google/wiki40b huggingface dataset:
Jokapaikan tietotekniikka

Jokapaikan tietotekniikka (engl. Ubiquitous computing) on huomaamattomasti toimivaa ja ympäristöönsä sulautuvaa kaikkialla olevaa tietotekniikkaa. Se ei häiritse käyttäjäänsä eikä keskeytä hänen muuta toimintaansa. Se toimii ihmisten ja yritysten arkitoimissa kaikkialla ja koko ajan. Arjen esineet ja koneet viestivät langattomasti keskenään sekä säätävät toimintaansa itsenäisesti. Ubiquitous computing saatetaan joskus suomentaa termillä läsnä-äly.

Sanan taustaa

Englanniksi jokapaikan tietotekniikasta käytetään nimitystä ubiquitous computing. Englannin ubiquitous-sana pohjautuu latinan ubique-sanaan, joka merkitsee kaikkialla. Kielitoimiston suosittama termi on jokapaikan tietotekniikka.
Ensimmäisen kerran nimitystä käytti Mark Weiser vuonna 1988. Kirjoitettuna hän käytti sitä Scientific American -lehdessä syyskuussa 1991 artikkelissaan The computer for the 21st century. Englanninkielisissä tietotekniikkakirjoituksissa se yleistyi 1990-luvulla.
Tietotekniikka-alan ammattislangissa siitä käytetään englanniksi myös nimitystä ubicomp tai ubiqcomp ja suomeksi nimitystä ubi tai "ubiikki".
Nimitykset ambient computing, calm technology, invisible computer ja pervasive computing tarkoittavat suunnilleen samaa asiaa. Tieteellisessä tutkimuksessa näillä on kuitenkin syviäkin sävyeroja. Suomen kielessä sanoja läsnä-äly, älykoti ja hajautetut älykkäät ympäristöt käytetään yhtä lailla (ehkä väärinkin) synonyymisesti.
Samasta latinan sanasta on peräisin myös teologian oppisana ubikviteetti. Se tarkoittaa Kristuksen ruumiillista läsnäoloa kaikkialla. Tämä 900-luvulta peräisin oleva oppi on vaikuttanut muun muassa luterilaiseen ehtoollisoppiin.
Liikenne- ja viestintäministeriön kertoessa arjen tietoyhteiskunta -toimintaohjelmastaan mainittiin tiedotteessa sanat ubiikki ja u-strategia . Kun seuraavan päivän sanomalehti käytti myös ubiikki-sanaa, monet suomalaiset kohtasivat ensi kerran tämän heille uuden sanan.

Arjen tietoyhteiskunta

Suomessa liikenne- ja viestintäministeriö käynnisti lokakuussa 2005 hankkeen nimeltään arjen tietoyhteiskunta. Sen tuloksena julkaistiin ministeriön tulevaisuuskatsaus ja toimintaohjelma (30.6.2006). Katsausta pyrittiin hyödyntämään  Suomen EU-puheenjohtajakaudella 2006 ja 2007 sitä tarjottiin myös neuvotteluihin Vanhasen toisen hallituksen hallitusohjelmasta.
Uuden tekniikan arvellaan mullistavan ihmisten arkielämän, kun viestintäpalvelut ovat kaiken aikaa käytössä ja esineetkin osaavat viestiä keskenään.
On myös tärkeää, että ihmiset voivat luottaa uusiin palveluihin. Yksityisyyden suojaan, tietoturvallisuuteen ja ihmisten väliseen mahdolliseen epätasa-arvoon liittyvät riskit halutaan pitää hallinnassa. Ministeriö haluaa kehittää tietoyhteiskunnasta turvallisen ja tasa-arvoisen.
Majatalo

Majatalo on yritys, joka tarjoaa matkaajille ruokaa, juomaa sekä majoitusta.

Historiaa

Ennen nykyaikaisten liikennevälineiden kehittymistä majatalot olivat ensiarvoisen tärkeitä pysähdyspaikkoja kaikille vähänkin pitempää matkaa tekeville, ja majataloja oli kaikkialla Euroopassa. Eurooppalainen majatalolaitos syntyi Rooman valtakunnan rakennettua laajan valtatieverkoston. Majataloja tai tavernoita perustettiin teiden varsien asutuskeskuksiin ja muuallekin sopivien välimatkojen päähän. Tyypillinen paikka menestyvälle majatalolle on ollut noin yhden päivämatkan päässä riittävän suuresta asutuskeskuksesta, mikä matka tien laadusta riippuen on joitakin kymmeniä kilometrejä. Keskiajan Euroopan tieverkosto oli roomalaista heikkotasoisempi, mikä lyhensi päivässä taittuvaa matkaa. Väestönkasvu ja kaupankäynti lisäsivät samaan aikaan matkalaisten määrää, mikä tiesi hyvää aikaa majoittajille. Jotkut edelleen toimivista majataloista ovat vuosisatoja vanhoja. Kaupungeissa sijainneet majatalot ovat esikuvia nykyisille hotelleille ja pensionaateille.

Majatalot Suomessa

Majataloja on Suomessa ollut jo 1500-luvulta alkaen. Kruunun perustama hollikyyditysjärjestelmä vuonna 1734 yhdisti valtakunnan "kuninkaan teillä", ja näin majataloista tuli kestikievareita, joiden tehtäväksi oli määrätty majoituksen ja ylläpidon lisäksi postin ja asiakkaiden kyydittäminen seuraavaan majataloon. Kun hevoset eivät riittäneet, maatilat velvoitettiin toimittamaan miehiä ja hevosia kievareihin. Sen ajan lain mukaan kaikki ne vieraat, jotka pystyivät maksamaan yöpymisestään, oli pakko ottaa vastaan. Kun valtio lopetti majataloilta kestitysvaatimukset 1930-luvun alussa, luovuttiin Suomessa yleisesti majatalo-nimikkeestä ja tilalle tulivat matkustajakodit.

Nykyajan majatalot

Nykyaikaisten, nopeiden liikennevälineiden käyttöönotto ja etenkin rautatien leviäminen kaikkialle Eurooppaan 1800-luvun puolivälissä muutti matkustustottumuksia. Yksityisautoilu sekä toisaalta aiempaa nopeammat joukkoliikennevälineet, kuten junat ja lentokoneet, vähensivät perinteisten majatalojen merkitystä. Erityisesti majoittajina majatalojen merkitys väheni, ja ne alkoivat keskittyä ruoan ja juoman sekä erilaisten oheispalvelujen tarjoamiseen.
Nykyään majatalojen aikaisemmin hoitamat toiminnot ovat jakautuneet erilaisten muiden yritysten hoitamiksi: majoitusta tarjoavat hotellit, motellit ja täysihoitolat, kun taas ruokaa ja juotavaa ravintolat, pubit ja kapakat. Vaikka majataloilla ei nykyajan yhteiskunnassa olekaan entistä merkitystään, on majataloinstituutio silti säilynyt käytössä monissa Euroopan maissa. Suomessa majatalon perinnettä on jatkanut matkustajakoti.
Etelä-Euroopassa majataloista käytetään monesti nimeä taverna, joka nykyään myös viittaa enemmän ravintolaan kuin majoituslaitokseen. Saksalainen majatalo voi olla Gasthaus tai Wirtshaus. Suomessa majataloa vastasi myös kievari eli kestikievari.
Kiltalaitos

Historia

Suomen keskiajalta tunnetaan 17–18 kiltaa. Niistä seitsemän toimi maaseudulla. Keskiajan kiltalaitoksella ei ilmeisesti ollut erityistä suhdetta kaupankäyntiin; sen sijaan killat toimivat ennen kaikkea sosiaalisen elämän keskuksina, käräjien viettopaikkoina ja uskonnollisten juhlien järjestäjinä. Kiltojen keskeinen toimintamuoto olikin suojeluspyhimyksen kunniaksi järjestettyjen pitojen viettäminen. Olaus Magnuksen mukaan ne kestivät kolme päivää. Kiltojen tehtävänä oli myös rauhantilan ylläpitäminen varsinkin maaseudulla. Pohjoismaissa säilyneissä kiltojen säännöissä keskitytäänkin pitkälti hillitsemään oluenjuonnista aiheutuneita ongelmia.
Kaupunkikiltojen mahdollisista taloudellisista yhteyksistä on Suomen osalta mahdollista esittää vain arveluita. Esimerkiksi Turun killat olivat kaikki enemmän tai vähemmän yhteydessä Turun tuomiokirkkoon. Suojeluspyhimysten perusteella on pyritty esittämään arveluita, että esimerkiksi Nikolauksen kilta olisi ollut nimenomaan kauppiaiden kilta.
Kiltalaitos kiellettiin Ruotsissa vuonna 1544 Västeråsin valtiopäivillä juuri sen katolilaisuuden vuoksi. Kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Night of Hunters

Taustaa

Night of Hunters on Amosin ensimmäinen täysin akustinen albumi. Amos esiintyy levyllä Apollon Musagète -jousikvartetin ja muiden klassisten soittajien kanssa. Useissa kappaleissa on käytetty variaatioita klassisen musiikin säveltäjien kuten Johann Sebastian Bachin, Franz Schubertin ja Erik Satien sävellyksistä. Säveltäjä John Philip Shenale teki albumin jousisovitukset. Night of Hunters on konseptialbumi, jonka kappaleet kertovat yhden naisen elämästä ja vaikeuksiin joutuneesta ihmissuhteesta. Albumilla laulavat Amosin lisäksi hänen 10-vuotias tyttärensä Natasha Hawley ja 19-vuotias sisarentytär Kelsey Dobyns.
Kalium-40

Kalium-40 (⁴⁰K) on kaliumin luonnossa esiintyvä radio­aktiivinen isotooppi, jolla on erittäin pitkä puoliintumisaika, 1,249 · 10⁹ vuotta. Sen ytimessä on 19 protonia ja 21 neutronia. Luonnon kaliumissa sitä on noin 0,01 prosenttia.
Kalium-40 on siitä harvinainen radioisotooppi, että sillä voivat esiintyä kaikki kolme beetahajoamisen tapaa. Noin 89,28 prosentissa tapauksissa se hajoaa kalsium-40:ksi (⁴⁰Ca) lähettämällä beetahiukkasen (β⁻) eli elektronin, jonka maksimienergia on 1,33 MeV, ja antineutriinon. Noin 10,72 prosentissa tapauksissa se elektronisieppauksella argon-40:ksi lähettäen 1,460 MeV:n gammasäteilyä ja neutriinon. Pieni osa, noin 0,001 % kalium-40-ytimistä, hajoaa argon-40:ksi lähettämällä positronin (β⁺-hiukkasen) ja neutriinon

Kalium-argon-ajoitus

Kalium-40:llä on suuri merkitys radio­aktiivisen iän­määrityksen kannalta, sillä siihen perustuu kalium-argon-ajoitus. Sen yhtenä hajoamis­tuotteena syntyvä argon on jalokaasu, joka ei muodosta kemiallisia yhdisteitä muiden alkuaineiden kanssa. Tämän vuoksi kun jokin mineraali muodostuu sulan laavan jähmettyessä tai veteen liuenneiden aineiden kiteytyessä, se ei alun perin sisällä lainkaan argonia, vaikka sitä olisikin ollut siinä nesteessä, josta se muodostui. Jos mineraali kuitenkin sisältää kaliumia, siinä olevan kalium-40:n hajotessa syntyy vähitellen argonia, joka jää mineraalin sisään. Koska tiedetään, millä nopeudella tämä tapahtuu, mittaamalla mineraalin ⁴⁰K- ja ⁴⁰Ar-pitoisuuksien suhde on mahdollista laskea, kuinka pitkä aika sen muodostumisesta on kulunut.
Maan ilmakehän argonista on 99,6 % isotooppia ⁴⁰Ar. Sitä vastoin Auringossa, ja kaikesta päättäen aikoinaan myös siinä aineessa, josta planeetat muodostuivat, suurin osa argonista on isotooppia ³⁶Ar ja vain noin 15 % isotooppia ⁴⁰Ar. Tämä osoittaa, että suurin osa ilma­kehän argonista on syntynyt kalium-40:stä, joka on vähitellen hajonnut argon-40:ksi ja tämä paennut ilma­kehään.

Kalium-40:n osuus luonnollisessa radioaktiivisuudessa

Kalium-40 on suurin luonnollisen radio­aktiivisuuden lähde eläimissä ja ihmisissä. Aikuisen ihmisen kehossa on noin 160 grammaa kaliumia, josta 0,01 prosenttia eli 0,016 grammaa on isotooppia ⁴⁰K. Tämän kaliummäärän aktiivisuus on noin 4200 becquereliä, eli sekunnissa ihmisen kehossa hajoaa noin 4200 kalium-40-ydintä.
Radioaktiivisen kaliumin on väitetty olevan tärkein kasveilla ja eläimillä esiintyvien luonnollisten geneettisten mutaatioiden aiheuttaja.
Kalevan kisat 1982

Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1982 Kouvolassa 13.–15. elokuuta. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot.
Stevan Jakoba

Ura

Jakoba oli FK Inđijan kasvatti. Hän oli osana seuran yhden menestyksekkäimmistä ikäluokista, kun FK Agrounijan nimellä toiminut joukkue pelasi Jugoslavian kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla 90-luvulla, saavuttaen kerran playoff-paikan ylempään sarjaan pääsystä. Kaudeksi 1996–1997 Jakoba siirtyi Winner Broker Niška Banjaan, jossa hän pelasi kahden vuoden ajan. Toinen kausi päättyi Jakoban osalta menestyksekkäästi hänen tehdessä 21 maalia, kun joukkue nousi kauden päätteeksi toiselle sarjaportaalle.
Onnistuneen kauden jälkeen Jakoba siirtyi Jugoslavian pääsarjaan nousseen Milicionar Belgradin riveihin. Peliaika Milicionarissa jäi kuitenkin vähiin Jakoban päästessä kentälle vain kahdesti, joten talvella hän liittyi Unkarin pääsarjassa pelanneeseen Haladás-Milos VFC:hen. Haladásissa Jakoba pelasi yksitoista ottelua ja onnistui maalinteossa kahdesti. Hän ei kuitenkaan jatkanut unkarilaisjoukkueessa ja liittyi Ykköseen nousseen Kuopion Palloseuran joukkueeseen.
Ensimmäisellä kaudellaan Jakoba oli KuPS:n paras maalintekijä kolmellatoista maalillaan. Talvikauden hän vietti Jugoslavian toisen sarjatason FK Bečejssä ennen paluutaan Suomen sarjakauden alkuun. Vuosi ei ollut tilastollisesti yhtä tehokas kuin Jakoban edellinen, mutta sarjamenestyksellisesti parempi kuopiolaisjoukkueen voittaessa sarjan ja ansaiten paikan Veikkausliigaan. Jakoba ei kuitenkaan jatkanut KuPS:ssa, vaan palasi takaisin kotimaahansa kasvattajaseuraansa Inđijaan, jossa hän pelasi uransa loppuun asti. Viimeisellä kaudellaan Jakoba onnistui viimein nousemaan Inđijan kanssa Serbian toiseksi korkeimmalle sarjatasolle.
HMS James Watt

Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 20. tammikuuta 1854 Plymouthissa päällikkönään George Augustus Elliot. Alus osallistui Krimin sotaan Itämerellä vuosina 1854–1855 heikosta suorituskyvystään huolimatta. Aluksen höyrykone vaihdettiin vuonna 1856, mikä maksoi 5 706 puntaa. Aluksen päällikkönä oli vuosina 1856–1857 Talavera Vernon Anson, ja alus oli 23. toukokuuta 1856 Lissabonissa. Alus poistettiin palveluksesta 23. huhtikuuta 1857. Se oli telakalla Plymouthissa, kunnes se palautettiin palvelukseen 19. maaliskuuta 1859 Kanaalin laivueeseen päällikkönään Edward Codd. Alus siirrettiin Välimerelle lokakuussa, ja se poistettiin palveluksesta 21. kesäkuuta 1862.
Alus myytiin tammikuussa 1875 Castlelle Charltoniin romutettavaksi.
Australianruokopeippo

Levinneisyys

Australianruokopeippoa tavataan Australian itäosissa. Lajia on harvinaiseksi tai paikallisesti yleiseksi ja satunnaisesti runsaslukuiseksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Uwe Rapolder

Ura pelaajana

Rapolder aloitti aktiiviuransa 1977 VfR Heilbronnissa, josta siirtyi seuraavana vuonna Belgiaan pelaten KFC Winterschlagissa ja Liersessä. 1981 hän siirtyi sveitsiläisseura FC Winterthuriin, jonka kanssa hän nousi debyyttikaudellaan Sveitsin pääsarjaan. Hän jätti Winterthurin 1984 ja palasi kotimaahansa pelaten Tennis Borussia Berliinissä ja SC Freiburgissa. 1987 hän palasi Sveitsiin, jossa edusti FC Martigny Sporta ja BSC Young Boysia. Hän lopetti aktiiviuransa vuonna 1991.

Ura valmentajana

Rapolder aloitti valmennusuransa heinäkuussa 1993 sveitsiläisen FC St.Gallenin päävalmentajana.Hän toimi seuran päävalmentajana kolme vuotta, kunnes sai huhtikuussa 1996 potkut tehtävistään. Maaliskuussa 1997 Rapolder debytoi valmentajana Saksassa, kun hän siirtyi SV Waldhof Mannheimin peräsimeen. Rapolderin johdolla seura sijoittui parhaimmillaan 2. Bundesliigassa neljänneksi kaudella 2000/01. Rapolder jätti seuran marraskuussa 2001 ja siirtyi Rot-Weiß Ahlenin peräsimeen. Vuotta myöhemmin hän sai potkut seurasta.
Maaliskuussa 2004 Rapolder palasi valmennustehtäviin siirtyen 2. Bundesliigassa pelanneen DSC Arminia Bielefeldin päävalmentajaksi. Rapolderin johdolla Arminia nousi kauden päätteeksi Bundesliigaan. Rapolderin johdolla Arminia säilytti kaudella 2004/05 sarjapaikkansa ja oli liigassa 13:s. Rapolder sai kuitenkin potkut kauden lopulla toukokuussa 2005.
Heinäkuussa 2005 Rapolder siirtyi 1. FC Kölnin peräsimeen. Pesti Kilipukeissa ei ollut järin menestyksekäs ja kehnon syyskauden jälkeen Rapolder sai joulukuussa 2005 potkut tehtävistään.
Huhtikuussa 2007 Rapolder palasi valmentajaksi tehtyään sopimuksen TuS Koblenzin kanssa. Hänen johdollaan seura säilytti paikkansa 2.Bundesliigassa ja oli kauden päätteeksi 12:s. Ensimmäisellä kokonaisella kaudellaan Koblenz oli jälleen sarjan keskikastissa sijoittuen lopulta sijalle 10. Koblenzilta vähennettiin kuusi pistettä pelaajien lisensseihin liittyneiden epäselvyyksien vuoksi. 
Kausi 2008/09 ei ole alkanut Koblenzilta ruusuisesti. Kahdeksannella kierroksella Rapolder kärsi valmennusuransa suurimman tappion, kun FC Hansa Rostock möyhensi Koblenzin 9–0.  Lopulta seura oli 14:s. Mollivoittoiset otteet jatkuivat myös kaudella 2009/10 ja lopulta 0–3 tappio 1. FC Kaiserslauternille oli liikaa ja Rapolder sai potkut joulukuun puolivälissä 2009. 
Marraskuun lopulla 2010 Rapolder palasi valmennustehtäviin 2. Bundesliigassa pelaavan Karlsruher SC:n päävalmentajana.  Rapolder ei kuitenkaan saanut odotusten mukaisesti KSC:n peliä parantumaan, vaan seura jäi edelleen taistelemaan sarjan häntäpään sijoituksista. Lopulta Rapolder sai potkut maaliskuun 2011 alussa KSC:n majaillessa sijalla 16. 
Lokakuussa 2014 Rapolder palasi valmentajaksi Regionalliga-seura SG Sonnenhof Großaspachin päävalmentajana. Hän sai kuitenkin potkut jo helmikuussa 2015.
Helmiäisnystyt

Helmiäisnystyt ovat miehillä terskan juuressa esiintyviä nystyjä. Niitä on lähes joka toisella miehellä. Helmiäisnystyistä ei ole vaaraa eikä niitä tarvitse hoitaa.
Saija Varjus

Saija Varjus (s. 30. tammikuuta 1965 Parkano) on suomalainen iskelmälaulaja. Hänet valittiin vuonna 1996 Tangokuningattareksi. Aikaisemmin Varjus työskenteli musiikin- ja luokanopettajana. Hänen tunnetuimpiin levytyksiinsä kuuluvat muun muassa iskelmät "Dam dam da da di dum" (1997) "Vastatuuleen" (1998), "Kuiskaten" (2002) ja "Ihana aamu" (2002).
Saija Varjuksella todettiin tammikuussa 1998 MS-tauti. Hän meni 13. lokakuuta 2007 naimisiin kitaristi Petri Hämäläisen kanssa. Avioliitto, joka oli Varjuksen toinen, päättyi eroon vuonna 2013. Vuosina 2013-2015 Varjus oli avoliitossa Tero Lempisen kanssa.
Kuluttajaverkkolasku

Kuluttajaverkkolasku on sähköisessä muodossa oleva verkkolasku, jonka kuluttaja voi halutessaan saada omaan verkkopankkiinsa tai NetPostiinsa. Sen käyttöönotto yksinkertaistaa maksamista verkkopankissa. Käyttöönotto edellyttää verkkopankin asiakkuutta ja se tapahtuu kuluttajan oman verkkopankin kautta. Suomessa pankit käyttävät kuluttajaverkkolaskusta termiä e-lasku. Sen tekninen sanomamuoto on Finvoice.

Suomalaisen kuluttajaverkkolaskun toimintamalli

Verkkopankissa on luettelo kaikista laskuttajista, jotka voivat lähettää kuluttajaverkkolaskuja. Kuluttaja voi valita luettelosta ne laskuttajat, joiden haluaa jatkossa lähettävän hänelle verkkolaskuja. Kuluttaja voi myös yksittäistä laskua maksaessaan valita, että haluaa jatkossa laskut kyseiseltä laskuttajalta verkkolaskuna. Pankki välittää laskuttajille ilmoituksen verkkolaskun käyttöönotosta. Kuluttajan valitsemien laskuttajien laskut alkavat tulla sähköisesti suoraan hänen verkkopankkiinsa maksettaviksi.
Pankit tarjoavat kuluttajille erilaisia verkkolaskuun liittyviä lisäpalveluita. Näitä ovat muun muassa sähköposti- ja/tai tekstiviesti-ilmoitus verkkopankkiin saapuneesta laskusta sekä laskujen automaattinen maksaminen. Kuluttajan itsensä automaattiseen maksamiseen määrittämät laskut maksetaan ilman erillistä hyväksyntää, jos ne alittavat kuluttajan verkkopankissa asettaman eurorajan.
Kuluttajaverkkolaskuja voidaan lähettää pankkien ja muiden verkkolaskuvälittäjien kautta.

Kuluttajaverkkolaskun hyödyt

Verkkopankissa olevaan laskuun ei tarvitse näppäillä laskun yksityiskohtaisia tietoja. Maksulomake on suoraan valmis maksamiseen, jos kuluttaja hyväksyy sen tarkistuksensa jälkeen. Maksaminen tapahtuu helposti ja nopeasti ilman virheitä. Kuluttaja voi kuitenkin halutessaan tehdä laskuun muutoksia aivan kuten paperilaskunkin tapauksessa.
Kuluttaja voi arkistoida verkkolaskut tietokoneelleen, tulostaa ne paperille tai pyytää NetPostia tai pankkia huolehtimaan laskujen sähköisestä arkistoinnista.
Paul Osipow

Paul Osipow (s. 11. kesäkuuta 1939 Kymi)  on suomalainen taidemaalari ja näyttelijä.

Henkilöhistoria

Osipowin vanhemmat olivat käyttöpäällikkö Igor Osipow ja Elna Arponen. Hänen puolisonsa vuodesta 1961 oli keramiikkataiteilija, kuvanveistäjä Anna-Maria Osipow, avioliitto päättyi eroon 1980-luvun alussa. Osipow opiskeli maalaamista Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1958–1962, Vapaassa taidekoulussa vuonna 1960 ja Teksasin yliopistossa vuosina 1975–1976. Hän on toiminut useaan otteeseen opettajana taidealan oppilaitoksissa Suomessa, samoin kuin vt. professorina Tukholman taideteollisessa korkeakoulussa. Hän on Teksasin osavaltion kunniakansalainen. Osipow sai valtion 15-vuotisen taiteilija-apurahan 1985, prinssi Eugenin mitali hänelle myönnettiin 1989.

Maalaustaide

Osipowin läpimurto tapahtui vuonna 1966 järjestetyssä Nuorten näyttelyssä. Siellä oli esillä Osipowin urbaania elämää kuvaavia popmaalauksia, jotka saivat paljon kiitosta. Hänen maalauksensa ovat muuttuneet paljon tuosta ajasta ja nykyään hänen teoksiaan onkin vaikea luokitella minkään tietyn taidesuuntauksen mukaan. Suomen ja Euroopan lisäksi hänen taulujaan on ollut esillä eri näyttelyissä Yhdysvalloissa, Japanissa ja Israelissa.

Elokuvataide

1960- ja 1970-luvuilla Osipow näytteli myös muutamissa elokuvissa. Hänellä oli pääosa Risto Jarvan läpimurtoelokuvassa Työmiehen päiväkirja (1967) ja Matti Kassilan Aila Meriluoto -filmatisoinnissa Haluan rakastaa, Peter (1972). Tosin jälkimmäisen elokuvan kohdalla ohjaaja ei ollut tyytyväinen Osipowin ääneen, joten näyttelijä Matti Oravisto sai dubata hänen repliikkinsä. Osipowilla oli rooli myös niin ikään Risto Jarvan ohjaamissa elokuvissa Kun taivas putoaa...(1972) sekä Mies, joka ei osannut sanoa ei (1975).
Saharanturturikyyhky

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 29–30 cm, siipien kärkiväli 45–50 cm ja paino noin 150 g, eli se on kyyhkyksi pieni. Ulkonäöltään se muistuttaa suuresti turkinkyyhkyä. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Lajista tunnetaan 2 varsinaista alalajia, S. r. roseogrisea ja S. r. arabica. Häkkilintuina kasvatetut "naurukyyhkyt" erotetaan toisinaan omaksi alalajiksi S. r. r. var. domestica, tai S. 'risoria'.

Esiintyminen

Laji elää melko kapealla vyöhykkeellä Afrikassa Saharan eteläpuolella ja Sahelissa sekä Arabian niemimaan eteläosassa. Sen kanta elinvoimainen. Laji on pääasiassa paikkalintu, mutta jotkut populaatiot muuttavat sadekausien mukaan.

Elinympäristö

Kuivat akasiasavannit ja pensaikot, Somaliassa myös puutarhat ja kastelualtaat, joissa tamariskipuita.

Lisääntyminen

Hatara risupesä on puussa tai pensaassa 4–5 metriä korkealla. Valkoisia munia on 2. Haudonta-aika on noin 2 viikkoa. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 15 päivän ikäisinä.

Ravinto

Ruohojen ja muiden kasvien siemenet, joskus myös vilja.
Leopardihai

Ulkonäkö ja väritys

Leopardihain ruumis on hoikka ja pitkulainen. Selässä ja kyljissä on tummanruskeita laikkuja ja vatsa on valkoinen. Kuono on suhteellisen lyhyt ja sen alla on lyhyet viiksisäikeet.

Ravinto

Leopardihai saalistaa kaloja, äyriäisiä, nilviäisiä ja matoja, joita se löytää pohjasta viiksisäikeidensä avulla. Se itse voi joutua jonkin suuremman hailajin, esimerkiksi valkohain (Carcharodon carcharias) saaliiksi. Leopardihai ei ole ihmiselle vaarallinen.

Lisääntyminen

Leopardihai on ovovivipaarinen. Poikaset kuoriutuvat emon mahassa ja syntyvät 10-12 kuukauden kuluttua parittelusta. Kerralla poikasia voi syntyä enintään 33. Synnytysaika on huhti-toukokuussa.
Kajaanin seurakunta

Historiaa

Nykyisen Kajaanin seurakunnan alue kuului alun perin Paltamon vanhaan emäseurakuntaan. Kajaanin linnan ympärille syntyi aikaa myöten kylä, jolle myönnettiin kaupunkioikeudet 1651. 1655 Kajaani erotettiin Paltamosta omaksi kirkkoherrakunnakseen. 1786 Kirkkoherran virka kuitenkin lakkautettiin ja Kajaani määrättiin jälleen Paltamon kappeliseurakunnaksi. Vuonna 1897 sekä Kajaanin kaupunki että Kajaanin maalaiskunta erotettiin omaksi kirkkoherrakunnaksi (ei ollut olemassa erikseen Kajaanin kaupunkiseurakunta- eikä Kajaanin maaseurakunta -nimistä seurakuntaa). Päätös realisoitui kuitenkin vasta vuonna 1927. Tällöin osia seurakunnasta liitettiin vastaperustettuun Vuolijoen seurakuntaan. Vuonna 2007 Kirkkohallitus päätti että Vuolijoen seurakunta lakkaa itsenäisenä seurakuntana ja se liitetään osaksi Kajaanin seurakuntaa, Vuolijoen kuntakin liitettiin samassa yhteydessä valtioneuvoston päätöksellä osaksi Kajaanin kaupunkia.

Toiminta-alueet

Vaikka hallinnollisesti Kajaanin seurakunta onkin yksi yhtenäinen alue, on se jaettu neljään toiminnalliseen alueeseen. Nämä ovat Lehtikangas, Linnantaus, Vuohenki ja Vuolijoki-Otanmäki.

Toimipisteet

Kajaanin seurakunnalla on kolme kirkkoa: seurakunnan pääkirkko, Paltaniemen kuvakirkko (Paltamon seurakunnan omistama) ja Vuolijoen kirkko. Lisäksi on Keskusseurakuntakoti, Lehtikankaan seurakuntakeskus, Linnantauksen seurakuntakeskus, Nakertajan seurakuntakoti, Puistolan seurakuntakoti, Otamäen seurakuntatalo sekä Vuolijoen seurakuntatalo. Leiri- ja kurssikeskuksia on kaksi: Männistön leirikeskus Vuolijoella sekä Joutenlammin kurssikeskus Salmijärvellä.

Kirkkoherrat

Jacobus Petri Teudscovius e Tysk (1655-79)
Johan Antilius (Arctelius) (1680-1704)
Gabriel Erici Cajanus (1705-13)
Zacharias Forbus (1714-19)
Anders Hildén (1721-27)
Isak Rothovius (1728-32)
Lars Henrik Backman (1733-46)
Johan Frosterus (1747-63)
Olof Westzynthius (1764-81)
Gabriel Mathias Lescelius (1782-86)

Kappeliseurakunnan ajan kappalaiset

Johan Wichman (1787-96)
Simon Johan Castrén (1796-1807)
Anders Wichmann (1807-13)
Johan Reinhold Appelgren (1814-44)
Gustaf Fredrik Högman (1845-63)
Frans Napoleon Salonius (1865-77)
Johannes Zakarias Hartman (1881-93)
Johannes Väyrynen (1894-1925)