google/wiki40b huggingface dataset:
Kaarle IX

Kuninkaana

24. helmikuuta vuonna 1600 Linköpingin valtiopäivät ilmoittivat, että Sigismund ei ollut enää Ruotsin kuningas, ja Juhana III:n kymmenvuotias poika Itä-Götanmaan herttua Juhana tunnusti Kaarlen Ruotsin hallitsijaksi. Vasta kun poika vuonna 1604 luopui perintöoikeudestaan kruunuun, alkoi Kaarle käyttää titteliä kuningas. Vallanperimys oli kuitenkin kiistanalainen, sillä Sigismundin poika Vladislav oli ollut kruununperillinen ja Kaarle oli siten vallankaappaaja. Hän ei uskaltanut pitää kruunajaisia, koska naapurivallat olivat kiistassa suuressa määrin Sigismundin puolella.
Vuonna 1604 säädettiin uusi vallanperimysjärjestys. Kaarle otti vastaan kruunun, joka määrättiin periytymään Kaarlen miespuolisille perillisille. Kaarlen kruunajaiset pidettiin vuonna 1607, ja vielä silloinkin hänen saksalaiset liittolaisensa pitivät asiaa epäviisaana. Asia ei ollutkaan tällä loppuun käsitelty, ja hovi pelkäsi jatkuvasti Vladislavin tai hänen velipuolensa Johanin kruununtavoittelua – erityisesti Puolan hyökkäykseen liitettynä. 
Hallitsijana Kaarle ei ollut yhtä taitava kuin vallankaappaajana. Kaarle IX:n lyhyt hallintokausi oli jatkuvaa sodankäyntiä. Vihollisuus Puolan kanssa ja Moskovan Venäjän sekasorto johtivat sotimiseen Liivinmaasta ja Inkeristä. Tanskan kanssa Ruotsi soti Lapin omistuksesta. Ruotsin kannalta sodat eivät juuri sujuneet. 
Sisäpolitiikassa ei tapahtunut Kaarlen kaudella merkittäviä muutoksia tai uudistuksia. Kaarle pyrki edistämään etenkin kauppaa, ja hänen aikanaan perustettiin vuosina 1605 ja 1606 Oulun ja Vaasan kaupungit. Muutoin Kaarlen aika oli Suomessa raskasta katojen, ankaran verotuksen ja balttilaisen aatelin mielivallan vuoksi. Suomeen tuli balttilaista aatelia, koska Suomen oma aatelisto oli harventunut sisällissodassa. Uudet aatelismiehet eivät ymmärtäneet maan talonpoikien itsenäistä asemaa.
Kaarle IX kruunattiin vuonna 1607 näyttävin menoin. Hän otti hallitsijanimikkeeseensa ainoana Ruotsin kuninkaista myös "suomalaisten kuninkaan" arvon. Suomeksi tuo koko titulatuura eli arvonimiluettelo kuuluu Kaarle IX:nnen 20. joulukuuta 1608 lähettämässä  Tukholman kuninkaallisessa kirjastossa säilytettävässä suomenkielisessä kirjeessä seuraavasti:

»Me Carlei se yhdeksäs sillä nimellä, Jumalan armosta Rodzin, Göthin, Wendin, Somalaisten, Karialaisten, Lappalaisten Pohian maalla, Kainulaisten ja Wirolaisten etc. Kuningas".» 
(Grotenfelt, Kustavi: Suomenkielisiä historiallisia asiakirjoja Ruotsinvallan ajalta.    Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1912.     )

Puolisot ja lapset

Kaarle IX:n ensimmäinen puoliso vuodesta 1579 oli saksalainen Pfalzin ruhtinatar Maria (k. 1589) ja toinen puoliso vuodesta 1592 Holstein-Gottorpin herttuatar Kristiina (k. 1625). Jälkimmäisestä avioliitosta syntyivät pojat Kustaa II Aadolf ja Kaarle Filip (Karl Philip). Jaakko de la Gardie taivutti vuonna 1611 venäläiset valitsemaan Kaarle Filipin (1601–1622) Venäjän tsaariksi, ja vuonna 1613 oli määrä sopia ehdoista Viipurissa. Sillä välin oli tsaariksi valittu kuitenkin Mikael Romanov. Kaarle IX:n tytär Katariina oli kuningas Kaarle X Kustaan äiti.
Pieniä voittoja

Pieniä voittoja on Manu Larcenetin sarjakuva, joka ilmestyi neljänä albumina 2003–2008. WSOY on julkaissut sarjan suomeksi. Suomentaja on Heikki Kaukoranta.
Hurtu

Historia

Vuonna 1880 herrat Hurtu, Hautin ja E. Diligeon perustivat Albertin kaupunkiin ompelukoneita valmistaneen tehtaan nimeltä Hurtu, Hautin et Diligeon. Tästä yhtiön tuotanto laajeni työstökoneiden, hiomakoneiden ja polkupyörien valmistukseen. Näitä kaikkia markkinoitiin Hurtu-nimellä.
Vuonna 1895 E. Diligeon myi osuutensa yhtiöstä ja perusti oman, Diligeon et Cie -nimisen yrityksen. Tuotenimi Hurtu pysyi edelleen myös hänen käytössään. Vuonna 1896 Diligeon aloitti Automobiles Léon Bollée -yhtiön "Voiturette"-kolmipyörän lisenssivalmistuksen.
Vuonna 1898 Hurtu valmisti ensimmäisen omaa suunnittelua edustaneen nelipyöräisen autonsa. Mallissa oli hyvin paljon yhteisiä piirteitä suosiota saavuttaneen Benz Velo -mallin kanssa. Englannin Manchesterissa toiminut Marshall & Co -yhtiö valmisti taasen Hurtun myöntämällä lisenssillä hyvin samankaltaista mallia.
Vuonna 1899 yhtiön nimeksi muutettiin Compagnie des Autos et Cycles Hurtu. Compagnie Hurtu laajensi tuotantoaan Pariisin liepeille, Neuilly-sur-Seinen ja Rueil'n kaupunkeihin perustetuilla tehtailla. Vuonna 1913 yhtiön vuosituotanto oli 600 autoa.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä yhtiö jatkoi autojen valmistusta vuoteen 1930 saakka. Tuolloin Compagnie Hurtu lopetti autojen valmistuksen ja jatkoi työstökoneiden valmistuksen parissa. Pariisin kantakaupungin alueelle sijoittunut Moteurs Hurtu valmisti kaksitahtimoottorilla varustettuja mopoja, moottoripolkupyöriä ja moottoripyöriä vuodesta 1903 toisen maailmansodan alkupäiviin asti.
Vuonna 1946 perustettiin Pariisiin Compagnie Nouvelle des Cycles Hurtu -niminen yhtiö, joka jatkoi kaksipyöräisten ajoneuvojen valmistusta. Hurtu fuusioitiin ajoneuvovalmistaja Automotoon vuonna 1960.
Reko Lundán

Reko-Kalevi Lundán (2. huhtikuuta 1969 Janakkala – 27. lokakuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja teatteriohjaaja. Lundán kirjoitti urallaan kolme romaania (viimeisen yhdessä vaimonsa kanssa), kahdeksan näytelmää ja kuunnelmia. Hänet tunnettiin yhteiskunnallisten ilmiöiden kuten talous- ja sosiaalipolitiikan kommentoijana. Hän osallistui myös Aamu-TV:n Jälkiviisaat-ohjelmaan.

Elämäkerta

Lundán opiskeli Teatterikorkeakoulussa pääaineenaan dramaturgia vuosina 1989–1994. Hän kirjoitti kuusi näytelmää ja ohjasi useita. Hän sai vuonna 1999 Eino Kalima -palkinnon ohjauksestaan Lokki. Näytelmä Aina joku eksyy oli Suomen ehdokkaana Pohjoismaisen näytelmäkirjailijapalkinnon saajaksi vuonna 2000. Lundánin esikoisromaani Ilman suuria suruja oli ehdolla Finlandia-palkinnon saajaksi vuonna 2002. 
Lundánin näytelmä Tarpeettomia ihmisiä herätti huomiota ilmestyessään. Näytelmässä työttömäksi joutunut mies kokee kriisin elämässään ja alkaa purkaa tuskaansa käyttämällä väkivaltaa parisuhteessaan. Lundán korosti, että teatterin tehtävä on viihdyttämisen lisäksi myös nostaa esiin arkoja aiheita. Hänen näytelmänsä Ihmisiä hyvinvointivaltiossa käsitteli revyyn keinoin lamaa ja antoi kasvot aiemmin kasvottomaksi jääneelle politiikalle. Hänen viimeiseksi ohjauksekseen jäi Ruotsalaisessa teatterissa esitetty Tanssiva pappi (Den dansande prästen) syyskuussa 2006.
Reko Lundán kuoli 37-vuotiaana aivokasvaimeen 27. lokakuuta 2006 Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Palvelu

Palvelu tarkoittaa taloustieteessä aineettoman hyödykkeen tuotantoa asiakkaalle.

Palvelut tietokoneissa

Tietokoneissa esimerkiksi WWW-palvelinta kutsutaan verkkopalveluksi (network service).
William Auld

William Auld (6. marraskuuta 1924 – 11. syyskuuta 2006) oli skotlantilainen esperantonkielinen runoilija ja kielenkääntäjä. Hänen teoksiinsa kuuluu modernistinen La infana raso (1956); eräs myöhempi teos on Marjorie Boultonin kanssa kirjoitettu Rimleteroj (1976). Auld oli vuonna 1999 ehdolla kirjallisuuden Nobel-palkinnon saajaksi.
Auld kuuli esperantosta ensimmäistä kertaa ollessaan partiolaisena 1936. Hän palveli toisessa maailmansodassa ja julkaisi ensimmäisen runonsa esperantoksi vuonna 1947. Hän oli aloittanut kirjoittamisen jo ennen sotaa.
Auld opiskeli englannin kieltä Glasgow’n yliopistossa. Hän kirjoitti runojensa lisäksi esseitä sekä esperanton oppikirjoja ja toimitti La Brita Esperantisto -lehteä. Hän työskenteli vuodesta 1960 opettajana Alloassa ja jäi eläkkeelle koulun vararehtorina. Auld oli Maailman Esperantoliiton varapuheenjohtaja (1977–80) ja Esperanto-akatemian puheenjohtaja (1979–1983). Hän lahjoitti esperantokirjallisuuden kokoelmansa Skotlannin kansalliskirjastolle.
Auld sai vaimonsa Metan kanssa kaksi lasta.
Carl Allén

Carl Johan Allén (28. huhtikuuta 1874 Helsinki – 9. heinäkuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen painija ja painivalmentaja. Häntä pidetään painiurheilun suomalaisena uranuurtajana, joka 1800–1900-lukujen vaihteessa levitti lajia eri puolille maata. Hän oli Suomen ensimmäinen painivalmentaja, kun hän toimi Helsingin Atleettiklubin valmentajana. Allénin valmennettaviin kuuluivat muun muassa painin ensimmäiset suomalaiset olympiamitalistit Verner Weckman ja Yrjö Saarela. Vuonna 1904 hän julkaisi Suomen ensimmäisen kamppailulajien käsikirjan, joka ilmestyi samaan aikaan ruotsiksi ja suomeksi. Varsinaiselta ammatiltaan Allén oli koneteknikko.

Saavutukset

SM-kisoissa Allén voitti hopeaa ensimmäisissä painin SM-kisoissa vuonna 1898. Hän hävisi kolme tuntia kestäneen loppuottelun Pietarin Atleettiklubin Georg Hackenschmidtille. Kahtena seuraavana vuonna Allén voitti Suomen mestaruuden kreikkalais-roomalaisen painin avoimessa sarjassa vuosina 1899 ja 1900.
Sergei Paradžanov

Sergei Iosifovitš Paradžanov (ven. Серге́й Ио́сифович Параджа́нов, arm. Սարգիս Հովսեփի Փարաջանյան, Sargis Hovsepi Paradžanjan; 9. tammikuuta 1924 Tbilisi – 20. heinäkuuta 1990 Jerevan) oli armenialaissyntyinen neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja ja taiteilija. Paradžanovia on pidetty yhtenä elokuvataiteen suurimmista nimistä, mutta vain hyvin suppea yleisö tuntee hänen omaperäiset teoksensa.

Elämä ja ura

Sergei Paradžanov syntyi armenialaiseen perheeseen Neuvostoliittoon kuuluneen Georgian pääkaupungissa. Hän opiskeli Tbilisin rautatie-instituutissa ja konservatoriossa. Vuonna 1945 hän pääsi Neuvostoliiton elokuvakouluun VGIK:iin, jossa hän opiskeli Igor Savtšenkon ja Oleksandr Dovženkon johdolla. Vuonna 1947 Paradžanov pidätettiin syytettynä homoseksuaalisuudesta. Vuonna 1950 hän nai tataaritytön, jonka tämän sukulaiset murhasivat.
Paradžanov valmistui VGIK:istä vuonna 1951. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli kurssityöhön perustunut Andriješ (1955). Vuonna 1956 Paradžanov meni naimisiin ukrainalaisen Svetlana Štšerbatšukin kanssa, jonka kanssa hänellä on yksi lapsi. Pariskunta erosi vuonna 1962.
Paradžanov kuvasi Ukrainassa kolme dokumenttielokuvaa, komedian Perši porubok (”Huippujätkä”, 1958), elokuvat Ukrajinska rapsodija (”Ukrainalainen rapsodia”, 1961) ja Kvitka na kameni (”Kukka kivellä”, 1962). Hänen läpimurtoteoksensa oli ukrainalaiseen kansanperinteen aiheisiin perustuva, hutsulimurteella kuvattu ”Menneitten sukupolvien varjot” (Tini zabutyh’ predkiv, 1964). Elokuva sai suuren kansainvälisen arvostelumenestyksen. Sosialistisen realismin kaanoneiden rikkominen johti kuitenkin ohjaajan seuraavan elokuvan Kyjivski freski (”Kiovan freskot”) kieltämiseen.
Vuonna 1966 Paradžanov muutti Armeniaan, jossa hän kuvasi keskiaikaisesta armenialaisrunoilijasta Sajat Novasta kertovan samannimisen elokuvan. Ideologisista syistä ohjaaja joutui muuttamaan elokuvaansa ja antamaan sille nimen ”Granaattiomenan väri”. Sergei Jutkevitšin muokkaama sensuroitu versio (1969) joutui sekin pitkäksi aikaa hyllylle.
Joulukuussa 1973 Paradžanov pidätettiin Kiovassa syytettynä homoseksualismista ja seuraavana vuonna hänet tuomittiin viideksi vuodeksi vankilaan. Ulkomaiset kulttuurivaikuttajat kampanjoivat ohjaajan puolesta, ja ranskalainen kirjailija Louis Aragon pyysi henkilökohtaisesti Leonid Brežneviltä hänen vapauttamistaan. Paradžanov pääsi vankilasta vuoden 1977 lopussa. Ohjaaja palasi Tbilisiin, jossa hän jatkoi työtään omaperäisenä kuvataiteilijana. Vuonna 1982 Paradžanov pidätettiin uudestaan syytettynä lahjonnasta, ja hän vietti lähes vuoden paikallisessa vankilassa.
Vuonna 1984 Paradžanov ohjasi Georgiassa elokuvan ”Linnakkeen legenda” (Ambavi Suramis tsikhisa). Hänen ensimmäinen taidenäyttelynsä järjestettiin Tbilisissä vuonna 1985. Vuonna 1988 ohjaaja kuvasi Azerbaidžanissa Mihail Lermontovin teokseen perustuvan elokuvan ”Ašik-Kerib – satu rakastuneesta ašugista” (Ašiki Keribi). Vuonna 1989 Paradžanov alkoi kuvata kesken jäänyttä omaelämäkerallista elokuvaa Khostovanank (”Tunnustus”). Ohjaaja kuoli syöpään 66 vuoden ikäisenä.
Yves-Georges-René Ramousse

Yves-Georges-René Ramousse (s. 23. helmikuuta 1928 Sembadel) on ranskalaissyntyinen Kambodžassa uransa luonut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin La Société des Missions Etrangères'n papiksi 4. huhtikuuta 1953 ja nimitettiin Phnom-Penhin apostoliseksi vikaariksi sekä Pisitan titulaaripiispaksi 12. marraskuuta 1962. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. helmikuuta 1963. Pääkonsekraattorina toimi Gustave-André-Ferdinand Raballand, jota avustivat Henri-Marie-Ernest-Désiré Pinault ja Jean-Pierre-Georges Dozolme.
Ramousse osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän erosi tehtävistään apostolisena vikaarina 30. huhtikuuta 1976, mutta sai nimityksen jälleen samaan virkaan 6. heinäkuuta 1992. Hän toimi Phnom-Penhin apostolisena vikaarina, kunnes erosi tehtävistään 14. huhtikuuta 2001.
Miinanraivaus

Miinanraivaus tarkoittaa meri- tai maamiinojen vaarattomaksi tekemistä. Ensin miinat on tarkalleen paikannettava ja sen jälkeen joko purettava, ammuttava tai räjäytettävä hallitusti. Miinanraivauksesta vastaa usein pioneeriaselaji.
Miinanraivaus on tärkeä vaihe sodan jälkeisen yhteiskunnan rakentamisessa. Ennen kuin laajamittainen jälleenrakennus voidaan aloittaa, on maa- ja merialueet saatettava turvallisiksi siviileille puhdistamalla ne miinoista. Miinanraivauksesta on tullut yksi YK:n rauhanturvaajien avaintehtävistä konfliktien jälkeisessä rauhanrakentamisessa.

Maamiinojen raivaus

Maamiinoja voidaan etsiä ja tehdä vaarattomaksi henkilövoimin, jolloin oletetulta miinakentältä etsitään miinoja metallinpaljastimen eli miinaharavan avulla tai mekaanisella koettimella. Paljastin antaa hälytyksen mahdollisesta kohteesta. Jos kyseessä on miina, koulutuksen saanut raivaaja tekee sen vaarattomaksi.
Toinen vaihtoehto on koneellinen miinanravausajoneuvo, joka laukaisee miinat mekaanisesti pyörivän varstan (raivausroottorin) avulla. Tällainen toiminta on parhaimmillaan tunnetuilla miinakentillä. Eräs tunnettu ja YK-tehtävissäkin käytetty raivausajoneuvo on suomalainen Raisu.

Merimiinojen raivaus

Merimiinojen raivaustapa riippuu niiden aktivointitavasta, jonka mukaan miinat jaetaan kosketusmiinoihin ja herätemiinoihin. Pinnan alla ankkurinsa pitelemänä odottava kosketusmiina laukeaa kohteen koskettaessa sen sarvia. Pohjassa makaava herätemiina puolestaan toimii monimutkaisemmin reagoiden läheltä kulkevan aluksen potkuriääniin, rungon magneettikenttään tai näiden yhdistelmiin.
Kosketusmiina voidaan tehdä vaarattomaksi räjäyttämällä, purkamalla tai upottamalla. Sodan jälkeisessä laajamittaisessa miinanraivauksessa käytettiin usein tykkitulella upottamista. Räjäyttäminen ja etenkin purkaminen tulivat kysymykseen lähinnä erityisolosuhteissa.
Herätemiinat raivataan aiheuttamalla raivauskalustolla tarvittava sähköinen tai akustinen ärsyke miinan räjäyttämiseksi turvallisen etäisyyden päässä raivaaja-aluksesta.
Nykyään tarkoitukseen käytetään myös ohjattavia vedenalaisia robotteja eli ROVeja.

Miinanraivaus Suomenlahdella toisen maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan rauhanehtojen mukaisesti Suomen tehtäväksi tuli suorittaa merimiinakenttien raivaus Suomenlahdella. Nämä miinat olivat Suomen, Saksan ja Neuvostoliiton laskemia. Vuosina 1944–1948 yli 2 000 miehen ja 200 aluksen voimin raivattiin laaja merialue Suomenlahden perukasta Ahvenanmaalle asti puhtaaksi sodan aikana lasketuista miinoista. Tässä työssä menetti henkensä 28 miestä. Kotkan Haapasaaressa sijaitsee raivaajamuistomerkki. Yksittäisiä miinoja on löytynyt Suomenlahden saaristoista vielä 2000-luvullakin.
1990-luvulla Turussa paljastettiin toinen raivaajamuistomerkki; se on alustalle asennettu tähysmiinan kuori. Paljastuspuheen piti jalkaväenkenraali Adolf Ehrnrooth, joka sanoi puheessaan, että kauan unohdetuille ja ilman veteraanien tammenlehvää jääneille miinanraivaajille kuuluisi ehdottomasti huomattava osa hänen henkilökohtaisesta tammenlehvästään.
Charles Burney

Charles Burney (1726 - 1814) oli englantilainen musiikinhistorioitsija ja säveltäjä.  Hän opiskeli Thomas Arnen oppilaana 1744-1746 ja vuonna 1749 hänet nimitettiin urkuriksi St. Dionis's Backchurchiin Lontoossa ja vuonna 1751 hän muutti King's Lynniin Norfolkiin, jossa hän toimi opettajana ja urkurina.
Hän palasi vuonna 1760 Lontooseen ja toimi musiikin yksityisopettajana varakkaille. Vuonna 1770 hän lähti tarkkaan dokumentoiduille matkoilleen Eurooppaan, joiden tarkoituksena oli kerätä aineistoa hänen kirjaansa General History of Music. Näiden matkojen aikana syntyneet matkapäiväkirjat ovat tärkeimpiä ensi käden lähteitä 1700-luvun eurooppalaiseen musiikkielämään.
Verkkokauppaindeksi

Indeksin laskeminen

Indeksi perustuu 1 600 Vilkas Groupin asiakkaana toimivan verkkokaupan myyntilukuihin, joten otanta edustaa vajaata neljäsosaa kaikista Suomen verkkokaupoista.
Indeksi lasketaan kaavalla 
Tarkasteltavia asioita verkkokauppaindeksissä ovat verkkokaupan myynnin muutos euroina, myyntikertojen muutos (tehtyjen tilausten määrä) sekä keskimääräisen tilauksen arvo. Indeksien muutosta verrataan aina edellisen vuoden vastaavaan aikajaksoon. Tietoturvasyistä verkkokauppaindeksissä ei kerätä yksittäisten kauppojen tietoja.
Yö on pitkä

Arviot

Aikalaisarviossa Olavi Veistäjä (Aamulehti) pitää elokuvaa huonona nuorisoelokuvana mutta hyvänä jännityselokuvana: psykologisen pohjustus on heikkoa ja "helppohintaista", mutta rikosten suunnittelussa ja toteutuksessa ote on kiinteää, johdonmukaista ja taitavaa.
Eräässä televisioesityksen kritiikissä elokuvan kerrontaa arvioidaan kömpelöksi, mutta sen katsotaan kuitenkin hyödyntävän mielenkiintoisella tavalla film noir -estetiikkaa. Myös musiikki saa kiitosta.
Havukosken paloasema

Havukosken paloasema on Keski-Uudenmaan pelastuslaitoksen paloasema Vantaan Koivukylän suuralueen Havukosken kaupunginosassa. Se  aloitti toimintansa helmikuussa 2011, kun Hiekkaharjun paloaseman kalusto ja miehistö muutti sinne. Se oli perustamisvaiheessa hälytysajojen määrällä mitattuna Suomen toiseksi vilkkain paloasema. 
Käytöstä poisjäänyt Hiekkaharjun paloasema oli toiminnallisesti vanhentunut ja sillä oli pitkään jatkunut sisäilmaongelma.
Uusi paloasema on hälytysajojen määrällä mitattuna Suomen toiseksi suurin paloasema Kallion keskuspaloaseman jälkeen. Havukosken paloasemalla on päivittäin noin kuusi palo- ja pelastustoimen hälytystä ja 22 sairaskuljetustehtävää. Havukosken paloaseman sijaintia pidettiin strategisesti onnistuneena. Sieltä pääsee nopeasti Itä-Vantaan pääväylille, kuten Lahden moottoritielle, Koivukylänväylälle ja Asolanväylälle, sekä tarvittaessa myös Kehäradan tunneliin. Pelastusajot nopeutuivat Korson ja Itä-Vantaan suunnalla keskimäärin 1,5 minuuttia; kohteisiin päästiin keskimäärin viisi minuutissa tavoiteajan ollessa kuusi minuuttia.
Juha Mannerkorpi

Juha Toimi Tapani Mannerkorpi (28. kesäkuuta 1915 Ashtabula, Ohio, Yhdysvallat – 15. syyskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja suomentaja. Hänelle myönnettiin Eino Leinon palkinto vuonna 1961 ja Aleksis Kiven palkinto 1962. 
Mannerkorven vanhemmat olivat kirkkoherra Kalle Heikki Mannerkorpi ja Taimi Lahja Tapaninen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1936 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1945 Helsingin yliopistosta.
Mannerkorven tuotantoon kuuluu runoutta, novelleja, romaaneja, näytelmiä ja radiokuunnelmia. Hän käänsi suomen kielelle mm. Jean-Paul Sartren, Albert Camus'n ja Samuel Beckettin tuotantoa. 
Kalevi Aho on säveltänyt Mannerkorven teksteihin monologioopperan Avain (1977-78, kantaesitys 1979) ja oopperan Ennen kuin me kaikki olemme hukkuneet (1995/99, kantaesitys 2001).
Juha Mannerkorpi oli naimisissa 1943–1963 filosofian maisteri Anni Matilda Huuskosen (k. 1963) kanssa ja vuodesta 1966 filosofian kandidaatti Leena Maijatta Hovilan kanssa. Ranskankielisen kirjallisuuden suomentaja Jukka Mannerkorpi (1944–2012) oli Juha Mannerkorven poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan. Juha Mannerkorpi kuoli Helsingissä syyskuussa 1980. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle. Hautajaisissa urkuri Lauri Esko soitti kantaesityksenä Kalevi Ahon Mannerkorven muistoksi säveltämän urkuteoksen In memoriam Honkanummen kappelin pienillä uruilla.
Asterix ja taikajuoman salaisuus

Juoni

Eräänä sumuisena aamuna tietäjä Akvavitix on keräämässä taikajuoman aineksia korkealla puiden latvoissa, kunnes
yhtäkkiä oksa pettää tämän alta ja Akvavitix putoaa alas maahan murtaen samalla jalkansa. Tämän seurauksena Akvavitix
tulee siihen päätökseen, että hänen on alettava etsiä nuorta seuraajaa, jolle voisi opettaa taikajuoman salat.
Sahantauksen kivi

Sahantauksen kivi on Virolahden keskustan luoteispuolella Yläpäässä Virojoen itärannalla sijaitseva vuoden 1721 Uudenkaupungin rauhan rajakivi.
Tiheässä kuusikossa sijaitseva kivi on kooltaan 1,5x2x2 metriä. Kiven kaakkoissivulla on venäläisten tekemä hakkausmerkintä jossa on vuosiluku 1723. Luoteissivulla on heikosti erottuva ruotsalaisten hakkausmerkintä kruunu ja F-kirjain. 
Uudenkaupungin rauhan rajankäynnistä on Virolahdella säilynyt Sahantauksen kiven lisäksi yhdeksän muuta rajakiveä : Hurppu, Heijarinkivi, Everstienkivi, Itäkivi, Alapihlajan kivi, Kirkkotien kivi, Lepkankaan kivi, Kallionpellon kivi ja Käyhkäntien kivi.
Käpyperhokala

Koko ja ulkonäkö

Käpyperhokala kasvaa noin 12 cm pitkäksi. Sen vartalo on litteä, pyrstöpuoleltaan keltainen, etuosastaan tummemman oranssi. Silmän läpi kulkee musta tai sinimusta juova.

Alkuperä

Käpyperhokala elää Punaisella merellä ja Indopasifisella merialueella Afrikan itärannikolta Havaijille ja Samoalle asti.

Käyttäytyminen

Käpyperhokalaa on akvaarioharrastajien suosiossa, koska se syö harmillisia lasiruusuja eli aiptasia-merivuokkoja. Lasiruusujen loppuessa se kuitenkin käy usein korallien kimppuun, eikä sitä siksi suositella riutta-akvaarioon.

Vesiolot ja ravinto

Käpyperhokala syö lihapitoista ruokaa.
Ksar-el-Kebir

Ksar-el-Kebir (arab. القصر الكبير‎) on kaupunki Pohjois-Marokossa. Vuonna 2004 siellä oli 107 380 asukasta.
Ksar-el-Kebir on historiallisesti merkittävä kaupunki, sillä sen edustalla käytiin 4. elokuuta 1578 Alcácer Quibirin taistelu. Portugali kärsi kuninkaansa Sebastian I:sen johtamana tappion maureille ja menetti tämän jälkeen kiinnostuksensa Maghrebin alueeseen. Sekä Sebastian I että Marokon kuningas Abd al-Malik kuolivat taistelussa.
Mannin kuningaskunta

Historia

Viikinkien tarkkaa saapumisajankohtaa Mansaarelle ei tiedetä, mutta todennäköisesti heitä tuli saarelle samoihin aikoihin kuin Irlantiin, eli 700- tai 800-luvuilla. Siirtolaisia tuli paljon, mihin viittaa esimerkiksi se, että melkein kaikki paikat saivat uudet nimet. Esimerkiksi Mansaaren korkeimman kohdan nimi on Snaefell. 1200-luvulla kirjoitetun Chronicon Manniae et Insularum -teoksen mukaan Godred Crovan -niminen viikinki perusti Mannin kuningaskunnan vuonna 1079 voitettuaan ensin paikalliset Stamfordin sillan taistelussa. Valtakunta laajeni sittemmin Hebrideille ja muille alueen saarille. Pääosan olemassaolonsa ajan kuningaskunta oli Norjan muodollisen ylivallan alainen. Norja luovutti alueen saaret Skotlannille vuonna 1266 kolme vuotta tappiollisen Largsin taistelun jälkeen.

Perintö

Kuningaskunta-ajan perintönä Mansaarella on edelleen itsenäinen asema osana Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Saaren parlamentista käytetään nimeä Tynwald, joka tulee muinaisnorjan kielisestä nimityksestä Þingvǫll, joka tarkoittaa tingin kokoontumispaikkaa.