google/wiki40b huggingface dataset:
Omenajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 9,0 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Se sijaitsee Eräjärven ja Längelmäveden Enonselän välissä Syrjänmäen länsirinteen alla. Mäki kohoaa noin 60 metriä järveä korkeammalle. Järvi sijaitsee peltoalueella loivassa notkelmassa ja sen ympärille on jätetty suoja-alueeksi tulkittava kosteikkoalue. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä ja sen rannat ovat luhta-aluetta. Järven ympärillä on sijainnut viisi maatilaa. Rantojen lähelle on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa ja niille tulee tiet Uiherlan kautta kulkevalta yhdystieltä 14217 ja etelään kulkevalta yhdystieltä 3260.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Uiherlanjoen valuma-alueeseen (35.726) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 90,4 metriä mpy. Siihen on johdettu ympäröiviltä pelloilta kuivatusojia ja sen laskuoja yhtyy suoraksi kaivettuna Uiherlanjoen keskijuoksulle. Se puolelstaan on Eräjärven laskujoki, joka laskee Längelmäveden Enonselälle.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin ”Ominajärvi”. Kartassa ei ole piirrettynä järven laskuojaa, mutta nykyinen suora ola ei varmaankaan ole sen luontainen oja. Sellaiseksi voisi tulkita myöhemmissä kartoissa esiintyvää pohjoisempaan kulkevaa ja mutkittelevaa ojaa. Kartassa järven pohjoispuolelle ulottuu joitakin Uiherlan peltomaita ja muut järven rannat on raivattu niityiksi. Järven muoto on myös piirretty erilaiseksi kuin se on nykyään. On siten mahdollista, että nykyinen oja on syvempi kuin aikaisempi laskuoja ja että järven vedenpinta olisi laskenut sen kaivamisen myötä. Vuoden 1957 peruskartassa näkyvät vielä vanha ja uusi oja laskevina ojina. Vanhaa ojaa ei enää piirretä karttoihin.
Pikkupystyperä

Koko ja ulkonäkö

Pikkupystyperä on pienehkö, harmaanruskea perhonen. Etusiivet ovat vaihtelevan sävyisesti violetinharmaat ja niissä on epäsäännöllisiä ruskeita varjostumia. Siipien poikki kulkee kolme ohutta, vaaleankellertävää viirua, joista ulommaisen kohdalla siiven etureunassa on valkoinen täplä. Aivan siiven kärkiosassa etureunan tuntumassa on punertavan ruskea laikku ja siiven ulkosyrjän tuntumassa näkyy tavallisesti jono mustia täpliä. Takasiivet ovat tumman ruskeanharmaat, joskus vaalealla poikkiviirulla. Perhosen ruumis on ruskeanharmaa lukuun ottamatta keskiruumiin selkäpuolen punaruskeaa pitkittäisjuovaa. Siipiväli 22–27 mm.

Levinneisyys ja lentoaika

Pikkupystyperän levinneisyys ulottuu Euroopasta Lähi-Itään sekä Venäjän poikki kaukoitään ja Pohjois-Kiinaan. Isoilta Välimeren saarilta laji puuttuu. Suomessa pikkupystyperää tavataan jokseenkin koko maassa. Perhoset lentävät kahtena, ehkä jopa kolmena sukupolvena, joista runsaslukuinen ensimmäinen sukupolvi on lennossa toukokuun alusta heinäkuulle ja vähälukuisempi toinen sukupolvi heinä-elokuussa. Mahdollinen kolmas sukupolvi lentää syyskuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Pikkupystyperä on avoimien ympäristöjen, kuten avoimien lehti- ja sekametsien, kulttuuriympäristöjen sekä metsänreunusten asukki. Elinpaikkansa suhteen se ei ole yhtä vaatelias kuin muut pystyperät. Lajilla ei ole erityistä vaeltelutaipumusta ja sitä tavataan yleensä melko vähälukuisena. Perhoset lentävät illalla ja yöllä, naaraat aikaisemmin illalla ja koiraat riittävän lämpimällä säällä jopa pitkälle aamuyöhön. Satunnaisia havaintoja on myös iltapäivällä lentävistä yksilöistä. Koiraat tulevat hyvin valolle, mutta naaraita valolle tulevista yksilöistä on vain 5–10 %.
Naaras munii 150–200 munaa yksitellen tai pieniksi ryhmiksi ravintokasvien lehdille. Munat kuoriutuvat 10–14 päivän kuluttua ja toukat elävät joko yksittäin tai pieninä ryhminä. Aluksi toukat oleskelevat yhteensitominsa lehtien välissä, mutta myöhemmin vapaina lehden sivulla. Täysikasvuisia toukat ovat kesäkuun lopulla tai syys-lokakuussa, jolloin ne koteloituvat kotelokoppaan yhteensidottujen lehtien väliin. Kotelo koppineen putoaa syksyllä lehtien mukana maahan ja talvehtii.

Ravintokasvi

Toukka syö haapaa (Populus tremula) ja pajuja (Salix).
Talismaani (kirja)

Juoni

Tarinassa matkataan halki Amerikan 12-vuotiaan Jack Sawyerin mukana. Matka on pitkä ja raskas jo aikuisellekin, mutta sen taittaminen on ainoa mahdollisuus saavuttaa tarunhohtoinen Talismaani, joka ainoastaan voi pelastaa Jackin sairaan näyttelijä-äidin, Lily Cavanaughin. Kirjassa seikkailevaan Jackiin törmätään vielä saman kirjailijakaksikon parikymmentä vuotta Talismaanin jälkeen kirjoittamassa romaanissa Pimeyden talo.
Peter Doak

Ura

Doak aloitti uinnin harrastamisen pääasiassa astmansa takia, ja hän liittyi uintiseuraan yhdeksän vuoden iässä. Hän harrasti uintia noin 20 vuotta, ja suurimman osan ajasta hän kuului Geelong Swimming Club:n valmennettaviin. Doak oli 23-vuotias kun hän osallistui olympialaisiin. Hänen valmistautumisensa kilpailuihin oli raskasta ja ahkeraa, hän saattoi uida 50 kilometriä viikossa, ja kävi usein kuntosalilla uintiharjoitustensa lisäksi.
Shuriken

Shurikenit ovat heitettäviä teräaseita. Shurikenia käsittelevää taistelutaitoa kutsutaan shuriken-jutsuksi (jap. 手裏剣術, shurikenjutsu).
Vastoin yleisiä uskomuksia, shurikeneja ei suunniteltu käytettäväksi ensisijaisena aseena, vaan harhauttamiseen tai taktiseksi aseeksi. Luultavasti shurikenin tarkoitus oli vammauttaa tai kiinnittää vastustajan huomio hetkeksi muualle. Hyökkäykseen lähtevä vihollinen saatiin mahdollisesti hämmentymään teräaseen osuessa; näin saatiin hiukan lisäaikaa oman vastatekniikan tuottamiseen. Hyvin harvoin tällainen pieni teräase sai aikaiseksi vakavia vammoja puhumattakaan kuolemasta.
Shurikeneja on kahta päätyyppiä: nuolimaisia heittopiikkejä ja pyöreitä heittotähtiä.

Heittonuoli, bo shuriken

Samuraiden shurikenina saatettiin käyttää pitkän miekan yhteydessä kuljetettua syömävälinettä jota opeteltiin varta vasten heittämään, shurikenina käytettiin myös teroitettuja hiusneuloja, tavallisia, isoja rautanauloja tai metallisia syömäpuikkoja, jollaiset olivat yleisiä Koreassa. Joissain tapauksissa bo shurikenit oli tehty varta vasten heittoaseiksi, niitä saatettiin kantaa näkyvillä varustuksen yhteydessä esimerkiksi käsivarren tai säären suojuksessa, jossa ne toimivat lisäsuojana jos niille ei taistelussa ollut käyttöä.
Vanhimman katkeamattoman Japanilaisen bujutsu-koulukunnan Tenshin shōden Katori shintō-ryūn heittopiikin käyttötekniikat ovat tehokkaita noin seitsemän metrin etäisyydelle saakka. Tämä tarkoittaa, että heittopiikkien käytön hallitseva voi puolustautua salkoaseella (keihäs yari tai naginata) varustautunutta vastaan tarvitsematta jäädä näiden tehokkaalle toimintaetäisyydelle. Tämän tyylisuunnan bo shuriken on noin 17 cm pitkä.

Heittotähti, hira shuriken

Heittotähti tunnetaan myös nimillä shaken, shashuriken ja kurumaken. Ne ovat olleet käytössä ninjoilla ja samurailla. Todennäköisesti heittotähdet olivat enemmänkin ninjojen välineistöä kuin samurailuokan aseita.
Heittotähdissä oli useita teriä, joskin neliteräiset olivat yleisempiä, sillä moniteräisempiä pidettiin liian huomiota herättävinä tai vaikeina käsitellä. Heittotähtiä voitiin myös käyttää harvinaisemmilla tavoilla kuten iskemällä teräviä heittotähtiä maahan "miinaksi".

Shurikenit Suomessa

Suomessa järjestyslaki kieltää shurikenien valmistuksen, maahantuonnin, kaupan sekä hallussapidon yleisellä paikalla ja yleisellä paikalla olevassa kulkuneuvossa.
Shokki (sarjakuva)

Shokki oli 1970-luvulla Suomessa ilmestynyt kauhusarjakuvalehti, jossa julkaistiin tarinoita amerikkalaisen Warren-kustantamon lehdistä Creepy ja Eerie. Ne jatkoivat 1950-luvulla pannaan joutuneiden EC Comics -kustantamon lehtien, kuten Tales from the Cryptin perinteitä lyhyissä, yllätyksellisesti loppuvissa kauhutarinoissa.
Ludvig Gabriel Kiljander

Ludvig Gabriel Kiljander (sukunimi vuodesta 1906 Kesäniemi; 18. syyskuuta 1851 Kuopio – 30. heinäkuuta 1911 Ruovesi) oli suomalainen seminaarin lehtori ja oppikirjojen tekijä.
Kiljanderin vanhemmat olivat rovasti, tuomiokapitulin asessori Karl Mårten Kiljander ja Helena Sofia Frosterus. Hänen vanhempi veljensä oli näytelmäkirjailija ja postimestari Robert Kiljander. Ludvig Kiljander pääsi ylioppilaaksi Kuopion lukiosta 1872 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1876 ja maisteriksi 1877. Kiljander toimi Jyväskylän seminaarin luonnontieteen lehtorina 1882–1909.
Kiljander teki useita oppikirjoja ja lisäksi hän kirjoitti runoja.
Kiljander oli vuodesta 1877 lähtien naimisissa Alma Constance Bergholmin kanssa. Heillä oli viisi lasta.
Urho Sippola

Aimo Urho Sippola (23. heinäkuuta 1899 Kauhava – 30. maaliskuuta 1918 Kangasala) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksen ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa sotilaana hän sai Saksan itä-rintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän kuului Suomen sisällissodan Valkoiseen armeijaan ja sen jääkärijoukkoihin.

Perhe ja opinnot

Sippolan vanhemmat olivat maamies Matti Sippola ja Maria Josefiina Silfverberg. Hän kävi kaksi luokkaa Lapuan yhteiskoulua ja kolmannen luokan Seinäjoen yhteiskoulua. Myös hänen veljistään Vilkas Sippola ja Aarne Sippola olivat jääkäreitä.

Jääkärikausi

Sippola työskenteli laboranttina Kauppakorkeakoulussa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjukkoon 19. kesäkuuta 1916. Täydennysjoukosta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1916 pataljoonan 1. konekiäärikomppaniaan. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Persikkakoruahven

Koko ja ulkonäkö

Persikkakoruahven kasvaa enimmillään 13 cm pitkäksi. Koiraat ovat värikkäämpiä kuin naaraat. Ne hehkuvat oranssin ja vaaleanpunaisen sävyissä.

Alkuperä

Persikkakoruahvenia tavataan Indopasifisella merialueella. Sen levinneisyysalue ulottuu Mauritiukselta Havaijille, Pohjoisessa Ryukyu-saarille etelään Loyalty-saarille sekä Marshall ja Caroline-saarille Mikronesiassa.

Käyttäytyminen

Persikkakoruahvenet muodostavat luonnossa pienehköjä ryhmiä, jotka pysyttelevät koralliriuttojen reunoilla tai riutan halkeamien yläpuolella. Se elää varsin syvällä - 6–60 metrin syvyydessä, ja sillä on luola, johon se voi tarvittaessa sujahtaa piiloon. Akvaarioihin suositellaan korkeintaan yhtä koirasta, jonka seurana voi sitten olla jopa kahdeksan naarasta.

Ravinto

Villit persikkakoruahvenet syövät vedessä leijuvaa eläinplaktonia.
Marlon Langeland

Marlon Langeland (s. 1. heinäkuuta 1999) on norjalainen näyttelijä. Hän näyttelee Jonas Noah Vasquezia draamasarja Skamissa, jota tuottaa Norjan yleisradioyhtiö NRK.
Arsenal de Toulon

Arsenal de Toulon eli Toulonin laivastotukikohta on Ranskan merivoimien tärkein tukikohta, joka sijaitsee Toulonissa Välimerellä. Tukikohtaan on sijoitettu pääosa laivastosta kuten lentotukialus Charles de Gaulle sekä ydinkäyttöiset hyökkäyssukellusveneet. Kaikkiaan yli 60 % laivaston tonnistosta on sijoitettuna tukikohtaan.

Rade

Ranskan sana rade on johdos englannin sanasta road, joka tarkoittaa rannan lähellä olevaa suojaisaa ankkuripaikkaa, mutta ei kuitenkaan varsinaista satamaa. Suomenkielen sana redi on samaa perua. Rade de Toulon on eräs maailman parhaista luonnon muovaamista ankkuripaikoista, jonka suojana on Giensin ja Saint Mandrier sur Merin niemimaat. Paikkaa on käytetty sotalaivojen ankkuripaikkana jo 1400-luvulla. Redi suojaa Saint Mandrier sur Merin, La Seyne sur Merin sekä varsinaista Toulonin laivastotukikohtaa ja kaupallista satamaa.

Historia

Ludvig XII rakensi vuonna 1514 Toulonin suojaksi Tour Royalen linnakkeen. Varsinainen arsenaali ja telakka rakennettiin 1599 ja pieni linnoitettu satama, Veille Darse, valmistui 1604-1610 suojaamaan aluksia tuulelta ja mereltä. Kardinaali Richelieu laajensi telakkaa merkittävästi pyrkiessään luomaan Ranskan laivastosta Välimerellisen mahdin. Vuonna 1680 Ludvig XIV:n meri- ja talousministeri Jean-Baptiste Colbert aloitti linnoituksista vastaavan Vaubanin johtamana sataman ja telakan laajennuksen, joka sai nimen Darse Vauban tai Darse Neuve.
Vuonna 1697 Vauban valmisti 20 metriä leveän ja 320 metriä pitkän köydenpunomon, joka on edelleen olemassa. Köysien valmistuksen työvoimana olivat läheisen vankilan asukit. Voitonportti, eli nykyinen merimuseo, valmistui 1738.
Satamaa laajennettiin edelleen 1800- ja 1900-luvuilla. 1700-luvun lopulla aloitettiin varsinaisen Toulonin arsenaalin laajennuksen Arsenal de Mourillonin rakennustyöt redin itärannikolle. 1900-luvulle tultaessa Mourillonissa oli puuvarastoja laivaston alusten rakentamiseksi. Vuosisadan lopulla telakka valmisti Ranskan laivaston ensimmäiset panssarifregatit ja myöhemmin sukellusveneitä.
Ernest Courant

Ernest David Courant (s. 26. maaliskuuta 1920 Göttingen, Saksa) on yhdysvaltalainen fyysikko. Hän syntyi Saksan Göttingenissä matemaatikko Richard Courant’n poikana.
Courant valmistui Swarthmoren ja Rochesterin yliopistoista. Hän on luonut pitkän uran Brookhavenin kansallisessa laboratoriossa, mutta työskennellyt myös Stony Brookin yliopistossa.
Courant voitti vuonna 1986 Enrico Fermi -palkinnon. Hän on ollut Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1976.
Pöllö (Nalle Puh)

Pöllö on A. A. Milnen Nalle Puhissa esiintyvä satuhahmo. Pöllö esiintyy myös Disneyn Nalle Puh -piirretyissä, -elokuvissa ja -sarjakuvissa. Sarjakuvissa Pöllön hahmo on stereotyyppinen viisas pöllö. Milnen kirjoissa Pöllön viisaus voidaan sen sijaan asettaa kyseenalaiseksi.
Milnen Pöllö osaa kirjoittaa nimensä ja muita lyhyitä sanoja, mutta hienostuneet sanat kuten "vesirokko" ovat hänelle liian vaikeita. Hän osaa myös lukea, tosin vain jos kukaan ei lue hänen olkansa ylitse. Milnen maailmassa Pöllö on erityinen sen vuoksi, että se on ainut oikea eläin Kanin kanssa, muut hahmot ovat pehmoleluja. Kirjoissa Pöllö asuu myös kauempana, ja Nalle Puh ystävineen joutuvat tekemään pitkän retken päästäkseen Pöllön puheille. Disneyn maailmassa Pöllö asuu lähellä kaikkia muita. 
Pöllö on sekä Disneyn että Milnen maailmassa avulias ja ystävällinen ja on aina valmis tarjoamaan näkemyksensä asioihin. Pöllö nauttii myös tarinoiden kertomisesta. Suurin osa hänen tarinoistaan kertoo hänen sukulaisistaan. Harvemmin kuitenkin muut Puolen hehtaarin metsän asukkaat ovat oikeasti kiinnostuneita Pöllön kertomuksista.

Disneyn versio

Disneyn piirretyissä Pöllön äänenä toimi Hal Smith, ja hänen kuolemansa jälkeen Andre Stojika. Japanissa pöllön äänenä toimii Toshiya Ueda. Suomessa Pöllön äänenä on toiminut Ilkka Moisio, Tuomas Mattila ja Juhani Rajalin.

Kingdom Hearts

Videopelissä Kingdom Hearts Pöllöllä on pieni rooli. Hänen roolinsa ensimmäisessä pelissä on selittää minipelien säännöt. Toisessa pelissä hän toimii sivuhahmona.
Shelly Yachimovich

Shelly Yachimovich (hepr. ‏שלי יחימוביץ‎‎, s. 28. maaliskuuta 1960) on israelilainen toimittaja ja poliitikko. Hän on edustanut knessetissä työväenpuoluetta.
Amir Peretzin tultua valituksi työväenpuolueen puheenjohtajaksi Yachimovich ilmoitti olevansa ehdolla 2006 vaaleissa. Hänet valittiin knessetin jäseneksi. Syyskuussa 2011 Yachimovich valittiin puolueensa puheenjohtajaksi. Hänestä tuli Israelin työväenpuolueen historian toinen naispuheenjohtaja Golda Meirin jälkeen. Puolue saavutti parlamenttivaaleissa 2013 vain kaksi lisäpaikkaa verrattuna vuoden 2009 vaaleihin, joissa se oli saanut historiansa heikoimman tuloksen. Yachimovich hävisi marraskuussa 2013 puolueen puheenjohtajavaalin Isaac Herzogille seitsemäntoista prosenttiyksikön erolla.
Katsuhiko Taguchi

Katsuhiko Taguchi (jap. 田口 勝彦, Taguchi Katsuhiko; s. 7. helmikuuta 1972) on japanilainen ralliautoilija. Hän kilpaili WRC-sarjassa vuosina 1995-2008 saavuttaen yhden MM-pisteen vuoden 2007 Japanin rallista, jossa hän voitti myös N-ryhmän kategorian. Taguchi on myös voittanut APRC-sarjan mestaruuden vuosina 1999 ja 2010.
Ralf Aron

Ralf Aron (s. 21. maaliskuuta 1998) on virolainen moottoriurheilija. Aron aloitti uransa karting-luokissa. Vuonna 2014 Aron aloitti kilpauransa Formula Renault 1.6 NEC -sarjassa saavuttaen kaksi voittoa, kolme nopeinta kierrosta ja seitsemän palkintosijaa sijoittuen loppupisteissä toiseksi. Samana vuonna hän kilpaili myös Pohjoismaiden Formula Renault -sarjassa sijoittuen sarjan kuudenneksi, sekä Formula Renault 1.6 NEZ -sarjassa saavuttaen kolme voittoa, kaksi paalupaikkaa sijoittuen sarjan toiseksi. Vuonna 2015 Aron siirtyi kansainvälisiin sarjoihin ja kilpaili Italian Formula 4 -sarjassa jossa hän voitti sarjan mestaruuden. Samana vuonna hän kilpaili Saksan ADAC Formula 4 -sarjassa voittaen yhden kilpailun. Vuonna 2016 Aron siirtyi kilpailemaan Euroopan Formula 3 -sarjaan.
Kerli Kivilaan

Kerli Kivilaan (s. 15. joulukuuta 1992) on virolainen laulaja. Vuonna 2013 hänestä tuli Põhja-Tallinn-yhtyeen jäsen, kunnes ilmoitti joulukuussa 2016 eroavansa yhtyeestä. Hän opiskelee Tarton yliopistossa valtiotieteitä.  
Kivilaan opiskeli vuoteen 2008 asti Viljandin musiikkikoulussa. Hän on osallistunut tv-ohjelmiin "Laulukarusell" ja vuonna 2009 "Eesti otsib superstaari" -laulukilpailuun, jossa hän putosi ennen semifinaalivaihetta.
Hänen isosiskonsa Triinu Kivilaan on laulanut Vanilla Ninja -yhtyeessä. Kivilaan seurustelee laulaja Karl-Erik Taukarin kanssa.
Yatelan kultakaivos

Yatelan kultakaivos sijaitsee Malissa Kayesin alueen Kayesin piirin Sadiolan kunnassa 50 kilometriä Kayesista etelään. Se suljettiin vuonna 2016.
Yatelan avolouhos avattiin vuonna 2001. Sen omistivat eteläafrikkalainen AngloGold Ashanti (40 %), kanadalainen Iamgold (40 %) ja Malin valtio (20 %). Kaivostoiminnasta vastasi AngloGold Ashanti. Yatelan malmivarat arvioitiin tuotannon alkaessa 1,34 miljoonaksi tonniksi ja kultapitoisuus 3,7 grammaksi tonnissa. Ensimmäisten kuuden vuoden aikana sen oli määrä tuottaa 39 689 kiloa kultaa.
Kaivos oli alun perin tarkoitus sulkea vuonna 2010, mutta malmin louhintaa jatkettiin vuoteen 2013 saakka. Läjitetyn malmin käsittely lopetettiin vuonna 2014. Yatelan kulta sulatettiin lähellä sijaitsevassa Sadiolan kaivoksessa.
Eteläsaame

Nykytilanne

Eteläsaame on hyvin uhanalainen kieli. Sillä on arviolta 300 puhujaa, joista valtaosa asuu Norjan Trøndelagissa ja Nordlandin läänin Helgelandissa sekä Ruotsin Jämtlandissa ja Västerbottenissa. Lastentarhoissa ja alakouluissa eteläsaamen opetusta annetaan ainakin Norjan Snåsan ja Hattfjelldalin kunnissa. Vuodesta 2008 alkaen eteläsaamella on ollut virallisen kielen asema Snåsan kunnassa.
Toisen maailmansodan jälkeen etelä­saamea on alettu jonkin verran käyttää myös kirja­kielenä, jolla on julkaistu oppi­kirjoja, kauno­kirjallisuutta ja lasten­kirjoja.
Eteläsaamen kirjakielen perustan loi 1700-luvulla ruotsalainen pappi Per Fjellström. Myös pappi Jonas Nensén laati kielellä useita kirjoituksia 1820-luvulla.
Land of the Lost

Juoni

Rick Marshall on tiedemies, joka yhdessä kauniin tutkimusapulaisen Hollyn ja punaniska Willin kanssa ammutaan vieraaseen ulottuvuuteen, jossa dinosaurukset ja avaruuden kumipukuiset heimot ovat arkea. Aseeton ja hippihenkinen 2000-luvun kolmikko joutuu hurjaan selviytymistaisteluun rinnakkaismaailman viidakossa. Edessä siintävä maine ja sankaruus ajavat ryhmää löytämään laitteen, joka palauttaa heidät takaisin kotiin, sillä ilman sitä he jäävät ikipakolaisiksi vieraaseen ulottuvuuteen, jossa dinosaurukset ovat aina nälkäisiä.
Taddeus

Kiisteltyjä samaistuksia

Myös Luukkaan evankeliumissa ja Apostolien teoissa  luetellaan apostolit nimeltä. Niissä ei kuitenkaan mainita Taddeusta, mutta kylläkin Juudas Jaakobin poika, jota Matteuksen ja Markuksen luetteloissa ei mainita. Tämän vuoksi kirkollinen perinne on päätynyt pitämään Taddeusta ja Juudas Jaakobin poikaa samana henkilönä. Hänestä onkin käytössä myös nimi Juudas Taddeus sekä vielä lisäksi Juudas pyhä.
Johanneksen evankeliumissa ei ole apostolien nimiluetteloa, mutta siellä mainitaan Juudas-niminen opetuslapsi, josta nimenomaan sanotaan, että kyseessä ei ollut Juudas Iskariot.
Varsinkin katolisessa kirkossa apostoli Juudas Taddeuksen on lisäksi yleensä oletettu olleen sama henkilö kuin Markuksen evankeliumissa mainittu Jeesuksen veli Juudas, jota pidetään myös Juudaan kirjeen kirjoittajana.

Taddeus suojeluspyhimyksenä

Roomalais-katolisen perinteen mukaan Juudas Taddeusta pidetään toivottomien tapausten suojelupyhimyksenä.
Katolisessa pyhimyskalenterissa Simon Kananeuksen ja Juudas Jaakobin pojan yhteinen muistopäivä on 28. lokakuuta. Ennen vuotta 1774 sitä vietettiin Suomessakin pyhäpäivänä.
Kaspars Saulietis

Ura

Saulietis pelasi ensimmäiset miesten pelinsä kaudella 2004–2005 Latvian pääsarjassa ja SK LSPA/Rigan joukkueessa. Hän pelasi samalla kaudella myös Pohjois-Amerikan puolella USHL-joukkue Des Moines Buccaneersin riveissä. Kauden 2005–2006 Saulietis pelasi HK Riga 2000:n riveissä Valko-Venäjän Extraliigaa. Kesällä 2006 WHL-joukkue Kelowna Rockets varasi hänet numerolla #59 CHL:n Import Draftissa.
Kaudeksi 2006–2007 Saulietis siirtyi WHL:ään ja Kelownaan. Hän kuitenkin vaihtoi sieltä kesken kauden samassa sarjassa pelaavaan Regina Patsiin. Yhteensä WHL-kausi toi 59 ottelussa tehot 19+15=34. Saulietis aloitti kauden 2007–2008 Reginassa, mutta hän palasi sieltä yhden ottelun jälkeen kotimaahansa ja HK Riga 2000:een pelaamaan Latvian liigaa. Saulietis siirtyi kaudeksi 2008–2009 valkovenäläiseen Metallurg Žlobiniin. Hän teki Valko-Venäjän Extraliigan runkosarjan 20 ottelussa hyvät tehot 14+8=22 ja Saulietis vaihtoi Metallurgista KHL-joukkue Dynamo Minskiin loppukaudeksi. Hän teki siellä 30 ottelussa tehot 3+2=5. Saulietis aloitti myös kauden 2009–2010 Dynamo Minskissä, mutta hän jätti joukkueen kesken kauden ja haki pelituntumaa Extraliigan Šah’tsjor Soligorskista. Saulietis siirtyi tammikuussa 2010 Tšekin Extraliigassa pelaavaan HC Litvínoviin, jossa hän pelasi pudotuspelit mukaan lukien yhteensä kymmenen ottelua ilman tehopisteitä.
Toukokuussa 2010 Saulietis teki elokuun loppuun asti kestäneen try-out-sopimuksen SM-liigajoukkue HPK:n kanssa. Hän sai elokuussa yksivuotisen sopimuksen. HPK:ssa Saulietis teki 19 pistettä 56 ottelussa. Hän ei jatkanut kauden jälkeen joukkueessa vaan siirtyi Valko-Venäjän pääsarjan Njoman Hrodnaan. Saulietis haki sopimusta myös KHL:n Dynamo Minskiin, mutta osapuolet eivät päässeet yhteisymmärrykseen sopimuksesta. Hrodnassa Saulietis pelasi yhden kauden ja voitti Valko-Venäjän sarjan hopeaa.
Kauden 2012–2013 Saulietis aloitti Sokil Kiovassa Ukrainan pääsarjassa. Sieltä hän siirtyi valkovenäläiseen  Junost Minskiin, joka pelasi venäläistä VHL-sarjaa. Saulietis jatkoi Minskistä kaudeksi 2013–2014 VHL:ssä pelaavaan Toros Neftekamskiin, jossa hän pelasi kauden. Kaudeksi 2014–2015 Saulietis palasi kotimaahansa KHL-joukkue Dinamo Riikaan.

Maajoukkue

Saulietis edusti Latviaa vuoden 2010, 2011 ja 2012 MM-kilpailuissa. Hän pelasi myös alle 20-vuotiaiden alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2005, 2006 ja 2007. Saulietis oli nostamassa Latviaa alle 20-vuotiaiden MM-kilpailujen pääsarjaan vuodeksi 2006, mutta joukkue putosi taas seuraavaksi vuodeksi I-divisioonaan. Hän oli vuoden 2007 turnauksessa 31 minuutillaan jäähypörssin neljäs.
Vuosina 2004 ja 2005 Saulietis pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailujen I-divisioonassa.