google/wiki40b huggingface dataset:
Pähkinäsaaren linna

Pähkinäsaaren linna (ven. Орешек, Orešek) on Venäjällä Leningradin alueella sijaitseva keskiaikainen linna. Se sijaitsee vuonna 1780 kaupunkioikeudet saaneen Pähkinälinnan kaupungin alueella paikassa, jossa Laatokka laskee Nevaan.

Historia

Suuriruhtinas Juri Danilovitšin johtamat novgorodilaiset perustivat vuonna 1323 linnoituksen sotilaallisesti ja kauppapoliittisesti tärkeällä paikalla sijaitsevaan Pähkinäsaareen (ven. Ореховый остров, Orehovyi ostrov, lyhyemmin Ореховец, Orehovets). Saari sijaitsee Laatokan ja sen laskujoen Nevan liitoskohdassa ja kontrolloi siten Nevan kautta kulkevaa liikennettä. Samana vuonna 1323 siellä solmittiin Novgorodin ja Ruotsin välinen Pähkinäsaaren rauha. Ruotsin kuningas Maunu Eerikinpoika valloitti rajalinnoituksen vuonna 1348, mutta menetti sen jo seuraavana vuonna takaisin novgorodilaisille. Vuonna 1352 saaren itäosaan rakennettiin nelikulmainen kivilinna. Länsiosaan syntyi esikaupunki, joka ympäröitiin kivimuurilla vuonna 1410.
Vuonna 1478 Pähkinälinna joutui Novgorodin mukana Moskovalle, joka pystytti paikalle uuden linnoituksen vuosina 1514–1525. Puttilan paasikivestä rakennettu linnoitus oli muodoltaan 300×150 metrin suuruinen monikulmio, jossa oli seitsemän ulkotornia ja kolmitorninen keskuslinna. Muurien korkeus oli 12 metriä ja kolmikerroksisten tornien 14–16 metriä. Juurestaan muurit olivat 4,5 metriä paksuja. Nevan molemmin puolin sijaitsivat linnoittamattomat esikaupungit. Yhteensä asukkaita oli 1 200–1 500 henkeä.
Linnoitus torjui ruotsalaisten hyökkäykset vuosina 1555 ja 1579, mutta joutui antautumaan pitkällisen piirityksen jälkeen vuonna 1612. Stolbovan rauhassa alue joutui Ruotsille. Venäjä valtasi linnoituksen takaisin suuressa Pohjan sodassa vuonna 1702. Vuosina 1703–1715 tornien ympärille rakennettiin maalinnakkeet, jotka myöhemmin katettiin kivellä.
1700-luvulla linna menetti sotilaallisen merkityksensä, ja sitä ryhdyttiin käyttämään poliittisten vankien säilytyspaikkana. Vankilassa viruivat muun muassa Pietari Suuren sisar Marija Aleksejevna, hänen ensimmäinen vaimonsa Jevdokija Lopuhina sekä keisari Iivana VI, joka sai surmansa vapauttamisyrityksen yhteydessä. 1800-luvulla vangittuina oli dekabristeja, Puolan kapinallisia ja narodnikkeja. Linnoituksessa on teloitettu muun muassa Leninin vanhempi veli Aleksandr Uljanov. 1900-luvun alussa rangaistusvankilassa pidettiin vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumien osanottajia, sosiaalidemokraatteja, sosialistivallankumouksellisia, anarkisteja ja niin edelleen.
Toisessa maailmansodassa Pähkinälinna toimi neuvostojoukkojen Leningradin rintaman etuvartiona, jota saksalaiset tulittivat voimakkaasti. Sodan jälkeen linnoitusta on restauroitu, ja se toimii nykyään museona. 
Pähkinäsaaren linna muodostaa yhdessä uuden ja vanhan Laatokan kanavan kanssa yhden osan Pietarin Unescon maailmanperintökohteesta.
Arthur (Or the Decline and Fall of the British Empire)

Taustaa

Levy ja Arthur-henkilö sai inspiraationsa Ray Daviesin siskon aviomiehestä, jonka kanssa Daviesin sisko meni naimisiin ja muutti Australiaan. Tämän ympärille Davies loi fiktiivisen tarinan Arthurin elämänkokemuksista.
Alun perin Arthurista Granada TV:n oli tarkoitus kuvata myös elokuva/tv-ohjelma, ja albumin piti olla siihen soundtrack. Kinks aloitti soundtrackin äänityksen toukokuussa 1969, jotta albumi ilmestyisi samanaikaisesti tv-ohjelman kanssa heinäkuussa. Samoihin aikoihin Granada TV alkoi kuitenkin viivytellä. Yhtiö perusteli tätä sisäisillä ristiriidoillaan, mutta vannoi Arthurin olevan yhä korkealla suunnitelmissaan. Albumin julkaisu venyi ensin elokuuhun, sitten syyskuuhun ja lopulta tv-yhtiö vetäytyi projektista kokonaan. Yhtyeen laulaja-laulunkirjoittaja-kitaristin ja Arhurin käsikirjoittajan Ray Daviesin mukaan teoksen budjetti oli ylittynyt ja yhtiö pyrki säästämään kustannuksissa. Hänen mukaansa myöskään Granada TV:n johto ei ollut samalla aaltopituudella elokuvan tuottajan kanssa.

Julkaisu

Lopulta albumi julkaistiin sekä Isossa-Britanniassa että Yhdysvalloissa lokakuussa 1969. Arthur oli Yhdysvaltain Billboard-albumilistalla parhaimmillaan sijalla 105, mikä oli siellä kuitenkin yhtyeen paras listasijoitus studioalbumin saralla sitten vuoden 1965 ja Kinks Kinkdom -albumin.
Singlenä julkaistu avausraita ”Victoria” nousi Isossa-Britanniassa listan sijalle 33 ja Yhdysvalloissa sijalle 70. ”Victoria” on samalla Arthurin tunnetuin kappale. Muut albumin singlejulkaisut olivat ”Drivin'” ja ”Shangri-La”.
Seppo Vainio (jääkiekkoilija)

Seppo Johannes Vainio (s. 3. tammikuuta 1937 Rauma) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1954–1967 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden. Suomen maajoukkuetta hän edusti kaksissa arvokisoissa.
Vainio edusti koko SM-sarjauransa ajan Rauman Lukkoa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 172 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 93 + 73 = 166 ja jäähymääränsä 96 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1963 ja saavutti lisäksi kaksi SM-hopeaa ja yhden SM-pronssin.
Vainio pelasi Suomen maajoukkueessa 22 maaottelua, joissa hän teki kuusi maalia ja sai kolme syöttöpistettä. Hän edusti Suomea Squaw Valleyn olympialaisissa 1960 ja Sveitsin MM-kilpailuissa 1961.
Eteläslaavit

Eteläslaavit ovat joukko slaavilaisia kansoja, jotka puhuvat eteläslaavilaisia kieliä. Eteläslaaveja ovat bosniakit, bulgarialaiset, kroaatit, makedonialaiset, montenegrolaiset, serbit ja sloveenit sekä näiden yhteyteen kuuluvat pienemmät kansallisuudet. Eteläslaavit asuttavat Balkanin niemimaata.
Nick Plastino

Seuraura

Plastino varattiin OHL-joukkue Barrie Coltsiin 132. pelaajana vuonna 2002. Hän pelasi joukkuessa ensimmäiset ottelunsa kauden 2003–2004 lopulla, mutta pääosa Plastinon kaudesta eteni kuitenkin vielä OPJHL-joukkue Milton Icehawksissa. Kolmannella OHL-kaudellaan 2005–2006 hän jakoi Coltsin sisäisen tehotilaston voiton Bryan Littlen kanssa lukemalla +26. Viimeisellä OHL-kaudellaan 2006–2007 Plastino oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 5+35=40 ja voitti Coltsin sisäisen tehotilaston lukemalla +33.
Kaudeksi 2007–2008 Plastino siirtyi Italian Serie A:ssa pelanneeseen HC Asiagoon. Hän pelasi joukkueessa neljä kautta. Plastino oli kaudella 2009–2010 Asiagon tehokkain puolustaja tehoilla 9+17=26, kuten myös kaudella 2010–2011, jolloin hän sijoittui tehoilla 4+26=30 Serie A:n puolustajien pistepörssissä neljänneksi. Plastino voitti Italian-mestaruuden vuosina 2010 ja 2011.
Plastino palasi kaudeksi 2011–2012 Pohjois-Amerikkaan ja siirtyi ECHL-joukkue Wheeling Nailersiin. Marraskuussa 2011 hän palasi kuitenkin Eurooppaan ja siirtyi loppukauden kattaneella sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa pelaavaan BIK Karlskogaan. Joukkue sijoittui runkosarjassa kolmanneksi ja eteni Kvalserieniin, mutta jäi kuitenkin ilman sarjanousua. Plastino jatkoi BIK:ssa myös kaudella 2012–2013, jolloin hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 9+15=24, joilla Plastino jakoi Allsvenskanin puolustajien pistepörssin seitsemännen sijan Asplöven HC:n Alexander Deilertin kanssa.
Kaudeksi 2013–2014 Plastino siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SHL:n nousijajoukkue Örebro HK:hon. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi sieltä vuoden mittaisella sopimuksella Norjan GET-ligaenin Stavanger Oilersiin. Plastino oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 12+28=40, joilla hän sijoittui koko liigan puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Plastino voitti kauden päätteeksi Norjan-mestaruuden.
Plastino siirtyi kaudeksi 2015–2016 1+1-vuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue Tapparaan. Hän aloitti kautensa pelinumerolla 18, mutta vaihtoi pelinumeronsa 28:ksi Tuukka Mäntylän palattua joukkueeseen. Plastino oli Tapparan eniten maaleja tehnyt puolustaja kahdeksalla osumallaan. Hän voitti kevään 2016 pudotuspelien puolustajien syöttöpörssin yhdeksällä syöttöpisteellään. Plastino voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden.
Kaudeksi 2016–2017 Plastino siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella KHL:n slovakialaisjoukkue HC Slovan Bratislavaan. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 7+18=25. Kaudeksi 2017–2018 Plastino siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Sveitsin National League A:n HC Ambrì-Piottaan.

Maajoukkueura

Plastino edusti Italiaa MM-kilpailuissa vuosina 2010, 2011 ja 2012. Vuoden 2011 turnaus eteni I-divisioonassa, jonka A-lohkon kultaa Italia voitti. Plastino edusti Italiaa myös Sotšin olympiakisojen 2014 ja Pyeonchangin olympiakisojen 2018 karsinnoissa, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän jakoi kahdella osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin voiton kolmen muun pelaajan kanssa.
Palaun lippu

Palaun tasavallan lippu otettiin käyttöön muutamaa kuukautta ennen tasavallan perustamista, lokakuussa 1980. Virallisesti lipun käyttö alkoi 1. tammikuuta 1981 maan itsenäistyessä.
Lipun heleänsininen taustaväri kuvastaa merta. Hieman keskikohdasta tankoon päin sijoitettu kullankeltainen ympyrä kuvastaa täysikuuta, jolla on ollut palaulaisten elämänmenossa keskeinen asema. Se on esimerkiksi rauhan symboli. Tältä osin se siis eroaa Japanin ja Bangladeshin lipuista, joissa esiintyy aurinko. Valtameri symboloi perinteiden jatkuvuutta usean vieraan vallan alla, täysikuu itsenäisyyden saavuttamista. Lipun on suunnitellut tasavallan vuonna 1979 järjestämän kilpailun voittanut Blau Skebong.

Mittasuhteet

Lipun lyhyen ja pitkän sivun suhteen tulee olla 5:8. Kuun läpimitan suhteen lipun korkeuteen tulee olla 3:5. Etäisyys tangonpuoleiselta reunalta kuun keskelle on 70% lipun korkeudesta. Kuun keskipisteen tulee olla korkeussuunnassa lipun keskellä.
Joseph Son Sam-seok

Joseph Son Sam-seok (kor. 손삼석; s. 3. marraskuuta 1955 Pusan) on eteläkorealainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Pusanin hiippakuntaan 6. helmikuuta 1982 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Fesseën titulaaripiispaksi 4. kesäkuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Paul Hwang Cheol-soo, jota avustivat Thaddeus Cho Hwan-Kil ja John Chrisostom Kwon Hyok-ju.
Jakub Voráček

Seurajoukkueissa

Voráček pelasi ensimmäiset miesten ottelunsa Tšekin Extraligassa, kun hän edusti HC Kladnoa yhden ottelun verran kaudella 2005–2006. Vuodet 2006–2008 Voráček pelasi QMJHL:n Halifax Mooseheadsissa. Ensimmäisellä QMJHL-kaudellaan 2006–2007 Voráček teki tulokkaista eniten pisteitä, valittiin vuoden tulokkaaksi ja tulokkaiden tähdistökentälliseen. Columbus Blue Jackets varasi hänet NHL:ään 2007 varaustilaisuuden seitsemäntenä pelaajana. Varaustilaisuus järjestettiin Blue Jacketsin kotihallissa, Nationwide Arenalla. Toisella kaudella 2007–2008 hän teki 101 pistettä ja valittiin sarjan toiseen tähdistökentälliseen.
Voráček siirtyi Blue Jacketsin NHL-joukkueeseen kaudeksi 2008–2009 ja teki tulokaskaudellaan tehot 9+29=38 80 ottelussaan. Jäähyminuutteja hän keräsi 44. Toisella kaudellaan Voráček teki 50 pistettä ja kolmannella kaudellaan 46 pistettä. Kolmen Blue Jackets -kautensa aikana Voráček oli sivussa vain viidestä ottelusta. Kesällä 2011 Philadelphia Flyers hankki hänet ja kaksi varausvuoroa varaustilaisuuteen 2011 vaihdossa Jeff Carteriin.
Eve 6

Eve 6 on rockbändi Etelä-Kaliforniasta, joka tunnetaan parhaiten kappaleista "Inside Out" "Leech" ja "Here's to the night". Yhtyeen musiikkityyli on useimmiten rockia ja punkrockia. Bändi hajosi vuonna 2004, mutta se perustettiin uudestaan niin, että mukana entisestä kolmesta jäsenestä ovat Max Collins (laulu, basso) ja Tony Fagelson (rummut). Vuonna 1995-2004 vaikuttaneessa kokoonpanossa oli edellä mainittujen lisäksi mukana myös Jon Siebels (kitara).

Hajoaminen

Huonomyyntistä It's All In Your Head -levyä seurasi se, että Eve 6 menetti levytyssopimuksensa RCA:n kanssa. Eve 6 soitti viimeisen kerran yollä 15. heinäkuuta 2004. Max ja Tony perustivat uuden yhtyeen, The Sugi Tapin, jonka kanssa he ovat nauhoittaneet muutamia demoja ja esiintyneet muutamilla keikoilla.

Uudelleenyhdistyminen

1. lokakuuta 2007 The Sugi Tap vaihtoi nimeänsä, ja siitä muodustui uusi Eve 6. Tässä ote Tonyn ja Maxin kirjeestä, jonka he julkaisivat MySpace-sivustollaan. "Hei tytöt ja pojat, Meillä on suuria uutisia. Ette ehkä voineet kuvitelle sitä, mutta kyllä, Eve 6 on täällä taas. Kolmen vuoden tauon jälkeen laitoimme kamamme yhteen ja soitamme jälleen yhdessä..."
Dar Salim

Dar Salim (s. 18. elokuuta 1977 Bagdad) on tanskalainen näyttelijä.

Ennen uraa

Dar Salim syntyi Irakissa, josta hän kuusivuotiaana perheineen pakeni Saddam Husseinin hallintoa Tanskaan. He asuivat Kööpenhaminassa Amagerin lähiössä. Salimin oli vaikea sopeutua tanskalaisten joukkoon. 13-vuotiaana hän liittyi karateseuraan, ja 16-vuotiaana hän oli siinä jo ikäluokkansa parhaita. Karatemenestyksestä Salimin elämä pääsi raiteilleen. Lukion jälkeen hän työskenteli turistioppaana ja kuninkaallisessa henkikaartissa Amalienborgin linnassa. Sitten hän valmistui lentäjäksi, mutta terrori-iskut World Trade Centeriin vuonna 2001 vähensivät lentäjien työmahdollisuuksia, ja hän lähti merille, ensin kalastusalukselle ja sitten laivakokiksi.

Näyttelijänä

2000-luvun alussa Salim sai ensimmäisen televisioroolin taksikuskina sarjassa Forsvar (Puolustus, 2003). Samoihin aikoihin hän sai myös lentäjän paikan, ja lentojen välissä hän kävi näyttelijäkursseilla New Yorkissa ja Lontoossa. Sitten hän sai ensimmäisen elokuvaroolinsa elokuvassa Gå med fred, Jamil (2008). Elokuva kertoo sunni- ja shiiamuslimien välisestä verikostosta. Salim näytteli elokuvassa pääroolin, mistä hän oli ehdokkaana Bodil Awards -palkinnon parhaan miesnäyttelijän palkinnon saajaksi.
Televisiosarjassa Dicte hänellä oli Bo Skytten rooli, ja hän alkoi saada enemmän tunnettuutta. Televisiosarja Borgen (Vallan linnake), jossa hän esitti hallituksen ympäristöministeriä, vihreiden puheenjohtajaa Amir Divania, nosti hänet vihdoin vuonna 2010 suuren yleisön tietoisuuteen.
Musta-Jättilä

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,5 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ekojärven valuma-alueeseen (35.787) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 142,5 metriä mpy.
Frank Giering

Frank Giering (23. marraskuuta 1971 Magdeburg, Itä-Saksa – 23. kesäkuuta 2010 Berliini, Saksa) oli saksalainen näyttelijä, joka opiskeli elokuva- ja televisionäyttelemistä HFF Potsdamissa. Parhaiten hänet tunnetaan roolistaan sarjassa Kriminalisti, jossa hän näytteli rikoskomisario Henry Weberiä. Hän voitti parhaan näyttelijän palkinnon Sotšin filmifestivaaleilla vuonna 2000 elokuvasta Absolute Giganten – viimeinen ilta. Hänet tunnetaan myös elokuvista Funny Games (1997), Gran Paradiso (2000), Baader Meinhof (2002) ja Der Fall Gehring (2004).

Yksityiselämä

Frank Giering kärsi aikuisiällään alkoholismista. Hän hakeutui hoitoon vuonna 2001 ongelmansa vuoksi. Giering asui äitinsä luona 29-vuotiaaksi asti, kunnes muutti Berliiniin. Giering löydettiin kuolleena kotoaan 23. kesäkuuta 2010. Kuolinsyyksi varmistui alkoholimyrkytys. Kuollessaan Giering oli 38-vuotias. Hänet on haudattu synnyinkaupunkiinsa Magdeburgiin.
HTC Legend

Tekniset tiedot

HTC Legendissä on 600 megahertsin prosessori. Siinä on 384 megabittiä RAM-muistia ja 512 megabittiä sisäistä tallennustilaa. Puhelimen resoluutio on 480 × 320 pikseliä. HTC Legend painaa 126 grammaa. Sen akun kapasiteetti on 1 300 milliampeerituntia. Puhelimessa on Android 2.1 Eclair HTC Sense -käyttöliittymällä. HTC Legend tukee Euroopassa seuraavia verkkoja: HSPA/WCDMA: 900/2100 MHz ja GSM: 850/900/1800/1900 MHz.
Hyppy ikuisuuteen

Hyppy ikuisuuteen (The Gypsy Moths) on John Frankenheimerin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1969. Lentonäytöksestä toiseen kiertävistä laskuvarjohyppääjistä kertovan elokuvan pääosissa näyttelevät Burt Lancaster, Deborah Kerr ja Gene Hackman. Lancaster ja Kerr olivat yleisölle tuttu romanttinen pari jo vuoden 1953 elokuvasta Täältä ikuisuuteen, mikä lie vaikuttanut elokuvan suomenkielisen nimen valintaan.
Elokuvan käsikirjoituksen teki James Droughtin romaanin pohjalta William Hanley.

Juoni

Kiertävä laskuvarjohyppyseurue saapuu pieneen Kansasin kaupunkiin esiintymään Yhdysvaltain itsenäisyyspäivän viikonloppuna heinäkuun alussa. Seurueen nuorimman jäsenen kaupungissa asuva täti, onnettomassa avioliitossa elävä Elizabeth (Kerr) majoittaa seurueen. Ryhmän päällikön Rettigin (Lancaster) ja Elizabethin välillä syttyy romanssi, ja jännitys tiivistyy huipentuakseen laskuvarjonäytökseen.

Vastaanotto

Vuoden 1969 ensi-illan kriitikko, The New York Timesin Vincent Canby, olisi kevyen maan päällä tapahtuvan ihmissuhdetarinan sijasta kaivannut enemmän näyttäviä skydiving-kohtauksia. Video-oppaassa vuodelta 1994 Roope Lehtinen kehui näyttävää kuvausta, hyviä näyttelijöitä ja heidän välisiä jännitteitä mutta piti tarinaa Frankenheimerille epätyypillisen kevyenä. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Pidot (Epikuros)

Historia

Teoksen mainitsee Epikuroksen kirjoitusten joukossa Diogenes Laertios. Merkittävimmät katkelmat teoksesta ovat peräisin Athenaioksen teoksesta Deipnosofistai sekä Plutarkhoksen teoksista Pöytäpuheita ja Kolotesta vastaan. Näistä kaksi ensin mainittua käsittelivät nekin pitoja.

Sisältö

Athenaioksen mukaan teoksessa ei ollut muiden pidot-lajityyppiin kuuluvien teosten tavoin minkäänlaista kuvausta itse pitojen ajasta, paikasta ja tilanneyhteydestä. Sen sijaan siinä puhuttiin filosofiasta kuin oltaisiin luennolla. Pidoissa oli läsnä pelkästään filosofeja.
Eräiden katkelmien mukaan pidoissa on keskusteltu muun muassa ruoansulatuksesta, ruumiissa ja viinissä olevasta lämmöstä sekä kuumeesta. Epikuros sivuaa samalla atomioppiaan: viini ei synnytä ruumiissa lämpöä, siinä olevat atomit vain ovat järjestyneet niin, että se saattaa saada toisissa aikaan lämmön ja toisissa viilennyksen tunteen. Toisten katkelmien mukaan pidoissa on käsitelty myös sopivaa aikaa yhdynnälle: eräs kysymys on, onko parempi yhtyä ennen pitoja vai niiden jälkeen. Plutarkhoksen mukaan eräät tuomitsivat tällaisen aiheen käsittelyn nuorten kuulijoiden läsnä ollessa. Hänen mukaansa Epikuros halusi kuitenkin korostaa nuorille kuulijoilleen, että yhdyntä on aina haitallista, mutta haitallisinta syömisen ja juomisen jälkeen. Sen tulisi mieluummin tapahtua ennen syömistä ja juomista, jotta ruoansulatus ei häiriintyisi ruumiin atomien liiallisen häiriötilan vuoksi.
Transporter 3

Juoni

Johnson-niminen mies haluaa Frank Martinin kuljettavan paketin. Martin ei kuitenkaan ole yhteistyöhaluinen ja päättää kieltäytyä. Johnson kiinnittää Martinin ranteeseen pommin, joka räjähtää, jos Martin liikkuu yli 23 metrin päähän autostaan.
Pyhän Nikolain kirkko

Pyhän Nikolain kirkko (vir. Püha Nikolai kirik) on ortodoksinen kirkkorakennus Kuressaaressa, Viron Saarenmaalla. Se edustaa arkkitehtooniselta tyylisuunnaltaan klassismia. Kirkon rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1786, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1790.
Sarah Clarke

Varhaisvaiheet

Clarke syntyi St. Louisissa, Missourissa. Hänen äitinsä Carolyn on kotiäiti ja isänsä Ernest Clarke on suunnittelija. Clarke opiskeli Indianan yliopistossa taidetta ja italiaa. Opiskellessaan Clarkesta tuli Kappa Alpha Theta -sisarkunnan jäsen.
Clarke kiinnostui näyttelemisestä opiskellessaan ensimmäistä vuottaan Bolognassa, Italiassa. Clarke alkoi opiskella arkkitehtuurista valokuvausta palattuaan Yhdysvaltoihin. Hän alkoi ottaa vapaita näytelmätunteja ja opiskeli vielä monissa kouluissa.

Ura

Clarke aloitti näyttelijän uransa vuonna 1999 palkitussa Volkswagenin mainoksessa. Mainoksesta seurasi vuonna 2000 rooli elokuvassa Pas de deux ja hänet palkittiin roolistaan Brooklyn Film Festivalilla. Clarken ura alkoi vähitellen kehittyä pienillä rooleilla elokuvissa All About George vuonna 2000 ja The Accident vuonna 2001. Vuonna 2000 hän sai Melinda Petersin roolin televisiosarjassa Sinkkuelämää ja 2001 sarjasta Ed Kara Parsonsin roolin.
Vuonna 2001 Clarke kävi koe-esiintymässä CTU-agentti Nina Myersin rooliin televisiosarjassa 24. Hän sai kyseisen roolin vain päivää ennen kuvauksien alkamista. Sarjan puvustosta löytyvät vaatteet olivat hänelle liian pieniä joten hänen piti käyttää omia vaatteitaan koko tuotantokauden ajan. Hän esiintyi yhteensä kolmessakymmenessäkuudessa 24:n jaksossa. Clarke voitti roolistaan Golden Satellite Awardin. Clarke toimi Nina Myersin äänenä sarjaan perustuvassa pelissä 24: The Game.
Clarke toimi vierailevana tähtenä yhdessä House-sarjan jaksossa sekä yhdessä Life-sarjan jaksossa Mary Ann Farmerina. Vuonna 2008 Clarke esitti Renée Dwyeriä elokuvassa Twilight – Houkutus, joka perustuu Stephenie Meyerin Houkutus-kirjasarjan ensimmäiseen osaan. Vuonna 2009 Clarke sai pääroolin sarjasta Trust Me yhdessä Eric McCormackin ja Thomas Cavanaghin kanssa. Clarke jatkoi rooliaan Renéenä elokuvissa Twilight – Epäilys (2010) ja Twilight – Aamunkoi, osa 1 (2011).

Yksityiselämä

Sarah meni 7. syyskuuta 2002 naimisiin Xander Berkeleyn kanssa ja muutti samalla sukunimensä Berkeleyksi. Pari sai ensimmäisen lapsensa Olwyn Harper Berkeleyn 23. syyskuuta 2006.
Halvar Björk

Erik Halvar Bertil Björk (22. syyskuuta 1928 – 12. marraskuuta 2000) oli ruotsalainen näyttelijä. Hän esiintyi Malmön kaupunginteatterissa vakituisena tähtenä vuosina 1962–1986, mutta teki myös merkittäviä elokuvarooleja; hänet nähtiin esimerkiksi Ingmar Bergmanin Syyssonaatissa (1978). 
Roolistaan Yngve Gamlinin elokuvassa Badarna (1968) Björk voitti parhaan miespääosan Guldbagge-palkinnon. Hän kuoli keuhkosyöpään.
Sondre Norheim

Sondre Norheim (10. kesäkuuta 1825 – 9. maaliskuuta 1897) oli hiihdon kehittäjä ja tunnettu talviurheilumies. Hän syntyi Øverbøssä, Morgedalin kunnassa, Telemarkissa, Norjassa. Hänen perheensä oli hyvin köyhä ja myöhemmin se muutti Kvævenin tilalle Øverbøn läheisyyteen. Sondre oli vain kaksivuotias, kun hänen äitinsä kuoli.
Vuonna 1868 hän voitti ensimmäiset kansalliset hiihtokilpailut Kristianiassa (nyk. Oslo) voittaen nuoremmat kilpakumppaninsa ylivoimaisesti yhdessä muiden Telemarkista 200 kilometrin matkan matkustaneiden kumppaniensa kanssa. Noissa kilpailuissa Norheim esitteli maailmalla kehittämänsä välineet ja uuden käännöstyylin telemarkilaisen käännöksen. Myöhemmin hän esitteli christiania-parallelkäännöksen, joka vakiintui alppihiihdossa käytettäväksi.
Sondre Norheimia pidetäänkin aiheellisesti nykyaikaisen hiihdon isänä. Hän kehitti muun muassa laskettelua sekä itse lajin että myös välineiden alalla. Hän muun muassa kehitti kannantaussiteen ja suksia, joissa oli leikatut sivut, jotta kääntyminen olisi helpompaa. Norheimin keksinnöt tekivät mahdollisiksi nykyaikana niinkin yksinkertaisilta tuntuvat asiat kuin suksilla kääntymisen ja hyppäämisen ilman, että sukset irtoaisivat jalasta. Norheimin ansiosta nykyaikana sana "slalom" (norj. slalåm, sla = rinne, tasainen pinta, låm = mäkeä alas tuleva latu) on yleismaailmallinen nimitys pujottelulle. Myöhemmin norjalaiset levittivät slalomia ja Telemark-hiihtoa Keski-Euroopan alppihiihtokeskuksiin.
Norheim hyppäsi vuonna 1868 mäkihypyn ensimmäisen maailmanennätyksen Brunkebergissä 19 metriä kantaneella hypyllään. Olaf Haugann rikkoi ennätyksen vuonna 1879, kun hän hyppäsi 20 metriä.
1952, 1960 ja 1994 talviolympialaisten olympiatuli sytytettiin Norheimin syntymäpaikassa Øverbøssä.
Hanna Partanen (leipuri)

Hanna Partanen (1. marraskuuta 1891 Kuopio – 1969 Kuopio) on Suomen kuuluisin kalakukkoleipuri, ja häntä on sanottu kaikkien kalakukkojen äidiksi, jonka ansiosta kukko on levinnyt ympäri Suomen. Hän aloitti leipomotoiminnan vuonna 1931 ja on ollut täten uranuurtajana kalakukkojen kaupallisessa valmistuksessa. Vuosien kuluessa valikoima on laajentunut kalakukoissa ja muissa leipomotuotteissa, jotka edelleen tehdään perinteisen tavan mukaan käsityönä ja suomalaisista raaka-aineista (tärkein suomalainen ruis) Kuopion keskustassa Kasarmikadulla sijaitsevassa leipomossa. 
Hanna Partasen nimeä kantava leipomo Kuopiossa työllistää vuodenajoista riippuen 10–20 työntekijää. Leipomon myynti on noin 1,2 miljoonaa euroa vuodessa.
Myös Hanna Partasen miniällä Irene Partasella (s. 15. joulukuuta 1923 Ilomantsi) on Kuopiossa oma kalakukkoleipomonsa, jonka omisti vuoteen 2014 saakka hänen tyttärensä Katariina Helin. Irene Partasen kalakukkoleipomo meni konkurssiin maaliskuussa 2014 ja liiketoiminnan jatkajaksi tuli kuopiolainen torimyyjä Jarmo Komulainen.