google/wiki40b huggingface dataset:
Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopisto

Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopisto oli Leningradissa 1922–1936 toiminut kommunistinen koulutuslaitos. Koulun tarkoituksena oli kouluttaa ei-venäläisiä puoluekaadereita Neuvostoliiton omaan käyttöön sekä ulkomaille kommunistijohtajia, jotka osaisivat koordinoida mahdollista vallankumousta ja sisällissotaa ja johtaa maata sen jälkeen. Alkuun koulu oli suunnattu lähinnä balteille ja suomalaisille, mutta sinne ruvettiin myöhemmin ottamaan opiskelijoita muistakin Euroopan maista. Koulu ei nimestään huolimatta ollut yliopistotasoa, vaikka kurssit kestivätkin pisimmillään neljä vuotta. Monet oppilaat saivatkin poliittista jatkokoulutusta Lenin-koulussa Moskovassa. 1930-luvun puolivälissä Neuvostoliitossa kiristynyt suhtautuminen vähemmistökansallisuuksiin johti laitoksen lakkauttamiseen.
Yliopiston olemassaolon aikana siellä opiskeli useita satoja suomalaisia, ja he muodostivat yli puolet kaikista oppilaista. Suomalaisista 314 ehti suorittaa täydet opinnot ja valmistua. Koulussa opiskelivat muun muassa Suomen Kommunistisen Puolueen kansanedustajat Aimo Aaltonen, Ville Pessi ja Elli Stenberg. Yrjö Sirola johti koulua kahteen otteeseen 1920-luvulla, ja Aura Kiiskinen toimi siellä opettajana.
Oppilaitoksen edeltäjinä olivat kurssit, joita järjesti Neuvostoliiton kommunistipuolueen suomalaisen järjestön keskustoimiston alainen sivistysjaos. Sitä johti aluksi Ebba Aholainen ja vuodesta 1921 Väinö Rautio. Kursseilla opettajina oli merkittäviä suomalaiskommunisteja, kuten  Leo Laukki, Jussi Lumivuokko, Kullervo Manner ja Yrjö Sirola. Vuonna 1921 Suomen Kommunistinen Puolue ehdotti suomalaisen puoluekoulun perustamista, ja se aloitti toimintansa seuraavan vuoden puolella. Siihen yhdistettiin saman vuoden aikana vastaavat virolainen ja latvialainen puoluekoulu, ja näin syntyi Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopisto.
Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston lisäksi Neuvostoliitossa toimi myös Idän vähemmistökansallisuuksien yliopisto.
Kärppä-ohjelma

Kärppä-ohjelma (engl. Weasel-program) on englantilaisen evoluutiobiologin ja tieteen kansantajuistajan Richard Dawkinsin laatima yksinkertainen tietokoneohjelma, jolla hän pyrkii havainnollistamaan evoluution luonnetta luonnonvalinnan ohjaamana mutaatioiden kasautumana.
Ohjelma lähtee täysin satunnaista kirjainyhdistelmästä, esimerkiksi "akhuj". Tämän jälkeen ohjelma muuttaa sen satunnaisesti arpoen ihmisen syöttämäksi, ennalta määrätyksi sanaksi tai lauseeksi, esimerkiksi "kärppä". Ohjelman ajatus on se, että sana "kärppä" voidaan etsiä välivaiheiden kautta ja että luonnonvalinta hakeutuu kohti sanaa "kärppä", mikä vastaa eliön ympäristössä parhaiten toimivaa geeniä.
Kärppä-ohjelma havainnollistaa kasautuvasti muutoksia aiheuttavaa valintaa hyvin, mutta on kiistanalaista, missä määrin se kuvaa todellista luonnon evoluutiota. Arvostelijoiden mielestä se on liian yksinkertainen ja ohjautuu kohti yhtä ennalta tunnettua lopputulosta.
Erinykset

Erinykset tai erinyit (muinaiskreikaksi Ἐρινύες) ovat kreikkalaisessa mytologiassa verikoston kostottaria. Roomalaisessa mytologiassa heitä kutsuttiin fuurioiksi – raivottariksi. Iliaksessa annettu vala luo heidät, jotka maan alla rankaisevat niitä, jotka väärän valan vannovat. Niinpä erinykset ovatkin yksinkertaisesti valan vannomiseen liittyviä itselle langetetun kirouksen ruumiillistumia. Toisaalta myös luonnonlaki- ja moraalirikoksen uhri, joka halusi kostoa tekijälle, pystyi kääntymään erinyksien puoleen hakiessaan apua jumalilta.
Erinyksien on kerrottu saaneen alkunsa veritipoista, jotka syntyivät Kronoksen kuohitessa sirpillä isänsä Uranoksen. Heidät kuvailtiin kammottaviksi naisiksi, joilla oli siivet ja käärmeitä hiuksissaan ja käsivarsissaan. Päällään heillä oli joko surukaapu tai lyhyt hame, ja jaloissaan heillä oli metsästäjättären kengät.
Vaikka varhaisimmissa kirjoituksissa erinyksiä ei henkilöity tai edes heidän määräänsä rajattu, jotkut myöhemmät kirjailijat kuten Vergilius rajoittavat heidät kolmeen: Alekto, Megaira ja Teisifone. Heidän kostonsa toteutui useissa eri muodoissa, kuten raastavana hulluutena, tauteina, tuhona ja kollektiivisissa tapauksissa jopa nälänhätänä ja puutteena. Koston sovittaminen edellytti puhdistautumisrituaalia tai sovitustekoa.
Aiskhyloksen tragediassa Eumenidit kerrotaan, kuinka Oresteen tapettua äitinsä ja tämän rakastajan, erinykset ajavat häntä takaa. Pallas Athene järjestää hänelle oikeudenkäynnin Ateenassa, jossa tuomarien äänet menevät tasan ja Orestes vapautetaan rangaistuksesta. Samalla erinyksille annetaan eufemismi eumenidit, "hyväntahtoiset".
Lördagen

Lördagen oli Helsingissä vuosina 1888–1920 ilmestynyt ruotsinkielinen viikkolehti. Vuoteen 1898 sen nimenä oli Lördagsqvällen.
Viktor Petterssonin kustantama ja toimittama Lördagsqvällen oli kaunokirjallisuutta, yleishyödyllisiä artikkeleita, ajankohtaisaineistoa ja viihdettä sisältänyt perhelehti, alaotsikoltaan Familjeläsning för alla. Lehdestä tuli heti hyvin suosittu, ja sen painos oli jo ensimmäisinä vuosina 3 000 kappaletta. Vuosina 1892–1893 Lördagsqvällenin rinnalla yritettiin julkaista myös suomenkielistä Lauantai-lehteä. Ilmestymisajan muututtua lauantain aamupäivään lehden nimeksi tuli Lördagen.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Lördagen sai perustuslaillista leimaa, ja se joutui usein sensuurin hampaisiin. Myöhemmin lehti oli myös voimakkaan ruotsinmielinen. Lördagenissa kirjoitettiin paljon teatterista, urheilusta ja tekniikasta sekä julkaistiin salapoliisitarinoita ja muita viihteellisiä kertomuksia sekä vuodesta 1913 lähtien pilapiirroksia. Kuvia lehdessä oli vain rajoitetusti, ja ruotsinkieliseksi kuvalehdeksi kehittyi sen kilpailija Veckans Krönika. Viktor Pettersonin kuoltua vuonna 1919 lehteä julkaisi runsaan vuoden ajan hänen poikansa Vicke. Sen eräänlaiseksi jatkajaksi perustettiin vuonna 1921 Lördagens Krönika, joka käytännössä oli Veckans Krönikan lyhytikäiseksi jäänyt liite. Seuraavana vuonna Lördagenin yleisöä ryhtyi tavoittelemaan myös tanskalais-ruotsalaisen Allers Familj-Journalin suomalainen muunnos Allas Journal.
Rautaharkko

Rautaharkko on Tampereen kaupunginosa, joka sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä keskustasta. Rautaharkko rajautuu lännessä Rantaperkiöön, idässä Taatalaan ja Nirvaan, etelässä Lakalaivaan ja pohjoisessa Vihiojaan ja Hatanpäähän. Rautaharkossa oli 31. joulukuuta 2014 533 asukasta.
Rautaharkko mainitaan kirkonkirjoissa 1700-luvun lopulta lähtien Hatanpään kartanon torppana. Alue liitettiin Tampereen kaupunkiin vuonna 1913 kaupungin ostaessa kartanon. Rautaharkko-nimen pohjana on todennäköisesti nimi *Rautaorko, joka on tarkoittanut notkelmaa, jonka maaperä on rautapitoista, tai josta on nostettu suomalmia. Sana orko 'notkelma' oli yleinen keskiaikaisissa kylännimissä, mutta harvinainen Satakunnan ja Hämeen paikannimistössä. Orko-sanan muuttuminen muotoon harkko on voitu osoittaa 1600-luvun asiakirjoista Vuoksen alueella Etelä-Karjalassa. On hyvin mahdollista, että suunnilleen samoihin aikoihin *Rautaorko-nimi on muuttunut Rautaharkoksi. Kun rauta on vanha germaaninen lainasana ja orko-sanan häviäminen suomen kielestä alkoi jo satoja vuosia sitten, Rautaharkko-nimen juuret voivat ulottua jopa tuhannen vuoden taakse (vrt. Ristinarkku). Rautaharkon ensimmäinen asemakaava valmistui vuonna 1948. Muuntajankatu on nimetty välittömästi kaupunginosan eteläpuolella sijaitsevan suuren sähkömuuntoaseman mukaan.
Nils Nummelin

Maajoukkue

Nummelin pelasi urallaan kolme A-maaottelua, joista kaksi MM-kilpailuissa vuonna 1949.
Niiralan rautatieasema

Aseman perustaminen ja kehittyminen

Rautatie Niiralasta Joensuuhun on alkuperäistä Karjalan rataa. Niiralan kohdalla ei ollut liikennepaikkaa ennen toista maailmansotaa. Lähimmät asemat olivat idässä Värtsilä ja lännessä Kaurila.
Niiralan rautatieasema perustettiin vuonna 1948 Värtsilän aseman jäätyä sotien seurauksena Neuvostoliiton puolelle  viimeiseksi seisakkeeksi Suomen puolella. Seisakkeelle tuli miehitys vuonna 1953 ja se ylennettiin asemaksi vuonna 1955. Neuvostoliittoon suuntautuvan yhdysliikenteen tavara-asema Niiralasta tuli vuonna 1956.
Nykyinen asemarakennus valmistui vuonna 1960.

Matkustajaliikenne

Niiralan asemalle liikennöitiin matkustajajunilla avaamisesta vuodesta 1948 vuoteen 1987. Aluksi liikennöitiin höyryveturien vetämillä vaunujunilla, mutta vuonna 1956 liikenteen hoito siirtyi Dm7-kiskoautoille, joilla liikennöitiin matkustajaliikenteen loppuun asti. Lättähattuliikenteen alkuaikoina  junapareja Niiralaan / Niiralasta oli kuusi vuorokaudessa.
Matkustajaliikenteen loppuaikoina vuoroja oli hyvin vähän. Arkisin Niiralaan liikennöi enää yksi junapari iltaisin ja viikoittainen vuoromäärä jäi kahdeksaantoista. Säännöllinen matkustajaliikenne loppui 30. toukokuuta 1987, kun viimeinen lättäjuna saapui Niiralan asemalle kello 22.22.

Asema nykyään

Niirala on nykyään Venäjälle suuntautuvan tavaraliikenteen asema. Muu tavaraliikenne Niiralan radalla on vähäistä ja koostuu raakapuun kuljetuksista. Rataosa on sähköistämätön toisin kuin muut Venäjän rataverkkoon liittyvät rataosat. Tämä rajoite sekä liikennevirtojen kannalta muita raja-asemia epäedullisempi sijainti vaikuttavat siihen, että Niiralan kautta kulkenut tavaramäärä on vähäisin neljästä rautateiden raja-asemasta. Ratahallintokeskus ei vuoden 2009 kehittämissuunnitelmassaan nähnyt muita kehitystarpeita Niiralan suhteen kuin liikenteenohjausjärjestelmän parantamisen. Laajennuksille tai sähköistykselle ei nähty tarvetta.
Vuonna 2013 Niiralan asemalla toimii jatkuvasti paikalla olevana päivystävänä vaihtoveturina Dv12- tai Dr14-veturi. Liikenne Suomen suuntaan hoidetaan Dv12:n lisäksi Dr16-tyyppisillä vetureilla. Venäläinen kalusto liikennöi ratapihalle asti Suomen puolelle.
Pierre Webó

Ura

Webó aloitti uransa Euroopassa tammikuussa 2003 madridilaisessa CD Leganésissa (Segunda División). Jo seuraavalla kaudella hän siirtyi niin ikään espanjalaiseen Osasunaan, jossa hän teki yhteensä 20 maalia. Samalla kaudella Osasuna oli liigassa sijalla neljä, ja pelasi UEFA Mestarien liigan karsinnoissa, Hamburger SV tosin pudotti joukkueen jatkosta.
Vuonna 2007 Webó siirtyi Mallorcaan, jossa hän vietti ensimmäisen kauden lähinnä kentän laidalla loukkaantumisen takia. Hän kuitenkin teki viisi maalia liigassa.

Maajoukkue

Webón maajoukkueura alkoi vuonna 2003, mutta ensimmäinen kunnon onnistuminen tuli vuoden 2006 MM-karsinnoissa, jossa hän teki hattutempun Norsunluurannikkoa vastaan ottelussa, jonka Kamerun voitti 3-2. Kamerun ei kuitenkaan selvinnyt Saksassa järjestettyihin kisoihin.
Luis Felipe

Luis Felipe (s. 1961) on kuubalainen jengijohtaja, joka on vankilassa Yhdysvalloissa. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1980.
Vuonna 1981 Felipe ampui humalatilassa tyttöystävänsä Bronxissa. Felipe jäi kiinni vasta vuonna 1984 Chicagossa ja tuomittiin 9 vuodeksi vankeuteen toisen asteen taposta.
Vuonna 1986 Felipe perusti New Yorkin vankilassa pahamaineisen Latin Kings -katujengin. Felipe pääsi ehdonalaiseen vuonna 1989, mutta joutui takaisin vankilaan vuonna 1991. Hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen varastetun tavaran hallussapidosta.
King Blood -lempinimellä tunnettu Felipe organisoi New Yorkin vankilasta käsin kolme murhaa ja neljä murhan yritystä.
Vuonna 1997 Felipe tuomittiin elinkautiseen vankeuteen sekä lisäksi 45 vuoden vankeuteen. Tuomion lukenut tuomari John S. Martin Jr. lisäsi tuomioon lauselman, jonka mukaan Felipe joutuu kärsimään rangaistuksensa eristyssellissä (solitary confinement) eikä hän saa tavata ketään muuta kuin asianajajaansa Lawrence K. Freitelliä ja lähisukulaisiaan, joita Felipellä ei ole.
Tällä hetkellä Felipe on vangittuna huippuvalvotussa ADX Florence -vankilassa Coloradossa.
Itä-Saksa (yhtye)

Das Monument -albumi

Vuonna 2017 ilmestyneellä Das Monument -albumilla mukana ovat laulaja Jarkko Soikkeli, kitaristi Kalle Sundström ja koneista sekä tuotannosta vastaava Hiili Hiilesmaa. Lisäksi mukana on jälleen joukko vierailijoita, muun muassa experimental-artisti Timo van Luijk ja Don Huonot -yhtyeessä soittanut Jukka Puurula. Das Monument on yhtyeen ensimmäinen albumi 16 vuoteen. Sen on julkaissut Concorde Music Company.

Historia

Yhtye on perustettu 1989 Berliinin muurin murtumisen aikoihin. Yhtyeen perustivat Keravalla naapurukset laulaja Jarkko Soikkeli ja tuottaja Hiili Hiilesmaa. Alussa toimintaan kuului muutakin kuin musiikin tekemistä. Syntyi undergroundelokuvia, muun muassa "Zock ja Harmin kansa", "Zockin pojan kosto ja paluu", sekä portugalinkielinen western "Branco De Neve".
Mukana oli myös performanssitaidetta, ja Itä-Saksa osallistui nuorten tanssikilpailuun teoksella "Ydinlintu". Yhtye kuitenkin hylättiin kilpailusta, sillä tuomaristo totesi, ettei esitys ollut tanssia ja että oli kuitenkin mukavaa että pojat olivat liikkeellä. 
Heti alusta lähtien mukana on ollut visuaalinen puoli. Jo ensimmäisissä duona tehdyissä esiintymisissä yhtyeellä oli diaprojektori ja C-kasetille tehtyjä taustanauhoja mukana. Mukana oli muun muassa "Limav***u" ja "Minulta on revitty tylsät sakset perseestä" -nimisiä kappaleita.
Kitaristi Kalle Sundström liittyi yhtyeeseen 1994, ja tuottaja Mikko Karmila otti yhteyttä 1995 nähtyään yhtyeen kuvan Rumbassa demoarvion yhteydessä. Ratkaiseva askel kohti esikoisalbumin tekoa otettiin, kun yhtye voitti Rumban demokilpailussa studioaikaa Ylen M1 -studiolta.
Yhtyeen konsertit ovat spektaakkelimaisia. Yhtyeellä onkin aina ollut kaksi erilaista kokoonpanoa: studiokokoonpano ja livekokoonpano. Mukana on ollut noin 10 hengen ryhmä soittajineen ja teknikoineen. Erityistä on muun muassa ollut videotaiteilija Antti Kuivalaisen luomat videot, jotka pyörivät esiintymisen taustalla suurella näytöllä. Jokainen konsertti on ollut visuaaliselta ilmeeltään erilainen.
Yhtye on esiintynyt edellisen kerran 17.5 2013. Silloin yhtye julkaisi myös coverversion Falcon kappaleesta "Amadeus".
Lemusajoki

Lemusajoki (ven. Лемовжа, Lemovža) on Laukaanjoen sivujoki Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Sen pituus on 48 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 839 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Isvaran kuntaan kuuluvan Lemusan (ven. Limoža) kylän luota ja virtaa laajan metsäalueen läpi etelään yhtyen Laukaanjokeen Hotnežan kylän tienoilla. Joen suussa on toinen Lemusan kylä (ven. Lemovža). Tärkeimmät sivujoet ovat Tšornaja, Izvarka, Repolka, Hmelenka, Belka ja Verjažka.
Pikku-Kuolemainen

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,0 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Pihlajaveden alueeseen (35.483) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 148,4 metriä mpy.
Iso-Lumooja

Maantietoa

Järven pinta-ala on 22 hehtaaria. Se on 900 metriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Järven rantaviivan pituus on 3,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Sorilanjoen valuma-alueeseen (35.319) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 125,4 metriä mpy.
Pirjo Bergström

Pirjo Liisa Helena Bergström (o.s. Halminen, 21. huhtikuuta 1939 Helsinki – 15. toukokuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen muusikko, säveltäjä, sovittaja, laulaja ja näyttelijä. 
Bergström tuli tunnetuksi pitkästä yhteistyöstään musiikin alalla miehensä Matti Bergströmin kanssa. Yhteistyön tuloksia olivat muun muassa Hectorin kolmen ensimmäisen albumin sovitukset.
Bergström opiskeli Sibelius-Akatemiassa. Hänen pianonsoiton opettajansa oli Martti Paavola ja klassisen laulun opettajansa Mirjam Helin.
Matti Bergströmin kuoltua vuonna 1994 Pirjo Bergström jatkoi sekä säveltäjänä että esiintyvänä taiteilijana. Hän sävelsi monille ammattiteattereille pääkaupunkiseudulla ja muualla Suomessa sekä Yleisradiolle. Hän myös näytteli, muun muassa Helsingin Kaupunginteatterin musikaaleissa Cats ja Sound of Music sekä televisiosarjassa Velipuolikuu.
1990-luvun keskivaiheilta alkaen Pirjo Bergström toimi laulusolistina 1920-luvun jazziin erikoistuneessa harrastajakokoonpanossa Old Time Jazz Band. Hänen myötään yhtyeen ohjelmistoon otettiin gospelmusiikkia, jota esitettiin yli 70 kirkossa ympäri Suomea. Bergström on solistina myös yhtyeen albumeilla Old Time Jazz (1997), Old Time Gospel (1999) ja A Bit of Jazz (2002).
Bergströmin asuinpaikka hänen viimeiset vuotensa oli Lallukan taiteilijakoti. Hän sai valtion taiteilijaeläkkeen keväällä 2008.
Bergström kuoli sairauskohtaukseen 15. toukokuuta 2011 72-vuotiaana. Hänet haudattiin 28. toukokuuta 2011 miehensä viereen Malmin hautausmaalle. Haudan osoite on 61-15-188.
Häneltä jäi kaksi tytärtä: näyttelijät Tiina Bergström ja Carita Mäkelä.
Jukatanin niemimaa

Jukatanin niemimaa (esp. La Península de Yucatán) on niemimaa, joka erottaa Karibianmeren Meksikonlahdesta. Se käsittää osan Meksikoa, Belizen valtion pohjoisosan sekä Guatemalan pohjoisimman maakunnan, El Peténin.
Jukatanin niemimaa käsittää suunnilleen alueen, joka oli esikolumbiaanisen maya-sivilisaation vaikutusalue. Etnisesti mayat ja mestitsit (osittain mayojen jälkeläisiä) muodostavat edelleen merkittävän osan alueen väestöstä. Mayakieliä puhutaan yhä laajalti alueella.
Jukatanin niemimaalla sijaitsee kuuluisa Chicxulubin kraatteri, jonka synnytti sinne iskeytynyt asteroidi 65 miljoonaa vuotta sitten. Tutkijoiden mukaan tämä törmäys aiheutti dinosaurusten kuolemisen sukupuuttoon, tai ainakin edesauttoi sitä.
Kirvakorennot

Rakenne

Aikuinen kirvakorento on hoikka, tyypillisesti 6–15 mm pituinen hyönteinen, jolla on suhteellisen kookkaat verkkosilmät.
Kirvakorennot muistuttavat ulkonäöltään harsokorentoja, mutta eroavat näistä paitsi tyypillisesti ruskeankirjavasta värityksestään, ennen kaikkea siipisuonituksen perusteella. Kirvakorentojen siivissä on tiheässä pitkiä pitkittäissuuntaisia suonia, jotka muodostavat ainakin kaksi tai useampia siiven tyvestä ulospäin suuntautuvaa sektoria. Siivet ovat muodoltaan pyöreähköt. Sitä vastoin harsokorentojen siipisuonitus on verkkomainen ja siivet selvästi enemmän pitkänomaiset. Eläimen ruskeansävyinen väri ei itsessään ole riittävä tuntomerkki, sillä monien harsokorentojen talvehtivat muodot ovat väriltään rusehtavia.

Käyttäytyminen

Naaras munii munat kasvien lehdille, johon ne kiinnittyvät suoraan, ilman harsokorentojen munille tyypillistä varsiosaa.
Sekä toukat että aikuiset yksilöt ovat aktiivisesti saalistavia petoja, jotka käyttävät ravinnokseen erityisesti kirvoja ja punkkeja. Kirvakorentoja käytetäänkin apuna biologisessa torjunnassa.
Muiden verkkosiipisten tapaan kirvakorennot ovat pitkälti yöaktiivisia ja lentävät mielellään kirkkaiden valojen luokse.
Ilmasodankäynti

Ennen ensimmäistä maailmansotaa

Ilmasodankäynti alkoi 1700-luvun lopulla kun kuumailmapalloja alettiin käyttää tähystykseen. Ilmalaiva keksittiin vuonna 1852. Ferdinand von Zeppelinin jäykkä ilmalaiva lensi ensi kerran vuonna 1900 ja Wrightin veljesten lentokone lensi vuonna 1903. Molempien mahdollisuudet sodankäynnissä havaittiin heti. Ilmalaivan merkitys jäi kuitenkin kaksikosta vähäisemmäksi ja ne vedettiin palveluksesta vuonna 1916. Lentokoneiden kehitykseen panostettiin Wrightin veljesten ensimmäisen moottoroidun lentokoneen jälkeen.
Ensimmäisen kerran lentokonetta käytettiin sotatoimissa 1. helmikuuta 1911 Meksikon vallankumouksessa. Italian–Turkin sodassa italialaiset käyttivät lentokoneita tiedusteluun ja marraskuusta 1911 lähtien myös pommituksiin ja tykistön tulenjohtoon.
Kirventeenjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 94 hehtaaria, se on 2,7 kilometriä pitkä ja 700 metriä leveä. Sillä on 7 saarta, joiden yhteispinta-ala on 1,4 hehtaaria.  Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 727 200 kuutiometriä eli 0,0007 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 0,8 metriä ja suurin syvyys on 2,1 metriä. Sen rantaviivan pituus on 8,9 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Hannanjoen valuma-alueeseen (14.197) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 92,1 metriä mpy.
Novozybkov

Liikenne

Kaupungin eteläpuolitse kulkee M13-valtatie (Brjansk– Valko-Venäjän raja– Homel). Venäjän  ja Valko-Venäjän rautateiden päärataverkojen osuus Brjansk– Unetša– Klintsy– Novozybkov– Dobruš– Homel kulkee kaupungin kautta (Novozybkovin asema), ja siltä haarautuu sivurata kaakkoon Ukrainan puolelle.
Lumenviipymä

Lumenviipymä eli jasa on vuoristossa tai tundralla oleva alue, jossa lumi sulaa vasta muuta lumipeitettä myöhemmin, vasta myöhään kesällä. Tämän takia kasvukausi on niissä lyhyt. Lumenviipymä syntyy monesti paksulumiseen painanteeseen. Suomen lumenviipymät ovat lähinnä Pohjois-Lapin tunturien keski- ja yläpaljakalla.

Suomen tunturien lumenviipymät

Lumenviipymät ovat monesti tunturien paksulumisissa painanteissa purojen lähellä. Ne saattavat kuivua kasvukauden aikana tai pysyä kosteina koko ajan. Lumenviipymillä on kivikkoa ja routimisilmiöitä mm. vuotomaata ja kuviomaata. Lumenviipymiä on karuja ja runsasravinteisia. Runsasravinteisilla kasvaa kalkinsuosijalajeja. Lumenviipymien kasvillisuus on matalaa ja kasvaa mm. heinää, saraa, ruohoja, vaivaispajuja ja sammalia. Lumenviipymien kasvillisuus on joko aukkoista tai yhtenäistä. Suomessa lumenviipymiä esiintyy tuntureilla lähinnä ylä- ja keskipaljakalla mutta paikoin myös alapaljakallakin. Lumenviipymien maaperä on yleensä humukseton tai niukkahumuksinen. Runsasravinteiset kalkkimaiden lumenviipymät ovat erilaisia. Niissä voi olla runsas humus.
Keskipaljakalla tuulikankaiden ja lumenviipymien välissä on tunturikankaita.
Lumenviipymiä on lähinnä alapaljakalla Suomessa Käsivarren suurtuntureiden notkossa. Yleensä lumenviipymät ovat sammaleisia. Karuilla lumenviipymillä kasvaa jääleinikkiä, riekonsaraa, tunturilitukkaa, sielikköä, tankeapiippoa ja vaivaiskoivua. Yleensä lumenviipymät ovat matalaruohoista tunturikasvillisuutta jota luonnehtivat tunturisara, lumihärkki, lumijäkkärä, lapinlauha, pohjantuoksusimake ja sammalet. Vaivaispajulumenviipymillä kasvaa paljon vaivaispajua ja vähemmän saroja. Sammallumenviipymillä kasvaa lähinnä sammalia mm. paljakkakuurasammalta ja hopeasammalta. Paksulumisilla viipymillä ei ole kasvillisuutta. Ravinteisilla lumenviipymillä kasvaa runsaasti tunturinurmikkaa ja napapajua. Jos pajuja ei ole, kasvaa ruohoa ja sammalta.
Ravinteisilla matalaruoholumenviipymillä kasvaa pohjannurmikkaa, tunturinurmikkaa, saroja ja lumileinikkiä sekä pohjantuoksusimaketta. Niittyleinikkiä kasvavilla lumenviipymillä on korkeata ruohoa mm. kultapiiskua ja kulleroita. Korkearuoholumenviipymä on lumenviipymän ja korkearuohoniityn välimuoto. Ravinteisilla lumenviipymälaikuilla kasvaa kalkinsuosijasammalia mm. pohjanvarastasammal, hetesirppisammal.

Lumen syvyyden vaikutus tunturissa

Lumenviipymän vaikutus kasvillisuuteen on kahtalainen. Niiden ympäristöä paksumpi lumi suojaa kasveja talvella, mutta toisaalta myöhään sulaessaan lyhentää kasvukautta. Kaiken lisäksi joidenkin lumenviipymien lumet eivät sula joka vuosi. Lumettomilla tuulenpieksämillä kasvaa uuvanaa, ja hyvin ohutlumisilla sinirikkoa. Tähän vyöhykkeeseen kuuluvat myös sielikkö, lapinvuokko, tuulenrokojäkälä ja matojäkälä. Variksenmarja kasvaa ohutlumisella tunturikankaan lumenviipymän reunalla, tätä paksulumisemmalla alueella mustikka. Vieläkin paksummalla lumenviipymän alueella kasvaa tunturikankaalle tyypillistä heinää, ja karhunsammal kasvaa paksuimmalla alueella.