google/wiki40b huggingface dataset:
Passiivinen tupakointi

Passiivinen tupakointi tarkoittaa sivullisten altistumista tupakansavulle tupakoitsijan polttaessa tupakkaa. Jatkuvan passiivisen tupakoinnin on havaittu aiheuttavan terveyshaittoja siinä missä tupakoinninkin. Passiivisen tupakoinnin haittojen vähentäminen onkin johtanut tupakoinnin rajoittamiseen julkisilla paikoilla, ravintoloissa ja työpaikoilla.

Terveyshaitat

Lyhyen ajan haittavaikutukset vaihtelevat henkilöittäin, sillä joillekin lyhytkin altistus tupakansavulle voi aiheuttaa huonovointisuutta, mutta toisille ei. Joillekin astmaatikoille tupakansavu voi olla erittäin haitallista.
Pidemmän ajan haittavaikutukset ovat samoja kuin tupakoitsijallakin. Passiivinen tupakointi lisää Yhdysvaltain hallituksen vuoden 2006 raportin mukaan sydänsairauden riskiä 25–30% ja keuhkosyövän riskiä 20–30%. Passiivinen tupakointi on kolmanneksi suurin syy keuhkosyöpään sairastumiseen. Erityisen haitallista se on lapsille.
Passiivisen tupakoinnin ja keuhkosyövän yhteydestä on kuitenkin ristiriitaisia tutkimustuloksia. Yhdysvaltain syöpäinstituutin 2013 julkaisemassa laajassa tutkimuksessa ei löydetty selkeää yhteyttä passiivisen tupakoinnin ja keuhkosyövän välillä.
Haittavaikutuksien tutkimusta vaikeuttaa se, että todellista altistusta tupakansavulle on hankalaa mitata. Passiivisen tupakoinnin tutkimuksista suurin osa onkin tapaus-verrokkitutkimuksia, jotka ovat alttiita mittausvirheille ja muistiharhoille. Sairastuneilla on tarve löytää sairaudelle jokin selitys ja haastateltaessa he muistavat altistuneensa tupakansavulle enemmän kuin verrokkiryhmä.
Kyynärhermo

Kyynärhermo, (nervus ulnaris) on hermo, joka kulkee kyynärpään alueella ja joka hermottaa kämmenen lihaksia varsinkin pikkusormen ja nimettömän alueella. Se kulkee kyynärluussa olevassa uurteessa ja on altis iskuille ja puristuksille. Jos kyynärpää osuu johonkin, se saattaa osua kyynärhermoon, jolloin tuntuu voimakasta kipua pikkusormen ja nimettömän alueella.
Jos iskut ovat toistuvia tai hermo on muuten puristuksissa, voi kädessä ilmaantua pitkäaikaisia oireita. Tyypillisiä oireita ovat pikkusormen ja nimettömän puutuminen.
Valtaosa kämmenen pienistä lihaksista on kyynärhermon hermottamia.
OID

OID-yksilöintitunnus on yleiskäyttöinen kansainvälisesti vain yhteen kohteeseen liitettävä numerosarja, joka yksilöi kyseisen kohteen yksiselitteisesti ISO/IEC 8824-1:2002 -standardin mukaisessa yksilöintijärjestelmässä. OID-tunnuksia voidaan käyttää mihin tahansa yksilöintitarpeeseen. Suomessa OID-tunnuksia käytetään laajasti esimerkiksi terveydenhuollon tietojärjestelmissä.

Tunnusjärjestelmä

OID-tunnuksia voidaan ajatella maailmanlaajuisena puurakenteena. ISO/IEC 8824-1:2002 -standardissa lueteltujen kansainvälisten tahojen alapuolella ovat kansallisten vastuutahojen hallinnoimat alipuut. Suomen alipuun OID-juurta hallinnoi Suomen Standardisoimisliitto SFS ry. Suomessa yksilöintitunnusten muodostamisen ja rekisteröinnin vastuu perustuu hajakeskitettyyn hierarkkiseen malliin, joka on kuvattu SFS 5971:2010 -standardissa. Julkisen hallinnon suositus JHS 159 ISO OID-yksilöintitunnuksen soveltaminen julkishallinnossa antaa tarkempia ohjeita OID:n soveltamiseen. Lisäksi tietyillä toimialoilla, kuten sosiaali- ja terveydenhuoltoalalla, on omia ohjeistuksia tunnusten käyttöön.

Käyttö

Yksilöintitunnus voidaan liittää joko abstraktiin tai fyysiseen kohteeseen. Kohde voi olla mikä tahansa yksilöitävissä eli nimettävissä ja rekisteröitävissä oleva kokonaisuus tai kokonaisuuden osa. Tietojärjestelmät tunnistavat, yksilöivät, ylipäätään käsittelevät kohteita yksilöintitunnuksella. Yksilöintitunnusten käyttö lisää toimivuutta yli organisaatiorajojen, yhteiskäyttöisyyttä, hyvää hallintotapaa ja jäljitettävyyttä.
Tietojärjestelmät asettavat yleiskäyttöiselle yksilöintitunnukselle vähintään seuraavat vaatimukset: tunnusten on oltava maailmanlaajuisesti yksikäsitteisiä, ajallisesti ainutkertaisia, niiden myöntämis- tai hallintamenettelyjen on oltava riittävän nopeita ja joustavia ja tunnusjärjestelmän on oltava riittävän stabiili pitkäaikaiseen säilytykseen. Erityisesti tunnistettavien kohteiden ominaisuuksien, luokittelujen ja rajauksien muutokset aiheuttavat haasteita tunnusjärjestelmälle ja yksikäsitteisyydelle.

Esimerkki

Esimerkiksi OID-yksilöintitunnuksen 1.2.246.10.y.x numerot muodostuvat seuraavasti: 1 on ISO:lle juuresta rekisteröity solmu, 2 on ISO:n solmuluokka (ISO:n jäsenmaat), 246 on ISO 3166 –standardin mukainen Suomen maatunnus, 10 on Patentti- ja rekisterihallituksen hallinnoima solmu Y-tunnuksia varten, y on yrityksen Y-tunnuksesta muodostettu numerosarja ja x on Y-tunnuksen haltijan päättämä tunnuksen osa.
Pohjois-Inkerin Hoitokunta

Pohjois-Inkerin Hoitokunta (alkujaan Pohjois-Inkerin Väliaikainen Hoitokunta) oli Suomessa toiminut Pohjois-Inkerin väliaikainen pakolaishallitus, joka toimi heinäkuusta 1919, vuoteen 1921. Hoitokunta johti Inkerin vapaustaistelua ja sen tavoitteena oli liittää erityisesti Pohjois-Inkeri, mutta myös tarpeen tullen koko Inkeri Suomeen. Käytännössä Hoitokunta toimi Kirjasalon Tasavallan hallituksena ja Suomen inkeriläisten pakolaisten asioiden ajajana.

Perustaminen

Pohjois-Inkerin väliaikainen toimikunta syntyi heinäkuussa 1919 pohjoisinkeriläisten pakolaisten perustamana. Pohjois-Inkeristä saapui Suomeen pakolaistulva keväällä 1919, kun venäläiset bolševikit alkoivat häätää pohjoisinkeriläisiä kodeistaan ja tehdä puna-armeijan pakkovärväyksiä. Kokonaisuudessaan Suomessa oli 8000 inkeriläispakolaista Hoitokunnan perustamisajankohtana. Hoitokunnan pohjoisinkeriläiset perustajat olivat radikaalimpia kuin Länsi-Inkerin toimikunnan, jonka kanssa Pohjois-Inkerin Hoitokunta joutuikin useaan otteeseen erinäisiin riitoihin. Pohjois-Inkerin Hoitokunta saattoi laskea tukeutuvansa suomalaisiin jääkäreihin ja Suomen tasavaltaan itsenäisyyspyrkimyksissään Neuvosto-Venäjästä ja Suomen tasavaltaan liittymisessään, kun taas Länsi-Inkerin toimikunta Pietarin ja Viron välisellä alueella joutui ottamaan huomioon Britannian ja Viron suhteet Venäjän luoteisarmeijaan, minkä vuoksi Länsi-Inkerin toimikunta pyrki samaan riittävän vahvan aseman alueesta neuvotellakseen Venäjän valkoisten kanssa autonomiasta.
Fushigi Yuugi

Tarina

Yhdeksättä luokkaa käyvät ystävykset Miaka Yuuki ja Yui Hongo löytävät kirjaston kielletyltä osastolta Neljän jumalan maailmankaikkeuden kirja -nimisen kirjan, joka imaisee heidät keskiaikaista Kiinaa muistuttavaan maailmaan. Siellä he joutuvat ihmiskauppiaiden käsiin, mutta heidät pelastaa komea nuori mies. Pian vain Yui palaa takaisin kirjastoon. Miaka luulee, että Yui on kidnapattu ja epäilee sitä komeaa nuorta miestä. Myöhemmin kuitenkin Miakalle selviää, että hän ei ole syyllinen ja lähtee miehen matkaan. Kun Yui huomaa palanneensa, hän näkee saman kirjan yhä lattialla ja alkaa lukea sitä. Hän huomaakin, että kirjassa kuvaillut tapahtumat ovat aivan samat kuin mitä hänelle ja Miakalle tapahtui, ja on pian taas toisessa maailmassa. Miaka tapaa taas hänet ja Yuin pelastaneen pojan, Tamahomen.
Miakalle selitetään, että legendan mukaan maan ollessa kaaoksessa sinne ilmestyy tyttö toisesta maailmasta, joka kokoaa kaikki Suzakun seitsemän tähteä: Tamahomen, Hotohorin, Nurikon, Chirikon, Tasukin, Mitsukaken ja Chichirin. Palkkioksi Suzakun neito saa kyvyn toteuttaa jokaisen toiveensa. Miaka päättää ryhtyä Suzakun neidoksi. Nakagon mukaan Suzaku hyväksyy kantajakseen vain neitsyyn puhtaan ruumiin ja siksi Nakago yrittää moneen otteeseen raiskata Miakaa, muttei onnistu millään kertaa.
Miaka on ihastunut Tamahomeen, mutta tämä sanoo, ettei välitä Miakasta (vaikka se ei olekaan totta, sillä perheensä vuoksi Tamahome on oppinut kieltäytymään). Lisäksi maan keisari Hotohori pitää Miakasta, mutta Miaka ei hänestä. Romantiikan lisäksi sarjassa käsitellään myös jonkin verran perhesuhteita: Miakan vanhemmat ovat eronneet ja hänen äitinsä painostaa häntä Tokion kovatasoisimpaan lukioon, jonne tyttö ei itse haluaisi mennä.
Mitä pidemmälle tarinassa edetään, sitä surullisemmaksi ja kauheammaksi muuttuu maailma, jossa Nakago, Seiryun tähti, on lähes voittamaton. Kun Suzakun tähdet ovat koossa, pidetään Suzakun kutsumisseremonia. Selviää, että Seiryun tähti, Amiboshi, on esittänyt Chirikoa. Suzakun neito ja tähdet lähtevät etsimään kahden muun maan, Genbun ja Byakkon, Shinzahoja, joilla Suzaku voidaan kutsua. Seiryun väellä on myös sama tavoite ja syntyy sota siitä, kumpi ehtii ensin. Yksi kerrallaan Suzakun tähdet kuolevat.
Todellisessa maailmassa Miakan isoveli Keisuke ja hänen ystävänsä Tetsuya seuraavat tapahtumia kirjaa lukien ja samalla selvittäen sen salaisuuksia ja sitä, miksi sen kääntänyt japanilainen tappoi tyttärensä ja itsensä.
Lopulta Nakago saa varastettua Genbun ja Byakkon Shinzahot Suzakun tähdiltä ja Yui kutsuu Seiryun. Hänen ensimmäinen toiveensa on, että Suzaku häviää eikä anna enää voimia Suzakun tähdille. Hänen toinen toiveensa on palata omaan maailmaansa yhdessä Miakan kanssa. Tamahome kuitenkin joutuu myös nyky-Tokioon pidettyään Miakasta tiukasti kiinni. Myös Nakago ilmestyy Yuin ja Miakan maailmaan Yuille antamansa korvakorun ja Tomon illuusioita luovan simpukan avulla. Yui uskoo Miakaa, kun tämä kertoo Nakagon pettäneen hänet. Käydään lopputaistelu, jossa Suzakun tähdet ovat vielä kerran mukana.
Abu Hassan

Abu Hassan on Carl Maria von Weberin säveltämä ooppera, jonka libreton kirjoitti Franz Hiemer ja joka perustuu erääseen Tuhannen ja yhden yön tarinoiden kertomukseen. Ooppera sävellettiin elokuun 11. päivän 1810 ja tammikuun 12. päivän 1811 välisenä aikana, ja siihen sisältyy myös resitatiiveja ja vuoropuheluja.

Esityshistoria

Abu Hassan esitettiin ensimmäisen kerran Münchenin Cuvilliés-teatterissa 4. kesäkuuta 1811 Peter Winterin johtamana. Lontoossa se esitettiin englanniksi Theatre Royalissa Drury Lanella vuonna 1835 ja italiaksi Drury Lanella 12. toukokuuta 1870 samaan aikaan Mozartin L'oca del Cairon kanssa. Libreton käänsi englanniksi Marchesi, resitatiivimuotoiset vuoropuhelut Arditi.
Abu Hassan ei nykyään kuulu oopperoissa yleisimmin esitettävään ohjelmistoon. Sen alkusoitto on kuitenkin hyvin tunnettu ja on erillisenä äänitetty monta kertaa.

Juoni

Abu Hassan, Bagdadin kalifin suosikko, on pahoin velkaantunut. Säästyäkseen vararikolta hän lähettää vaimonsa Fatiman kalifin vaimon, Zobeiden puheille, jotta tämä väittäisi Hassanin kuolleen, mistä Fatima saa palkkiokseen 50 kultarahaa ja brokadin. Kun Fatima on lähtenyt, velkojat tulevat Abu Hassanin taloon perimään saataviaan. Omar, velkojista rikkain, saadaan harhautetuksi uskomaan, että Fatima olisi rakastunut häneen, ja niinpä hän lupautuu maksamaan kaikkien muiden velkojien saatavat.
Fatima palaa Zobeidelta saamansa lahjat mukanaan. Abu Hassan itse lähtee nyt kalifin luo kertoakseen samoin vaimostaan ja saadakseen kalifilta rahaa. Kun hän on poistunut, Omar tulee takaisin ja pyytää Fatimalta suudelmaa, mutta silloin Abu Hassan palaa. Omar piiloutuu sivuhuoneeseen, ja mies ja vaimo iloitsevat siitä, että hän pelkää paljastuvansa.
Paikalle saapuu Mesrur, kalifin sanansaattaja, tarkistamaan, onko Fatima todella kuollut. Sekä kalifi että hänen vaimonsa haluavat tietää, kuka oli kuollut, ja jos molemmat olivat kuolleet, kumpi ensin. Mesrur näkee Fatiman makaavan leposohvalla ja hänen miehensä hädissään vierellä, ja niinpä hän kiiruhtaa kertomaan näkemästään kalifille. Heti kun hän on poistunut, Zobeiden lastenhoitaja saapuu suorittamaan saman tehtävän. Tällä kertaa Hassan teeskentelee olevansa kuollut, ja Fatima itkee ja valittaa.
Asia ilmoitetaan kalifille ja hänen vaimollaan. Hassan ja Fatima heittäytyvät leposohvalle, menevät peitteen alle ja tekeytyvät kuolleiksi. Kalifi lupaa 1000 kultarahaa kenelle tahansa, joka kertoo, kumpi oli kuollut ensin. Hassan polvistuu kalifin eteen sanoen: "Se olin minä – minä kuolin ensin." Hän esittää anteeksipyynnön, mutta pyytää myös kultaa. Fatima tekee samoin, ja kalifi antaa molemmille anteeksi. Omar, joka oli maksanut Hassanin velat siinä toivossa, että voittaisi Fatiman sydämen, häädetään paikalta ja joutuu häpeään.

Äänitteitä

Oopperan äänitti vuonna 2003 Capella Coloniensis Bruno Weilin johdolla.: Muita äänitteitä ovat tehneet Wolfgang Sawallisch, Leopold Ludwig, Heinz Rögner, Gustav Kuhn ja Gennady Rozhdestvensky, viimeksi mainittu venäjäksi.
Slovenian vaakuna

Slovenian vaakuna on Slovenian kansallistunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Siinä on punaisella viivalla rajattu sininen kilpi, jossa on valkoinen Triglav-vuori. Aaltokuviot symboloivat Adrianmerta ja Slovenian jokia. Kolme kultaista tähteä on lähtöisin Celjen kreivien vaakunasta. Vaakuna on suunniteltu ja otettu käyttöön 1990-luvulla.
Lotta Udnes Weng

Lotta Udnes Weng (s. 29. syyskuuta 1996) on norjalainen maastohiihtäjä.
Nuorten MM-kilpailuissa 2014 Weng saavutti hopeaa vapaan hiihtotavan sprintissä ja pronssia Norjan viestijoukkueen mukana. Vuoden 2015 nuorten MM-kilpailuissa hän voitti kultaa Norjan viestijoukkueen mukana. Vuoden 2016 nuorten MM-kilpailuissa Weng saavutti hopeaa vapaan hiihtotavan sprintissä, 5 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa sekä Norjan viestijoukkueen mukana. Hän voitti alle 23-vuotiaiden maailmanmestaruuden yhdistelmäkilpailussa 2017. Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla hän sai sekaviestissä pronssia 2013.
Maailmancupissa Weng kilpaili ensimmäisen kerran Drammenissa maaliskuussa 2015. Lillehammerin Nordic Opening -kiertueella joulukuussa 2016 Weng sijoittui 5 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 22:nneksi saavuttaen ensimmäiset maailmancupin pisteensä. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Davosin vapaan hiihtotavan sprintissä joulukuussa 2018. Se on yhä hänen paras sijoituksensa yksittäisessä maailmancupin kilpailussa. Tour de Skillä 2018–2019 hän oli kuudes Val Müstairin vapaan hiihtotavan sprintissä.
Myös Wengin kaksoissisko Tiril Udnes Weng on maastohiihtäjä. He kuuluivat samaan viestijoukkueeseen nuorten MM-kilpailuissa sekä 2014 että 2015. Hiihtäjä Heidi Weng on kaksosten serkku.
Lion-sur-Mer

Lion-sur-Mer on kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 2 401 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Lion-sur-Merin pinta-ala on viisi neliökilometriä. Lion-sur-Mer kuuluu Caenin kaupunkiseutuun Communauté d'agglomération Caen la Mer.
10 päivää ilman rakkautta

Juoni

Madridilaisen psykiatrimiehen vaimo karkaa Japaniin uuden rakkautensa kanssa. Vaimo on unohtanut kertoa, että anoppi on tulossa heille asumaan muutamaksi päiväksi lääkärikäyntiensä takia. Psykiatrin lompakon varastaa yksi hänen potilaistaan, ja tapausta selvittäessään mies tutustuu ja ihastuu varkaan sisareen.

Vastaanotto

Helsingin Sanomien Pertti Avolan mukaan arkinen komedia on sympaattinen mutta välillä hieman laahaava.
Acid house

Acid house -nimityksen taustaa

Termin acid house (kirjaimellisesti käännettynä happotalo, happo-house) alkuperästä on esitetty erilaisia teorioita. Monet arvelevat sen viittaavan TB-303:n äänimaailmaan, kun taas toiset yhdistävät sen päihteisiin (erityisesti 1980-luvulla suosittuun ekstaasiin).
Muun muassa kanadalaiselle La Presselle töitä tehnyt lehtimies Philippe Renaud on kirjoittanut, että termi acid house keksittiin Chicagossa vuonna 1987 kuvaamaan Roland 303 -bassokoneen ääntä. Hänen mukaansa laitetta kuultiin ensimmäisen kerran merkittävässä määrin Phuturen "Acid Traxilla" samana vuonna.
Erään teorian mukaan acid-sanalla saatettaisiin viitata myös samplaamiseen.
Lehtokattara

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen, löyhästi mätästävä lehtokattara kasvaa 60 senttimetristä jopa kahden metrin korkuiseksi. Sen lehdet ovat 8–15 mm leveitä ja karvaisia. Lehtikannan korvakkeet ovat selviä. Lehtokattaran röyhy on noin 20 cm pitkä, vihneellinen, pysty tai toispuolisesti nuokkuva. Tähkylät ovat kapeita ja 15–30 mm pitkiä, vihne on suora ja 5–8 mm pitkä. Lehtokattara kukkii Suomessa heinäkuussa. Laji muistuttaa jossain määrin muita leveälehtisiä heiniä kuten varjolehtolustetta (Brachypodium sylvaticum), lehtonataa (Festuca gigantea) ja tesmaa (Milium effusum).

Levinneisyys

Lehtokattaran päälevinnäisyysalue ulottuu Ranskasta ja Pohjois-Italiasta Keski-Venäjälle ja pohjoisessa Isoon-Britanniaan, Skandinavian eteläosiin ja Baltiaan. Lajia tavataan myös satunnaisesti Keski-Aasiasta. Suomesta lehtokattaraa on tavattu vain Ahvenanmaalta sekä Pohjois-Karjalan Liperistä. Liperin vuonna 1959 löytynyttä esiintymää pidetään jääkauden lämpökauden jälkeisenä reliktinä.

Elinympäristö

Päälevinnäisyysalueellaan lehtokattara on varjoisten pyökkimetsien kasvi. Ahvenanmaalla sitä puolestaan tavataan lehdoissa, tammimetsissä ja lehdesniityillä. Liperissä lehtokattara kasvaa lähteikössä.
Kellopeli

Kellopeli (saks. Glockenspiel) kuuluu kromaattisiin lyömäsoittimiin. Kellopelin kielet ovat metallista, ja niitä lyödään useimmiten metallisilla tai kovilla muovisilla malleteilla (kapuloilla). Kellopelin ääniala vaihtelee kahdesta kolmeen oktaaviin. Kielet voivat olla järjestetty samalla tavalla kuin pianon koskettimet (ylennetyt ja alennetut äänet ovat erillään ”valkoisista” koskettimista). Yksiriviseen kellopeliin on saatavissa erilliset ylennys- ja alennuspalat. Nimitystä kellopeli käytetään joskus myös carillonista eli tornikellopelistä.
Kellopelin ääni on kirkas ja kuuluu helposti suurenkin orkesterin läpi. Useimmiten kellopeliä käytetäänkin melodian korostamiseen tai sointujen tai lopukkeiden täydentämiseen. Lyyran muotoisia kellopelejä (engl. bell lyra) käytetään usein sotilasorkestereiden melodiasoittimena.
Kellopeliä käytetään muun muassa Paul Dukasin teoksessa Noidan oppipoika.
Vladimír Clementis

Vladimír "Vlado" Clementis (20. syyskuuta 1902 Tisovec (Tiszolc) – 3. joulukuuta 1952 Praha) oli Tšekkoslovakian kommunistinen ulkoministeri vuodesta 1945 vuoteen 1950, kunnes hän erosi 15. maaliskuuta. Myöhemmin hänet pidätettiin syytettynä porvarillisesta nationalismista. Clementis oli slovakialainen. Marraskuun 1952 näytösoikeudenkäynnissä hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin joulukuussa yhdessä 10 muun syytetyn kanssa. Oikeudenkäynnin pääkohteena oli Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen entinen pääsihteeri Rudolf Slánský.
Kirjailija Milan Kundera kertoo teoksessaan Naurun ja unohduksen kirja, miten Clementis seisoo presidentti Klement Gottwaldin vieressä vuoden 1948 valokuvassa, josta hänet häivytettiin kuvamanipulaation avulla näytösoikeuden jälkeen.
Perintö (romaani)

Juoni

Kuolleen äidin päiväkirjoista löytyy salaisuus, joka saa riitaisat sisarukset näkemään koko perheen uusin silmin. Aikuiset sisarukset Henrik ja Anna-Leena eivät vuosiin ole tulleet toimeen. Anna-Leena on ollut äidin uskottu, Henrik taas perheen kapinallinen. Isän varhainen kuolema on jättänyt molempiin omanlaisensa jäljet. Erimielisyys kiteytyy riitaan kesähuvilasta, joka eri perheenjäsenille merkitsi eri asioita. Sitten äitikin kuolee ja jättää jälkeensä päiväkirjat, jotka paljastavat tyrmäävän salaisuuden. Henrik ja Anna-Leena joutuvat miettimään uusiksi käsityksensä koko perheensä tarinasta, myös toisistaan.

Vastaanotto

”Erityisesti loppuratkaisussaan Tontti yltää siihen, mikä kirjallisuudessa on lopulta merkityksellistä. Hän onnistuu liikauttamaan sisälläni jotakin niin, että kyyneleet valuvat silmistäni. Mikä muu elämässä on lopulta merkityksellistä kuin toinen ihminen, kuulen kertojanäänen kysyvän. Mikä muu kuin ilo ja nauru, ja rakkaan ihmisen kehuminen, vaikkei siihen niin olisi aihettakaan?” – Aamulehti 22.8.2018.
”Ihmissuhteet ovat vaikeita, perhesuhteet ehdottomasti kaikkein vaikeimpia, todistaa Tontti romaanissaan. Tähän ihmiskunnan perintöön tuskin on luvassa muutosta, joten Tontin Perintö on samaan aikaan ajankohtainen ja ajaton romaani.” – Helsingin Sanomat 26.9.2018.
”Mitä kätkeytyy edesmenneen äidin päiväkirjoihin? Mitä kaikkea eliittiperheen kulissit pitävät sisällään, ja voivatko sisarusten ristiriitaiset välit vielä eheytyä? ” – Etelä-Suomen Sanomat 1.9.2018.
”Sisarukset ovat hahmoina mitä riemastuttavimpia karikatyyrejä suoraan tästä ajasta ja täydentävät toisiaan päähenkilöinä loistavasti. Enemmän kuin varsinaisesta merkityskadosta, Perinnössä on kyse ihmisten välisistä säröistä. Perintö rohkenee sekä haastaa älyllisesti että vedota tunteisiin.” – Nuori Voima 5-6/2018.
”Perintö on raikkaan persoonallinen, jännittävä ja puhutteleva” – Suomen Kuvalehti 21.12.2018.
”Kahden sisaruksen välillä vuorotteleva kerronta näyttää mainiosti, miten erilaisia muistikuvia ihmisillä voi samoista tapahtumista olla.” – Turun Sanomat 22.12.2018.
”Stereotyyppinen kuva pullantuoksuisesta äidistä saa kyytiä tässä viiltävästi perhesuhteiden dynamiikkaa analysoivassa romaanissa. Tontti kuvaa traagisia tapahtumia pikantilla huumorilla höystettynä. Ansiokkaasti hän tavoittaa sisarusten välisen suhteen hienovireiset jännitteet ja syvän kiintymyksen, jota usein maustaa keskinäinen vinoilu.” – Kaleva 29.1.2019.
Rajoittuma

Matematiikassa funktion f : X \rightarrow Y rajoittuma osajoukkoon A \subset X on funktio g : A \rightarrow Y,
g(x) = f(x) \mbox{ kaikilla } x \in A.
Funktiolle g käytetään yleensä merkintää f|A.
Kastanjasirkku

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 12½–13½ cm eli se on selvästi keltasirkkua pienempi. Juhlapukuisen koiraan pää, rinta ja yläpuoli ovat kirkkaan puna- eli kastanjanruskeat ja alapuoli keltainen. Nuori koiras ja jotkut vanhat naaraat ovat alta keltaisia ja päältä ruskehtavia. Nuori lintu ja useimmat naaraat ovat alta vaaleita tummin pitkittäisraidoin ja päältä sirkkumaisen ruskeita. Yläperä on kaikissa puvuissa punaruskea.
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla linnuilla vain osittainen eli siipi- ja pyrstösulat eivät vaihdu.

Esiintyminen

Pesimäalue on Itä-Siperiassa. Muuttolintu, joka talvehtii Intiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Etelä-Kiinassa. Tavattu harvoin Euroopassa. Suomessa laji on tavattu vain kaksi kertaa, 30.9.-1.10.2002 Uudessakaupungissa ja 24.10.2018 Luvian Säpissä. Lajia on myös tavattu toisinaan tarhakarkulaisina.  Laji ei ole maailmalaajuisesti uhanalainen.

Elinympäristö

Taigan kosteat osat.
Veikko Palosuo

Veikko Juhana Palosuo, vuoteen 1933 Brander (29. marraskuuta 1911 Helsinki – 9. joulukuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen metsäalan toimija, Keskusmetsäseura Tapion toimitusjohtaja ja metsäneuvos.

Henkilöhistoria

Palosuon vanhemmat olivat ylijohtaja, ministeri Uuno Brander sekä Helena Sofia Karttunen ja puoliso vuodesta 1937 Meeri Mirjam Harto (Häggström). Hän tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1930 ja suoritti metsänhoitotutkinnon 1933. Palosuo työskenteli 1930-luvulla ja 1940-luvun alussa useissa metsätalouden ja sahausliiketoiminnan tehtävissä, mutta myös asutustoiminnan parissa. Sota-aikana hän toimi sekä joukkueenjohtajana, komppanianpäällikkönä, viestikouluttajana että sotilashallinnon metsätoimistossa. Palosuo oli Keskusmetsäseura Tapion toimitusjohtaja 1963–1976.
Ludwig Schick

Ludwig Schick (s. 22. syyskuuta 1949 Marburg) on saksalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Fuldan hiippakuntaan Eduard Schick 15. kesäkuuta 1975. Hänet nimitettiin Fuldan vihkipiispaksi sekä Auzian titulaaripiispaksi 20. toukokuuta 1998, ja piispaksi vihkiminen seurasi 12. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Johannes Dyba, jota avustivat Johannes Kapp ja Alvaro Leonel Ramazzini Imeri.
Schick sai 28. kesäkuuta 2002 nimityksen Bambergin arkkipiispaksi.
The Story of My Life

Yleistä kappaleesta

”The Story of My Life”
”The Story of My Life” on nopeatempoinen kappale, jossa kerrotaan ruoasta ja vegetaristina olemisesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
”The Story of My Life” edustaa punk rockia ja ska punkia. Kappaleen humoristisissa sanoituksissa kerrotaan ruoasta ja kasvissyöjänä olemisesta. Kappale julkaistiin Life on a Plate -albumin kuudentena kappaleena.
Dean Baquet

Dean Baquet (s. 21. syyskuuta 1956) on yhdysvaltalainen journalisti. Hän on taustaltaan kreoli. Baquet voitti Pulitzer-palkinnon vuonna 1998 ansioistaan tutkivan journalismin parissa. Hän on toiminut vuodesta 2014 lähtien The New York Timesin päätoimittajana.
Rekisterikilpi

Rekisterikilpi on tunnistamista varten tarkoitettu autoon tai muuhun rekisteröitävään ajoneuvoon kiinnitetty pieni metallinen tai muovinen kilpi, johon on kirjoitettu ajoneuvon rekisteritunnus. Sama tunnus yksilöi ajoneuvon myös ajoneuvorekisterissä ja rekisteriotteessa.