google/wiki40b huggingface dataset:
Paul Smart

Ura

Smart aloitti kilpa-ajamisen 1965 Britanniassa eri lyhytkilpailuissa. Seuraavana vuonna hän kilpaili 125-kuutioisissa John Buttonin kanssa samalla pyörällä säästäen samalla rahaa ostaakseen 250-kuutioisen Cottonin. Hän saavutti Cottonilla 250-kuutioisten mestaruuden klubi tasolla. Smart voitti myös Mallory Parkissa Stars of Tomorrow tapahtumassa 250-kuutioisten kilpailun heinäkuussa 1966 Greeves pyörällä.
Kaudella 1968 Smart pääsi kilpailemaan Yamahalla 250-kuutioisten sarjassa yhden kilpailun Mansaaren kilpailussa, jossa hän joutui keskeyttämään.
Kaudeksi 1969 Smart siirtyi 500-kuutioisten sarjaan Seeley pyörällä. Hän ajoi kolme kilpailua kauden aikana, mutta joutui keskeyttämään jokaisessa.
Kaudella 1970 Smart saavutti parempaa menestystä. Hän palasi takaisin Yamahalle, jolla Smart ajoi 250- ja 350-kuutioisissa. Hän saavutti 250-kuutioisissa kolmannen sijan Suomen ja Ulsterin kilpailuissa. Loppupisteissä Smart sijoittui kolmanneksitoista. 350-kuutioisissa hän kilpaili Maansaaren kilpailussa, jossa ajoi kolmanneksi ja oli kauden loppupisteissä seitsemästoista. Smart kilpaili myös 500-kuutioisissa Seeley pyörällä, mutta heikommalla menestyksellä. Hän ajoi neljä kilpailua, joista keskeytti kolmesti. Maaliin hän ajoi Hollannissa, jossa Smart sijoittui viidenneksi.
Kaudella 1971 Smart kilpaili Yamahalla 250- ja 350-kuutioisissa. 250-kuutioisissa hän ajoi kaksi kilpailua. Belgiassa Smart ajoi viidenneksi ja Ruotsissa hän ajoi toiseksi jääden noin 33 sekuntia kilpailun voittaneesta Rodney Gould'sta. Smart oli loppupisteissä yhdestoista. 350-kuutioisissa hän saavutti uransa parhaimman kauden. Smart ajoi kolme kilpailua, joista Saksassa hän ajoi kolmanneksi. Itä-Saksassa ja Ruotsissa Smart ajoi toiseksi jääden molemmilla kerroilla kilpailun voittaneen Giacomo Agostinin taakse. Loppupisteissä Smart oli viides.
Kaudella 1972 Smartista tuli yksi Ducatin tunnetuimmista kuljettajista voitettuaan Imola 200 kilpailun uudella Ducati 750 Imola Desmo pyörällä. 23. huhtikuuta ajettu kilpailu oli ensimmäinen, joka luotiin kilpailemaan Daytona 200 vastaan. Smart ajoi yhdysvalloissa Hansenin Kawasakilla pienellä palkalla, kunnes sai puhelun vaimoltaan tarjouksesta ajaa Ducatilla Imolassa. Ducati tarjoi Smartille lentoliput ja 500 punnan palkkion tuloksesta huolimatta. Smart ajoi samalla kaudella Ducatilla yhden kilpailun 500-kuutioisissa. Hän sijoittui Italian kilpailussa neljänneksi.
Smart ajoi vielä kaudella 1974 500-kuutioisissa Suzukilla, mutta ilman menestystä. Kuudesta ajamistaan kilpailuista hän keskeytti kaikki.
Smart päätti kilpauransa vuonna 1978.
Atacaman jättiläinen

Atacaman jättiläinen (esp. Gigante de Atacama) on Chilessä, Atacaman aavikolla sijaitseva 115 metriä pitkä geoglyfi eli kaiverrus maassa. Kuvion löysi John Barber 1990-luvun alussa.
Chilen ja Etelä-Amerikan maastosta on löytynyt myös useita muita vastaavanlaisia maahan tehtyjä figuureja, joiden aiheena ovat yleensä eläin- ja ihmishahmot sekä geometriset kuviot. Pelkästään Atacaman autiomaasta kuvioita on löytynyt tuhansia. Kuvioiden tarkoitusta ei tunneta, mutta ne liittyvät mahdollisesti kulttimenoihin tai viestivät esimerkiksi turvallisista kulkureiteistä, vedestä ja niin edelleen.
Eyjafjöll

Eyjafjöll on Islannin eteläosassa Suðurlandin alueella sijaitseva vuoriketju. Se sijaitsee Mýrdalsjökull-jäätiköstä länteen. Sen tunnetuimpiin nähtävyyksiin kuuluu Seljalandsfossin putous, joka oli yhtenä kohteena Amazing Racen 6. kaudella.
Loggerttipurje

Loggerttipurje on haruksilla usein aluksen runkoon tukematon neliskulmainen purje, joka kehitettiin raakapurjeen pohjalta. Loggerttipurjeen yläliesma on kiinni puomissa, jota ohjataan maston juurelta tulevan nostinköyden avulla. Sitä käytetään lähinnä perinneveneissä ja purjejollissa. Se eroaa kahvelipurjeesta siten, että se ulottuu maston etupuolelle, jonne kahvelipurje puolestaan ei ulotu.
Nykyään suosittuun bermudatakilaan verrattuna loggerttitakiloidut veneet eivät pysty luovimaan yhtä jyrkästi tuuleen, mutta niiden vahvuuksia ovat muun muassa purjeiden nopea nostettavuus ja laskettavuus, köysistön yksinkertaisuus ja matalampi masto.

Purjetyypit

Loggerttipurjeesta on kolme eri muunnelmaa, jotka on kuvattu ohessa.

Tasapainotettu loggerttipurje

Eri loggerttipurjetyypeistä tämä on purjehdusominaisuuksiltaan kaikkein helpoin ja muistuttaa suurelti bermudatakilan isopurjeen ominaisuuksia. Purjeen ylä- ja alareunoissa on puomit, joiden välissä neliskulmainen purje on. Alaliesman puomissa on kiinni jalusköysi, jolla purjetta hallitaan. Tasapainotettu loggerttipurje soveltuu erityisesti purjehtimiseen kapeilla vesillä, kuten saaristossa, järvillä ja joilla, koska se mahdollistaa vendan tekemisen yksinkertaisesti ja nopeasti verrattuna muuntyyppisiin logerttipurjeisiin. Nykyään tasapainotetun loggerttipurjeen voi löytää esimerkiksi SCAMP-veneestä tai François Vivierin suunnittelemista ranskalaisia perinneveneitä mukailevista moderneista purjejollista.

Seisova loggerttipurje

Kun tasapainotetusta loggerttipurjeesta (ransk. misainier) jätetään pois alapuomi ja jalusköysi kiinnitetään purjeen jaluskulmaan ja halssikulma veneen keulan tuntumaan, saadaan seisova loggerttipurje. Sen hallitseminen vaatii taitoa ja fyysistä voimaa. Jiippiä tai vendaa tehdessä jalusköysi irrotetaan sivukannella olevasta helasta ja siirretään vastakkaisen sivukannen helaan. Myötätuuleen purjehdittaessa purjeen alaliesmassa yleensä käytetään irrotettavaa puomia tai airoa, jotta purjeen muoto säilyisi. Seisovan loggerttipurjeen suurin etu on sen yksinkertaisuus, mikä nopeuttaa takilan pystyttämistä ja laskemista. Tämä on toivottu ominaisuus, jos venettä halutaan alkaa soutamaan tuulessa, jolloin ilmanvastus tulee saada mahdollisimman pieneksi. François Vivierin tekemien kokeiden mukaan tuulenvastuksen vaikutus mastoon on suunnilleen yhtäsuuri kuin sen vaikutus runkoon. Koska seisovassa loggerttipurjeessa ei ole alaliesmaassa puomia, ei vendaa tai jiippiä tehdessä ole vaaraa sen osumisesta miehistön jäseniin. Monet François Vivierin veneet ovat tehneet seisovan loggerttipurjeen uudelleen tunntetuksi ympäri maailmaa. Hänen luomuksistaan bretagnelaisia kalastajaveneitä mukaileva Ilur on tällä hetkellä suosituin.

Pudotettava loggerttipurje

Pudotettava loggerttipurje muistuttaa läheisesti seisovaa loggerttipurjetta, mutta purjeen etuliesma työntyy edemmäksi mastoa. Vendaa tai jiippiä tehtäessä purje täytyy pudottaa, puomi tulee siirtää maston vastakkaiselle puolelle ja purje nostaa uudelleen. Tämän takia tämä purjetyyppi soveltuu parhaiten vesialueelle, jolla halssit ovat pitkiä.
Kokkokangas (Kempele)

Kokkokangas on omakotitaloalue Kempeleen keskustaajaman ja Nelostien itäpuolella. Sen maaperä on suurimmaksi osaksi hiekkakangasta. Alueen rakentaminen aloitettiin 1990-luvulla, ja se on nykyisin lähes täyteen rakennettu. Alue jakaantuu neljään pääosaan: Kokkorinteeseen, Kuunsiltaan, Kokkokaartoon, Tiilimestarinrinteeseen sekä Linnakankaaseen. Niitä erottavat luonnontilaiset puistikkoalueet.
Alueen palveluihin kuuluvat muun muassa päiväkoti ja kesäkuussa 2008 avattu päivittäistavarakauppa. Kokkokankaalla sijaitsee myös kunnan seurakuntakeskus.  Seurakuntakeskuksen läheisyyteen on rakennettu Kempeleen uusi hautausmaa, joka otettiin käyttöön huhtikuussa 2015.
Rentohaarikko

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen rentohaarikko jää 3–8 cm korkeaksi, ja kasvaa mattomaisiana mättäinä usein aivan maata myöten. Varret ovat rentoja tai kohenevia, usein juurehtivia ja tavallisesti kaljuja. Lehdet ovat rihmamaiset, pareittain yhdystyvisiä ja lyhytotaisia. Ruusukelehdet ovat 4–28 mm pitkiä. Kukat ovat yksittäin. Nuppuvaiheessa ja kodan kypsyessä kukkaperät ovat roikkuvia. Nuput ovat pallomaisia. Kukat ovat tavallisesti nelilehtisiä. Verhiö on kooltaan 1–2,5 mm leveä, teriö tavallisesti puuttuu tai on verhiötä lyhyempi. Heteitä on neljä tai joskus viisi kappaletta. Rentohaarikko kukkii Suomessa kesä-syyskuussa. Hedelmä on verhiötä pienempi kota. Rentohaarikko on itsesiittoinen ja siemeniä kehittyy pitkin kesää.
Rentohaarikko risteytyy tunturihaarikon (Sagina saginoides) kanssa lajien yhteisellä esiintymisalueella. Lajien risteymä tunnetaan nimellä rönsyhaarikko (S. x normaniana). Toisinaan rentohaarikko voi risteytyä myös polkuhaarikon (S. subulata) kanssa.

Levinneisyys

Rentohaarikkoa kasvaa koko Euroopassa lukuun ottamatta Ukrainan ja Venäjän eteläosia sekä Pohjois-Venäjää. Lajia tavataan paikoitellen myös Marokossa, Turkissa, Kaukasuksen alueella, Sieprian keski- ja eteläosissa sekä Pohjois-Japanissa. Pohjois-Amerikassa rentohaarikkoa kasvaa lähinnä mantereen itärannikolla. Laji on levinnyt myös paikoitellen Etelä-Amerikkaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Suomessa rentohaarikko on alkuperäislaji aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Se on yleinen laji Oulun korkeudelle saakka. Pohjoisempaan päin mennessä laji harvinaistuu, ja pohjoisimmassa Lapissa sitä tavataan lähinnä ihmisasutusten ja pääteiden läheisyydessä.

Elinympäristö

Luonnonympäristössä rentohaarikko kasvaa kallionkoloissa ja rantojen avopaikoilla. Kulttuuriympäristössä sitä tavataan myös teillä, kadunvarsilla, poluilla, kentillä, joutomailla ja pihoilla. Kasvupaikoille on tärkeää että ne ovat avoimia ja kausikosteita. Rentohaarikko kestää erittäin hyvin tallaamista ja menestyy siksi myös jopa asfaltin raoissa ja nupukuvikaduilla. Kasvin sitkeydestä kertoo sen runsas esiintyminen esimerkiksi Helsingin Suurkirkon portailla.
Pramac Racing

2002

Pramac Racing osallistui MotoGP kauteen 2002 Honda NSR500 pyörällä, kuljettajanaan Tetsuya Harada. Kesken kauden syyskuussa Pramac teki kolmivuotisen sopimuksen Max Biaggin ja Hondan kanssa. Kuitenkin kaksi kuukautta myöhemmin Pramac ja Honda sopivat Biaggin ajavan Honda Pons tallissa ollen edelleen Pramacin kanssa sopimuksessa. Harada oli loppupisteissä sijalla 17., ollen parhaimmillaan kahdeksas portugalin kilpailussa.

2003

Toisella kaudellaan Pramac jatkoi Hondan pyörällä nyt Honda RC211V:llä, jota ajoi Makoto Tamada. Hän oli edellisellä kaudella sijoittunut neljänneksi japanin MFJ Superbikessa. Tamada ajoi ensimmäisellä MotoGP kaudellaan kokonaispisteissä yhdenneksitoista. Hän sijoittui parhaimmillaan kolmanneksi Brasiliassa ja oli sitä ennen neljäs Mugellossa.

2005

Kaudella 2004 Pramac teki yhteistyötä Pons Racingin kanssa kilpaillen nimellä Camel Honda. Pramac palasi omana tallina takaisin kaudeksi 2005 ja saivat käyttöönsä Ducatin tehdastallin edelliskauden pyörän. Roberto Rolfo siirtyi tallin ainoaksi kuljettajaksi 250 kuutioisten sarjasta. Rolfo oli loppupisteissä kahdeksastoista ollen parhaimmillaan kymmenes Britannian kilpailussa.

2006

Pramac jatkoi yhteistyötä Ducatin kanssa ja sai käyttöönsä kaudeksi 2006 Ducatin tehdastallin pyörät. Pramac ajatti ensimmäistä kaksi kuljettajaa kauden aikana. José Luis Cardoso siirtyi Superbike sarjasta Pramaciin. Hän oli sitä ennen ajanut vaihtelevasti MotoGP:ssä ja 250 kuutioisten sarjassa. Toisena kuljettajana nähtiin Kawasakilta talliin siirtynyt Alex Hofmann. Menestystä ei tullut edellisten kausien tapaan, kun Cardoso ajoi parhaimmillaan yhdenneksitoista Assenissa, kärsien pääosin teknisistä ongelmista läpi kauden. Hofmann sen sijaan onnistui ajamaan Pramacin tasaisemmin maaliin ja oli parhaimmillaan kymmenes Assenin kilpailussa. Iván Silva ajoi tallille kolme kilpailua Hofmannin kärsittyä käsivammasta.
Äetsä

Ruokakulttuuri

Äetsän pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla klimppisoppa ja keitetty sianliha.

Äetsä nimenä

Perustetun kunnan nimeä, Äetsää, pidettiin varsin osuvana valintana. Nimi oli entuudestaan laajalti tunnettu, sillä postiosoitteeksi Äetsä tuli rautatien asemapaikan rakentamisen yhteydessä vuonna 1902. Läheistä tehdasyhdyskuntaa alettiin rakentaa uudella nimellä, joka johdettiin Kokemäenjoen Äetsänkoskesta. Molempien kuntien puolelle ulottuneella, 1980-luvulla jo taajaan asutulla alueella oli mm. suurimpiin yrityksiin kuuluneet klooritehdas ja vetoketjutehdas. Äetsän kunnan aikana nimen käyttöalue laajeni käsittämään koko kuntaa, mutta  lähiseudun asukkaat tarkoittivat Äetsällä kuitenkin yleensä vain kunnan keskustaajamaa (Pehulaa) ja aseman ympäristöä. Sastamalan kaupungin perustamisen myötä toteutettiin vuoden 2009 alussa postiosoitteiden yhtenäistäminen, jossa Äetsäkin korvattiin Sastamalalla. Toimet ovat vähentäneet Äetsä-nimen käyttöä, ja  se on vaarassa syrjäytyä kokonaan. Äetsä elää edelleen lukuisten yritysten, yhdistysten ja rakennusten nimissä. Nimen vanhempaa historiaa edustaa Äetsänmäen kylä Kokemäenjoen eteläpuolella.
Artur Jorge

Ura pelaajana

Jorge aloitti peliuransa FC Portossa josta siirtyi 1965 Academica de Coimbran joukkueeseen. Uransa parhaimmat vuodet Jorge pelasi SL Benficassa, jota edusti vuosina 1968–75. Tuona aikana Jorge voitti kahdesti Portugalin liigan maalikuninkuuden sekä yhteensä viisi liigamestaruutta. Hänen uransa päättyi jalan murtumiseen 1977.

Ura valmentajana

Peliuransa jälkeen Artur Jorge on toiminut valmentana ja tehnyt värikkään uran jalkapallon parissa. Hän opiskeli valmentajaksi Leipzigissa, DDR:ssä. Hänen uransa lähti lentoon FC Porton päävalmentajana vuosina 1984–87 liigamestaruuksien, cupvoittojen ja Euroopan Cupin voiton myötä. Hän valmensi välillä Ranskassa Racing Club de Paris'ta sekä myös hetken Portugalin maajoukkuetta ennen paluutaan Portoon 1989. Jälleen tuloksena Portossa oli liigamestaruus.
1991–1994 Jorge valmensi Paris Saint-Germainia menestyksekkäästi Ranskan kentillä, joukkue voitti liigan ja cupin. PSG:n huppuvuosien jälkeen Jorgen ura on ollut laskusuuntainen, hän toimi mm. maajoukkuevalmentajana Sveitsissä ja Portugalissa sekä palasi takaisin PSG:hen ennen siirtymistään Saudi-Arabiaan. Al Hilalin peräsimessä hän voitti Saudi-Arabian mestaruuden. Jorge valmensi puolisen vuotta myös Venäjällä ja luotsasi PFK TsSKA Moskovan supercupin voittoon. Maaliskuussa 2006 Jorge sai potkut Kaerunin maajoukkueen päävalmentajan tehtävistä maan karsiuduttua Saksan MM-kisoista. Lokakuusta 2006 lähtien Jorge on valmentanut Ranskan Ligue 2:dessa pelaavaa Créteiliä. Jorgen johdolla seura putosi Ligue 2:desta Nationaliin kauden 2006–07 päätteeksi ja portugalilaisvalmentaja sai potkut seurasta. 
Joulukuussa 2007 Jorge neuvotteli Iranin maajoukkueen päävalmentajan tehtävistä, muttei tullut valituksi , koska helmikuussa 2008 espanjalainen Javier Clemente nimettiin Iranin uudeksi käskyttäjäksi.
Sucre (departementti)

Sucre on yksi Kolumbian 32 departementista. Se sijaitsee Luoteis-Kolumbiassa Karibianmeren rannalla ja sitä reunustavat Bolívarin ja Córdoban departementit. Departementti perustettiin 18. elokuuta 1966 ja se sai nimensä Antonio José de Sucren mukaan. Departementin hallinnollinen keskus on Sincelejo. Departementin pinta-ala on 10 917 km² ja asukasluku 772 010 asukasta vuonna 2005.
Kuminauha

Kuminauha eli kumilenkki on tyypillinen kotitaloustarvike. Se on elastinen ja sitä käytetään usein pitämään yhdessä kahta esinettä. Stephen Perry patentoi tuotteen englannissa vuonna 1845.
Kanazawa

Maantiede

Kanazawa sijaitsee Japaninmeren rannalla ja sitä reunustavat Japanin alpit, Hakusanin kansallispuisto sekä Noton niemimaan kansallispuisto. Kaupunki itsessään on Sai- ja Asano-jokien välissä ja sen pinta-ala on 468,22 km².

Ilmasto

Kanazawan ilmasto on lauhkea, mutta sateinen. Kaupungin keskilämpötilat ovat lähes vastaavanlaiset Tokion kanssa, joskin hiemat kylmemmät. Keskilämpötila tammikuussa ont noin 4 °C, huhtikuussa 15 °C, heinä-elokuussa 25 °C, 15 °C lokakuussa ja 5 °C joulukuussa. Alin mitattu lämpötila kaupungissa oli -2,3 °C (2002) ja korkein lämpötila 37,5 °C (2002). Kaupunki on suhteellisen kostea, sillä ilman kosteusprosentti on keskimäärin 73 ja kaupungissa on vuodessa keskimäärin 178 sateista päivää. Sademäärät ovat suurimpia syksyllä ja talvella; yli 250 mm vettä kuussa marraskuusta tammikuuhun.
Timo Werner

Seurajoukkueura

Wernerin kasvattajaseura on VfB Stuttgart, johon hän liittyi kuusivuotiaana vuonna 2002. Debyytti seuran edustusjoukkueessa Bundesliigassa tapahtui elokuussa 2013 Bayer Leverkusenia vastaan. Jo tuota aiemmin Werner oli debytoinut Eurooppa-liigan karsintaottelussa bulgarialaista PFC Botev Plovdivia vastaan elokuun 2013 alussa tullen nuorimmaksi Stuttgartin pelaajaksi, joka on pelannut virallisen ottelun. Avausmaalinsa Bundesliigassa Werner viimeisteli syyskuussa 2013 Eintracht Frankfurtin verkkoon. Saman vuoden marraskuussa 2013 Werneristä tuli kaikkien aikojen nuorin kahdesti samassa Bundesliiga-ottelussa maalinteossa onnistunut, kun hän osui kahdesti SC Freiburgin verkkoon 3-1 -voitossa. Avauskaudellaan sarjassa hän pelasi 30 ottelua ja teki neljä maalia. Kaudella 2014–2015 Werner oli jo yksi joukkueen avainpelaajista.
Werner siirtyi RB Leipzigiin vuonna 2016. Siellä hän on kausittain tehnyt Bundesliigassa 21, 13 ja 16 maalia.

Maajoukkueura

Werner on pelannut lähes kaikissa Saksan ikäkausimaajoukkueissa. Alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa vuosina 2012–2013 pelannut Werner teki joukkueelle 18 ottelussa 16 maalia. Alle 19-vuotiaiden maajoukkueessa hän pelasi 11 ottelua ja teki yhdeksän maalia vuosina 2012–2013. Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa hän pelasi seitsemän ottelua ja teki kolme maalia. Miesten maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran vuonna 2017.
Vihtori Nybergh

Vihtori Nybergh (5. huhtikuuta 1857 Oulu – 1. kesäkuuta 1938 Oulunkylä) oli suomalainen hovineuvos, vankilanjohtaja ja virkamies.

Henkilöhistoria

Vihtori Nyberghin vanhemmat olivat merikapteeni Carl Gottlieb Nybergh ja Fredrika Karolina Löthman ja puoliso vuodesta 1881 Elin Kalm (k. 1930). Nybergh tuli ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta 1877 ja suoritti yksityisesti yliopistollisen tutkinnon  rikoslaista ja vankeinhoito-opista 1889. Hän oli Helsingin vankilan kirjanpitäjä vuodesta 1883, Helsingin lääninvankilan johtaja vuodesta 1891 ja Kakolan johtaja vuodesta 1906. Vuodesta 1888 Nybergh oli Alkoholistiparantola Turvan johtokunnan jäsen ja vuodesta 1903 kasvatuslaitos Käyrän johtokunnan jäsen. Useita ulkomaan opintomatkoja tehnyt Nybergh oli vankeinhoidon yhdistysten jäsen, ajoi raittiusaatetta ja toimi vartijakoulun opettajana ja johtajana. Työuransa Nybergh aloitti Oulun lääninkonttorin palveluksessa 1878–1883. Turussa hän toimi myös sähköyhtiön toimeenpanevana johtajana 1914–1918. Hämeenlinnan vankilaa Nybergh johti 1918–1921. Nybergh julkaisi teoksia  vankeinhoidon alalta sekä sukututkijana omasta ja vaimonsa suvusta, samoin kuin toimitti Suomen Vankeinhoitomiesten yhdistyksen Muistiinpanoja-julkaisua 1896–1920. Hovineuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1914. Eläkkeelle jäätyään Nybergh muutti Oulunkylään, jossa hän toimi vielä muun muassa valtion tulo- ja omaisuusverolautakunnan puheenjohtajana. 
Professorit Aarne Laitakari ja Erkki Laitakari olivat Nyberghin poikia.
Viimeinen vihellys

Viimeinen vihellys on suomenkielinen versio yhdysvaltalaisesta folk-kappaleesta ”500 Miles”. Juha Vainio teki kappaleeseen vuonna 1964 suomenkieliset sanat, ja sen levyttivät Anki, Bosse ja Robert -trio.
Laulun säveltäjäksi on useimmiten merkitty Hedy West, joidenkin lähteiden mukaan Bobby Bare, Curly Williams tai John Phillips olisivat myös laulun tekijöitä. Laulu saattaa kuitenkin olla alun perin kansansävelmä.
"500 Miles" oli suosittu 1960-luvulla, jolloin sen levyttivät muun muassa Kingston Trio ja Peter, Paul & Mary. The Hooters-yhtye levytti sen vuonna 1989.
Ruusukekalkkikämmekkä

Ulkonäkö ja koko

Ruusukekalkkikämmekkä kasvaa 8–30 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on särmikäs ja ylhäältä violetinsävyinen. Sillä on 5–6 vihreää, täplätöntä varsilehteä. Ne ovat 3–6 cm pitkiä, ylimmät varsilehdet ovat lähes tuppimaisia. Ruusukekalkkikämmekän kukintona on lyhyt ja harsu tähkä, jossa on 4–14 kukkaa. Kukkien väri vaihtelee tummanpunaisesta vaalean purppuraan, harvoin valkoiseen. Kukan huuli on syvästi kolmiliuskainen.

Levinneisyys

Ruusukekalkkikämmekkää esiintyy suuressa osassa Eurooppaa sekä maanosan lähialueella Turkissa ja Marokossa. Sen pohjoisimmat kasvupaikat ovat Ruotsissa, Norjassa ja Virossa.  Pohjoismaissa ruusukekalkkikämmekkä on harvinainen kuivilla niityillä kasvava kalkinsuosijakasvi.
Simo Puupponen

Elämäkerta

Puupponen pääsi ylioppilaaksi 1934 ja opiskeli muutaman vuoden Helsingissä. Opinnot kuitenkin keskeytyivät ja Puupponen pestautui Pohjois-Savo-lehden toimittajaksi. Vuonna 1939 hänestä tuli lehden päätoimittaja, mutta talvisota sotki suunnitelmat. Vuonna 1941 Puupponen siirtyi Savon Sanomiin toimittajaksi. Tähän aikaan hän alkoi julkaista lehdissä pakinoita nimimerkillä Aapeli. Pakinat kuvasivat jatkosotaa rivimiehen näkökulmasta. Laajemman yleisön tietoisuuteen hän tuli vuonna 1946, kun hän julkaisi lyhyen parodian Olavi Paavolaisen Synkästä yksinpuhelusta nimellä Mörkki monologi. Vuonna 1953 Puupponen muutti Helsinkiin.

Pakinat ja romaanit

Aapelin esikoispakinakokoelma Onnen pipanoita (1947). Se sisältää alaotsikkonsa mukaisesti 50 juttua elämän aurinkoiselta puolelta. Ne on alun perin julkaistu sanomalehdissä (Savon Sanomat, Kansan Kuvalehti ja Seura). Pakinat ovat hyvin kirjoitettuja ja sisältävät ajattomia aineksia, joten ne eivät ole vanhentuneet. Tästä ensimmäisestä kokoelmasta lähtien teksteissä esiintyy Aapelin vakiohahmo mäkitupalainen Hermanni Hulukkonen, joka tuo pakinoihin maalaishuumoria. Muitakin vakiohahmoja on, ja yksi niistä on kirjailijan alter ego. Pakinatekstit on kirjoitettu minä-muotoon. Hauskuus syntyy myös kohelluksista ja vitsikkyydestä.
Savolaisella huumorilla ja salaviisaudella höystetyt pakinat ja romaanit olivatkin Aapelin ominta aluetta. Hänen pääteoksenaan pidetään romaania Pikku Pietarin piha vuodelta 1958. Puupposen tekstien pohjalta on tehty useita elokuvia ja teatterisovituksia. Novellikokoelma Meidän Herramme muurahaisia on Aapelia satiirisimmillaan. Aapelin nuorisokirjoista tunnetuimmat ovat Koko kaupungin Vinski ja sen jatko-osat. Puupposen puoliso Tuovi Puupponen toimitti ja julkaisi pakinakokoelmia ja valikoimia miehensä tuotannosta vielä hänen kuolemansa 1967 jälkeen. Yksi niistä on sodanaikaisia pakinoita sisältävä kokoelma Alapertin pitkä sota. Siinä kuvautuu jatkosodan riemukas alkuvaihe, arkinen asemasotavaihe ja sitkeyttä vaatinut sodan loppuosa. Tekstin huumori syntyy alkuvaiheessa siviilielämän ja sodankäynnin vertailusta, ja loppuosassa sotilaisiin liittyvistä anekdooteista. Kirjailijan ilmaisuvapautta on rajoittanut se, että tekstit on julkaistu pakinoina jo sodan aikana, jolloin joistakin asioista on pitänyt vaieta.

Tunnustukset

Vuonna 1959 Puupponen sai Eino Leinon palkinnon ja valtion kirjallisuuspalkinnon.
Elokuvassa Pikku Pietarin piha (1961) Simo Puupposella on myös elokuvarooli: hän esiintyy Jumalan äänenä, kun Pietari juttelee katolla Jumalan kanssa.
Kemankeş Kara Mustafa pašša

Kemankeş Kara Mustafa pašša (1592 − 31. tammikuuta 1644) oli Osmanien valtakunnan suurvisiiri ja suuramiraali. Hänen suurvisiirikautensa kesti yli viisi vuotta, 19. joulukuuta 1638 − 31. tammikuuta 1644.

Taustaa

Mustafa pašša oli taustaltaan albanialainen, ja hänet värvättiin janitsaareihin devshirme-järjestelmän kautta. Hänet ylennettiin janitsaarien kenraaliksi ja apulaiskomentajaksi 1633 ja janitsaarien aghaksi 1635. Samana vuonna hänet nimitettiin myös laivaston suuramiraaliksi (Kapudan pašša). Silti hän osallistui kaukana rannikosta sijaitsevan Bagdadin valtaukseen 1638. Sulttaani Murat IV nimitti hänet suurvisiiriksi edellisen suurvisiirin Tayyar Mehmed paššan kaaduttua taistelussa 19. joulukuuta 1638.
Meurman (suku)

Meurman on suomalainen sivistyssuku. Nimi oli alun perin muotoa Mörman. Aiemmin suvun oletettiin olevan sukua Ruotsissa vuonna 1689 aateloidulle von Meurman -suvulle, mutta tämä oletus on myöhemmin kyseenalaistettu. Nykyinen käsitys suvun alkuperästä perustuu historioitsija Yrjö Blomstedtin tutkimuksiin. Suvun kantaisä lienee ollut 1600-luvulla Turussa elänyt kultaseppä Hugo Mörman ("Hugo Pehrsson"), joka oli lähtöisin Liivinmaalta Baltiasta, Blomstedtin mukaan mahdollisesti Wolmarista. Suvun yksi haara on hallinnut vuodesta 1821 Liuksialan kartanoa Kangasalla. Eräät suvun jäsenet ovat ottaneet sukunimen Liuksiala.
HMAS Toowoomba (FFH 156)

Palvelus

Alus on palveluksessa vuonna 2017.