google/wiki40b huggingface dataset:
Kerstin Nylander

Kerstin Signe Nylander, oikea nimi Kerstin Lindström, käytti myös nimeä Kerstin Lagus (6. maaliskuuta 1899 Pietari, Venäjä – 18. lokakuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli kiinnitettynä Helsingin Svenska Teaterniin 1925–1960 ja toimi siellä myös ohjaajana.
Nylanderin ominta alaa olivat vaativat traagiset naishahmot, mutta hän oli myös älykäs komedienne. Hän näytteli paitsi ruotsiksi myös suomeksi. Hän esiintyi useissa elokuvissa, muun muassa Carl von Haartmanin ohjaamassa elokuvassa Korkein voitto (1929) ja T. J. Särkän ohjaamassa elokuvassa Juha (1956). Yhden parhaista rooleistaan ja ehkä omimpaan lajiinsa täydellisimmin sopivan roolinsa hän teki Risto Orkon elokuvassa VMV 6, jossa hän esitti salakuljettajien mustanpuhuvaa donnaa Lila Landersia, jolla oli toivoton tehtävä vietellä Joel Rinteen yhtä loistokkaasti tulkitsema, tahallisen yliampuvan kirkasotsainen merivartija.
Rooli oli äärimmäisen vaikea, ei vähiten käsikirjoittaja Mika Waltarin tahallisen yliampuvan tekstin takia, mutta Nylander piirsi loistokkaan kuvan pahasta ja paatuneesta naisesta.
Nylanderin puoliso oli Svenska Teaternin näyttelijä Erik Lindström. Myös Lindström sai Pro Finlandia -mitalin. Ensimmäinen puoliso oli Gunnar Wilhelm Lagus.
Icacinaceae

Tuntomerkit

Heimon lajit ovat puita, pensaita tai liaaneja. Kasvit ovat usein kauttaaltaan nukkamaisia tai karvaisia. Lehdet ovat liuskattomia ja ne sijaitsevat varressa vuorottain. Kukat ovat symmetrisiä ja yleensä säteittäisiä, joskus vastakohtaisia. Hedelmä on luumarja ja se on muodoltaan pyöreä tai soikea.

Levinneisyys

Heimo kasvaa trooppisessa vyöhykkeessä.

Luokittelu

Icacinaceae-heimo käsittää 24 tai 25 sukua ja noin 150 lajia. Runsaslajisimmat suvut ovat Pyrenacantha (30 lajia) ja Iodes (28 lajia). Heimo on läheinen Garryales-lahkolle.
Jotkut suvut, jotka ennen luettiin heimoon Icacinaceae, on myöhemmin joissakin yhteyksissä sijoitettu heimoihin Cardiopteridaceae, Stemonuraceae ja Pennantiaceae.
Massimo De Vita

Massimo De Vita (s. 29. toukokuuta 1941 Milano) on italialainen Disney-sarjakuvapiirtäjä, Pier Lorenzo De Vitan poika. Tunnetuinta De Vitan tuotantoa ovat olleet hänen Taikaviitta-tarinansa ja Indiana Hopo -sarjat. Hän aloitti ensin isänsä sarjojen tussaajana, mutta pääsi pari vuotta myöhemmin Topolino-lehteen töihin. Aluksi hän suunnitteli ulkomaisten sarjojen taittoa, mutta sai pian piirrettäväksi ensimmäisen tarinansa.

Ura piirtäjänä

Massimo aloitti Disney-uransa 1960-luvun alussa, tussaamalla isänsä sarjoja. Hänen ensimmäinen tarinansa oli Paperon de Paperoni contro Mandracchio vuodelta 1962. Hän on tunnettu sarjasta Olipa kerran... Amerikka, jossa Mikki Hiiri seikkaili Yhdysvaltain historian käännekohdissa. Näyte De Vitan varhaisimmasta tyylistä on tarina Roope setä näkee kaiken (vuodelta 1963) taskukirjassa Rohkea rokan syö. Ensimmäinen Suomessa julkaistu De Vitan tarina on Voitto kotiin (Aku Ankan naurupommi).
1970-luvulle tultaessa De Vita omaksui tyylin, joka oli hyvin lähellä Romano Scarpaa. 1970-luvun Scarpaa ja De Vitaa voi olla vaikea erottaa. Tärkeimmät erot ovat, että De Vitan viiva on paksumpi ja pehmeämpi ja hahmot hieman pyöreämpiä ja staattisempia kuin Scarpalla. Tällä tyylillä on piirretty suurin osa De Vitan klassisista Taikaviitoista.
1980-luvulla De Vita omaksui tyylin, joka oli lähempänä Giorgio Cavazzanoa. Indiana Hopo -tarinat edustavat tätä tyyliä. 1980-luvulla hän loi myös Taikamiekka -tarinasarjan. De Vita on luonut muun muassa Professori Zapotekin ja Marlinin. 1990-luvulla on julkaistu paljon hänen klassisia taikaviitta tarinoita ja hän on muutenkin ollut melkein alusta saakka Aku Ankan Taskukirjan kantava voima.
2000-luvulla on julkaistu paljon hänen Mikki Hiiri ja Mik de Hiir tarinoita. Hän ei ole piirtänyt 2000-luvulla yhtään Ankkatarinaa. Nykyään hän piirtää enemmän Mikki Hiiri -tarinoita, mutta hänet tunnetaan paremmin Ankoistaan. Tänä vuonna internetissä on ollut adressi, jossa vaaditaan, että De Vitan pitäisi alkaa taas piirtämään ankka-sarjoja. Tähän mennessä taiteilija ei ole itse kommentoinut asiaa.
Robert Shirley

Sir Robert Shirley (s. noin 1581 – k. 13. heinäkuuta 1628 Qazvin, Persia) oli englantilainen matkailija ja seikkailija.
Robert Shirley meni veljensä Anthonyn kanssa Persiaan vuonna 1598. Shirley koulutti ja uudisti Persian armeijaa. Robert jäi vielä Persiaan Anthonyn palattua Eurooppaan, sillä hän oli mennyt naimisiin tšerkessinaisen kanssa. Robert Shirley pysyi Persiassa vuoteen 1608, kunnes šaahi Abbas I lähetti hänet diplomaattisiin tehtäviin Jaakko I:n ja muiden eurooppalaisten kuninkaiden hoviin. Shirleyn tehtävänä oli yhdistää kristityt prinssit liittoon persialaisten kanssa turkkilaisia vastaan.
Ensimmäisenä Shirley meni Puolaan, jossa häntä viihdytti kuningas Sigismund. Saman vuoden kesäkuussa Saksassa hän sai keisari Rudolf II:lta jaarlin ja Rooman valtakunnan ritarin arvon. Myös paavi Paavali V vihki Shirleyn jaarliksi. Saksasta hän matkusti Firenzeen, Roomaan, Milanon ja Genovaan. Joulukuussa 1609 Shirley saapui Barcelonaan. Espanjassa Shirley asui vaimonsa kanssa kesään 1611.
Vuonna 1613 Shirley palasi Persiaan, mutta Eurooppa kutsui jälleen vuonna 1615. Shirleyn kolmas matka Persiaan alkoi 1627, mutta pian maahan saapumisensa jälkeen hän kuoli Qazvinissä.
Robert Shirleyn vanhemmat veljet Anthony ja Thomas Shirley olivat myös tunnettuja seikkailijoita.
Pjongjangin taistelu

Taustaa

Japanin I armeijakunta nousi maihin 12. kesäkuuta ilman vastarintaa Chemulpossa (nyk. Inchon). Keisarillisen Japanin armeijan marsalkka Yamagata Aritomon komentamaan I armeijakuntaan kuuluivat kenraaliluutnantti Nozu Michitsuran Hiroshimasta koottu 5. maakuntadivisioona ja kenraaliluutnantti Katsura Tarōn Nagoyasta koottu 3. maakuntadivisioona. Joukkojen yhteisvahvuus oli noin 10 000 miestä.
Joukot etenivät ensin etelään, jossa he kävivät Seonghwanin taistelun. Taistelun jälkeen armeija palasi pohjoiseen kohti Pjongjangia. Matkalla armeija sai täydennyksiä joukoista, jotka olivat nousseet maihin Busanissa ja Wŏnsanissa.
Noin 13 000-15 000 Kiinan keisarikunnan Beiyangin armeijan sotilasta saapui 4. elokuuta 1894 Pjongjangiin aloittaen kaupungin muurien kunnostamisen sekä alueen linnoittamisen. Taistelun alkaessa noin 13 000 kiinalaissotilasta oli ryhmittynyt juoksuhaudoilla yhdistettyihin esteiden suojaamiin 27 linnakkeeseen.

Taistelu

Japanilaiset joukot etenivät Pjongjangiin eri suunnista. 15. syyskuuta joukot tekivät suoran hyökkäyksen linnoitusta vastaan pohjoisesta ja kaakosta heikon tykkitulen tukemana. Kiinalaisten vahva puolustus romahti japanilaisten tehdessä odottamattoman sivustahyökkäyksen selustaan. Iltapäivällä linnake nosti valkoisen lipun antautumisen merkiksi, mutta antautuminen viivästyi voimakkaan sadekuuron vuoksi. Käyttäen viivästystä ja laskeutuvaa pimeää hyväkseen eloonjääneet kiinalaiset pakenivat rannikolle ja matalan Jalujoen yli rajakaupunki Wijuun (nyk. Uiju)

Seuraukset

Pjongjangin taistelun jälkeen Japanin 1. armeijan komentajaksi tuli kenraali Nozu marsalkan terveysongelmien vuoksi. 5. divisioonan komentajaksi tuli kenraaliluutnantti Yasukata Oku. Japanilaisjoukot jatkoivat etenemistä pohjoiseen Jalujoelle ilman vastarintaa kiinalaisten päätettyä vetäytyä Pohjois-Koreasta ja asettua puolustukseen Jalujoen pohjoisrannalle.
Harriet Beecher Stowe

Harriet Elizabeth Beecher Stowe (14. kesäkuuta 1811 – 1. heinäkuuta 1896), alkuperäiseltä nimeltään Harriet Elizabeth Beecher, oli yhdysvaltalainen kirjailija ja orjuuden vastustaja. Hänen kuuluisin teoksensa on orjien elämää kuvaava romaani Setä Tuomon tupa (engl. Uncle Tom’s Cabin).
Harriet Beecher syntyi Connecticutissa. Hänen isänsä oli Lyman Beecher, bostonilainen orjuutta vastustava saarnaaja, ja hänen veljensä oli kuuluisa pappi Henry Ward Beecher. Vuonna 1832 Beecherin perhe muutti Ohioon, orjuuden vastustajien vahvalle tukialueelle, jossa perheen isästä tuli pappisseminaarin rehtori. Ohiossa Harriet Beecher sai ensi käden tietoa orjuudesta ja orjuutta vastustavasta liikkeestä, joka auttoi orjia pakenemaan Kanadaan.
Vuonna 1836 Harriet Beecher meni naimisiin Calvin Stowen kanssa, joka oli pappi ja jäänyt leskeksi. Myöhemmin he muuttivat Mainessa sijaitsevaan Brunswickin kylään, jonka Bowdoin Collegesta aviomies sai akateemisen viran. Harrietilla ja Calvinilla oli seitsemän lasta, mutta osa lapsista kuoli jo nuorina.
Vuonna 1850 säädetty paenneiden orjien auttamisen kriminalisoiva laki (The Fugitive Slave Law) provosoi Beecher-Stowen kirjoittamaan Setä Tuomon tupa -teoksen (1851), ensimmäisen tunnetun yhdysvaltalaisen romaanin, jossa oli mustaihoinen päähenkilö. Teos ilmestyi ensin orjuuden vastustajien National Era -sanomalehdessä jatkokertomuksena. Se herätti valtavasti huomiota ja raivostutti orjuuden kannattajia. Teoksen orjuuden kuvausta pidettiin häpeämättömän valheellisena, ja erityisesti papit syyttivät kirjailijaa jumalattomuudesta. Siitä huolimatta se oli osaltaan muokkaamassa asenteita orjuutta kohtaan vähemmän suopeiksi.
Beecher-Stowen toinen romaani Dred: A Tale of the Great Dismal Swamp oli myös orjuutta vastustava teos. Hän kirjoitti muitakin teoksia, mutta ne ovat jääneet paljolti Setä Tuomon tupa -romaanin varjoon. Beecher-Stowen pääteos on ilmestynyt useina suomennoksina, ensimmäisenä nuorisosovituksina. Suomessa hänen teoksiaan julkaistiin myös lehdissä jatkokertomuksina.
Suomalainen naisliikkeen aktiivi Alexandra Gripenberg matkusti vuonna 1888 Yhdysvaltoihin. Matkallaan hän tapasi jo iäkkään Beecher Stowen ja Mark Twainin Hartfordissa. Gripenbergin matkakertomus oli suosittu teos sekä suomeksi että ruotsiksi julkaistuna. Hän otti kertomuksessa vahvasti kantaa Yhdysvaltojen intiaanien ja mustan väestön sorrettuun asemaan. Kertomus toi osaltaan rotukysymyksen ja Setä Tuomon tuvan tutuksi suomalaisile.
Herbert Reinecker

Herbert Reineker (24. joulukuuta 1914 Hagen, Nordrhein-Westfalen, Saksa — 27. tammikuuta 2007) oli saksalainen käsikirjoittaja, yksi Euroopan tunnetuimmista. Hän teki käsikirjoituksia televisiosarjoihin Siska, Derrick ja Komissaari. Hän käsikirjoitti kaikki Derrickin ja Komissaarin jaksot. Elokuvista parhaiten menestyivät Vakoilupäällikkö Canaris (1954) ja Weg die Freiheit (1953).

Yksityiselämä

Herbert Reinecker oli kaksi kertaa naimisissa, ensimmäisestä liitosta hänellä on kaksi lasta. Hän piti matkustamisesta, purjehduksesta ja golfista. Herbert Reineker kuoli 92-vuotiaana.
Vaara-Suomi

Vaara-Suomi luonnontieteellisenä maakuntana

Maisemamaakuntajaossa Vaara-Suomi jakautuu jotakuinkin kahtia: Vaara-Karjalaan, johon kuuluu suuri osa Pohjois-Karjalaa, sekä Kainuun ja Kuusamon vaaramaahan, johon kuuluu pääosa Kainuusta ja Koillismaasta. Lisäksi Oulujärvi ympäristöineen muodostaa tässä jaottelussa oman erillisen Oulujärven seudun. Tosin Oulujärveä ympäristöineen ei aina muutoinkaan lasketa varsinaisesti Vaara-Suomeen kuuluvaksi.
Paul Kuusberg

Paul Kuusberg (30. huhtikuuta 1916 Tallinna –21. tammikuuta 2003) oli virolainen kirjailija ja päätoimittaja. Kuusbergin teoksia on käännetty noin 30 kielelle, suomeksi romaanit Enn Kalmin kaksi minää (1964) ja Andres Lapeteuksen tapaus (1967).
Kuusberg työskenteli isänsä tavoin rakennusmiehenä Viron itsenäisyyden vuosina, kunnes liittyi 1940 puna-armeijan Viron armeijakuntaan koska kannatti Viron neuvostomiehitystä. Vuosina 1944–1946 hän toimitti divisioonan lehteä, josta alkoi pitkä toimittajaura. Kuusberg toimi Looming-kirjallisuuslehden päätoimittajana 1957–1960 ja 1968–1976. Vuosina 1976–1983 hän toimi Viron neuvostotasavallan kirjailijaliiton johtokunnan puheenjohtajana.
Paul Kuusberg aloitti kirjailijanuransa vasta nelikymmenvuotiaana esikoisromaanilla Müürid (”Muurit”, 1957), joka kuvasi Viron työväenluokan vallankumouksellisen tietoisuuden kasvua 1930-luvun lopulla. Paljon parempana pidetään hänen toista romaaniaan Enn Kalmin kaksi minää (1961, suom. 1964), joka kuvaa puha-armeijan Viron armeijakunnan taisteluja nuoren sotamiehen näkökulmasta. Sotavuosista kertovat myös Kuusbergin romaanit Südasuvel (”Keskikesällä”, 1966) ja Üks öö (”Yksi yö”, 1973).
Kuusbergin toinen suomennettu romaani Andres Lapeteuksen tapaus (1963, suom. 1967) kuvaa entisen rintamaupseerin rappiota sodanjälkeisissä oloissa ihanteettomaksi hyödyntavoittelijaksi. Romaanissa Vihmapiisad (”Sadepisarat”, 1976) Kuusberg yhdistää edellisten romaaniensa teemat neljän koulutoverin kautta nähdyiksi.
Paul Kuusbergin tuotantoon kuuluvat myös omaelämäkerrallinen novellikokoelma Vabaduse puiestee (”Vapauden puistokatu”, 1971) sekä novellikokoelmat Naeratus (”Hymy”) ja Meie kiisul kriimud silmad... (”Meidän kissalla vinot silmät”).
Vuonna 1966 Kuusberg sai tasavaltansa ansioituneen kirjailijan ja vuonna 1972 kansankirjailijan arvon. Vuonna 1971 hän sai Friedebert Tuglas -palkinnon.
Kansalaisvarmenne

Kansalaisvarmenne on väestörekisterikeskuksen henkilötunnuksen tapaan luoma sähköinen tunniste, joka mahdollistaa henkilön tunnistamisen sekä tällä perusteella sähköisen allekirjoituksen. Kansalaisvarmenteen sähköinen tunnus on nimeltään sähköinen asiointitunnus (satu), joka koostuu numeroista sekä niiden tarkistusmerkinnästä ja jotka on kohdistettu väestörekisterikeskuksen rekisteriin Suomen kansalaisista sekä kotikuntalain mukaisista Suomessa vakinaisesti asuvista väestötietojärjestelmän merkityistä ulkomaalaisista.
Kansalaisvarmenne on laatutasoltaan Euroopan unionin direktiivin vaatimukset täyttävä laatuvarmenne.

Tekniset edellytykset

Suomessa kaikki poliisin myöntämät henkilökortit ovat nykyään sirullisia lukuun ottamatta alaikäisille ilman huoltajan suostumusta myönnettävää henkilökorttia ja väliaikaista henkilökorttia. Poliisin myöntämässä henkilökortissa on Väestörekisterikeskuksen kansalaisvarmenne, jonka avulla henkilö voidaan luotettavasti tunnistaa sähköisessä asioinnissa.
Kansalaisvarmenteen käyttö edellyttää henkilökortin tai sopimuksen tehneen pankin Visa Electron -sirumaksukorttia tai matkapuhelimen SIM-korttia. Kortin käyttämiseen tarvitaan myös tietokoneeseen liitettävä kortinlukija. Väestörekisterikeskus on toimittanut useisiin kunnankirjastoihin ja yhteispalvelupisteisiin kortinlukijoita yleisön tietokoneelta käytettäväksi.
Kansaneläkelaitoksen asiointia varten kansaneläkelaitoksen verkkosivuilta on ladattavissa Setecin tietokoneohjelma kortinlukijaa varten.
Connor Carrick

Ura

Carrick varattiin vuonna 2012 CHL:n varaustilaisuudessa OHL-joukkue Guelph Stormiin 11. kierroksella numerolla 212. Seuraavat kaksi kautta hän pelasi USA National Team Development Programissa. Ensimmäisenä vuotena hän edusti alle 17-vuotiaiden joukkuetta ja toisena alle 18-vuotiaita. Toisen kauden aikana Guelph Storm kauppasi hänen pelaajaoikeutensa Plymouth Whalersiin varausvuoroihin.
NHL:n vuoden 2012 varaustilaisuudessa Carrick varattiin Washington Capitalsiin viidennellä kierroksella 137. pelaajana. Hän päätti pelata kauden 2012–2013 OHL:ssä, jossa puki Whalersin paidan päälleen 68 pelissä tehden 12 maalia ja 32 syöttöpistettä. Pudotuspeleissä hän teki 18 tehopistettä 15 ottelussa. Hän oli Plymouthin sisäisen syöttöpörssin ensimmäinen 16 syöttöpisteellään.
Carrick oli Yhdysvaltojen maajoukkueen mukana voittamassa maailmanmestaruutta vuoden 2012 alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa.
23. syyskuuta 2013 Washington Capitals kiinnitti Carrickin kolmivuotisella tulokassopimuksella.
Seuraavalla kaudella Carrick pääsi Capitalsin kauden avauskokoonpanoon. Hän teki ensimmäisen NHL-maalinsa 3. lokakuuta 2013 ohittaessaan Calgary Flamesin maalivahti Karri Rämön päästyään suoraan rangaistusaitiosta läpiajoon.
Pim Ligthart

Ratapyöräily

Ligthart sai Jeff Vermeulenin kanssa hopeaa junioreiden MM-kilpailujen pariajossa (eli madisonissa) Gentissä 2006. Hän voitti samana vuonna kotimaansa miesten sarjan mestaruuden linja-ajossa (scratch) ja pisteajossa. Vuonna 2007 hän sai EM-hopeaa alle 23-vuotiaiden pisteajossa ja pariajossa. Hän voitti samana vuonna Alankomaiden-mestaruuden miesten pisteajossa ja alle 23-vuotiaiden omniumissa (eli "moniottelussa"). Vuonna 2008 hän voitti pisteajon maailmancupkilpailun Kööpenhaminassa sekä sai alle 23-vuotiaiden EM-hopeaa linja- ja pariajossa.

Maantiepyöräily

Ligthart kilpaili Krolstone Continental Teamissa 2007–2008, jonka jälkeen amatöörinä Avc Aix-En-Provence -joukkueessa 2009–2010. Hän ajoi kauden 2010 loppupuolella harjoittelijana Vacansoleil-tallissa, jossa aloitti ammattilaisena vuoden 2011 alusta. Kausilla 2014–2016 hän edusti  belgialaistalli Lotto-Belisol / Lotto Soudalia. Vuosina 2017 ja 2018 hän on ajoi Team Roompot–Nederlandse Loterij -joukkueessa. Kaudesta 2019 lähtien hän on edustanut Direct Énergie -joukkuetta.
Ligthart voitti 2011 Hel van het Mergelland -kilpailun ja kotimaansa maantieajon mestaruuden. Vuonna 2013 hän voitti Ster ZLM Toer -kilpailun viidennen etapin. Hän voitti 2014 Pariisi–Nizza-ajon mäkikirikilpailun. Seuraavana vuonna hän voitti Grand Prix d'Ouverture La Marseillaise -kilpailun, Vuelta a Andalucían 1a-etapin ja Tanskan ympäriajon mäkikirikilpailun. Vuonna 2018 hän sijoittui kolmanneksi Tour des Fjords -kilpailussa. Hän voitti Ronde van Drenthen 2019.
Vicky Cristina Barcelona

Arvioita

Turun Sanomien Tapani Maskulan mukaan Vicky Cristina Barcelona on sikäli harvinainen nykykomedia, ettei sen päähahmoja voi tarinan missään vaiheessa sanoa erityisen onnellisiksi. ”Vain Allenin kaltainen kärttyisä kyynikko kykenee nauramaan kaavoihinsa kangistuneille pöyhistelijöille, joiden kohtaloiden leikkauspisteet painotuksia hiukan siirtelemällä muuttuisivat sangen traagisiksi.”
Mikado (ravintola)

Ravintola Mikado, 1980-luvulla Mikadon Salongit, oli helsinkiläinen ravintola, joka toimi Mannerheimintie 6:n toisessa kerroksessa vuodesta 1932 vuoteen 2005. Yli 70-vuotisen historiansa aikana ravintola tunnettiin muun muassa tanssiravintolana, yökerhona ja  loppuvuosinaan venäläisten diplomaattien Suomeen välittämien prostituoitujen päivystyspaikkana.
Mikado perustettiin vuosina 1927–1932 samassa osoitteessa toimineen Café Pagodin tiloihin. Mikadon ensimmäisen sisustuksen suunnitteli David Frölander-Ulf. 1930-luvulta 1970-luvun puoleenväliin Mannerheimintie 6:n talo tunnettiin Uuden Suomen talona, kunnes lehden pääkonttori ja toimitus muuttivat Ruoholahteen.
1950- ja 1960-luvulla Mikadon omisti painiuransa lopettanut olympiamitalisti Väinö Kokkinen. Hänen aikanaan läpi 1960-luvun Mikadon vakioesiintyjänä oli Erkki Junkkarinen yhtyeineen.
Vuosina 1971–1975 Mikadon tiloissa toimi Kalevalaisten naisten liiton ravintola Uusi Kestikartano, joka tuotti kuitenkin tappiota. Ravintola oli suljettuna 1977–1979. Vuosina 1980–1990 Mikado oli yksi Ragni Rissasen ruokaravintoloista nimellä Mikadon Salongit, ja siitä tuli yksi 1980-luvun juppikulttuurin suosikkiravintoloista Pörssitalon Adlonin, Palacen baarin, Kaarle XII:n ja Mikonkadun Königin ohella. 1990-luvun alkupuolen Mikado oli Hyvä Ystävä -ravintolaketjustaan tunnetun Siipipyörä Oy:n omistuksessa, käyttämättä kuitenkaan Hyvä Ystävä -ketjutunnuksia.
Vuosina 1996–2005 Mikadon ravintolatoimintaa pyöritti talousrikoksista tunnetun sarjayrittäjä Pekka Rantakarin Fanfina Oy bulvaaneihin perustuneiden omistuskuvioiden kautta. Kiinteistön omistaja Sponda purki Mikadon vuokrasopimuksen Fanfinan kanssa maksamattomien vuokrien takia, ja ravintolan toiminta loppui joulukuussa 2005.
Mikadon jälkeen Mannerheimintie 6:n tiloissa ovat toimineet ainakin yökerho Den Kungliga Klubben 2006–2010, sitten vain puolen vuoden ajan jazzklubi Birdland ja sen jälkeen vuoden verran Sedu Koskisen toinen yritelmä, yökerho Velvet. Vuonna 2011 tiloihin tuli homoklubi DTM.
FK Dnipro

Historia

Seura perustettiin vuonna 1918 silloisessa Jekaterinoslavissa (nyk. Dnipro) nimellä BRIT (Brjanski rabotšnyi industrialnyi tehnikum"). 1947 se yhdistyi toisen dnipropetrovskilaisjoukkueen, Dynamon, kanssa. Historiansa saatossa seura on tunnettu myös nimillä Petrovets (1926—1935), Stal (1936—1948) ja Metallurg (1949—1961) ennen nykyisen nimen käyttöön ottoa vuonna 1962.
Dnipro pelasi pitkään alueellisia alasarjoja kunnes 1968 Valeri Lobanovskyi tuli seuran päävalmentajaksi ja se nousi kolmessa vuodessa Neuvostoliiton pääsarjatasolle ja ylsi 1970-luvulla kahdesti Neuvostoliiton Cupin välierävaiheeseen. 1978 Dnipro putosi pääsarjatasolta, mutta nousi takaisin kahden vuoden kuluttua. Seuran historian menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1980-luvulle, jolloin se kuului koko Neuvostoliiton kärkijoukkueisiin ja saavutti muun muassa kaksi liigamestaruutta. Seuran keskeisiin tukijoihin on kuulunut miljardööri Ihor Kolomoiskyi. Ukrainan itsenäistyttyä Dnipro ei enää kyennyt mestaruuksiin, mutta lukeutui kuitenkin pitkään sarjan kärkijoukkueisiin ja ylsi suurimpana saavutuksenaan Eurooppa-liigan finaaliin vuonna 2015. Seura ajautui kuitenkin vakavien talousvaikeuksien myötä syöksykierteeseen ja putosi keväällä 2017 pääsarjasta suoraan kolmannelle sarjatasolle, menettäen suuren osan organisaatiostaan samalle tasolle perustetulle uudelle SK Dnipro-1 -seuralle. Kauden päätteeksi FK Dnipro pudotettiin vielä porrasta alemmas Ukrainan amatöörimestaruussarjaan rangaistuksena talousepäselvyyksistään.
Kruunuviherkaija

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 23 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti, otsa on keltainen ja nokan yläpuolella sekä yläperän molemmin puolin olevat täplät ovat punaiset. Nokka on harmaa, iiris oranssinpunainen ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuoren linnun iiris on vaaleanruskea. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmisiä ja rauhallinen ihminen voi tarkkailla sitä muutaman metrin päästä.

Esiintyminen

Kruunuviherkaijat elävät Uudessa-Seelannissa ja Aucklandsaarella sekä joillakin pienemmillä saarilla. Sen kannan koko on noin 5 000 yksilöä. Ennen eurooppalaisten tuloa laji eli kaikkialla pääsaarilla, mutta sitten kanta romahti metsästyksen, tulokaspetojen ja metsien hakkuiden seurauksena. Nykyisin kanta on paikoin elpymässä.
Heinrich Kuhl kuvaili lajin holotyypin Eteläsaarelta.

Elinympäristö

Laji elää metsissä ja pensaikoissa. Se liikkuu usein uudenseelanninviherkaijojen seurassa.

Lisääntyminen

Pesintää voi tapahtua läpi vuoden, mutta muninta tapahtuu pääasiassa loka-joulukuussa. Pesä on puun tai kallion kolossa tai mättäässä, johon naaras munii viidestä yhdeksään munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän viisi- tai kuusiviikkoisina.

Ravinto

Ruokavalio koostuu siemenistä, hedelmistä, marjoista ja kasvien osista.
Palangka Raya

Palangka Raya on Keski-Kalimantanin provinssin pääkaupunki Borneon saarella Indonesiassa. Kaupungin asukasluku on 160 018 (2000). Lähin lentoasema on Tjilik Riwut. Kaupungissa ja sen ympäristössä tapahtui etnisiä mellakoita vuonna 2001.