Liivinmaan sota

Liivinmaan heikkeneminen

Liivinmaan liitto oli 1500-luvulle tultaessa heikentynyt useista ulkoisista ja sisäisistä syistä johtuen. Saksan apu Liivinmaalle oli lähes tyrehtynyt sen desentralisoitumisen myötä. Keisari Maksimilian I:n ja Kaarle V:n uudistukset keskusvallan lujittamiseksi eivät onnistuneet. Preussin jouduttua Puolan alaisuuteen vuonna 1525 Liivinmaan liitto ei voinut odottaa enää tukea siltäkään suunnalta. Preussin harjoittama politiikka palveli Puolan etuja. Liivinmaan liitto oli lisäksi sisäisesti hajaantunut uskonpuhdistuksen takia, mikä aiheutti keskinäisiä ristiriitoja eri territorioruhtinaiden välille. Pitkän rauhallisen jakson myötä Liivinmaan liiton sotalaitos oli rappeutunut pahoin. Liivinmaan ritarikunnalla oli vain noin 150–200 ritariveljeä, mikä oli vain kolmasosa sen huipun ajoista. Talonpojat olivat menettäneet aseenkanto-oikeutensa ja näin taisteluharjaannuksensa. Liivinmaan liiton valtiollinen luonne oli perustaltaan heikko, sillä se perustui löyhään säätyvaltais-territoriaaliseen liittolaissuhteeseen. Liivinmaan liittoa oli yritetty modernisoida, mutta yritykset olivat kaatuneet uudistusten vaatiman maallistumisen vastustamiseen.

Ulkoiset uhat

Samaan aikaan kun Liivinmaan liitto heikkeni monet sen naapureista vahvistuivat merkittävästi. Puola-Liettuan unioni oli myöhäiskeskiajalla noussut Keski-Euroopan voimakkaimpien valtojen joukkoon. Preussin alistamisen myötä se pääsi myös puuttumaan Baltian asioihin enenevissä määrin. Myös Skandinavian maat Ruotsi ja Tanska vahvistuivat unionitaisteluiden päätyttyä ja sisäisten uudistusten myötä. Puola-Liettuaa ja Skandinaviaa suurempi uhka oli kuitenkin idässä sijainnut Venäjä. Moskovan suuriruhtinaskunta oli laajentunut voimakkaasti kaikkiin ilmansuuntiin. Moskovan ongelma, kuten myöhemmän Venäjänkin, oli sen hallitseman Itämeren rannikkoalueen suppeus. Erityisesti pyrkimys päästä Itämerelle ajoi Iivana IV Julmaa. Venäjän tavoitteena oli estää Ruotsia ja Liivinmaan hallitsijoita liittoutumasta keskenään ja toisaalta se pyrki saamaan jalansijaa Itämeren rannalla. Venäjä oli käynyt sotaa aiemminkin Liivinmaan liiton kanssa, mutta maiden välillä vallitsi rauha, jota ylläpidettiin rauhansopimuksen uudistamisilla. Novgorodissa vuonna 1554 tehdyssä sopimuksessa Venäjän pyrkimys vaikuttaa Baltian asioihin tuli ilmi ensikertaa peittelemättömästi. Tällöin Moskova vaati Tarton hiippakuntaa maksamaan niin sanottua uskonveroa, jonka koko Liivinmaan piti taata. Ehtoihin ei Liivinmaan puolelta suostuttu ja seuraavien vuosien aikana näistä ehdoista käytiin pitkiä neuvotteluja.

Koadjuuttorisota

Liivinmaalla puhkesi vuonna 1556 koadjuuttorisodaksi kutsuttu sisällissota, joka johti läheisempiin yhteyksiin Puola-Liettuan kanssa. Sota johtui Riian arkkipiispan maakreivi Wilhelmin yrityksestä päästä Liivinmaan johtoon, mihinkä hän käytti hyväkseen sukulaisuussuhteitaan Preussin ja Puolan hallitsijoihin. Häntä tuki ritarikunnan maamarsalkka Jaspar Münster, joka tavoitteli maamestariksi pääsyä. Ennen kuin arkkipiispa ehti toimia juonittelut tulivat ilmi ja ritarikunnan joukot valloittivat arkkihiippakunnan. Puolalaisten painostus pakotti osapuolet kuitenkin neuvotteluihin. Posvolin sopimuksella 1557 sovittiinkin, että arkkipiispa pääsi takaisin virkaansa ja että ritarikunta solmisi Puolan kanssa Venäjän vastaisen puolustus- ja hyökkäysliiton. Liiton oli tarkoitus tulla voimaan viiden vuoden kuluttua.

Sodan alkuvaiheet

Iivana IV Julma tulkitsi Posvolin sopimuksen ja Tarton uskonveron maksamatta jättämisen rikkovan vuoden 1554 välirauhansopimusta ja hän keskitti venäläisiä joukkoja Liivinmaan rajalle. Jo ennen venäläisten hyökkäystä maamestari Fürstenberg oli ryhtynyt puolustusvalmisteluihin lokakuussa 1557. Valmistelut eivät kuitenkaan olleet kovin tehokkaita säätyjen välinpitämättömyyden takia. Venäläiset aloittivat hyökkäyksen 22. tammikuuta 1558. Venäläisten noin 40 000 miehen armeija hyökkäsi rajan yli Peipsijärven pohjois- ja eteläpuolelta Ivangorodista Narvaan ja Pihkovasta Vastseliinaa kohti. Kolmas hyökkäyssuunta kohdistui Ostrovista Marienhausenia ja Marienburgia kohti. Joukkoja johti Venäjän vasalli Kazanin kaani Šigal. Narva antautui toukokuussa pommitusten ja tulipalojen runtelemana. Sieltä venäläiset jatkoivat Pohjois-Viroon Tallinnan lähistölle saakka. Marienburgia vastaan hyökänneet venäläiset eivät onnistuneet valtaamaan siellä sijainnutta ritarikuntalinnaa. Epäonnistuttuaan tässä joukot etenivät Riian edustalle, josta ne kuitenkin kääntyivät takaisin hävittäen maaseutua. Hyökkäysten tuloksena venäläiset miehittivät itäisen Virumaan ja Tarton hiippakunnan.
Hyökkäyksen johdosta Liivinmaan maapäivät olivat päättäneet Wolmarissa vuoden 1558 maaliskuussa koota tsaarin vaatiman veron. Ennen kuin summa oli saatu lainaamalla kokoon, oli Moskovaan lähetetty neuvottelijoita. Tsaari ei ollut kuitenkaan enää kiinnostunut rauhan solmimisesta Narvan kukistuttua. Kesäkuun lopulla maapäivät kokoontuivat Tartossa päättämään, mistä päin apua tuli yrittää saada. Vaihtoehtoina olivat Puola, Ruotsi ja Tanska. Maapäivät kallistuivat Tanskan puoleen, koska Ruotsi ja Puola olivat osoittautuneet vastahakoisiksi auttamaan Liivinmaata. Avun takaamiseksi oltiin valmiita antamaan Tanskalle takaisin sen vanha herruus Harju- ja Virumaassa. Tanskasta ei kuitenkaan tullut sellaista apua, kuin oli odotettu. Tanskan avulla saatiin kuitenkin aikaan aselepo Venäjän kanssa vuonna 1559. Tsaari suostui sopimukseen, jotta hän olisi voinut ratkaista krimintataarikysymyksen eli samanaikaisen Venäjän–Krimin sodan tilanteen Devlet I Girayta vastaan. Aselevon aikana Tanska sai jalansijan Liivinmaalta, kun piispa Johannes Münchhausen myi Saarenmaan ja Kuurinmaan hiippakunnat Tanskan kuninkaan veljelle Magnukselle 26. syyskuuta 1559. Rauhan aikana alkoi myös voimistua mielipide, jonka mukaan tukea piti hakea Puolalta. Tämä ei kuitenkaan olisi voinut onnistua Fürstenbergin ollessa maamestarina, mutta hänet syrjäytti puolalaismielisen Gotthard Kettler. Kettler aloitti valtaan päästyään neuvottelut puolalaisten kanssa Vilnassa. Puolan kanssa solmittiin 31. elokuuta 1559 sopimus, jonka mukaan Puolan kuningas ottaisi ritarikunnan valtansa alle. Sopimuksen mukaan ritarikunnan eteläosan linnat Bauskasta Ludseniin piti luovuttaa Puolalle. Sodan jälkeen ritarikunta voisi lunastaa ne takaisin. Seuraavana päivänä solmittiin toinen sopimus, jossa puolalaisvalta laajeni edelleen. Sen mukaan Liivinmaa liitettäisiin Puolaan ja Kettleristä tulisi Liivinmaan herttua. Hieman myöhemmin Riian arkkipiispa solmi Puolan kanssa saman kaltaisen sopimuksen linnojen luovuttamisesta. Kettler valittiin neuvotteluista palattuaan 17. syyskuuta 1559 maamestariksi ja siihen asti muodollisesti maamestarina ollut Fürstenberg sai haltuunsa ritarikuntalinnoja Etelä-Virosta.
Ruotsi oli pysytellyt sodan alkuvaiheen puolueettomana, vaikka ruotsalaisilla oli esimerkiksi Tallinnassa paljon kannatusta. Kustaa Vaasa oli solminut Venäjän kanssa Moskovan rauhansopimuksen ennen Liivinmaan sotaa ja hänen mukaansa Ruotsi ei olisi voinut sekaantua Liivinmaan tapahtumiin ilman vaaraa Venäjän suhteiden huonontumisesta. Ruotsilla oli kuitenkin vuoden 1557 syksystä lähtien tarkkailijoita Tallinnassa. Suomen herttua Juhana neuvotteli itsenäisesti ritarikunnan kanssa Suomen aatelin tukemana joidenkin tukikohtien luovuttamisesta Ruotsille. Neuvottelut eivät kuitenkaan johtaneet mihinkään.

Aselevon loppu

Liivinmaalla pidettiin jälleen maapäivät Riiassa, jossa päätettiin kantaa erityinen sotavero alueelta. Maamestari Kettler kokosi lisäksi joukkoja ritarikunnan vastahyökkäystä varten. Vastahyökkäys alkoikin aselevon päätyttyä 1. marraskuuta 1559. Hyökkäys sujui alussa hyvin ja se eteni Tarton edustalle saakka. Tarton linnaa ei kuitenkaan pystytty valtaamaan ja samoin kävi Lajusten linnan valtausyritykselle. Joulukuun aikana ritarikunnan hyökkäys tyrehtyi ja sitä seurasi venäläisten hävitysretket. Venäläiset piirittivät Marienburgin linnan ja se antautui piirityksen jälkeen 9. helmikuuta 1560. Ritarikunta oli vararikon partaalla ja tilannetta helpottaakseen Kettler ryhtyi panttaamaan Kuurinmaan linnoja. Goldingenin, Hasenpothin ja Durbenin linnat annettiin Puolalle ja Grobin Preussille. Linnojen panttaamisesta huolimatta Puola ei tukenut Liivinmaata sotilaallisesti, vaan se yritti kiristää lisää linnoja. Tämän lisäksi Tanskan Magnus, jolle oli annettu alueita Saarenmaalta ja Kuurinmaalta, ja  Kettlerin välille syttyi sota, jonka ratkaisemiseksi saatiin aikaan sopimus vuoden 1560 elokuussa. Venäläisten uusi hyökkäys alkoi 2. elokuuta. Ritarikunta kävi viimeisen suuren kenttätaistelunsa Härgämäessä, jossa se kärsi suuren tappion. Vaikka herttua Magnus oli luvannut auttaa ritarikuntaa, ei tältä suunnalta lopulta apua tullutkaan. Puolalaisilta tuli apuun vain pieniä joukko-osastoja. Pohjoisessa venäläiset piirittivät Viljantin. Puolustavat joukot aloittivat palkkojen maksun myöhästymisen takia kapinan ja linna kukistui 21. elokuuta. Ritarikunnan entinen maamestari Fürstenberg joutui venäläisten vangiksi. Viljannin valtauksen jälkeen venäläiset valtasivat ilman vastarintaa Tarvastun, Põltsamaan ja Ruhjan. Vain piiritetty Paidelinna piti yllä vastarintaa, vaikkakin puolustusta vaikeutti Läänemaalla alkanut talonpoikaiskapina. Venäläiset luopuivat Paldelinnan piirityksestä lokakuun lopulla. Piirityksen loppuminen pelasti Harjumaan ja Tallinnan. Etelässä venäläiset kukistivat pienet puolalaiset joukot Wendenissä. Tämän jälkeen he etenivät Väinäjoen lähistölle, mutta vetäytyivät sieltä takaisin. Venäläisten hyökkäys tyrehtyi lopulta lokakuussa.

Liivinmaan hajoaminen

Venäläisten hyökkäyksen jälkeen alkoi noin vuoden kestänyt vaihe, joka johti Liivinmaan lopulliseen hajoamiseen. Liivinmaan itäosa oli venäläisten hallussa ja he pitivät nämä alueet, vaikka puolalainen lähetystö vaatikin näitä alueita Puolalle Moskovassa vuonna 1561 käydyissä neuvotteluissa. Liivinmaan etelä- ja keskiosat joutuivat Kettlerin ja Puolan kuninkaan sopimuksen mukaisesti Puolan suojeluherruuteen. Vilnassa 28. marraskuuta 1561 käydyt neuvottelut johtivat ritarikunnan lopulliseen hajoamiseen. Kettler sai haltuunsa Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunnan ja Puola muut alueet lukuun ottamatta Riikaa, joka pysyi osana Saksan keisarikuntaa. Tanskalainen herttua Magnus sai 29. tammikuuta 1562 Vilnassa käydyissä neuvotteluissa puolet Virosta ja lisäksi hän sai pitää Kuurinmaan hiippakunnalliset osat. Ruotsalaiset olivat aloittaneet aktiivisemman toiminnan Liivinmaalla Kustaa Vaasan kuoltua ja Eerik XIV:n noustua valtaan. Eerikin käskystä ruotsalaiset lähettivät lähetystön Tallinnaan, jossa neuvoteltiin Harju- ja Järvamaan liittämisestä Ruotsiin. Neuvottelujen tuloksena Tallinnan porvarit sekä Harju- ja Virumaan vasallit sanoivat irti uskollisuutensa Saksalaiselle keisarikunnalle ja vannoivat 4.–6. kesäkuuta 1561 uskollisuudenvalan Eerikille. Näin kaikki Liivinmaan naapurivallat olivat osallistuneet sen maiden jakamiseen keskenään. Sota ei kuitenkaan päättynyt tähän.

Sodan loppu

Ruotsin levittäytymisen ja Pihkovan piirityksen pitkittymisen takia Puolan kuningas kallistui rauhan kannalle. Iivana IV oli valmis rauhaan. Jesuiitta Antonio Possevion välityksellä solmittiinkin 15. tammikuuta 1582 välirauha kymmeneksi vuodeksi Puolan ja Venäjän välille. Iivana tunnusti koko Baltian kuuluvan Puolalle, mukaan lukien Ruotsin valloittamat alueet. Puola puolestaan luovutti Baltian ulkopuoliset valloituksensa takaisin. Puola sai myös Riian haltuunsa vuonna 1581 ja puolalaiset ostivat Kuurinmaan hiippakunnalliset alueet Tanskalta vuonna 1585. Ruotsin ja Venäjän sota jatkui edelleen ja se päättyi 19. elokuuta 1583 solmittuun kolmevuotiseen välirauhaan, jota jatkettiin myöhemmin vuoteen 1590 saakka. Sopimuksella Venäjä vahvisti Ruotsin Virossa valloittamien Läänemaan, Harjumaan, Virumaan ja Järvamaan omistusoikeuden. Ruotsi yhdisti valloituksensa vuonna 1584 Viron herttuakunnaksi.