google/wiki40b huggingface dataset:
Pohjantähkiö

Ulkonäkö

Pohjantähkiö kasvaa 15–35 senttimetriä korkeaksi. Korsi on pysty, sileä ja 2–4-solmuinen, tyvi ei ole paksuuntunut. Lehdet ovat vuorottain, ruodittomat, tupelliset ja vartta lyhyemmät. Lehtilapa on 3–5 millimetriä leveä, pitkäsuippuinen, litteä ja usein violetinsävyinen, ylin lehti on lyhyt ja väljätuppinen. Kieleke on 1–2 mm pitkä. Kukinto on 1–3 cm pitkä, pysty, lähes palleromainen, tiheä, karhea ja usein sinipunainen, tähkämäinen röyhy. Tähkylät ovat 3–3,8 mm pitkät, litteät ja yksikukkaiset, kukat kaksineuvoiset. Kaleet ovat teräväselkäiset, selkä pitkäkarvainen, tylpät, mutta pitkäotaiset. Ota on noin kaleen pituinen ja hieman uloskaartuva. Helpeet ovat kaleita lyhyempiä ja vihneettömiä. Hedelmä on yksisiemeninen pähkylä eli jyvä. Pohjantähkiö on tuulipölytteinen. Lähilajiin nurmitähkiöön verrattuna pohjantähkiön kukinto on enemmän pallero- kuin lieriömäinen, lyhyempi pituuteensa nähden.

Elinympäristö

Pohjantähkiö kasvaa Suomessa tunturiniityillä, koivikoissa ja lumenviipymäpaikoilla, rannoilla, puronvarsilla, pihoilla ja tienvarsilla. Se on yleinen maan pohjoisosassa Kainuusta ja Oulun korkeudelta alkaen. Etelämpänä Suomessa pohjantähkiö on harvinainen tulokas.
Bonäsholmenin linnavuori

Kalliomäki

Kallio sijaitsee Bonäsbåsetin entisessä saressa, jonne johtaa nykyään maakannas. Maankohoamisen seurauksena Bonäsbåset on kuroutunut järveksi Gennarbyvikeistä ja nykyään sinne virtaa ainoastaan Bonäsån oja. Aikaisemmin on paikalta löytynyt 27 metriä pitkä ja 2,5 metriä leveä kivinen valli, jossa oli kapea aukko. Vallissa oli mukulakiviä ja se ulottui kahden kohouman välissä olevan painauman tai solan poikki. Vuosina 1993 ja 1994 vallin jäännökset eivät olleet selvästi näkyvillä ja antoi aihetta epäilyyn, ettei kyseessä olisikaan ollut muinaislinna. Vuonna 2002 löytyi mäen eteläosasta kiveyksen pohja, jota ei kuitenkaan olla vielä tutkittu.

Tutkimukset

Hackman ja Nordman tutkivat kohdetta yhdessä. He löysivät linnan kaakkoispuolelta 27 metriä pitkän vallin. Vuonna 1993 suoritti Jussi-Pekka Taavitsainen vallien kuntoisuustarkastuksen. Kivivalli löytyi, mutta Taavitsainen piti sitä vaatimattomana. Mukana ollut professori Matti Saarniston mukaan vallille ei kuitenkaan löydy geologista selitystä. Tarkastuksen aiheena olivat nimenomaan vallin jäännökset. Osana seudun inventointia kävivät Juha Laurén vuonna 1994 ja Henrik Jansson ja Jaakko Latikka vuonna 2002 kohteella.
Vieraana kauhujen talossa

Tuotanto

Ohjaaja Roger Corman aloitti yhteistyönsä American International Picturesin (AIP) kanssa 1950-luvulla. Hän ohjasi yhtiölle monia b-elokuvia, jotka kuvattiin mustavalkoisina kymmenessä päivässä. Elokuvat tuottivat yleensä pienen voiton. Markkinat muuttuivat 1960-luvulle tultaessa, ja Corman onnistui vakuuttamaan AIP:n johdon rahoittamaan värielokuvan kuvaamisen, johon menisi 15 päivää. Elokuvan aiheeksi otettiin Edgar Allan Poen novelli Usherin talon häviö.
Elokuvasta Vieraana kauhujen talossa tulikin AIP:n ensimmäinen värielokuva, ja siinä esiintyi tähtinäyttelijä, Vincent Price, mikä oli pienelle elokuvastudiolle harvinaista. Elokuvan koko budjetti oli 270 000 dollaria, josta Pricen palkkaamiseen meni 50 000 dollaria. Suuremman budjetin ansiosta Corman pystyi palkkaamaan elokuvan käsikirjoittajaksikin tieteiskirjailija Richard Mathesonin.
Vieraana kauhujen talossa oli AIP:n tuottoisin elokuva siihen asti. Se keräsi kesällä 1960 lipputuloja kahden miljoonan dollarin arvosta. Seuraavana vuonna ilmestyi AIP:lta toinen Cormanin ohjaama Poe-elokuva Kuilu ja heiluri, jonka tuotannossa oli mukana iso osa Vieraana kauhujen talossa -elokuvan tuotantoryhmästä. Yhteensä Corman ohjasi lopulta seitsemän Poe-elokuvaa AIP:lle.
Yöntilä

Yöntilä on kylä Länsi-Salossa entisen Halikon kunnan alueella aivan Paimion rajan tuntumassa. Yöntilä oli ennen Angelniemen kuntaliitosta Halikon läntisin kylä ja syrjässä kaikesta ennen Vanhan 1-tien valmistumista 1952. Nykyisin Yöntilässä on muutama maatila sekä vähän omakotitaloasutusta.
Yöntilän maasto vaihtelee tasaisesta peltomaisemasta korkeisiin metsäisiin kallioihin. Korkeimmat mäet ovat Kelkkamäki, Vehka-ahonmäki ja Kylmälähteenmäki. Kylän asutus sijaitsee juuri mäkien reunoilla.
Yöntilä on asutettu verokirjojen mukaan vasta myöhäiskeskiajalla. Kylästä tunnetaan neljä kantatilaa Sipilä, Ryyti, Maisila ja Vehka-aho, jotka Sipilän omistaja Matti Rautio yhdisti yhdeksi Yöntilän suurtilaksi vuonna 1918. Myöhemmin Vehka-aho ja Maisila on lohkottu jälleen omiksi tiloikseen.
Kalliorakennus

Kalliorakennus on rakennustoimintaa, jonka kohteena on kallioperä. Se on erilaisten tilojen rakentamista kallion sisään tai kiviaineksen louhintaa pois maa-, vesi- tai talonrakentamisen tieltä. Kalliorakentamisessa käytetään paljolti samoja menetelmiä kuin kaivostoiminnassa sekä tarvekivien ja kiviaineksen louhinnassa.
Suomen ensimmäinen maanalainen kalliorakennuskohde oli Pohjankurun 156 metrin pituinen rautatietunneli, joka valmistui 1898. Sitä aiemmin louhintatöitä tehtiin linnoituksia rakennettaessa ja kaivostoiminnassa. Runsaasti louhintatöitä tehtiin myös Suomenlinnaa ja Saimaan kanavaa rakennettaessa.
Kalliorakenteiksi nimitetään kallioon tehtyihin tiloihin liittyviä tai tilojen välisiä kalliopilareita tai kallioseiniä, jotka toimivat kantavina rakenteina ja ovat materiaaliltaan kalliota.
Vaalan vaakuna

Vaalan vaakuna on Vaalan kunnan tunnus. Vaakunan torniaihe on peräisin Kajaanin kihlakunnan sinetistä, ja sen kaateinen polviorsi viittaa paikkakunnan nimen alkukirjaimeen.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä alainen, kaateinen polviorsi, josta nousee kolmisakarainen torni; molemmat hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja Vaalan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 10. elokuuta 1965. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. tammikuuta 1966.
Punaposkisalamanteri

Ulkonäkö ja koko

Aikuisen yksilön pituus on 9–18,5 senttiä. Väriltään punaposkisalamanteri on musta tai harmaa. Joillakin yksilöillä on punaista poskissa ja jaloissa. Vartalo on hoikka ja pitkä.

Levinneisyys ja elinympäristö

Punaposkisalamanteria tavataan Appalakkien eteläosassa. Sitä esiintyy vuoristometsissä ja se elää maalla.

Lisääntyminen

Munimisaika on kesällä ja syksyllä.
Karthala

Purkaukset

Sekä kaldera että itse vuori ovat muotoutuneet vähitellen jokaisen purkauksen ja laavavirtojen seurauksena. Karthalan viimeisin suuri purkaus tapahtui vuonna 2005, jolloin tuhansia saaren asukkaita evakuoitiin turvaan. Pienempiä purkauksia vuorella on sattunut muun muassa toukokuussa 2006 ja tammikuussa 2007, jolloin Grande Comoren saari asetettiin purkauksen vuoksi hälytystilaan. 1903 vuoresta purkautuneet myrkylliset kaasut surmasivat 17 henkeä. Vuonna 1860 Karthalasta lähtöisin oleva laavavirta ylsi saaren länsirannikolla sijaitsevan Komorien pääkaupungin Moronin pohjoispuolelle, 13 kilometrin päähän tulivuoresta. Laavavirrat ovat yltäneet rannikolle saakka useamminkin sekä saaren länsi- että itäpuolella. Keskimäärin Karthalalla on ollut tapana purkautua 11 vuoden välein ja 1800-luvulta lähtien purkauksia on kertynyt yli toistakymmentä.
Hurrikaani Fabian

Hurrikaani Fabian oli kuudes nimetty trooppinen myrsky vuoden 2003 Atlantin hurrikaanikaudella ja tuon kauden ensimmäinen varsinainen trooppinen hirmumyrsky. Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla se luokiteltiin toiseksi korkeimpaan eli 4. luokkaan. Se surmasi kahdeksan henkeä ja aiheutti suuria taloudellisia vahinkoja ennen kaikkea Bermudalla, Puerto Ricossa ja Dominikaanisessa tasavallassa.

Hurrikaanin kehitys

Hurrikaani Fabianiksi kehittyvä häiriö havaittiin elokuun 25. päivänä Afrikan länsipuolella. Se sai nimensä 28. elokuuta, kun sen konvektio järjestäytyi nauhamaisiksi rakenteiksi. 30. elokuuta matalapaine voimistui hurrikaaniksi. Konvektio keskittyi 18 km leveän silmän ympärille, ja tuulet voimistuivat 55 m/s:iin. Fabian voimistui edelleen ja saavutti 4. luokan myöhään elokuun 31. päivänä. Ukkonen oli rajua hurrikaanin reunavallipilvessä. Voimakkaimmillaan Fabian oli syyskuun 2. päivänä, jolloin tuulen nopeudeksi arvioitiin 64 m/s. Silloin Fabian oli 555 km Pienten Antillien itäpuolella. Tämän jälkeen Fabian alkoi heiketä. Se voimistui vielä hetkeksi 4. luokkaan syyskuun 4. päivänä, mutta heikkeni uudelleen ja jatkoi matkaansa kohti Bermudaa. Se sivuutti Bermudan 23 kilometrin päästä 3. luokan hurrikaanina 5. syyskuuta. Fabian jatkoi matkaansa kylmemmille vesille ja muuttui lopulta keskileveysasteiden liikkuvaksi matalapaineeksi 8. syyskuuta.

Tuhot

Vaikka Fabianin keskus ei kulkenutkaan Bermudan maa-alueiden yli, sen tuulet ja sateet runtelivat saarta pahoin. Se oli pahin Bermudaa koetellut hurrikaani sitten vuoden 1963 hurrikaani Arlenen. Neljä ihmistä kuoli huuhtouduttuaan Bermudan pengertieltä mereen. Lisäksi neljä ihmistä hukkui Yhdysvaltojen Atlantinpuoleisella rannikolla. Myrskyn nostaattamat aallot tekivät tuhojaan Puerto Ricossa ja Dominikaanisessa tasavallassa. Yhteensä Fabianin arvioitiin aluksi aiheuttaneen jopa 300 miljoonan senaikaisen Yhdysvaltojen dollarin vahingot, mutta arvio tarkennettiin myöhemmin 75 miljoonaan.
Fabian tuhosi myös uhanalaisen bermudanviistäjän pesiä: se pyyhki yli kolmen kyseisen lintulajin neljästä tunnetusta pesimäsaaresta.
Reppu ja reissumies

Reppu ja reissumies on Reino Helismaan sanoittama ja Toivo Kärjen säveltämä musiikkikappale, joka tunnetaan parhaiten Tapio Rautavaaran esittämänä. Rautavaara levytti laulun vuonna 1965. Kesäkuussa 1965 ilmestyneen singlelevyn kääntöpuolella on toinen Helismaan alun perin Rautavaaralle tekemä kappale, Kulkurin iltatähti.
Helismaa ja Kärki olivat tehneet laulun Rautavaaralle jo 1950-luvun alussa, mutta se ei silloin kelvannut hänelle. Sen lauloikin ensimmäisenä levylle Matti Louhivuori vuonna 1951. Jorma Ikävalko esitti "Reppu ja reissumiehen" 1951 elokuvassa Rovaniemen markkinoilla, mutta hän ei koskaan levyttänyt kappaletta.
Hieman ennen kuolemaansa Helismaa pyysi Rautavaaraa uudelleen laulamaan levylle tämän laulun sekä myös kappaleen "Kulkurin iltatähti", ja Rautavaara toteutti nyt ystävänsä toiveen. Nykyään Rautavaaran levytys on tunnetumpi kuin Louhivuoren alkuperäinen versio.
»Reppu ja reissumies
Siinä varmaan on sellainen pari
Oli kylmä tai vaikkapa vari
Niin kumpikin paikkansa ties» 
(Kappaleen kertosäkeistö)
Elephant & Castlen metroasema

Historia

Asema rakennettiin kahdessa osassa. City & South London Railwayn (nykyisin osa Northern Linea) asema avattiin 18. joulukuuta 1890, Baker Street & Waterloo Railwayn (nykyisin Bakerloo Line) 5. elokuuta 1906 viisi kuukautta muuta linjaa myöhemmin. Vaikka asemat kuuluivat eri yhtiöille, laitureiden välillä avattiin maanalainen yhteys 10. elokuuta 1906.
C&SLR:n asemarakennus oli vastaavanlainen kuin Kenningtonissa. Se rakennettiin osittain uudelleen 1920-luvulla, kun tunneleita uudistettiin. Se rakennettiin kokonaan uudelleen 1960-luvulla, kun sen viereen rakennettiin Elephant & Castlen ostoskeskus ja liikenneympyrä, ja toisen kerran 2000-luvun alussa. BS&WR:n alkuperäinen asema on sen sijaan säilynyt lähes ennallaan. Se on tyypillinen Leslie Greenin suunnittelema rakennus. Suurin muutos on rakennukseen lisätty moderni, lasiseinäinen laajennus.
Ensimmäinen metrossa syntynyt lapsi syntyi Elephant & Castlessa vuonna 1924. Lehdistön mukaan vauva sai etunimikseen Thelma Ursula Beatrice Eleanor (nimikirjaimet TUBE, Lontoon metron lempinimi). Tämä tarina osoittautui myöhemmin virheelliseksi: tyttö sai nimekseen Marie Cordery.

Asema nykyään

Asemaan kuuluu kaksi rakennusta maan pinnalla, jotka aseman läheisistä liikenneympyröistä pohjoisempi lähes erottaa toisistaan. Pohjoisempaan asemarakennukseen mennään sisään alkuperäisestä sisäänkäynnistä, mutta uloskäynti tapahtuu uuden laajennuksen kautta. Pohjoisesta asemarakennuksesta on suorempi reitti Bakerloo Linelle, ja eteläinen rakennus on lähempänä Northern Linen laitureita. Liukuportaita ei ole, vaan kummastakin asemahallista laitureille kuljetaan joko hisseillä tai pitkin jyrkkiä ja kapeita kierreportaita.
Elephant & Castle toimii myös kuljettajavarikkona. Lontoon metrolla onkin aseman yhteydessä olevassa toimistorakennuksessa hallintotilojen lisäksi kuljettajien lepo- ja majoitustiloja.
Bob Martin

Bob Martin (s. 11. marraskuuta 1897, k. 1978) oli raskaansarjan nyrkkeilijä, joka voitti USA:n armeijan Eurooppaan sijoitettujen joukkojen raskaansarjan mestaruuden ensimmäisen maailmansodan aikana. Hän otteli tulevaa raskaansarjan mestaria Gene Tunneytä vastaan vuonna 1918, mutta hävisi neljännessä erässä.
Emil Huikkonen

Emil Huikkonen (14. syyskuuta 1890 Toivakka – 20. elokuuta 1962) oli suomalainen jääkärivänrikki.

Perhe ja koulutus

Huikkosen vanhemmat olivat maanviljelijä Aleksi Huikkonen ja Vilhelmiina Ilmonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Tyyne Vanhasen kanssa. Huikkonen kävi yhden luokan kansakoulua.

Jääkärikausi

Huikkonen työskenteli koneasentajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 8. joulukuuta 1915. Hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä . Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella.

Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Huikkonen palveli Suomen tykistökoulussa, mistä hänet siirrettiin tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä 1. marraskuuta 1918 Raskaan tykistörykmentin 2. patteriin. Rykmentissä hän toimi 1. marraskuuta 1919 alkaen 1. patteriston rehumestarina ja 31. lokakuuta 1921 alkaen patterin kengitysseppänä. Armeijasta hän erosi 23. syyskuuta 1922 ja siirtyi työnjohtajaksi Hackman & co:n sahalle Pölläkkälään, kunnes vuonna 1927 hän siirtyi palvelukseen Viipurin-Pölläkkälän rautatierakennustyömaalle. Hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1929 ja hänet sijoitettiin Maalentoeskaaderiin, missä hän toimi hävittäjälaivueen laivuevääpelinä. Hänet siirrettiin 28. huhtikuuta 1934 lentolaivueen kirjuriksi Lentoasema 5:een.

Talvi- ja jatkosota

Huikkonen osallistui talvisotaan edelleen Lentolaivue 10:n kirjurina, josta hänet siirrettiin välirauhan aikana Lentolaivue 30:n esikuntavääpeliksi, missä tehtävässä hän jatkoi myös jatkosodan puhkeamisen jälkeenkin. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi sotien jälkeen. Hänet haudattiin Lahteen.
Harmonirkko

Koko ja ulkonäkö

Etusiivet ovat tasaisen harmaat ilman minkäänlaisia punertavia sävyjä. Siiven poikki kulkee kaksi aaltoilevaa poikkiviirua, joiden vierellä on vaaleaa varjostumaa. Keskitäplä on tumma, mutta sitä ympäröi vaalea reunus. Siiven takareunassa on tumma suomutupsu. Takasiivet ovat harmaat, mutta etusiipiä vaaleammat. Takasiivissä on tumma keskitäplä, vaalea kaarijuova sekä tumma laikku takareunan ulkonurkassa. Siipiväli 40–45 mm.

Levinneisyys ja lentoaika

Harmonirkko on boreaalinen laji, joka on 1900-luvun aikana levinnyt länteen ja etelään. Nykyisin sitä tavataan Itä-Ranskasta ja Italian pohjoisosista Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja Venäjän läpi Kiinaan, Koreaan ja Japaniin saakka. Länsi-Euroopasta laji puuttuu. Suomessa sitä tavataan suurimmassa osassa maata pohjoisimpien havaintojen ollessa Keski-Lapista ja Inarista. Perhoset lentävät yhtenä tai kahtena sukupolvena, joista ensimmäinen on lennossa toukokuulta elokuulle ja toinen, harvinaisempi ja vähälukuisempi, heinäkuulta syyskuulle.

Elinympäristö ja elintavat

Euroopassa harmonirkon elinpiiriä ovat lehti- ja sekametsät, metsanlaiteet, pensaikot ja kulttuuriympäristöt. Idempänä se on taigalaji. Perhosten määrä vaihtelee vuosittain, mutta yleensä se on harvalukuinen. Perhosten lento alkaa illan hämärtyessä ja voi jatkua lämpimänä yönä aamuyölle saakka. Koiraat tulevat helposti valolle, naaraat varsin harvoin. Naaraan tuottama feromoni houkuttelee harmonirkkokoiraiden lisäksi myös tamminirkon (Drymonia ruficornis) koiraita.
Parittelu kestää yleensä parin kohtaamista seuraavaan yöhön saakka. Naaras munii 150–200 munaa yksitellen tai pieniksi ryhmiksi lehtien alapinnoille. Toukat elävät yksinään ja niitä löytää lehtien alapinnoilta, sivuilta tai oksilta. Suurin osa toukista elänee latvustoissa, vaikka niitä voi löytyä alemmiltakin oksilta. Toukka koteloituu maahan, maa-aineksella naamioituun valkoiseen kotelokoppaan. Kotelo talvehtii lähes aina kaksi kertaa ennen perhosen kuoriutumista.

Ravintokasvi

Toukan ravintokasvi on pääasiassa haapa (Populus tremula), mutta joissakin määrin myös pajut (Salix).
Olli Ketola

Olli Ketola on suomalainen muusikko, äänittäjä ja miksaaja.
Ketola on soittanut kitaraa Nicole -yhtyeessä vuodesta 1998 ja sekä KILT. -yhtyeessä vuodesta 2011. Hän on hoitanut Biotech Records -levy-yhtiötä vuodesta 2001. 2010 hän perusti Old School Studion, jossa hän toimii äänittäjänä ja tuottajana. Ketola on myös tehnyt useita musiikkivideoita ja DVD-tuotantoja toimien mm. kuvaajana, ohjaajana, valaisijana ja leikkaaja.
Ninoy Aquinon kansainvälinen lentoasema

Historia

Ensimmäinen Manilaa palvellut lentoasema avattiin heinäkuussa 1937 Yhdysvaltojen Kauko-Idän ilmavoimien päätukikohtana toimineessa Nielson Fieldissä nykyisin Makatin alueella. Vuonna 1948 tapahtuneen Yhdysvaltojen vetäytymisen myötä lentoasema siirrettiin nykyiselle sijainnilleen Villamorin lentotukikohtaan, jota silloin kutsuttiin Nichols Fieldiksi. Alkuperäinen rakennus sijaitsi nykyisen NAIA-2 terminaalin kohdalla. Vuonna 1981 tulipalo tuhosi suuren osan lentoaseman terminaalirakennuksesta ja sen tilalle rakennettiin uusi. 17. elokuuta 1987 lentoasema sai nykyisen nimensä, jolla haluttiin kunnioittaa filippiiniläistä senaattoria Benigno Aquino nuorempaa, jonka lempinimi oli Ninoy. 21. elokuuta 1983 Ferdinand Marcosin presidenttikaudella entinen senaattori Ninoy salamurhattiin lentoasemalla hänen ollessaan palaamassa maahan Yhdysvalloissa viettämästään vapaaehtoisesta maanpaosta. Murha johti Marcosin syrjäyttämiseen vallasta ja Ninoyn vaimon Corazon Aquinon nousuun presidentiksi.
Suunnitelma lentoaseman laajentamiseksi valmistui vuonna 1989. Lentoasemalle päätettiin rakentaa kaksi uutta terminaalia ja vuonna 1998 valmistuivat sekä NAIA-2 että NAIA-3.
Philippine Airlines ja sen tytäryhtiö Air Philippines käyttävät yksinoikeudella NAIA-2 terminaalia. Kaikki muut lentoyhtiöt toimivat NAIA-1 terminaalista. Jo vuonna 1991 NAIA-1 oli liian pieni ja kasvaneen matkustajamäärän myötä tilanne on muuttunut jatkuvasti pahemmaksi ja useat lentoyhtiöt ovat lopettaneet lennot Manilaan terminaalin huonon kunnon vuoksi. Vuonna 1997 Filippiinien hallitus hyväksyi suunnitelman uuden terminaalin rakentamiseksi. Terminaalin oli määrä valmistua vuonna 2002, mutta teknisten ja juridisten ongelmien johdosta valmistuminen on viivästyi ja se avattiin rajoitetusti maan sisäiselle liikenteelle vasta 22. heinäkuuta 2008. Cebu Pacific -lentoyhtiön kansainväliset lennot siirtyivät terminaaliin elokuun alusta 2008.
Ilmari Piilonen

Ilmari ”Illu” Piilonen (1917 – 1999) oli suomalainen Konginkankaalla asunut pienviljelijä ja sotainvalidi joka näytteli monissa Mikko Niskasen elokuvissa.
Piilosella oli pientila Konginkankaan Koivulassa, Lapinnimen rannalla. Hänen vaimonsa kuoli varhain ja Piilonen jäi yksin huoltamaan kuutta lastaan. Hän oli elokuvaohjaaja Mikko Niskasen ystävä, oli mukana rakentamassa Niskasen ateljeekotia Käpykoloa Konginkankaalle, toimi illanvietoissa viulua soittavana pelimannina sekä kulki Niskasen mukana matkoilla Suomessa ja ulkomailla. Niskanen teki hänestä Ruotsin televisiolle 12 minuutin pituisen lyhytelokuvan Illu, Rantojen Keisari. Piilonen esiintyi myös Mikko Niskasen vuonna 1973 ohjaaman neliosaisen Pienviljelijöitä dokumenttisarjan kolmannessa osassa Pellot paketissa.
Pianosonaatti nro 14 (Beethoven)

Ludwig van Beethovenin pianosonaatti nro 14 cis-molli op. 27 nro 2, joka tunnetaan yleisesti nimellä Kuutamosonaatti, on yksi Beethovenin tunnetuimmista sonaateista. Beethoven sävelsi teoksen vuonna 1801, ja se on omistettu Beethovenin oppilaalle, 17-vuotiaalle kreivitär Giulietta Guicciardille, johon Beethoven oli rakastunut. Beethoven ei ole antanut tällekään sonaatille lisänimeä itse, vaan nimen antoi saksalainen musiikkikriitikko Ludwig Rellstab, joka vertasi kappaletta öiseen Luzernjärveen.  Sonaatin ensimmäinen osa on erittäin soitettu myös amatöörien parissa, sillä se ei ole teknisesti niin vaikea kuin muut sonaatin osat.
The Birthday of the World and Other Stories

The Birthday of the World and Other Stories on Ursula K. Le Guinin vuonna 2002 ilmestynyt tieteisnovellikokoelma.
Keltainen kirjasto

Keltainen kirjasto on Tammen kirjasarja, jossa julkaistaan käännöskirjallisuutta. Ensimmäinen teos, Alan Patonin Liian myöhään vesipääsky, ilmestyi vuonna 1954. Sarja sisältää yhteensä yli 400 kirjaa.
Keltaisen kirjaston perusti Tammen vuonna 1982 eläkkeelle jäänyt toimitusjohtaja Jarl Hellemann. Teossarjassa on 30 Nobel-palkittua kirjailijaa, joista muutamien teoksia on ilmestynyt sarjassa jo vuosia ennen palkinnon myöntämistä. 
Sarjassa ilmestyy vuosittain 7–10 teosta. Kirjoista on tullut keräilykohteita, mikä on nostanut pienempinä painoksina ilmestyneiden teosten hintoja antikvaarisissa kirjakaupoissa. Uusia painoksia ilmestyy suosituista teoksista jatkuvasti, mutta keräilijät arvostavat juuri varhaisempia painoksia. Vuodesta 2009 alkaen sekä uudempia että vanhempia sarjan teoksia on julkaistu Keltaisina Pokkareina.

Historiaa ja kirjailijoita

Kirjasarjan alkaessa ilmestyä Suomessa elettiin sotien jälkeistä pula-aikaa. Kun tavaroista oli sotien jälkeisessä Suomessa pulaa, keskityttiin henkiseen kulttuuriin. Kirjojen painokset olivat suuria ja teoksia luettiin ahkerasti. Uusien kustantamoiden syntyä auttoi, ettei 1940 perustettu liikevaihtovero ulottunut aluksi kirjoihin. Kuin näin tapahtui 1940–50-lukujen taitteessa, monet kustantamot lopettivat toimintansa.
Keltainen kirjasto on Suomen pitkäikäisin kirjasarja ja myös kansainvälisesti ainutlaatuinen ilmiö. Kun Boris Pasternak sai Nobelin palkinnon 1958, Tohtori Živago ilmestyi samana vuonna Juhani Konkan suomentamana. Kun John Steinbeck sai Nobelin palkinnon 1962, Keltaisessa kirjastossa oli ilmestynyt kolme hänen teostaan, Vihan hedelmät, Tyytymättömyyden talvi ja Helmi. Jo vuonna 1958 sarjassa oli ensimmäinen japanilainen teos, Yasunari Kawabatan Lumen maa. Kawabata sai Nobel-palkinnon kymmenen vuotta myöhemmin. Vuonna 1999 palkitun Günter Grassin teoksia on julkaistu sarjassa kaikkiaan kahdeksan. Myös vuonna 2007 palkitulta Doris Lessingilta julkaistiin sarjassa jo aiemmin ilmestynyt teos. Sarjan uusimmat nobelistit ovat Orhan Pamuk (2006), Herta Müller (2009), Tomas Tranströmer (2011) sekä Alice Munro (2013). Nobel-veikkausten kärjessä on viime vuosina ollut säännöllisesti japanilainen Haruki Murakami.
Sarjan perustaja Jarl Hellemann piti sen kulmakivenä James Joycen Odysseusta, jonka suomensi Pentti Saarikoski. Joycelta julkaistiin sarjassa myös teokset Dublinilaisia ja Taiteilijan omakuva nuoruuden vuosilta, josta tosin ensimmäinen painos ilmestyi jo ennen sarjan alkua, 1946. 
Sarjan ajallinen takaraja on ensimmäinen maailmansota.
Kaksi sarjan teoksia valottavaa kirjoituskokoelmaa on ilmestynyt vuosina 1994 ja 2004. Vuonna 1986 on myös ilmestynyt Keltainen muistikirja sisältää sarjan lyhyen historian sekä tiedot 200 ensimmäisestä sarjan kirjasta, muutaman rivin tekstiä kunkin kirjan alusta ja tilaa kirjoja koskeville muistiinpanoille.
Thomas (elokuva)

Juoni

Elokuva kertoo 80-vuotiaasta Thomaksesta (Pöysti) ja tämän yksinäisestä, eristyneestä elämästä pienessä asunnossaan. Juoni etenee hitaasti aina lopun yllätykseen saakka, kun Thomas kohtaa menneisyytensä.
Janne Turkki

Janne Turkki (s. 1977) on suomalainen freelancenäyttelijä ja sijaisnäyttelijä.
Turkki esiintyi huhtikuusta 2010 marraskuuhun 2010 Salatut elämät -sarjassa esittäen Esa Leivoa.
Aelia Eudocia

Aelia Licinia Eudocia oli (noin 401 – 460) oli Itä-Rooman keisari Theodosius II:n vaimo. Hän oli kotoisin Ateenasta ja hänen alkuperäinen nimensä oli Athenais.