google/wiki40b huggingface dataset:
Isäntä soittaa hanuria

Juoni

Jatkuvat väärinkäsitykset vievät elokuvan huumoria absurdiin suuntaan. Kun tivoli poikkeaa maalaiskylään, se saa paikallisten ihmisten arkirutiinit sekaisin. Juoni rakentuu pääasiallisesti aiheutuneiden väärinkäsitysten ja musiikin varaan. Keskushahmona on nuori mies nimeltä Pelle. Häntä luullaan erehdyksessä sirkuspelleksi, mitä käsitystä tivolin väki piloillaan vahvistaa. Lopulta rovasti selvittää, että kyseessä on pitäjän uusi kanttori ja että Pelle on hänen oikea etunimensä, hän kun sattumalta on ruotsinkielinen. 
Vanha komedienne Siiri Angerkoski loistaa pirttihirmuna, joka lopulta saa kuin saakin luovuttaa isännänvallan eli talon kaikki avaimet siihen asti nahjuksena pitämälleen ja yllättäen terästäytyneelle miehelleen, joka lopussa tokaisee iloisesti: ”Ja se on isäntä, joka tässä talossa hanuria soittaa!”

Tuotanto

Kassila sai käsikirjoituksen tuottaja Toivo Särkältä, joka lausui: ”Tästä saatte nyt oman filmin, ottakaa tai jättäkää”. Särkkä oli seurannut Kassilan työskentelyä hänen toimiessaan apulaisohjaajana elokuvassa Aaltoska orkaniseeraa. Ensi-ilta oli 19. elokuuta 1949 Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa ja eräillä muilla Suomen paikkakunnilla.

Arviot

Aikakautensa farssielokuvien tapaan elokuva sai ensi-illan jälkeen lehdistössä murskakritiikin. Eugen Terttulan (Suomen Sosialidemokraatti) mielestä elokuva oli skandaali, Olavi Veistäjä (Aamulehti) toteaa, että ”käsikirjoitus on Tatu Pekkarisen ja jälki myös sen mukaista”, joskin ”yleisöllä on hauskaa”, ja ”onnellisia ne, jotka pystyvät tämänlaatuisesta ilottelusta nauttimaan, ja niitä näyttää olevan yllin kyllin!”
Televisioesitysten yhteydessä kansankomediaan suhtauduttiin lempeämmin. Kritiikissä muistutetaan, että Kassila sai valmiin käsikirjoituksen ja ohjeet kuvauspaikkoja myöten, ja hän teki ilmeisesti parhaansa. Kassilan myöhempiin ohjauksiin verrattuna elokuvaa pidetään vaatimattomana kansanfarssina. Elokuvan muistettavimmiksi näyttelijöiksi on nimetty nimihenkilöä esittävä Kalle Viherpuu ja leski-isäntä Ernesti Juntukaista näyttelevä Jalmari Rinnettä.
Modest Bogdanov

Modest Nikolajevitsh Bogdanov (7. syyskuuta 1841 Syzran, Simbirskin alue, Venäjä – 16. maaliskuuta 1888 Pietari) oli venäläinen tutkimusmatkailija ja eläintieteilijä.
Päätettyään koulunsa Simbirskin kimnaasissa Bogdanov meni opiskelemaan Kazanin yliopistoon, josta hän valmistui kandidaatiksi 1864. Vuosina 1868–1870 hän tutki Volgan aluetta Kazanista Astrahaniin. Vuonna 1871 hän valmistui eläintieteen maisteriksi Pietarin yliopistosta. Samana vuonna hän sai päätoimisen lehtorin viran yliopistosta, ja seuraavana vuonna hänet nimitettiin Keisarillisen tiedeakatemian eläinmuseon hoitajaksi Pietariin.
Kesällä 1871 Bogdanov osallistui tutkimusretkelle Kaukasukselle. Hän sairastui kuumetautiin, jonka seurauksista hän ei koskaan kokonaan toipunut. 1873 Bogdanov osallistui Keski-Aasian Hivan seudulle tehtyyn retkeen. Seuraavan talvikauden hän työskenteli Venäjän maantieteellisen seuran palveluksessa. Seuraava retki suuntautui Araljärven ja Kaspianmeren alueille. Bogdanov ihastui alueen luonnosta ja teki sinne pian uuden retken, josta hän julkaisi raportin. 1870-luvun jälkipuoliskolla Bogdanov tutki Pariisin, Wienin ja Berliinin museoiden kokoelmia puolentoista vuoden ajan. Vuonna 1878 hänet nimitettiin Pietarin yliopiston eläintieteen apulaisprofessoriksi. 1880 hän osallistui Vienanmerelle ja Pohjoiselle jäämerelle suuntautuneelle tutkimusmatkalle.
Professori Kesslerin kuoleman jälkeen Bogdanov nimitettiin ylimääräiseksi professoriksi, ja myöhemmin täysivaltaiseksi professoriksi. Sairauden pahetessa hänen oli jätettävä eläinmuseon kuraattorin virka, ja vuonna 1885 hän joutui lopettamaan luennoimisen. Yliopiston johto antoi hänelle paikan Kaukasuksen retkikunnassa, ajatellen lämpimän ilmaston olevan hyväksi hänen terveydelleen. Bogdanov asuikin alueella parisen vuotta, mutta sairauden yhä pahetessa hän matkusti kotiseudulleen Syzraniin, missä hän asui maaliskuusta elokuulle 1887. Hän palasi Pietariin, missä hän kuoli 1888.
Bogdanovin kirjallinen tuotanto oli laaja. Hän julkaisi useita teoksia tutkimiensa alueiden eläimistöstä ja luonnosta, ja muun muassa ensimmäisen lajiluettelon Venäjän linnuista. Vuonna 1881 hän julkaisi kirjoituksen Venäjällä esiintyvistä lepinkäisistä ja niiden alalajeista (Shrikes of Russian fauna and allies). Vanhemmalla iällä hän julkaisi useita lasten luontokirjoja.
Alvar Palmgren

Alvar Palmgren (28. huhtikuuta 1880 Helsinki – 30. marraskuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen kasvitieteilijä ja professori Helsingissä. Hän tutki varsinkin Ahvenanmaan kasvistoa.
Palmgren toimi pitkään opettajana eri kouluissa, muun muassa Nya svenska läroverketissä 1904–1948. Hän oli Helsingin yliopistossa 1916–1924 dosentti, 1924–1928 apulainen ja 1928–1950 ruotsinkielinen professori ja vuosina  1947–1950 ruotsinkielinen vararehtori.
Pohjantikka

Koko ja ulkonäkö

Pohjantikan selkäpuoli ja pää ovat mustat. Lajin vatsapuoli on vaalea ja sen kyljissä mustia raitoja valkealla pohjalla. Aikuisen koiraan päälaki on keltainen.

Levinneisyys

Pohjantikkaa tavataan havupuuvyöhykkeellä koko Euraasiassa. Suomessa pesii noin 25 000 paria.

Elinympäristö

Varmimmin pohjantikan tapaa vanhasta kuusivaltaisesta metsästä, mutta se viihtyy myös metsäpalo- ja tuulenkaatoalueilla, joissa on runsaasti kuollutta puuta. Pohjantikka on kiinteästi sidoksissa metsään ja ilmeisesti sen kannan kehitys on ollut laskeva ainakin eteläisessä Suomessa. Suurimpana syynä tähän lienee metsänrakenteen muutos ja vanhojen luonnontilaisten metsien pirstoutuminen ja häviäminen.

Lisääntyminen

Pohjantikat aloittavat soitimen reviirillään maaliskuun alussa ja soidinmenot kestävät toukokuun alkuun. Pohjantikan rummutus on tasainen, konekiväärimäinen nakutus, ja molemmat sukupuolet rummuttavat. Pohjantikkapari kaivaa uuden pesäkolon joka vuosi, yleensä kuolleeseen kuuseen, mutta myös männyt ja koivut kelpaavat. Pesäkolo sijaitsee melko matalalla, alle kymmenen metrin korkeudella maanpinnasta. Naaras munii toukokuun alkupuolella 3-5 munaa ja molemmat vanhemmat hautovat munia. Poikaset kuoriutuvat toukokuun loppupuolella-kesäkuun alussa.

Ravinto

Muiden tikkojen tapaan pohjantikkakin syö hyönteisiä, etenkin kovakuoriaisten toukkia. Ne saattavat toisinaan syödä myös hedelmiä ja mahlaa. Pohjantikalle tunnusomaista on lahojen kuusien kuoriminen paljaaksi ruokailun yhteydessä.
APECED

APECED-oireyhtymä eli autoimmuunipolyendokrinopatia-kandidiaasi-ektodermidystrofia on harvinainen perinnöllinen sairaus, joka kuuluu autoimmuunipolyendokrinopatiaoireyhtymien ryhmään (APS, engl. autoimmune polyendocrine syndrome). APECED tunnetaan myös nimellä tyypin I autoimmuunipolyendokrinopatia. Tauti periytyy autosomissa peittyvästi. APECED kuuluu suomalaiseen tautiperintöön.
APECED-taudin oireina esiintyy jo lapsuudessa alkavia, useita elinspesifisiä autoimmuunitauteja. Yleisiä oireita ovat suun krooninen Candida-infektio, hypoparatyreoidismi, lisämunuaisen kuorikerroksen vajaatoiminta eli Addisonin tauti, hypogonadismi, krooninen atrofinen gastriitti, diabetes ja kilpirauhasen sairaudet.
Taudin aiheuttaa mutaatio autoimmune regulator (AIRE) -nimistä transkriptiotekijää koodavassa geenissä. Geeni sijaitsee kromosomin 21 pitkässä haarassa (21q22.3) välillä 44,53–44,54 megaemästä. Suomessa yleisessä mutaatiossa (R257X-mutaatio, rs121434254 C->T) geenin kodoni numero 257 (CGA), joka toimivassa geenissä koodaa arginiiniä, on vaihtunut loppukodoniksi TGA.

AIRE-geenin löytyminen

AIRE-geenin löytäminen on merkittävimpiä saavutuksia suomalaisessa lääketieteellisessä tutkimuksessa. Sen mahdollisti 1990-luvulla tapahtunut edistys ihmisen geeniperimän selvittämisessä. Alkuvaiheessa erityinen kiinnostus kohdistui lyhyimpään ihmiskromosomiin eli kromosomiin 21, joka ensimmäisenä sekvensoitiin kokonaisuudessaan vuoteen 2000 mennessä. Kiinnostusta kromosomi 21:tä kohtaan kasvatti myös sen rooli Downin syndroomassa. APECED-tautia aiheuttavan geenin löytämisestä kilpaili 1990-luvun lopussa kaksi kansainvälistä, suomalaisvetoista tutkijaryhmää. Kilpailevien tutkijaryhmien julkaisut päätyivät lopulta Nature Genetics -lehden samaan numeroon.
Suomalaistutkija Leena Peltonen-Palotien johtama tutkimusryhmä käytti hyväksi Jaakko Perheentuvan keräämää laajaa suomalaista APECED-aineistoa ja paikansi vuonna 1994 tautia aiheuttavan geenin kromosomin 21 pitkään haaraan. Vuonna 1997 ryhmä oli paikallistanut geenin 800 000 emäsparin ja myöhemmin 350 000 emäsparin laajuiselle alueelle.
Tampereen yliopiston professori Kai Krohnin kokoama suomalais-japanilais-sveitsiläinen tutkijaryhmä identifioi APECED-geenin ja antoi sille nimen AIRE (autoimmune regulator). Ryhmä tunnisti myös kaksi Suomessa ja Sveitsissä yleistä geenimutaatiota. Krohnin ryhmän tulokset julkaistiin Nature Genetics -lehden vuoden 1997 numerossa 17. Samassa numerossa julkaistiin myös Palotien johtaman suomalais-saksalainen ryhmän tulokset, joissa tunnistettiin yhteensä viisi AIRE-geenin mutaatiota. Molemmat ryhmät tunnistivat proteiinissa sinkkisormirakenteet sekä runsasproliinisen alueen ja päättelivät, että proteiini voisi toimia transkriptiotekijänä. Ilmeni, ettei mikään AIRE-geenin eksoneista löytynyt Stanfordin yliopiston julkaisemista EST-tietokannoista, eli kyseessä oli aiemmin täysin tuntematon geeni.
Parvanin maakunta

Väestö

Maakunnan väestöstä enemmistö, 70 prosenttia, on tadžikkeja, joihin kuuluvat qizilbashit. Lisäksi on pataaneja (joihin kuuluvat arabit). Shinwarin alueella on myös pieni alue, jossa asuu hazaroita, joita on noin 2–4 prosenttia koko maakunnan asukkaista.
Viiriäiskoira

Historia

Saksalainen koiranjalostaja Frederick Roberth jalosti viiriäiskoiran vuoden 1890 paikkeilla löydettyään Baijerista vesikoirien ja spanielien kanssa risteytyneitä stoeberer-rotuisia koiria. Stoebererit tunnettiin erityisen hyvinä metsästyskoirina ja uskottiin, että niillä on yhtä hyvä vainu kuin vihikoirilla. Rotu tunnustettiin vuonna 1903 ja pian sen jälkeen Saksassa perustettiin Viiriäiskoirayhdistys eli VDW (saks. Verein für Deutsche Wachtelhund). 
Stoeberer-koirarotu on nykyään jo kuollut sukupuuttoon, mutta yksi metsästyskoirakategoria on nimetty sen mukaan Saksassa. Ainoa kyseiseen kategoriaan kuuluva koira on viiriäiskoira. 
Vuonna 1910 VDW teki viiriäiskoiran rotumääritelmän neljän uros- ja seitsemän narttukoiran pohjalta. Koirat haluttiin valita eri puolilta Saksaa, joten jokaiselta alueelta valittiin yksi koira lukuun ottamatta Hannoveria, josta valittiin kaksi koiraa. Kaikki nykyään rekisteröidyt viiriäiskoirat polveutuvat kyseisistä yhdestätoista koirasta.

Ulkonäkö

Viiriäiskoira on vahvaluustoinen, lihaksikas ja keskikokoinen metsästyskoira, jolla on paksu aaltoileva karva. Se on rakenteeltaan vankka, joten se jaksaa noutaa painavaa riistaa, kuten jäniksiä ja kettuja. Korvat ovat jokseenkin pitkät, ja niiden tulisi yltää vähintään puoleen väliin kuonoa tai kuonon kärkeenkin. Säkäkorkeus on suunnilleen 45–55 cm. Vartalon pituus kuononkärjestä hännänjuureen on kaksi kertaa säkäkorkeus. Se on vähän suurempi kuin springerspanieli. Karva on päässä lyhyttä ja pehmeää, ja pitkähköä vartalossa, missä se on vahvaa, paksua, aaltoilevaa tai kiharaa, ja siinä on riittävästi aluskarvaa.

Käyttö

Viiriäiskoira on erityisen monipuolinen metsästyskoira. Niitä käytetään kuivanmaan riistan metsästykseen, ja ne sopivat noutajiksi yhtä hyvin kuin mikä tahansa muu rotu. Ne ovat loistavia suurriistan jäljestyksessä. Ne ovat yleislintukoiria ja soveltuvat kaikenlaisen riistan metsästykseen. Ne ovat vilkkaita, ystävällisiä, älykkäitä ja tarmokkaita metsästäjiä ja ne nauttivat vesityöskentelystä. Niillä on vihikoiran vainu ja innostus on takuuvarmaa.
Psittacosaurus

Fossiilit

Psittacosauruksen kuvasi ensimmäisenä Henry Fairfield Osborn vuonna 1923. Se löydettiin Mongoliasta. Ensimmäiset fossiilit, jotka lajista löydettiin olivat sen kallo, jossa oli syvä ja kapea piikki. Laji nimettiin Psittacosaurukseksi, joka tarkoittaa suomeksi "papukaijaliskoa", koska sen nokan rakenne muistutti papukaijan nokan rakennetta.

Lajin esittäminen

Osborn kertoi esitellessään lajia, että Psittacosauruksen nokka muistutti kilpikonnan nokkaa ja joka olisi sopinut hyvin kovien kasvien jauhamiseen. Hän ajatteli myös, että lajin kallon oikealla puolella sijaitsevat nystyrät olivat jäänteitä Psittacosauruksen kurkusta. Koska lajilla oli päätä suojaava panssari sen luultiin kuuluvan panssarilaattoihin, mutta tälläisiä nystyröitä ei kumminkaan löydetty muilta Psittacosauri yksilöiltä. Myöhemmin Osborn luokitteli uudenlaisen heimon, joka sai nimekseen Psittacosauridae ja Psittacosauruksesta tuli heimon ensimmäinen laji.

Psittacosaurus kuuluu Ceratopseihin

Osborn ei ikinä vertailut psittacosaureja toisen lajin ceratopsein kanssa. Laji muistutti myös ceratopsia sillä tavalla, että lajilla oli hampaaton nokka. Osborn erehtyi lajista sillä hän tulkitsi lajin kallon väärin, koska hän piti lajin yläleuan kärjessä sijaitsevaa luuta  premaxilla-luuna. Mutta oikea permaxilla-luu sijaitsi taaempana ja lajin kärjessä sijaitseva luu muistutti muiden Ceratopsi lajien "rostrum-luuta". Mutta tämä tieto tuli vasta esille silloin, kun Alfred Romer kertoi kirjassa Osteology of the Reptiles vuonna 1956.

Kuvaus

Psittacosauruksen pituus oli noin 80 senttimetristä kahteen metriin, ne olivat 1,2 metrin korkuisia ja painoivat jopa noin 25-80 kilogrammaa. Ne elivät noin 11 vuotta. Psittacosaurusen etujalat, jotka olivat hieman lyhyempät kuin sen takajalat. Siksi laji pystyi käyttää niitä niin kuin käsinä ja kävellä neljällä jalla. Se oli kasvinsyöjä dinosaurus ja se söi muun muassa esihistoriallisia kasveja.

Luokittelu

Psittacosaurus kuului lintulantiollisiin. Se oli hyvin varhainen Ceratopseihin kuulunut laji.  Laji kuului Psittacosauridaen heimoon.
Teemu Roivainen

Teemu Roivainen (s. 1986 Oulu) on suomalainen laulaja, joka valittiin tangokuninkaaksi Seinäjoen Tangomarkkinoilla vuonna 2014. Hänen taustayhtyeenään toimii Energia. Roivainen on julkaissut kolme soololevyä, joista viimeisin Vanha liekki ilmestyi marraskuussa 2018.
Ennen soolouraansa Roivainen soitti koskettimia Saara Aallon yhtyeessä. Hän on myös tehnyt sävellyksiä Aallon levyille ja toiminut tämän albumien tuottajana. Vuonna 2015 kaksikolta ilmestyi duettolevy Tonight. Roivainen seurusteli 2000-luvun alkupuolella Aallon kanssa.
Roivainen vieraili Teflon Brothers -yhtyeen rap-singlellä ja -videolla ”AY AY AY” vuonna 2015. Samana vuonna julkaistu pitkäsoitto Sydämesi tyhjä huone kipusi Suomen virallisen listan 30. sijalle.  Roivaiselta ilmestyi 2016 Pohjolan joulu -niminen joulualbumi, jolta löytyvä kappale ”Poika ja tähti” on kirjoitettu yhdessä Saara Aallon kanssa. Levy nousi parhaimmillaan albumilistan 30. sijalle.
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2013

Alkusarja

Otteluiden alkamisajat ovat paikallisia aikoja. (UTC+6)
Pardies-Piétat

Pardies-Piétat on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 377 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa.Pardies-Piétatin pinta-ala on seitsemän neliökilometriä.
Matti Warén

Elämäkerta

Warenin isä Eliel Warén (1859–1928) oli piirilääkäri Saarijärvellä ja äiti Elina o.s. Ignatius (1867–1926) oli historioitsija ja senaattori Karl Ferdinand Ignatiuksen tytär. Perhe muutti Saloon 1907. Warén solmi vuonna 1918 avioliiton piirustuskoulutoverinsa taidemaalari Anni Brandtin kanssa. 
Warén opiskeli Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa, Ateneumissa 1909–1912 ja samaan aikaan Helsingin yliopiston piirustussalissa, missä Eero Järnefelt oli opettajana. Hän piirsi myös Académie de la Grande Chaumièressä ja Académie Colarossissa Pariisin matkalla 1914, jonka teki yhdessä opiskelutoverinsa Rudolf Koivun kanssa.
Warén teki ensimmäisen opintomatkansa Pietariin ateneumilaisten kanssa 1911 ja toisen kerran 1912. 
Warén toimi lavastajana vuodesta 1920 ja piirustuksenopettajana oppikoulussa vuodesta 1923. Työ Kansallisteatterin vakituisena lavastajana jätti maalaamisen sivutyöksi vuoden 1927 jälkeen. Kansallisteatterin päälavastajana hän toimi 25 vuotta aina vuoteen 1951 saakka. Muotokuvien maalaamista hän jatkoi; niitä valmistui noin 80 kappaletta. Warénille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1953.
Pyykinkuivausteline

Pyykkiteline on pestyn pyykin kuivaamiseen tarkoitettu teline. Jotkin telineet ovat kookkaita ja ulkokäyttöön suunniteltuja. Pienemmät mallit on tarkoitettu sisäkäyttöön ja voivat olla kasattavia, lattialle koottavia tai kiinteämmin yleensä seinään tai kattoon asennettavia.
Pahajärvi (Pello, Saukkoriipi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,2 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Lankojärven alueella (67.94), jonka Pellojänkänojan valuma-alueeseen (67.947) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 105,7 metriä mpy.
HMS Barham (1811)

Palvelus

HMS Barham otettiin palvelukseen satama-aluksena (reserviin) heinäkuussa 1811 päällikkönään Thomas Bladen Capel, joka vastasi aluksesta sitä varustettaessa. Alus otettiin meripalvelukseen helmikuussa 1812, jolloin sen päällikkönä oli John Spranger ja palveluspaikaksi määrättiin Pohjanmeri. Aluksen palveluspaikaksi muutettiin 1813 Woolwich ja se siirrettiin 1814 Jamaikalle. Alus poistettiin palveluksesta heinäkuussa samana vuonna.
Alus siirrettiin maaliskuussa 1815 telakalle Woolwichiin, jossa suoritettiin alukselle yleinen kunnostus 22 686 punnalla. Se palasi palvelukseen vielä samana vuonna syyskuussa. Alus ankkuroitiin Sheernessiin. Se siirrettiin helmikuussa 1826 telakalle Woolwichiin, jossa alus huollettiin ja se muutettiin 50-tykkiseksi neljännen luokan fregatiksi 41 346 punnalla. Muutostöiden jälkeen aluksen tykkikannella oli 28 kappaletta 32 naulan, puolikannella kuusitoista 32 naulan ja etukannella kuusi 32 naulan tykkiä. Samalla miehistöntarve laski 450:een. Alus palasi palvelukseen määrättynä Jamaikalle elokuussa ja se poistui kuitenkin telakalta vasta joulukuussa 1826.
Alus palasi Englantiin ja se siirrettiin uudelleen telakalla syyskuusta 1830 kesäkuuhun 1831 Woolwichiin, jossa sen varustaminen merikelpoiseksi maksoi 19 978 puntaa. Se palautettiin palvelukseen maaliskuussa 1831 Välimeren laivastoon. HMS Barham myytiin romutettavaksi maaliskuussa 1840 Deptfordissa.
Huainan

Ilmasto

Huainanissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan subtrooppinen kostea ilmasto. Kesäisin on kuumaa ja sateista, talvella on kuivaa ja viileää. Vuoden keskilämpötila on noin 16 °C ja keskimääräinen sademäärä 830 millimetriä. Elokuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 28 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin keskilämpötila on noin 2 °C. Sateisin kuukausi on heinäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 190 millimetriä. Joulukuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 22 millimetriä.
Korpilampi (Parkano, Holmanmäki)

Maantietoa

Lammen pituus on 350 metriä, leveys 150 metriä ja sen pinta-ala on 2,9 hehtaaria. Se sijaitsee Poikkeusharjun ja Lehtijärven välisessä suo-maastossa. Vaikka lampi sijaitsee 800 metrin päässä Lehtijärvestä, kulkee sen laskuoja Korpiluoma pohjoiseen 1,4 kilometriä ennen kääntymistään itään. Oja laskee Ylisenlammen ja Marjolammen väliseen yhdysuomaan. Korpilampeen laskee vain yksi oja lännestä. Rantaviivan pituus on 850 metriä. Rannat ovat suota ja lampi onkin autio. Lammen läheisyyteen tulee metsäautotie, joka haarautuu yhdystieltä 13275 Ylisenlammen kohdalta.

Historiaa

Korpilammella on aina ollut luontainen laskuoja, joka on kulkenut silloin pääpiirteissään nykyistä reittiä. Metsä- ja suo-ojituksen aikakaudella ojaa on kuitenkin perattu koneellisesti kaivaen. Vanhassa 1800-luvun pitäjänkartassa oja näkyy selvästi. Se laskee kuitenkin pitkään lampeen, joka sijaitsi Ylisenlammen ja Marjolammen paikalla. Sammatinjoen perkaukset ovat laskeneet joen vedenpintaa alemmaksi ja lammesta on kuroutunut erilleen nykyiset kaksi lampea. Korpiluoma laskeekin lampien väliseen uomaan.
COCOMO

COCOMO II

COCOMO:n toinen versio COCOMO II julkaistiin vuonna 1991 kirjassa Software Cost Estimation with COCOMO II. Se pyrkii parantamaan ja tarkentamaan kustannusarvioiden tekemistä. COCOMO II sisältää erilliset mallit ohjelmistoprojektin eri vaiheiden työmäärien arviointiin. COCOMO II:n laskukaavat perustuvat edeltäjästään poiketen ohjelmarivien lukumäärään (SLOC, Source Lines of Code).
Hannele Laaksonen

Irma Hannele Laaksonen (s. 23. joulukuuta 1950 Loimaa) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt useissa elokuvissa. Lisäksi hän tuli tutuksi Kotikatsomon Seitsemän-sarjasta, sekä elokuvasta Vares – Sheriffi. Laaksonen kuuluu myös Kouvolan Teatterin vakionäyttelijöihin. Laaksosen tytär Karoliina Vanne on myös näyttelijä.
Takao Momiyama

Takao Momiyama (jap. 籾山孝雄, s. 5. lokakuuta 1951, Japani) on Ruotsissa asuva japanilainen tekstiilitaiteilija ja budō-opettaja (ZNKR iaidō 7. dan renshi, ZNKR jōdō 7. dan ja kendō 5. dan). Momiyama on yhdessä Rolf Radakovitsin kanssa vaikuttanut suuresti ZNKR iaidōn ja ZNKR jōdōn harjoittelun lisääntymiseen Suomessa 2000-luvulla johtamalla lukuisia leirejä Suomessa kummassakin lajissa. Ensimmäisen virallisen leirityksen ZNKR iaidōssa ja ZNKR jōdōssa Momiyama piti vuonna 1997 Pori jazz -kendō-leirillä.

Budoharjoittelu

Momiyama harjoittelee aktiivisesti sekä kendōta (16-vuotiaasta) että iaidōta ja jōdōta. Kouluaikoinaan hän harrasti myös judoa.
Meripuolustuspiiri

Meripuolustuspiiri (MERIPP) on valtakunnallinen Maanpuolustuskoulutusyhdistyksen merellistä koulutusta antava maanpuolustuspiiri. Meripuolustuspiirin toiminta-alue kattaa koko Suomen rannikon Torniosta Virolahdelle. Meripuolustuspiirin alaisuudessa on kaksi koulutus- ja tukiyksikköä (KOTU). Suomenlahden Meripuolustusosasto (SLMERIPOS) ja Saaristomeren Meripuolustusosasto (SMMERIPOS).
Toiminnan painopiste on sotilaallisessa koulutuksessa, joka painottuu lähinnä laivasto-, rannikkotykistö- ja rannikkojoukkotoimintaan. Lisäksi kurssitarjontaa on myös ympäristövahingon torjunnasta, hätäensiavusta ja turvallisesta liikkumisesta vesillä.

Koulutus- ja tukiyksiköt

Meripuolustuspiiri jakautuu Saaristomeren Meripuolustusosastoon, joka ulottuu Perämeren pohjukasta Hankoniemeen ja Suomenlahden Meripuolustusosastoon, joka ulottuu Hankoniemeltä Suomenlahden pohjukkaan. Koulutusta järjestävät koko Suomen rannikolla Meripuolustusosastot ja niiden alaiset paikallisosastot.
Saaristomeren meripuolustusosaston (SMMERIPOS) muodostavat Perämeren meriosasto, Kokkolan meriosasto, Vaasan meriosasto, Rauman meriosasto sekä Saaristomeren meripuolustusosasto.
Suomenlahden Meripuolustusosaston (SLMERIPOS) muodostavat Hangon meriosasto, Suomenlahden meripuolustusosasto sekä Meri-Karjalan paikallisosasto.
Meripuolustuspiirin paikallisosastot toimivat itsenäisesti Meripuolustusosastojen päälliköiden alaisuudessa ja saavat tukensa Puolustusvoimien meripuolustusalueilta, sotilaslääneiltä ja toiminta-alueensa kunnilta. Paikallisosaston toimintaa johtaa paikallisosaston päällikkö apunaan johtoryhmä, sekä paikallisosaston varapäällikkö ja -pursimies.
Paikallisosastojen toiminta-alueet eivät rajoitu kunnanrajoihin, vaan kattavat koko Suomen rannikon mukaillen rannikkoon rajoittuvien maanpuolustuspiirien rajoja.

Piiripäälliköt

MERIPP:n nykyinen piiripäällikkö on Henrik Nysten (2011 -).
Uuden-Britannian hauta

Uuden-Britannian hauta (engl. New Britain Trench) on hautavajoama Salomonmeressä Bougainvillen saaresta länteen Uuden-Guinean ja Salomonsaarten välissä. Vajoaman suurin syvyys on 9 140 metriä. Sen itäpäätä kutsutaan toisinaan myös Bougainvillen haudaksi.