001) ovat herättäneet voimakasta keskustelua. Teoksista keskimmäinen sai vuonna 1994 Tieto-Finlandia-palkinnon. Myös vuonna 2007 ilmestynyt teos Romahtaako rintama? herätti keskustelua ja vastaväitteitä.
Ylikangas on kritisoinut suomalaisen historiankirjoituksen kansallis-idealistista koulukuntaa ja historiankirjoituksen myyttejä. Tietokirjojen lisäksi hän on kirjoittanut näytelmiä ja kaksi romaania.

Kritiikkiä

Kriitikot ovat arvostelleet Ylikankaan julkaisemia sotahistoriaan liittyviä asiatietoja osin vajavaisiksi ja virheellisiksi. Esimerkiksi Suomen sotahistoriaan ja erityisesti kesän 1944 tapahtumiin perehtynyt tietokirjailija ja yleisesikuntaeversti evp. Ilmo Kekkosen väitteiden mukaan Ylikankaalla on "heikot tiedot sotahistoriasta". Hän on tuonut esille väitteitä merkittävistä asiavirheistä Ylikankaan teoksessa Romahtaako rintama? Suomi puna-armeijan puristuksessa kesällä 1944 (2007). Ylikangas arvioi teoksessa jatkosodan kesänä 1944 teloitetun noin 250 suomalaissotilasta, mikä herätti voimakasta keskustelua jo kirjan julkistustilaisuudessa, koska virallisesti on arvioitu kenttäoikeuksissa tai esimiehen aseenkäyttöoikeudella teloitetun 57 sotilasta.

Tunnustukset

Suomen tietokirjailijat ry palkitsi Ylikankaan Tietokirjailijapalkinnolla vuonna 2002 ja Warelius-palkinnolla vuonna 2012. Tie Tampereelle sai  Tieto-Finlandia-palkinnon vuonna 1994. Vuonna 2014 Ylikangas sai tiedonjulkistamisen elämäntyöpalkinnon.
Aleksis Kiven Seura myönsi Ylikankaalle Eskon puumerkki -palkinnon 2001.

Perhe

Ylikankaan isoisä oli tolstoilaisena tunnettu ylihärmäläinen maanviljelijä ja hevosmies Matti Edvard Takala, jonka elämästä kertovan näytelmän hän kirjoitti Seinäjoen kaupunginteatterille.
Bea (elokuva)

Juoni

16-vuotias Bea on kaveripiirinsä ainoa, joka on yhä neitsyt. Hän on ihastunut koulun suosituimpaan poikaan Danieliin, joka tuntuu olevan kiinnostunut Beasta. Bean kaverit kuitenkin varoittavat häntä menettämästä neitsyyttään Danielille, sillä ensimmäinen kerta on lähes poikkeuksetta fiasko. Bean täytyy hankkia ensimmäisen seksikokemuksensa muualta. Lopulta Bean kaveri Mia keksii ongelmaan ratkaisuksi 19-vuotiaan Andersin.
FFVS J 22

FFVS J 22 oli Ruotsin ilmavoimien toisen maailmansodan alussa Ruotsissa kehitetty hävittäjälentokone. Se lensi ensilentonsa 20.9.1942 ja tuli palvelukseen pääosin vuonna 1944.

Taustaa

Toisen maailmansodan alussa Ruotsin hävittäjäpuolustus oli teknisesti vanhentuneiden Gloster Gladiator -hävittäjien (Ruotsin ilmavoimien tyyppitunnus oli J 8) varassa. Ruotsi tilasi 1930-luvun lopussa Yhdysvalloista 120 Seversky EP-1- (J 9) ja 144 P-66 Vanguard (J 10) -hävittäjälentokonetta. Näistä Ruotsi ehti saada vain 60 Severskyä ennen Yhdysvaltain aseidenvientikiellon astumista voimaan 2.7.1940. Osa Severskyistä tuotiin Trondheimin kautta, pääosa kuitenkin kesällä 1940 Petsamon ja Haaparannan kautta.
Vuonna 1941 Ruotsin ilmavoimat pohti jopa keskeneräisen suomalaisen VL Myrsky -hävittäjän ja väitetysti jopa neuvostoliittolaisen Polikarpov I-16 -hävittäjän hankintaa. Japani olisi ollut valmis myymään Mitsubishi A6M Zero-hävittäjiä, mutta tuonnin logistiikka katsottiin liian monimutkaiseksi. Ruotsi osti koneita Italiasta kuten Suomi talvisodan edellä. Ruotsin valinnat olivat Fiat CR.42 Falco (J 11) ja Reggiane Re.2000 Falco (J 20). Nämä ratkaisut katsottiin väliaikaisiksi.
Koska Flygvapnetilla oli pula taistelukelpoisesta lentokalustosta ja Saabin resurssit olivat kiinni B 17 ja B 18 pommikoneiden kehittämisessä, perustettiin uusi lentokonetehdas: Kungliga Flygförvaltningens Flygverkstad i Stockholm (FFVS). Yhtiön ja samalla J22:n pääsuunnittelijaksi tuli insinööri Bo Lundberg, jota avusti Björn Andreasson. Uusi lentokonetehdas sai tehtäväkseen suunnitella J 22 hävittäjän.

Käyttö

J 22 teki ensilentonsa 20. syyskuuta 1942 Brommassa, jossa FFVS-tehdas sijaitsi. Kone tuli palvelukäyttöön lokakuussa 1943. Viimeisimmät kaikkiaan 198 koneesta toimitettiin Ruotsin ilmavoimille huhtikuussa 1946.
J 22 oli lentäjiensä suosiossa: kone vastasi ohjainliikkeisiin hyvin ja oli liikehtimiskykyinen. Rullaus ja lasku olivat hankalia, koska kone oli kannuspyörällä varustettu. Myöhemmin tehdyissä simuloiduissa ilmataisteluissa se pystyi vastaamaan North American P-51 Mustangin suorituskykyyn. Koska koneessa ei ollut kunnollista turboahdinta, sen suorituskyky oli huono yli 6 km lentokorkeuden. Myös koneen huollettavuus oli hyvä.
Koneiden käyttö päättyi vuonna 1952.
Haamupyörä

Haamupyörä, aavepyörä, kummituspyörä tai valkoinen pyörä (englanniksi ghost bike tai white bike) on liikenneonnettomuudessa kuolleen pyöräilijän muistoksi onnettomuuspaikan läheisyyteen sijoitettu, valkoiseksi maalattu polkupyörä. Tapa on alkujaan Yhdysvalloista ja sillä halutaan kiinnittää moottorivoimalla liikkuvien huomio suojattomiin kanssakulkijoihin. Ensimmäiset haamupyörät sijoitettiin Saint Louisiin, Missouriin vuonna 2003. 
Toisen tiedon mukaan ensimmäiset aavepyörät olivat osa taiteilija Jo Slotan Ghost Bike -taideprojektia San Franciscossa Yhdysvalloissa. Aavepyöräliike on levinnyt kymmeniin kaupunkeihin.
Suomessa on pystytetty haamupyöriä ainakin Mikkelissä vuonna 2012 ja Helsingin Maunulassa vuonna 2011 ja Töölössä 2015.
Kantosiipialus

Kantosiipialus on vedessä kulkeva alus, jonka rungon alle on asennettu tukitankojen varaan kantosiivet. Aluksen kiihdyttäessä vauhtiaan nämä siivet tuottavat yhä enemmän nostovoimaa kunnes runko nousee vedestä ja alus kulkee kantosiipiensä varassa. Tämä vähentää merkittävästi aluksen vastusta, jolloin se voi saavuttaa vedessä suurempia nopeuksia.

Historia

Ensimmäisen aluksen, jossa veneen rungon alle oli sijoitettu vastusta vähentävät kantosiivet, rakensi tiettävästi italialainen insinööri Enrico Forlanini vuonna 1900. Alus saavutti tuolloin valtaisan, 70 kilometrin tuntinopeuden. Muista kantosiipialusta kehitelleistä henkilöistä mainittakoon Alexander Graham Bell, joka yhdessä vaimonsa ja insinööri Casey Baldwinin kanssa kävi testaamassa Forlanin alusta Maggiorejärvellä vuonna 1910. Bell osti Forlanin patentin ja kehitti siitä oman HD-4 -kantosiipialuksen. Vuonna 1919 kyseinen alus teki uuden veneiden nopeusennätyksen, 114 kilometriä tunnissa.

Kantosiipialukset kansainvälisillä vesillä

Kantosiipialuksia ovat esimerkiksi Olympia-tyypin kantosiipialukset sekä Helsingin ja Tallinnan välillä vuosina 1997–2008 liikennöineet Linda Linen Jaanika ja Laura.
Vuosina 1961-1965 liikennöi Turun ja Tukholman välillä Italiasta vuokrattu 120-paikkainen Alistafaco -tyyppinen kantosiipialus Sirena.  Liikenne osoittautui kuitenkin tappiolliseksi ja alus palasi Italiaan.

Kantosiipialukset Suomen sisävesillä

Suomen ensimmäinen kantosiipialus oli Raketa-luokan Tehi, joka vuosina 1962–1983 liikennöi Lahden ja Jyväskylän välillä Vesijärvellä ja Päijänteellä.
Lahdesta on 2000-luvulla liikennöinyt tilausristeilijänä toinen Raketa-kantosiipialus Rosetta. Keiteleellä, Päijänteellä ja Vesijärvellä liikennöi vuodesta 2009 muutaman vuoden ajan Polesje-luokan Suvi Express, joka taittoi Jyväskylän ja Lahden välin kolmessa tunnissa. Vuodesta 2016 lähtien Suviexpress risteilee Pielisellä Kolin kansallispuiston saaristossa  tehden maisemaristeilyitä ja reittiliikennettä Lieksa – Vuonislahti – Koli väliä 45 minuutissa ja Nurmekseen noin 1,5 tuntia.