google/wiki40b huggingface dataset:
Kemiallinen siirtymä

Kemiallinen siirtymä tarkoittaa ydinmagneettisen resonanssiin perustuvassa NMR-spektroskopiassa magneettisen ytimen resonanssitaajuuden muutosta suhteessa vertailunäytteeseen. Siirtymä määritellään tutkittavan materiaalin resonanssitaajuuden ja vertailuyhdisteen resonanssitaajuuden suhteellisena erona ja siitä käytetään tunnusta δ. Kemiallinen siirtymä riippuu magneettisen ytimen kemiallisesta ympäristöstä, mitä voidaan käyttää hyväksi molekyylien rakennetutkimuksessa.

Kemiallisen siirtymän perusta

Yhdisteissä magneetiset atomiytimet värähtelevät ulkoisessa magneettikentässä kullekin atomiytimelle luonteenomaisella resonanssitaajuudella. Myös keskenään samanlaisten mutta erilaisissa kemiallisissa ympäristöissä olevien ytimien resonanssitaajuudet poikkeavat hieman toisistaan. Näitä taajuuksia verrataan vertailustandardiin ja eroa kutsutaan kemialliseksi siirtymäksi. 
Elektronit kiertävät protonia ja saavat aikaan magneettikentän, joka heikentää ulkoisen magneettikentän vaikutusta protoniin. Tätä ilmiötä kutsutaan suojaukseksi. Jos atomiin on sitoutunut toinen elektronegatiivisempi atomi, joka vetää elektroneja puoleensa, on ytimen ympärillä vähemmän suojaavia elektroneja. Tällöin ydin värähtelee suuremmalla taajuudella verrattuna referenssiyhdisteeseen ja kemiallinen siirtymä on positiivinen. Erityisesti vanhemmassa kirjallisuudesta siirtymän sanotaan olevan alakenttään. Tästä käytännöstä IUPAC on kuitenkin suositellut luopumaan. Vastaavasti, jos atomiin on sitoutunut elektropositiivisempi atomi on ytimen resonanssitaajuus pienempi ja ydin on suojattu. Tällöin kemiallinen siirtymä on negatiivinen eli yläkenttään.

Yhdisteryhmien tyypillisiä kemiallisia siirtymiä

Protoni- eli ¹H-NMR-spektrissä nähtävät kemialliset siirtymät ovat useimmiten alueella -35–15 ppm ja ¹³C-NMR:ssä siirtymät ovat hieman suurempia ja välillä -50–250 ppm. Muilla yleisillä NMR-ytimellä kemialliset siirtymät voivat olla vieläkin suurempia johtuen 2p-elektroneista,jotka aiheuttavat suuremman suojauksen. ³¹P-NMR:ssä -300–300 ppm ja ¹⁹F-NMR-mittauksissa jopa 800 ppm.
Hubert Lynes

Hubert Lynes (27. marraskuuta 1874 – 10. marraskuuta 1942 laivaston sairaala, Englanti) oli brittiläinen amiraali ja lintutieteilijä.
Lynes liittyi Britannian Kuninkaalliseen laivastoon jo 13-vuotiaana vuonna 1888. Hän yleni virkaportaassa, kunnes oli arvoltaan kapteeni vuonna 1905. Hänen komentoonsa annettiin Välimerellä panssarikansiristeilijä HMS Venus. Vuonna 1908 Lynes palasi Englantiin. 1910–1912 hänen komennossaan oli sluuppi HMS Cadmus ja asemapaikkana oli Kiina.
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Lynesin komentoon annettiin tuliterä risteilijä HMS Penelope. Alukseen osui 1916 Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneen SM UB-19 laukaisema torpedo ja se joutui telakalle. Lynes siirrettiin amiraali Roger Keyesin alaisuuteen, joka suunnitteli ja toteutti iskuja saksalaisten miehittämille alueille. Heidän toteuttamiaan olivat hyökkäys Zeebrüggeen huhtikuussa 1918 ja tuki-iskut Ostendiin huhti- ja toukokuussa 1918. Sodan lopulla Lynes komensi uutta taistelulaivaa HMS Warspite. Lynes palkittiin useilla mitaleilla. 1919 hän erosi laivaston palveluksesta ja vetäytyi maaseudulle.

Ornitologia

Lynes harrasti lintujen katselemista jo poikasena. Laivastoaikoinaan hän kiinnostui ornitologiasta tieteenä ja teki merkittäviä havaintoja lintujen muutosta Välimerellä Afrikan ja Euroopan välillä. Tuolloin hän suoritti ensimmäiset kaikkiaan 12 tutkimusretkestään Afrikkaan. Hän julkaisi havaintojaan ja tutkimustuloksiaan lintutieteellisissä julkaisuissa The Ibis ja British Birds, ja hänet valittiin British Ornithologists' Unionin (BOU) jäseneksi. Lynes jatkoi kirjoittamista näihin lehtiin lopun ikänsä. Hän retkeili myös Pyreneillä ja Kiinassa, mutta näiden retkien muistiinpanot tuhoutuivat Penelopen saamassa osumassa. Jäätyään eläkkeelle Lynes matkusti Darfurissa Sudanissa ja kirjoitti matkastaan The Ibis-lehteen artikkelin Review of the genus Cisticola (1930). Hän toimi BOU:n varapuheenjohtajana ja hänestä tuli American Ornithologists' Unionin (AOU) kirjeenvaihtajajäsen. Hän oli myös Kuninkaallisen maantieteellisen seuran (Royal Geographical Society) ja Lontoon eläintieteellisen seuran (Zoological Society of London) jäsen.
Vuonna 1936 Lynes tutki Egyptin linnustoa, mutta kahden vuoden päästä hänen terveytensä petti Sudanissa, ja hän joutui palaamaan kotiin. Tämän jälkeen hän ei enää matkustellut. Toisen maailmansodan syttyessä Lynes komennettiin kevyeen hallintoupseerin tehtävään Pohjois-Walesiin. Hän erosi palveluksesta 1941 ja vietti loppuelämänsä kirjoittaen Sudanin linnustosta.
Lynes ei koskaan mennyt naimisiin. Englannissa ollessaan hän asui naimattoman sisarensa luona, joka huolehti hänestä.
Lynes nimesi useita uusia lintulajeja, muun muassa seitsemän herttulajia, kuten aberdarenhertun (Cisticola aberdare).
Eija Nousiainen

Eija Nousiainen (o.s. Grönberg, s. 25. lokakuuta 1944 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, joka on tehnyt pitkän uran Suomen Kansallisteatterissa.
Hänen puolisonsa Heikki Nousiainen, poikansa Mikko Nousiainen ja Mikon poika eli Eijan pojanpoika Niila, ovat myös näyttelijöitä. Hänen tyttärensä Miia Nousianen puolestaan työskentelee Ylessä ohjaajana, apulaistuottajana ja tuotantokoordinaattorina.
Var det du

Var det du on ruotsalainen laulelma. Alun perin laulu oli pelimannikappale johon kirjoitettiin myöhemmin sanat. Ruotsiksi laulun on levyttänyt mm. Anna-Lena Löfgren vuonna 1964 (laulun sanoittaja ei ole tiedossa). Suomalaiset sanat kirjoitti Jukka Kuoppamäki ja sen levytti Anki Lindqvist vuonna 1967 nimellä "Niin aikaisin".
Leif Silbersky

Filip Leif Silbersky (8. maaliskuuta 1938 Malmö, Ruotsi) on Tukholmassa työskentelevä ruotsalainen asianajaja ja kirjailija. Hän opiskelu Tukholmassa ja Lundissa, jossa hän suoritti oikeustieteen opinnot 2,5 vuodessa normaalin 4,5 vuoden sijasta . Silbersky työskenteli seitsemän vuotta Henning Sjöströmin asianajotoimistossa ennen kuin hän perusti oman toimiston 1969.1960-luvun lopussa hän sai julkisuutta puolustaessaan silloisia ruotsalaisia pornokuninkaita, joista Curth Hson oli tunnetuimpia. Kirjassa "Såra tukt och sedlighet" (1969) Silbersky sanoo, että juuri hän sai 1967 Tukholman raastuvanoikeuden muuttamaan käytäntöä ja sallimaan pornografian (rikoslain kappale, joka koskee sukupuolisiveellisyyden luokkaamista kumottiin kokonaan 1970).
Silbersky on toiminut asianajajana monissa suurta julkisuutta saaneissa rikosjutuissa, kuten Göteborgin diskoteekkipalo ja Sigvard Marjasinin tapaus. Hän edusti Marie Fredrikssonia, kun tämä haastoi Expressenin vastaavan julkaisijan Joachim Bernerin kunnianloukkauksesta, kun lehti oli julkaissut virheellisiä tietoja hänen syövästään. Hän oli Niklas Lindgrenin, Anders Eklundin, Anna Sjödinin, Toni Alldénin ja Johan af Donnerin asianajaja. Vuonna 2010 hän puolusti 23-vuotiasta miestä, joka oli pahoinpidellyt 78-vuotiaan naisen kuoliaaksi pysäköintipaikalla Landskronassa. Silbersky sanoi tapausta onnettomuudeksi, mikä herätti suuttumusta. Hän sanoo, ettei ota hoitaakseen huumejuttuja sen jälkeen kun hän huomasi, ettei voi toimia täysipainoisesti, millä hän tarkoittaa, että hän otti moraalista kantaa tavalla, jota asianajajan ei pidä tehdä.
Silbersky on juutalainen, mutta ei usko kirjaimellisesti. Hän on kirjoittanut salapolisiromaaneja yhdessä ystävänsä Olov Svedelidin kanssa. Hän on ollut myös tekemässä seksivalistuselokuvaa Kärlekens XYZ (1971) Beck - Advokaten (2006).
Eeva-Leena Vaahtio

Eeva-Leena Vaahtio on suomalainen kirjailija. Koulutukseltaan hän on yhteiskuntatieteiden tohtori.
Aloísio Sinésio Bohn

Aloísio Sinésio Bohn (s. 11. syyskuuta 1934) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän sai pappisvihkimyksensä 23. joulukuuta 1961 ja nimityksen Brasílian vihkipiispaksi sekä Abbir Germanicianan titulaaripiispaksi 27. kesäkuuta 1977. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alfredo Vicente Soherer, jota avustivat Jose Newton de Almeida Baptista ja Geraldo do Espirito Santo Ávila.
Bohn sai 13. helmikuuta 1980 nimityksen Novo Hamburgon ja 27. kesäkuuta 1986 Santa Cruz do Sulin piispaksi. Bohn jäi eläkkeelle 19. toukokuuta 2010.
Tšeptsa

Tšeptsa (ven. Чепца́, udmurtiksi Чупчи, Č́upč́i) on Volgan vesistöön kuuluvan Vjatkan sivujoki Permin aluepiirissä, Udmurtian tasavallassa ja Kirovin alueella Venäjällä. Sen pituus on 501 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 20 400 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaus 85 kilometrin päässä joen suusta on 130 kuutiometriä sekunnissa.
Joki saa alkunsa Ylä-Kaman ylängöltä, virtaa länteen ja laskee Vjatkaan 25 kilometriä Kirovin yläpuolella. Tärkeimmät sivujoet ovat Ljuk, Nižni Pyzep, Ljum, Pudem, Irymka, Loza, Kep, Junda, Sepytš, Ubyt, Lekma, Lema, Sada, Svjatitsa ja Kosa.
Tšeptsan varrella sijaitsevat Glazovin, Zujevkan ja Kirovo-Tšepetskin kaupungit sekä Debjosyn, Balezinon, Jarin ja Faljonkin piirikeskukset. Jokea käytetään vedenottoon, virkistyskalastukseen ja retkeilyyn.
Tommi Hänninen

Tommi ”Tex” Hänninen (s. 1968) on suomalainen sarjakuvataiteilija ja graafikko, joka tunnetaan muun muassa töistään Like-kustannuksen ja Johnny Kniga -kustantamon graafikkona ja Bunnyduck-sarjakuvistaan, joissa seikkaileva hahmo, pupuankka on esiintynyt muun muassa television evvk-ohjelman alkutunnuksessa, Femmagaalan ulkoasussa ja Helsingin Sanomien Nyt-liitteessä. Hänninen on myös piirtänyt kansikuvituksia useille artisteille, muun muassa Hybrid Childrenille ja The 69 Eyesille. Uusi kirja tulossa vuonna 2018.
Cyprien Tokoudagba

Cyprien Tokoudagba (1939 – 5. toukokuuta 2012 Abomey, Benin) oli taidemaalari ja kuvanveistäjä Abomeyssä, Beninissä. Hän tuli tunnetuksi vodoun-temppeleiden mestarimaalarina Beninissä, Ghanassa, Togossa ja Nigeriassa. Tokoudagba teki töitä Abomeyn kansallismuseolle ja vastasi Kuninkaiden palatsien veistoksista ja reliefeistä. Vuonna 1989 hän alkoi tekemään teoksia maalauskankaalle tilaustöinä, joissa hänen vodun-idolinsa ja Abomeyn kuninkaiden idolit tunnukset kukoistivat.
Cyprien Tokoudagba palkattiin rekemään replikoita Abomeyn kuninkaallisiin palatseihin alkuperäisten reliefien mukaan, jotka kertoivat Dahomeyn taruista ja tarinoista juhlistaen kuninkaita uudessa kuningas Glelén kuninkaallisen palatsin jukisivussa Beninin valtion tilaamana. Tokoudagba jatkoi reliefien traditiota käyttämällä sementtiä, sekä kaupoissa olevia synteettisiä maaleja, tehden samaan aikaan myös teroksia maalauskankaille, freskoja, sekä monumentaalisia veistoksia.
Vuonna 1989 Cyprien Tokoudagba osallistui ensimmäisen kerran teoksillaan Beninin ulkopuolella länsimaiden ulkopuolisten maiden taidetta käsittelevään näyttelyyn Magiciens de la Terre Pariisin Centre Georges Pompidoussa. Sen jälkeen hän osallistui lukuisiin kansallisiin ja kansainvälisiin näyttelyihin, kuten Sydneyn, Sao Paolon, Dakarin ja Moskovan biennaaleihin, kuten myös näyttelyihin muun muassa Tate Liverpoolissa, Hayward Galleryssä Lontoossa, Mori ja Tobu taidemuseoissa Tokiossa, sekä Smithsonian-instituutissa Washington, D.C.:ssa.

Ouidah’92 sarja

Tokoudagban teoksia oli esillä helmikuussa 1993 ”Ouidah '92” festivaalissa, jossa juhlittiin vodoun-taidetta Beninistä, sekä Afrikan diasporan piirissä Ouidahissa. 
Beninin valtio tilasi Tokoudagbalta 64 veistosta, jotka ovat esillä eri puolilla Ouidahia. Ne ovat tavallisesti varustettu jalustalla, jossa on ”Ouidah’92” embleemi. Betonista tehdyt veistokset olivat alun perin vaaleanruskeita, ja ne on maalattu myöhemmin. Teokset on sijoitettu eri paikkoihin kaupungissa. Osa niistä on ns. Orjareitin varrella. Osa on Ouidahin Pyhässä metsässä. Monia teoksia on vandalisoitu, osia on särkynyt tai niitä on varastettu.
Cyprien Tokoudagba on haudattu mausoleumiin, joka on Abomeyn Gbècon Hounli -alueella. Sen tekivät hänen lapsensa Damien ja Elyse Tokoudagba isänsä elämäntyötä vastaavalla kuvituksella.
Työväenyhdistys

Työväenyhdistykset Suomessa

Työväenyhdistyksiä perustettiin 1800-luvulla edistämään työväestön yhteistyötä, parantamaan oloja ja levittämään sivistystä. Suomen ensimmäinen työväenyhdistys oli Viktor Julius von Wrightin vuonna 1883 perustama Helsingin Työväenyhdistys. Helsinkiin muodostui myöhemmin myös työväenyhdistyksien keskusjohto. Samana perustettiin vuonna myös Vaasan Työväenyhdistys. Vuonna 1886 perustettiin Oulun työväenseura ja vuotta myöhemmin Porin, Savonlinnan, Tampereen ja Turun työväenyhdistykset. Niiden alaisuuteen syntyi pian myös ammattiosastoja. Vuonna 1895 Suomessa oli jo yli 30 työväenyhdistystä. Näin syntynyttä porvarillista työväenliikettä kutsuttiin Viktor Julius von Wrightin mukaan wrightilaiseksi työväenliikkeeksi.               
1900-luvun vaihteessa Suomeen perustettiin yhä enemmän tehtaita, mikä synnytti uuden väestöryhmän joka ansaitsi elantonsa palkkatyöllä. Tämän ryhmän oikeuksia sekä etuisuuksia varten ryhdyttiin perustamaan ensin suurimpiin kaupunkeihin työväenyhdistyksiä, ja järjestäytyminen levisi nopeasti kaikkialle maahan. 1900-luvun alussa työväentaloja pystytettiin Suomessa mittava määrä, moniin kuntiin ja pienempiinkin kyliin. Tampereen työväenyhdistys rakensi Suomen ensimmäisen kivirakenteisen työväentalon 1900-luvun alussa.
Suomen työväenyhdistykset perustivat ensimmäiseksi työväen valtuuskunnan, joka keskittyi ajamaan äänioikeuden saamista työväestölle, 10-tuntista työpäivää ja yleistä koulupakkoa sekä maksutonta kansakoulupohjaista kouluopetusta. Ohjelmassa oli myös irtolaisten kiinnittäminen maahan ja ammattientarkastajain määrän lisääminen.
Työväenyhdistysten edustajakokoukset (työväen edustajain kokoukset) olivat valtakunnallisia tapaamisia. Kolmannessa työväenedustajain kokouksessa Turussa 1899 perustettiin Suomen työväenpuolue, joka Forssan kokouksessa 1903 muutti nimensä Suomen Sosialidemokraattiseksi Puolueeksi.
1900-luvun alussa työväenliikkeestä tuli maassa merkittävä yhteiskunnallinen vaikuttaja. Työväenyhdistysten ohella maahan syntyi työväenliikkeen muodostamia kulttuurisia yhteisöjä, kuten työväen urheiluseurat (TUL), työväentalot sekä osuustoimintaliikkeet sekä ammattiyhdistykset.
Valkoinen kaupunki (Tel Aviv)

Valkoinen kaupunki (hepreaksi  העיר הלבנה‎, Ha-Ir HaLevana) on noin 4 000 vaaleasävyisen modernistisen rakennuksen muodostama kokonaisuus Tel Avivissa. Saksasta 1930-luvulla Israeliin muuttaneet arkkitehdit suunnittelivat alueen Bauhaus-tyyliset rakennukset. Valkoinen kaupunki kuuluu UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuodesta 2003.
Pam Grier

Ura

Grier tuli tunnetuksi 1970-luvulla esitettyään pääosaa blaxploitaatioelokuvissa Coffy ja Foxy Brown. Grier oli 1970-luvulla yksi suurimmista afroamerikkalaisista tähdistä, ja häntä nimitetäänkin usein blaxploitaation kuningattareksi.
Grier esitti pääosaa Quentin Tarantinon elokuvassa Jackie Brown vuonna 1997. Hän sai Jackie Brownin roolista Golden Globe -ehdokkuuden. Grier on ollut ehdolla myös muun muassa Saturn-, Satellite- ja Daytime Emmy -palkintojen saajaksi.
Vuosina 2004–2009 Grier esiintyi televisiosarjassa L-koodi. Hän on vieraillut myös muun muassa televisiosarjoissa Smallville ja Kova laki: Erikoisyksikkö.
Tatjana Nikolajeva

Tatjana Petrovna Nikolajeva (ven. Татьяна Петровна Николаева; 4. toukokuuta 1924 Bežitsa, Brjanskin alue, Neuvostoliitto – 22. marraskuuta 1993 San Francisco, Yhdysvallat) oli venäläinen pianisti, säveltäjä ja musiikinopettaja.
Nikolajeva syntyi Brjanskin alueella Bežitsassa. Hän aloitti pianonsoiton 3-vuotiaana ja valmistui Moskovan konservatoriosta 1948 opettajinaan Aleksandr Goldenveizer (piano) ja Jevgeni Golubev (sävellys). Nikolajeva voitti vuonna 1950 Johann Sebastian Bachin kuoleman 200-vuotispäivän kunniaksi pidetyn pianokilpailun Leipzigissa. Hän tapasi Dmitri Šostakovitšin, joka omisti Nikolajevalle 24 preludia ja fuugaansa op. 87.
Nikolajeva opetti Moskovan konservatoriossa vuodesta 1959. Hänestä tuli professori 1965. Hän teki uransa aikana yli 60 levytystä, joihin kuuluu mm. Bachin ja Ludwig van Beethovenin teoksia. Hän teki myös kansainvälisiä konserttikiertueita.
Nikolajevan kolmas levytys Šostakovitšin 24 preludista ja fuugasta voitti vuonna 1991 Gramophone-palkinnon. Hänen omiin sävellysteoksiinsa kuuluu pianokonsertto, trio pianolle, huilulle ja alttoviululle, preludeja sekä jousikvartetto.
Maksimilian III Joosef

Maksimilian III Joosef (28. maaliskuuta 1727 München – 30. joulukuuta 1777 München) oli Baijerin vaaliruhtinas vuosina 1745–1777.
Maksimilian Joosefin isä oli vaaliruhtinas Kaarle Albert, myöhempi pyhä saksalais-roomalainen keisari Kaarle VII. Hänen äitinsä oli keisari Joosef I:n tytär Maria Amalia. Maksimilian Joosef tuli isänsä seuraajana Baijerin vaaliruhtinaaksi vuonna 1745. Samana vuonna Baijeri irtautui Itävallan perimyssodasta Füssenin rauhansopimuksella, joka takasi hänen oikeutensa Baijerin alueeseen sillä ehdolla, että hän luopuisi kaikista vaatimuksista perintömaihinsa Itävallassa tai keisarin kruunuun. Seitsenvuotisessa sodassa hän liittyi Preussin vastaiseen liittokuntaan.
Maksimilian III Joosef oli valistusaatteiden kannattaja, joka pyrki edistämään maatalouden, kaivostoiminnan, koululaitoksen ja lainsäädännön kehittämistä. Hän perusti vuonna 1759 Müncheniin Baijerin tiedeakatemian ja lakkautti jesuiittojen käsissä olleen lehdistösensuurin.
Maksimilian Joosefin puoliso oli Puolan prinsessa Maria Anna, mutta heillä ei ollut lapsia. Maksimilian Joosefin kuolema vuonna 1777 merkitsi Wittelsbachin hallitsijasuvun baijerilaisen sukuhaaran sammumista, joten kruunu periytyi suvun sulzbachilaisen haaran päämiehelle Kaarle Teodorille.
Fredrik Ekberg

Frerik Edvard Ekberg (29. kesäkuuta 1825 Helsinki – 10. huhtikuuta 1891 Helsinki) oli suomalainen kondiittori ja leipurimestari, joka tunnetaan parhaiten Helsingissä sijaitsevan Ekbergin kahvilan perustajana.

Elämäkerta

Ekberg oli pankkivirkamiesperheessä kasvatettu orpopoika, joka päätti ensin opiskella kellosepäksi. Vuonna 1843 hän vaihtoi kuitenkin leipurinopintoihin ja valmistuttuaan kisälliksi 1847 toimi harjoittelijana Haminassa, Viipurissa, Pietarissa ja Riiassa. Ekberg pääsi leipurimestariksi tammikuussa 1852 ja perusti sen jälkeen ensimmäisen leipomonsa Helsingin Kruununhakaan Marian- ja Rauhankatujen kulmaan, mutta siirsi sen jo neljän vuoden kuluttua Aleksanterinkadulle Kiseleffin taloon. Vuonna 1862 leipomon kellarissa alkoi toimia hyvin suosituksi tullut kahvila ja 1863–1864 molemmat siirtyivät hänen rakennuttamaansa uuteen taloon Aleksanterinkadun toiseen päähän, numeroon 52. Vuodesta 1873 Ekberg omisti Café Parisien -nimisen ranskalaisvaikutteisen kahvilan, joka tosin oli myöhemmin kannattamattomana suljettava. Lisäksi hän omisti 1869 alkaen panimon sekä vuodesta 1874 viinikaupan ja tupakkakaupan. Ekbergin yritys uudisti pääkaupungin kahvilakulttuurin ja teki kahvilassa käymisestä suosittua varsinkin ylioppilaiden keskuudessa. Hän teki tunnetuksi myös kotimaisia leivoksia.
Ekberg oli kahdesti naimisissa ja sai kolme lasta.
Ekbergin kuoltua kahvila ja leipomo siirtyivät 1915–1917 uuteen taloon Bulevardille, jossa ne edelleen toimivat hänen jälkeläistensä omistuksessa. Aleksanterinkadulla sijainnut Ekbergin talo purettiin 1920-luvun alussa nykyisen Keskuskadun tieltä.
1,1-dimetyylihydratsiini

Epäterveellinen aine

UDMH on myrkyllinen ja karsinogeeninen aine. Se imeytyy ihon läpi joutuessaan kosketuksiin ihon kanssa. Se voi räjähtää, jos joutuu kosketuksiin hapettimien kanssa. 1980-luvulla pohdittiin – ilmeisesti Yhdysvalloissa eikä Euroopassa – sitä, että eri elintarvikkeissa, etenkin omenatuoremehuissa, havaitut UDMH-pitoisuudet voivat aiheuttaa syöpää. UDMH reagoi erityisen voimakkaasti otsonin kanssa. Koska rakettimoottorien palamisprosessi on epätäydellinen, ne voivat vaurioittaa otsonikerrosta merkittävästi lentäessään otsonikerroksen läpi.
ISSPIC

ISSPIC (International Symposium on Small Structures and Inorganic Clusters, suom. Kansainvälinen nanorakenteiden ja epäorgaanisten klustereiden symposiumi) on merkittävä kansainvälinen nanotieteen ja -teknologian alan konferenssi. Konferenssissa nanotieteen tutkijat esittevät uusimpia atomi- ja molekyyliklustereiden, nanopartikkeleiden ja nanorakenteiden tutkimuksessa saavutettuja tutkimustuloksia sekä tarkastelevat erilaisia uusia tieteellisiä lähestymistapoja näihin aiheisiin. Samalla etsitään uusia nanotieteellisiä sovelluksia. Symposiumi järjestetään joka toinen vuosi.
Ilja Kotikallio

Ilja Kotikallio (alk. Sinda, 1894 Suistamo – 1961 Lapua) oli Laatokan Karjalasta kotoisin ollut pelimanni ja tarinankertoja, joka tunnetaan erityisesti harmonikansoittajana.

Elämä ja musiikki

Suistamon pitäjän Ihatsun kylässä syntyneen Kotikallion instrumentti oli venäläistyylinen yksirivinen haitarimalli, josta Suistamon seudulla käytettiin nimitystä ”karmuuli” tai ”karmuuni”. Lisäksi hän soitti myös huuliharppua. Jatkosodan jälkeen Kotikallio perheineen päätyi evakoksi Lapualle, jossa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tutkijat myöhemmin tallensivat hänen kertomuksiaan 25 tunnin pituisille ääninauhoille. Vuonna 1958 Kotikallion tapaan Suistamosta kotoisin ollut Iivo Pehkoranta äänitti hänen soittoaan yli tunnin verran. Nauha löydettiin vuonna 2012 ja kolme vuotta myöhemmin Kansanmusiikki-instituutti julkaisi siitä koostetun CD-levyn. Harmonikan- ja huuliharpunsoiton lisäksi albumilla kuullaan Kotikallion laulua sekä hänen kertomia tarinoitaan.
Kotikallion soittoa vaikeutti työtapaturma, jonka vuoksi hänen oikeassa kädessään ei ollut kuin kaksi kokonaista sormea. Kotikallio esitti muun muassa karjalaista tanssimusiikkia, kuten ripaskaa, ristikontraa ja maanitusta. Hänen soitossaan on myös vaikutteita ruotsalaisesta pelimannimusiikista, joka saapui Suistamoon 1920-luvulla Suojärven radan valmistumisen myötä. Kotikalliosta puolestaan on ottanut vaikutteita karjalaista kansanmusiikkia ja -tanssia yhdistävä duo Puhti, jonka toinen jäsen Anne-Mari Kivimäki on myös tekemässä väitöskirjaa hänen elämästään. Kotikallio ei milloinkaan kotiutunut uudelle asuinseudulleen Etelä-Pohjanmaalle, vaan teki lopulta itsemurhan 67-vuotiaana.
Juha Räikkä

Juha Räikkä (s. 1965) on Turun yliopiston käytännöllisen filosofian professori ja dosentti. Hän on erikoistunut erityisesti yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden, filosofisen etiikan ja moraalifilosofian tutkimukseen.
Juha Räikkä on kirjoittanut väitöskirjansa An essay on international justice Turun yliopistossa vuonna 1992. Lisäksi hän on kirjoittanut lukuisia artikkeleita erilaisiin aikaukausjulkaisuihin Suomessa ja ulkomailla. Räikkä on muun muassa kirjoittanut yleistajuisen kirjasarjan Katumuksen filosofia (2003), Itsepetoksen filosofia (2005) ja Yksityisyyden filosofia (2007).
Sleepy John Estes

Sleepy John Estes (myös Sleepy John, oik. John Adam Estes, 25. tammikuuta 1889 Ripley, Tennessee – 5. kesäkuuta 1977) oli yhdysvaltalainen blueslaulaja ja kitaristi.

Elämä

Vuonna 1915 Estesin jonkin verran kitaraa soittanut vuokraviljelijäisä muutti perheineen Tennesseen Brownsvilleen. Pian tämän jälkeen John Estes menetti näön oikeasta silmästään ystävän heitettyä häntä kivellä baseballottelussa. 19-vuotiaana Estes aloitti ammattimuusikkona soittaen paikallisissa juhlissa ja piknikeillä yhdessä huuliharpisti Hammie Nixonin sekä kitaristin ja mandoliininsoittaja James "Yank" Rachellin kanssa. Hän työskenteli - välillä säännöllisesti, välillä vähemmän - molempien muusikoiden kanssa yli 50 vuotta.
Estes debytoi levyllä Ralph Peerin Victoria Recordsille Memphisissä vuonna 1929. Levytysyhteistyö Nixonin kanssa alkoi vuonna 1935 kappaleilla kuten "Drop Down Mama" ja "Someday Baby Blues". Myöhemmin hän levytti Decca ja Bluebird -merkeille - viimeiset ennen sotaa tehdyt äänitykset ovat vuodelta 1941. Estes palasi levytysstudioon lyhyesti tehtyään Sun Studiolla kappaleet "Runnin' Around" ja "Rats in My Kitchen" vuonna 1952, mutta muuten pysyi julkisuudelta piilossa kaksi vuosikymmentä.
Estes ei ollut kovinkaan taitava kitaristi, mutta hieno laulaja, jolla oli erityinen "itkevä" laulutyyli. Varhaisilla levytyksilläänkin hän kuulosti vanhalta mieheltä, jonka vuoksi bluesbuumin aikaan luultiin hänen kuolleen - varsinkin kun Big Bill Broonzy oli näin kirjoittanut. Vuonna 1962 Bob Koester ja Samuel Charters löysivät Estesin, joka oli täysin sokeutunut ja eli köyhyydessä. Estes alkoi keikkailla ja levyttää uudelleen yhdessä Nixonin kanssa, kiertäen myös Eurooppaa ja Japania tehden albumeja Delmark Recordsille. Estes, Nixon ja Rachell esiintyivät myös vuoden 1964 Newport Folk Festivalilla.
Estes kuoli sydäninfarktiin kesäkuussa 1977.