Pauli Heikkilä

Pauli Heikkilä (11. kesäkuuta 1956 Jämsä – 16. tammikuuta 2019 Tampere) oli suomalainen kirjailija, kuvataiteilija ja sarjakuvantekijä.
Heikkilä sai vuonna 1998 Puupäähattu-palkinnon sarjakuvasta Vanhat herrat (1982–2002, piirrokset Heikkilä, käsikirjoitukset yhdessä Markku Paretskoin kanssa). Mustavalkoista, koomis-seikkailullista sarjakuvaa julkaistiin alun perin Pahkasika-huumorilehdessä sekä sanomalehtistrippeinä ja pitempinä tarinoina eri antologioissa.
Heikkilä oli liittynyt Pahkasian toimituskuntaan kirjoittaja-kuvittajaksi 1977. Sarjasta Vanhat herrat ilmestyi neljä itsenäistä albumia, joista viimeinen, Taru Vanhoista herroista ( Arktinen Banaani 2002), yli 200-sivuisena kokoelmana.
Vuosina 1980–83 Heikkilä työskenteli toimittajana Helsingin Sanomissa ja kirjoitti tavallisen lehtityön ohessa muun muassa pakinoita, reportaaseja, esseitä ja musiikkiarvosteluita. Hän oli 1984–1985 sarjakuvalehti Tapiirin toinen päätoimittaja ja art director (myös kolme Tapiiri-albumisarjan käännösjulkaisua; Fanzine Oy). Sen jälkeen hän  toimi vapaana kirjoittajana ja taiteilijana (muun muassa käsikirjoituksia, proosaa ja runoutta sekä kuvataidetta ja graafista suunnittelua).
Heikkilä oli koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri Tampereen yliopistosta (1990) oppiaineinaan tiedotusoppi, sosiaalipsykologia, sosiologia ja taidehistoria. Kuvataiteiden alalla hän on itseoppinut.
Heikkilä opetti journalistiikkaa, luennoi kulttuurintutkimuksesta ja piti sarjakuvakursseja eri oppilaitoksissa.

Kirjallisuus

Heikkilän esikoisromaani on Hibernaatti (Siniplaneetta 2004). Sen päähenkilö on ikuinen ylioppilas Jouko Venho, joka päättää viettää ”elämänsä loman” täydellistä talvilepoa tarjoavassa pensionaatti Resthomessa. Lepokodissa Venho tutustuu sen salaperäiseen johtajaan, talviunitutkija J.E. Strohmiin, jonka oppi talvihorroksesta eli hibernoinnista alkaa kiehtoa häntä. Utopiaromaaneja parodioiva teos on kirjailijan mukaan vastalause juonen, tapahtumisen ylivaltaa vastaan.
Runodialogissa Vuodentulot (Siniplaneetta 2006, yhdessä Hannu Parosen kanssa) käydään vuoden kestävä runomuotoinen vuoropuhelu, jossa aiheet vaihtelevat henkilökohtaisista tunnoista yhteiskunnallisiin kannanottoihin ja urbaaneihin luontokuviin. Likaiset ja puhtaat runot (Siniplaneetta 2007) on valikoima erityyppisiä tekstejä kolmelta vuosikymmeneltä. Pääpaino on kuitenkin uudemmissa ja aivan tuoreissakin teksteissä.
2000-luvun mittaan ilmestyi Heikkilälle jo 1970-luvulta saakka tyypillistä lyhytproosaa — parodis-satiirisia, paikoin esseistisiäkin huumoritekstejä — muun muassa Pahkasika-julkaisun erikoisnumeroissa (Banana Press Oy) sekä kirjallisuus- ja kulttuurilehti Kirjon Musta kulma -kolumnipalstalla.

Muu tuotanto

Heikkilän tuotantoon kuuluu lisäksi käyttögrafiikkaa (kuvituksia, kirjan-, lehden- ja levynkansia ja julisteita) sekä kuvataidetta eri tekniikoin öljyväreistä, pastelleista ja guasseista kollaaseihin ja esinekoosteisiin. Hän toimi useiden yhtyeiden laulusolistina (Rytmijalka, Kaukanapoissa, Karibia Orkesteri, Survival, Wäinö Lakki, Tani Tamminen Big Band/TTBB); niille Heikkilä teki myös laulutekstejä ja -käännöksiä.
Kaukanapoissa-yhtyeeltä (Pauli Heikkilä, laulu, lyömäsoittimet; Jukka Mikkola, koskettimet, saksofoni, kitarat; Ari Närhi, kitara) on julkaistu kappaleet Kalkki jäi mainitsematta (Hilse-LP 1979) ja Yökerho/Päivä kaupungissa (Johanna 1981).