google/wiki40b huggingface dataset:
Höyryveturi

Höyrykattila

Höyryveturin näkyvin osa on höyrykattila. Vesi- ja höyrytilaan kuuluvat lieriökattila, höyrykupu ja kattilan jalka. Tulitilaan kuuluvat tulipesä ja tuliputket. Lieriökattilan päätynä on etupäässä etummainen tuliputkilevy. Höyrykupu on niitattu lieriölevyn päälle. Höyrytilaa 20–40 % vesi- ja höyrytilasta. Höyry johdetaan höyrytilasta höyrykuvun kautta, jonka tarkoitus on estää vesipisaroiden kulkeutuminen kattilasta höyryn mukana. Palokaasut kulkevat tulipesästä savupesään tuliputkien kautta. Palokaasuputket kulkevat höyrykattilan läpi, jolloin savukaasujen lämpö siirtyy höyrykattilaan. Niissä höyrykattiloissa, joissa on höyryn tulistin, on suurempia lieskaputkia kuin niissä, joissa ei ole tulistinta.

Höyryveturien luokittelu

Höyryvetureita voi jakaa ryhmiin niiden käyttötarkoituksen tai teknisen rakenteen mukaan.
Erilaisissa käyttötarkoituksissa käytetään vaihtovetureita, paikallisliikennevetureita ja kaukoliikenne- eli linjavetureita, joita ovat henkilöjunaveturit ja tavarajunaveturit. Edelleen kapearaiteisilla rataosuuksilla käytettävät kapearaideveturit erotellaan omaksi ryhmäkseen.
Vaihtovetureita käytetään junien järjestelyyn ratapihoilla. Niillä on suuri vetovoima, mutta nopeus voi olla pieni. Samoin vesi- ja polttoainevarastot ovat pienet. Vaihtoveturit ovat yleensä pieniä tankkivetureita, joissa on pienet vetopyörät ja telejä ja liikkuvia akseleita vain tarpeen vaatiessa.
Paikallisliikennevetureilla hoidetaan suurien asutuskeskuksien paikallisliikennettä. Niiden tullee olla yhtä nopeita molempiin suuntiin. Paikallisliikennevetureissa on pienet vesi- ja polttoainevarastot, yleensä suuret vetopyörät ja johtotelit etu- ja takapäässä.
Linjavetureissa tulee olla suuri polttoaine- ja vesivarasto. Tämän vuoksi niissä on aina tenderi. Veturin koon vuoksi ja toisaalta riittävän hyvin kulkuominaisuuksien saavuttamiseksi niissä on aina etupään johtoteli, joka on nopeammissa henkilöjunavetureissa kaksiakselinen ja tavarajunavetureissa yksiakselinen. Henkilöjunavetureissa on suuret vetopyörät, mutta tavarajunavetureissa tarvitaan suurempaa vetokykyä ja nopeus voi olla pienempi, joten vetopyörät ovat pienemmät. Suuremman vetokyvyn vuoksi tavarajunavetureissa on enemmän kytkettyjä vetopyöriä. Tavarajunaveturit ovat yleensä kahdeksankytkyisiä ja henkilöjunaveturit kuusikytkyisiä.
Pikajunaveturit ovat nopeita ja suurin polttoaine- ja vesivarastoin varustettuja vetureita. Sekajunaveturit ovat keskinopeita vetureita, joita käytetään sekajunien kuljetukseen.
Kattilan ja höyrykoneen mukaan veturit voidaan ryhmittää tulistin-kaksoiskonevetureihin, märkähöyry-kaksoiskonevetureihin ja märkähöyry-yhdyskonevetureihin. Suurin osa vetureista oli jo 1940 tulistin-kaksoiskonevetureita. Märkähöyry-kaksoiskonevetureita olivat Suomessa tällöin enää vanhemmat tenderillä varustetut tavarajunaveturit Sk 1 ja Sk 2. Lisäksi märkähöyry-yhdyskonevetureita olivat Sk 3, Sk 6, Tk 2, Hr 2 ja Hr 3.
Maalla kulkemaan tarkoitettua höyryveturia nimitetään vetokoneeksi tai maantieveturiksi.
Craig Brown

Ura pelaajana

Brown pelasi nuorena Coltness Unitedissa ja Skotlannin juniorimaajoukkueissa, kunnes liittyi 18-vuotiaana Rangersin organisaatioon. Hän ei kuitenkaan kyennyt saamaan peliaikaa joukkueessa ja siirtyi lokakuussa 1960 Dundee FC:hen. Hän saavutti seuran kanssa parhaimmillaan liigassa pronssia kaudella 1961–1962. Paikkaansa hän ei kuitenkaan kyennyt vakiinnuttamaan myöskään Dundeen avauksessa.
Vuonna 1968 Brown siirtyi Falkirkiin, jossa pelasi uransa kolme viimeistä kautta. Polvivaivat pakottivat hänet jättämään pelikentät 31-vuotiaana vuonna 1971.

Ura valmentajana

Brown aloitti valmennusuransa 1974 Motherwellin apulaisvalmentajana. Kolmen kauden jälkeen hän siirtyi päävalmentajaksi Clydeen 1977. Brown valmensi seuraa kaikkiaan yhdeksän vuoden ajan ja luotsasi sen Skotlannin kakkosdivisioonan (kolmas sarjataso) mestariksi 1977–1978 ja 1981–1982. Valmennustoimensa ohella Brown toimi myös koulun rehtorina ja opettajana. Vuonna 1986 hän jätti Clyden ja siirtyi täysipäiväiseksi valmentajaksi toimien Skotlannin maajoukkueen apulaisvalmentajana ja nuorisomaajoukkueiden valmentajina. Hänen johdollaan Skotlannin alle 16-vuotiaat voittivat hopeaa ikäluokan MM-kisoissa 1989 ja alle 21-vuotiaat etenivät EM-välieriin 1992.
Joulukuussa 1993 Brown korvasi Andy Roxburghin Skotlannin maajoukkueen päävalmentajana. Brown johdatti Skotlannin EM-kisoihin 1996 ja MM-kisoihin 1998, mutta molemmissa arvoturnauksissa tie katkesi jo ensimmäisellä kierroksella. Kaikkiaan Brown luotsasi Skotlantia 70 maaottelussa, mikä on eniten maajoukkuevalmentajista. Hänen johdollaan Skotlanti pelasi myös vanhan Wembleyn stadionin viimeisessä EM-karsintaottelussa Englantia vastaan vuonna 1999. Hän erosi vuonna 2001 Skotlannin jäätyä rannalle MM-kisoista 2002. Maajoukkuemenestyksen ansiosta Brownista tehtiin lokakuussa 1999 Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentaja CBE.
Brown jatkoi uraansa vuonna 2002 Preston North Endin päävalmentajana, mutta menestys jäi vaisuksi ja hän jätti tehtävänsä elokuussa 2004 kehnon kauden alun vuoksi. Myöhemmin hän toimi Derby Countyn konsulttina ja oli osaltaan nostamassa seuraa Englannin Valioliigaan kaudella 2006/07.
Lokakuussa 2008 veteraanivalmentaja yhdistettiin Dundee FC:n avoimeen valmentajanpestiin, mutta sopimusta ei koskaan tehty. Joulukuun lopulla 2009 hän palasi valmennustehtäviin otettuaan väliaikaisen valmennusvastuun Motherwellissa. Brown valmensi Motherwelliä noin vuoden, kunnes hänet erotettiin joulukuussa 2010. Pari päivää erottamisensa jälkeen hän siirtyi Aberdeenin valmentajaksi korvaamaan huonon menestyksen takia erotetun Mark McGheen. Maaliskuussa 2013 72-vuotias Brown ilmoitti jättäytyvänsä eläkkeelle kauden jälkeen. Brownin johdolla Aberdeen sijoittui parhaimmillaan kahdeksanneksi kaudella 2012/2013.
Teotenango

Teotenango on muinainen intiaanien rakentama kaupunki Meksikossa 20 kilometriä etelään Tolucan kaupungista. Siellä asui matlatzinca-kansan edustajia. Asteekit valloittivat kaupungin vuonna 1476. Paikka on mahdollisesti ollut suuri seremoniallinen keskus. Jaguaariaukion ympäristössä sijaitsee useita pyramidejä ja muita rakenteita. Nykyään arkeologisen alueen sisäänkäynnin lähellä sijaitsee museo, joka esittelee alueella tehtyjä esinelöytöjä.
Paavo Heininen

Paavo Johannes Heininen (s. 13. tammikuuta 1938 Helsinki) on suomalainen säveltäjä ja pianisti sekä Sibelius-Akatemian pitkäaikainen professori.

Ura

Heininen opiskeli musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa sekä pianonsoittoa ja sävellystä Sibelius-Akatemiassa. Sävellystä hänelle opettivat Aarre Merikanto, Einojuhani Rautavaara, Einar Englund ja Joonas Kokkonen. Suoritettuaan sävellysdiplomin vuonna 1960 hän jatkoi opintojaan Kölnissä ja New Yorkin arvostetussa Juilliard School of Musicissa.
Heininen on ollut suomalaisen musiikin keskeisimpiä modernisteja. Hänen tuotantonsa jaetaan usein hieman pelkistäen kahteen tyylikauteen: dodekafoniseen (n. 1957–1975) ja jälkisarjalliseen (1976–). Heiniseen on alusta lähtien lyöty tietynlaista Suomen musiikin "kauhukakaran" leimaa. Monet hänen teoksensa ovat modernistisuutensa ja esitysteknisen haastavuutensa vuoksi saaneet odottaa kauankin ensiesityksiään. Tässä mielessä Heinisen kohtalotoverina voidaan pitää hänen opettajaansa Aarre Merikantoa.
Paavo Heininen on toiminut sävellyksen opettajana Sibelius-Akatemiassa, ja on siten ollut mukana kasvattamassa  merkittävää säveltäjäsukupolvea. Hänen oppilaisiinsa lukeutuvat muun muassa Magnus Lindberg, Kaija Saariaho ja Jouni Kaipainen.
Heininen tunnetaan myös erinomaisena pianistina, ja hän on soittanut useiden pianoteostensa kantaesitykset. Pianosonaatin Poesia squillante ed incandescente ("Hehkuva ja helisevä runoelma") nimi tiivistää jotain Heinisen kirjoittamasta pianotyylistä.

Tuotannosta

Heinistä voidaan pitää ensi sijassa orkesterisäveltäjänä. Hänen tuotantonsa keskeisiä teoksia ovat viisi sinfoniaa, neljä pianokonserttoa, konsertto alttosaksofonille ja orkesterille, viulukonsertto, sellokonsertto,  Adagio ("konsertto orkesterille variaatioiden muodossa"), Poesia squillante ed incandescente, jousikvintetto, ...tyttöjen kävely ruusulehdossa... jousiorkesterille sekä oopperat Silkkirumpu ja Veitsi.
Heininen on säveltänyt lukuisia kamarimusiikki- ja sooloteoksia erilaisille kokoonpanoille, viime vuosikymmenen aikana mm. pianolle ja uruille. Hänen huilukonserttonsa Autrefois kantaesitettiin syksyllä 2010 Lappeenrannan kaupunginorkesterin konsertissa. RSO kantaesitti Heinisen Eläinten Te Deum -oratorion kaksi osaa konsertissaan tammikuussa 2013 (Kaukametsä ja Musta kehtolaulu).
Tokko (joki)

Tokko on Tšaran oikea sivujoki Sahan tasavallassa itäisessä Siperiassa. Tokon pituus on 446 kilometriä ja valuma-alue 23 100 km². Virtaama on keskimäärin 220 m³ sekunnissa.
Etelä-Suomi (sanomalehti)

Etelä-Suomi oli Kotkassa vuosina 1902–1988 ilmestynyt sanomalehti.
Vanhasuomalainen Etelä-Suomi perustettiin Kotkan Sanomien jouduttua perustuslaillisten haltuun. Se julkaisijana toimi aluksi Kotkan Sanomista erotettu K. N. Rantakari. Lehti sai nopeasti kannatusta maaseudulla ja työväestön keskuudessa varsinkin sen jälkeen kun kenraalikuvernööri Bobrikov oli vuonna 1903 estänyt kilpailijan ilmestymisen. Etelä-Suomi kärsi kuitenkin perustuslaillisten ilmoitusboikotista ja alkuvaiheessa se jouduttiin painamaan Mikkelissä. Vuonna 1905 se sai kilpailijakseen sosiaalidemokraattisen Eteenpäin-lehden. Tappiollisen Etelä-Suomen osti vuonna 1909 kirjapainonjohtaja Heikki Markkanen, joka myi sen vuonna 1915 päätoimittaja Heikki Lehmuksen johtamalle yhtiölle. Oman kirjapainon lehti sai vuonna 1934 kannattamattomana lopetetulta Kymenlaakson Sanomilta. Paino tuhoutui kesän 1941 pommituksessa, minkä jälkeen lehteä jouduttiin lähes vuoden ajan painamaan Lahdessa.
Puoluekentän jakaantuessa vuosina 1918–1919 lehdestä tuli kokoomuksen äänenkannattaja. Se oli välillä hyvinkin oikeistolainen, mutta julistautui viimein talvella 1964 puolueista riippumattomaksi. Seuraavina vuosikymmeninä Etelä-Suomi kilpaili ankarasti sosiaalidemokraattista puoluelinjaa väljentäneen Eteenpäin-lehden kanssa. Kilpailija saavutti suuremman levikin, mutta Kotkassa ja sen lähikunnissa Etelä-Suomen kattavuus oli parempi. Vuonna 1984 lehti siirtyi Kouvolan Sanomien kustannusyhtiön omistukseen. Vuonna 1988 se yhdistettiin Eteenpäin-lehden kanssa Kotkan Sanomiksi.
Etelä-Suomi ilmestyi aluksi kolmesti, vuodesta 1951 lähtien kuudesti ja vuodesta 1980 seitsemästi viikossa. Sen levikki oli 4 100 kappaletta vuonna 1904, 12 800 vuonna 1957 ja hieman yli 18 000 vuonna 1985.
Mongolian ja Tiibetin ystävyys- ja yhteistyösopimus

Mongolian ja Tiibetin ystävyys- ja yhteistyösopimuksen allekirjoittivat Mongolian ja Tiibetin hallitukset 2. helmikuuta 1913 Urgassa (nyk. Ulaanbaatar). Jälkeenpäin sopimuksen pätevyys on kuitenkin kyseenalaistettu, sillä ei ole varmuutta siitä, oliko Tiibetin hallituksen edustajilla oikeus allekirjoittaa sopimus.

Sopimuksen allekirjoittaminen ja sitovuus

Qing-dynastian kukistumisen jälkeen 1911 sekä Tiibet että Mongolia julistivat muodollisen itsenäisyytensä lamalaisten johdolla. Kiinan tasavalta ei kuitenkaan tunnustanut kumpaakaan valtiota. Sopimuksessa Mongolia ja Tiibet julistivat tunnustavansa toisensa ja liittolaisuutensa. Mongolian edustajina sopimusta allekirjoitettaessa toimivat ulkoministeri De Lama Ravdan ja kenraali Manlaibaatar Damdinsüren. Tiibetiä edustivat burjaatti ja Venäjän kansalainen Agvan Dorjiev ja tiibetiläinen Gendun-Galsan. Sopimuksen sitovuudesta on esitetty epäilyjä. 13. Dalai Lama kiisti Dorjievilla olleen oikeus allekirjoittaa sopimus Mongolian kanssa. Lisäksi kummankaan maan hallitus ei näytä ratifioineen sopimusta missään vaiheessa. Venäjän kanta on, että Dorjiev ei Venäjän kansalaisena voinut toimia Dalai Laman diplomaattisena edustajana. Sopimuksen mongoliankielinen teksti on julkaistu Mongolian tiedeakatemiassa 1982.
Sopimuksesta huolimatta useimmat maat eivät tunnustaneet kumpaakaan maata. Qing-dynastian aikaiset sopimukset estivät länsimaita tunnustamasta kumpaakaan maata.
Nanobit

Nanobit ovat rihmamaisia rakenteita, joita on löydetty maakerrostumista ja kivistä. Jotkut tieteilijät uskovat nanobien olevan pienin elämänmuoto; ne ovat kymmenen kertaa pienempiä kuin pienimmät bakteerit.
Pienimmät nanobit ovat vain 20 nanometriä pitkiä. Eräät tutkijat uskovat niiden olevan vain kiderakenteita, mutta mahdollinen DNA-löytö nanobista kumoaisi tämän. Ne muistuttavat Etelämantereelle pudonneesta Marsista peräisin olevasta ALH 84001 -meteoriitista löytyneitä elämänmuotoja muistuttavia rakenteita.
Tutkijat arvelevat nanobien kaltaisten organismien olevan useiden tautien aiheuttajia. Aterooman ja munuaiskivien muodostumiseen on epäilty liittyvän nanobakteerit, mutta eräät tutkimukset eivät sitä tue. Joidenkin nanobien toiminnan uskotaan jopa selittävän ihmisten hampaiden kalkkeutumisen, mikä tekee niistä ihmiselle mahdollisesti tärkeitä tai välttämättömiä Acidophiluksen kaltaisia probioottisia symbiontteja.
Vaikka nanobakteereita kutsutaan joskus nanobeiksi, ei ole vielä varmistettu, voidaanko niitä pitää sellaisina.
Edison Miranda

Aikaisemmat vuodet

Edison Mirandan murrosikäinen äiti hylkäsi tämän hänen ollessaan vasta kuukauden ikäinen. Perhetutut ottivat Mirandan hoiviinsa, mutta kohtelu oli julmaa. Mirandaa pahoinpideltiin jatkuvasti ja hän joutui pikkupoikana työskentelemään pellolla. Yhdeksänvuotiaana Miranda pakeni perhetuttujen luota ja matkusti toiselle puolelle Kolumbiaa etsiäkseen äitinsä. Äidillä oli uusi perhe ja näin Miranda tuli hylätyksi toistamiseen. Miranda päätyi elämään Buenaventuran kadulla kieltäydyttyään palaamasta häntä kaltoin kohdelleen perheen luokse. 14-vuotiaana Miranda muutti Barranguillaan, missä hän elätti itsensä työskentelemällä muun muassa teurastajana. 16-vuotiaana Miranda löysi nyrkkeilyn ja laji vei nuoren miehen mukanaan. Kaikesta huolimatta Miranda oli koditon treenaten päivät nyrkkeilysalilla ja nukkuen yöt kaduilla.

Ammattilaisura

Ammattiuran Miranda aloitti 20-vuotiaana. Nuorukaisen ura kulki voittoisasti mutta rahat päätyivät muille. Pettyneenä Miranda muutti Dominikaaniseen tasavaltaan jossa havaitsi saman kaavan toistuvan. Uransa alkuvuodet Miranda voitti nimettömiä iskijöitä päästen lopulta IBF liiton mestaruusotteluun Arthur Abrahamia vastaan. Ottelussa Mirandalta vähennettiin pisteitä puskemisesta ja vyön alle lyömisestä. Miranda hävisi ottelun kaikin tuomariäänin. Kahden kevyemmän ottelun jälkeen Miransa pääsi WBC liiton karsintaotteluun Kelly Pavlikia vastaan mutta hävisi seitsemännessä erässä teknisellä tyrmäyksellä. Tämän jälkeen Miranda voitti kaksi helpompaa vastustajaa jonka jälkeen pääsi kohtaamaan Abrahamin uudelleen. Ottelussa oli 166 lbs painoraja jonka vuoksi IBF liiton vyö ei ollut ottelun panoksena. Miranda hävisi ottelun teknisellä tyrmäyksellä neljännessä erässä.
Mustiainen (Multia, Pirttiperä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä.Lammen tilavuudeksi on saatu 54 400 kuutiometriä eli 0,054 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 3,7 metriä ja suurin syvyys on 5,5 metriä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Multianjoen valuma-alueella (35.67), jonka Uitamonjärven alueeseen (35.673) se kuuluu.
Lainsuojattomat-festivaali

Lainsuojattomat-festivaali on vuosittain Porissa järjestettävä vapaille teatteriryhmille tarkoitettu teatterifestivaali. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2000. Esiintyjiin kuuluu sekä koti- että ulkomaisia teatteriryhmiä. Festivaalin esityksiä nähdään teatterisalien lisäksi myös kaupungin kaduilla sekä kahviloissa ja ravintoloissa.
Alun perin festivaali oli tarkoitus järjestää kiertävänä eri kaupungeissa, mutta paikaksi on vakiintunut Pori. Tapahtuman nimi viittaa vapaiden teatteriryhmien asemaan laitosteattereille ohjatun lakisääteisen rahoituksen ulkopuolella. Festivaalin järjestelyistä vastaa porilainen Rakastajat-teatteri.
Paulina James

Paulina James (s. 29. lokakuuta 1986) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä, joka aloitti uransa vuonna 2006. Hän on ollut kolmesti ehdolla AVN Awardin saajaksi. Keväällä 2008 hän ilmoitti pitävänsä vuoden tauon raskauden johdosta.
Ménerbes

Ménerbes [menɛʁb] on Ranskan kunta Provence-Alpit-Riviera‎n alueella Vauclusen departementissa. Kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 1 187. Ménerbes kuuluu Cheval-Blancin kantoniin Aptin arrondissementissa. Lähin suurempi kaupunki on Aix-en-Provence noin 40 kilometriä etelään.
Luberon-vuoristossa sijaitseva Ménerbes kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France. Siihen kuuluu kuusi muutakin Vauclusen kylää.
1990-luvulla Ménerbes tuli tunnetuksi englantilaisen mainosmiehen Peter Maylen uutena asuinpaikkana, josta hän kirjoitti kirjan Vuosi Provencessa monine jatko-osineen ja niiden pohjalta tehtyine televisiosarjoineen.
Dean DeBlois

Dean DeBlois on kanadalainen elokuva- ja lyhytelokuvaohjaaja, joka on tunnettu elokuvistaan Lilo ja Stitch (2002), Näin koulutat lohikäärmeesi (2010), Näin koulutat lohikäärmeesi 2 (2014) ja Näin koulutat lohikäärmeesi 3 (2019).
Kapeasalmi

Kapeasalmi (myös Kapiasalmi) on kylä ja rautatieasema Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Kapeasalmi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Käkisalmen maalaiskuntaa. Kapeasalmen rautatieasema sijaitsee Pietari–Hiitola-radalla.
Kapeasalmi sijaitsi Käkisalmen maalaiskunnan pohjoisosassa Vuoksen pohjoisessa laskuhaarassa olevan Käkisalmenselän pohjoisrannalla noin neljä kilometriä Käkisalmen kaupungista luoteeseen. Kapeasalmen kylä käsitti Uskinsaaren eteläosan, Suur- ja Pien Vasikkasaaren, joukon pienempiä saaria ja pienen osan mannerta Suotniemen kylän pohjoispuolelta. Kylään kuului myös pieni erillisalue Suotniemen ja Kaukolan Järvenpään kylien rajalta. Kapeasalmen naapurikyliä olivat pohjoisessa Kaukolan kuntaan kuuluneet Uskinsaari ja Takavesi nimisen Vuoksen lahden toisella puolella Variksela, idässä Käkisalmen kaupunki, etelässä Suotniemi ja lännessä Kaukolan puolella Hyypölä ja Järvennpää.

Väestö ja elinkeinot

Vuonna 1920 Kapeasalmessa oli 66 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli puolestaan 64. Kapeasalmen vähäinen asutus oli keskittynyt kylän länsiosaan Uskinsaareen Hiitola–Pietari-radan eteläpuolelle. Ennen talvisotaa Kapeasalmi oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä.

Historia

Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.
Juho Komulainen

Juho Petter Komulainen (4. tammikuuta 1875 Iisalmi – 10. huhtikuuta 1927) oli suomalainen kansanedustaja, ammatiltaan palstatilallinen ja kirvesmies. 
Komulainen kävi kansakoulua kaksi lukukautta ja työskenteli sen jälkeen kirvesmiehenä Iisalmella ja Vieremällä. Hänellä oli pientila Vieremällä, missä hän toimi kunnan ammattientarkastajana. Hänen ensimmäinen puolisonsa kuoli 1924, jonka jälkeen hän avioitui uudestaan.
Komulainen oli Kuopion läänin vaalipiiristä valittuna kansanedustajana 1924–1927, ja hän kuului Työväen ja pienviljelijäin vaaliliiton eduskuntaryhmään. Hän oli Viereämän kunnanvaltuustossa ja oli valittuna varapuheenjohtajaksi.
RN Ettore Fieramosca

Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 15. heinäkuuta 1909.
Orotšin kieli

Orotšin kieli on Venäjän Kaukoidässä asuvien orotšien puhuma tunguusilainen kieli. Nimitys orotši tarkoittaa ”poronhoitajaa”, eikä sitä tule sekoittaa samankantaisiin nimityksiin orokit ja orotšenit, joista jälkimmäinen on tarkoittanut kaikkia poronhoitoa harjoittavia tunguuseja.

Levinneisyys ja puhujamäärä

Orotšit elävät etupäässä Habarovskin aluepiirissä. Suurin osa heistä asuu Tatariansalmen rannalla Sovetskaja Gavanin kaupungissa, sen lähiympäristössä sekä Vaninon piirissä. Pienempi ryhmä asuu Amurin rannoilla Amurskissa, Komsomolsk-na-Amuressa sekä Amurin ja Ultšan piireissä. Muutamia orotšiperheitä on Primorjen aluepiirissä.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 883 orotšia. Heihin oli kuitenkin luettu mukaan myös Sahalinilla asuvia orokkeja. Tarkennettujen tietojen mukaan orotšeja oli 671 ja orotšin kielen puhujia 133 henkeä.
Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 686 orotšia ja 257 orotšin puhujaa. Todellisuudessa orotšin puhujia arvioidaan olevan huomattavasti vähemmän. Tarkempi tilasto osoittaa, että Habarovskin aluepiirin 426 orotšista kaikki osaavat venäjää ja vain 18 henkeä ilmoitti puhuvansa orotšia.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 8 orotšin puhujaa.

Historia ja murteet

Orotši kuuluu tunguusikielten pohjoishaaran amurilaiseen ryhmään. Sen lähimpiä sukukieliä ovat nanai ja udehe. Kieli jakautuu kolmeen murteeseen. Hadin murre muistuttaa eniten udehea, Tumninin ja Hungarin murteet ovat lähempänä nanaita.

Kirjakieli

1930-luvulla orotšia pidettiin virheellisesti udehen murteena ja udehea yritettiin opettaa orotšeille koulussa muutaman vuoden ajan. 2000-luvun alussa ilmestyi yksi orotšin kielen oppikirja.

Nykytilanne

Orotšia voidaan pitää käytännöllisesti katsoen kuolleena kielenä. 1950-luvun lopulla vanhukset osasivat sitä vielä hyvin, mutta lapset ja nuoret puhuivat vain venäjää. Nykyään vanhukset muistavat muutamia lauseita ja sanoja, mutta hekään eivät käytä kieltä päivittäiseen kanssakäymiseen.
Roza Hutor

Roza Hutor (ven. Роза Хутор, Ruusutarha) on talviurheilukeskus Krasnaja Poljanan taajamassa Sotšissa Venäjällä. Keskuksessa on alppihiihtokeskus ja extremepuisto, jotka toimivat vuoden 2014 talviolympialaisten kilpailupaikkoina.
Roza Hutorin olympiarinteet valmistuivat vuonna 2011. Keskuksen katsojakapasiteetti on lajista riippuen 4 000–7 500.
Roza Hutor sijaitsee Aibigavuorten rinteillä Mzymtajoen laaksossa. Alppihiihtokeskuksen on suunnitellut Kansainvälisen hiihtoliiton arkkitehti Bernard Russi.
Kyi

Kyi (ven. Кий) on itäslaavien myyttinen johtaja, Kiovan perustaja ja sen ensimmäinen ruhtinas. Legendan mukaan, joka on kirjoitettu "Nestorin kronikassa", Kyi, joka asui Dneprin "vuorilla" ja hänen nuoremmat veljensä Shek, Horiv ja sisko Lebedin, rakensivat kaupungin Dneprin oikealle rannalle, joka nimettiin Kiyn mukaan Kiovaksi. Lisäksi tarinan mukaan Kiy perusti Kievetsin kaupungin Tonavan varrelle. Kiyasta ja hänen veljistään kronikan mukaan polveutuu Polaanien heimo.
Kronikoitsija kertoo myös toisesta legendasta (vaikka torjuu sen epätodennäköisenä), jonka mukaan Kyi oli veneenkuljettaja Tonavalla. Nykyisin tutkijat pitävät tarinaa kaupungin perustamisesta myyttinä, jonka tarkoitus oli selittää Kiovan ja sen ympäristön nimiä.
Pentti Levo

Pentti Juhani Levo (28. toukokuuta 1942 Helsinki – 7. kesäkuuta 2002 Helsinki) oli pitkäaikainen ammattiyhdistysaktiivi, joka toimi Suomen Kirjatyöntekijäin Liiton puheenjohtajana. 
Pentti Levo syntyi puuseppä Elias Levon ja Saimi Toivosen perheeseen. Hän oli Weilin+Göösin kirjansitoja 1958–1966, Suomen Kirjatyöntekijäin Liiton toimitsija 1966–1973, sihteeri 1966–1973 ja puheenjohtaja vuodesta 1981.  Levo oli pitkäaikaisimpia SAK:n liittopuheenjohtajia, joka jäi eläkkeelle vuonna 2002 vasta juuri ennen menehtymistään vaikeaan sairauteen. Ammattiyhdistysuransa hän aloitti Weilin+Göösin kirjatyöntekijöiden pääluottamusmiehenä jo vuonna vuonna 1964. Levo oli myös ansioitunut kirjansitoja, joka osallistui moniin alansa kilpailuihin ja sai niissä useita palkintosijoja.
Vardan Kušnir

Vardan Vardanovitš Kušnir (22. marraskuuta 1969 – 24. heinäkuuta 2005) oli American Language Centerin johtaja ja Venäjän suurin roskapostittaja. Kušnir käytti sähköpostin lisäksi myös muita pikaviestimiä mainostamiseen.
Sunnuntaina 24. heinäkuuta 2005 hänet löydettiin asunnostaan Moskovasta kuolleena useisiin päähän kohdistuneisiin iskuihin. Hän oli tällöin 35-vuotias.