Slade in Flame

Äänitys

Slade in Flamen äänityspaikkana toimi Lontoon Olympic-studio ja äänittäjänä Alan O’Duffy. Aiemmin yhtye ja tuottaja Chas Chandler olivat pyrkineet albumeilla mahdollisen livetunnelmaiseen soundiin, mutta Slade in Flamella käytettiin studion mahdollisuuksia huomattavasti enemmän hyväksi sekä kiinnitettiin huomiota pieniinkin yksityiskohtiin.

Musiikki

Jo Sladen edellinen albumi Old, New, Borrowed and Blue (1974) oli antanut osviittaa yhtyeen tulevasta tyylinmuutoksesta. Sitä edeltäneet Slade-albumit olivat olleet raskasta ja kovaäänistä rockia, kun taas kyseiselle levylle sisältyi myös muutamia kevyempiä kappaleita. Lisää ennakointia tulevasta saatiin lokakuussa 1974, kun akustisvoittoinen single ”Far Far Away” ilmestyi. Slade oli myös ilmoittanut siirtävänsä musiikkiaan kevyempään suuntaan.
Uusi tyyli kuuluu Slade in Flamella, jolla on totuttua enemmän hitaita ja keskiraskaita kappaleita. Myös puhallinsoitinten käyttö on albumilla runsasta. Yhtyeen fiktiivinen rooli elokuvassa antoi mahdollisuuden siirtyä sille perinteisestä musiikillisesta kaavasta hieman poispäin. Sladen lauluntekijöiden, solisti-kitaristi Noddy Holderin ja basisti Jim Lean luovuuden on sanottu olleen näihin aikoihin suurimmillaan, ja kaikki levyn kappaleet onkin merkitty heidän tekemikseen.

Tietoa kappaleista

Albumin aloittava ”How Does It Feel?” on rauhallisen melodian omaava pianovoittoinen kappale, jonka väliosassa puhaltimet soivat voimakkaasti luoden vastapainoa ja moniulotteisuutta. Se on samalla itse elokuvan tunnuskappale. Soitinnukseltaan ”How Does It Feel?” oli yhtyeelle ennenkuulumaton. Myös sanoitukset olivat poikkeuksellisen filosofiset. ”Them Kinda Monkeys Can't Swing” edustaa Sladelle perinteistä raskasta rockia – mukana on tosin puhallinsoittimia. Dave Hill käyttää slide-kitarassaan huomattavan paljon säröä. Teemaltaan optimistinen ”So Far So Good” on keskiraskas kappale, joka edustaa samalla koko albumin yleistä linjaa. Kappaleen sanomana on oikea asenne elämään. Sitä seuraavassa kappaleessa ”Summer Song (Wishing You Were Here)” on tavoiteltu Slade in Flame -elokuvan mukaisesti 1960-luvun tunnelmaa ja The Beatlesille ominaista taustalaulutekniikkaa. Tätä lomaromanssista kertovaa kappaletta on musiikiltaan ja teemaltaan verrattu yhtyeen vuoden 1973 hittiin ”Merry Xmas Everybodyyn”. A-puolen päättävä ”O.K. Yesterday Was Yesterday” on jälleen Sladelle tyypillinen raskas rock, jossa slide-kitara on esillä. Kappale käsittelee kasvamista ja teinien tapoja.
B-puolen aloittaa jo ennen itse albumia julkaistu akustisvoittoinen singlehitti ”Far Far Away”, joka on samalla yksi kuuluisimmista Slade-klassikoista. Tämä koti-ikävästä kertova kappale oli ensimmäinen elokuvaan kirjoitettu kappale. ”Far Far Awayta” seuraavaa ”This Girlia” on sanottu Slade in Flamen mystisimmäksi kappaleeksi. Solisti Noddy Holderin ääntä on muokattu efekteillä, mikä luo psykedeelisen tunnelman. Kappaletta hallitsee klavinetti ja myös puhallinsoittimien osuus on suuri. Soundtrackilla ”This Girlin” sanoitukset ovat täysin erilaiset kuin elokuvassa. ”Lay It Down” on jälleen tyylillisesti perinteisempää Sladea, ja sen sanoitus kertoo soittamisen iloista ja suruista. Kappaleeseen saatiin vahvoja vaikutteita Rolling Stonesilta, erityisesti levytyksestä ”Brown Sugar”. Optimistinen ja kevytmielinen ”Heaven Knows” jatkaa levyn keskiraskasta tyyliä. Albumin päättää rock-tyylinen ”Standin' on the Corner”, jossa albumin linjan mukaisesti on runsaasti puhaltimia ja myös saksofonisoolo. Sanoitukset, joita on verrattu Sweet-yhtyeen vastaaviin, kertovat naisen iskemisestä.

Kansitaide

Albumin kansikuvassa yhtye poseeraa kiiltoasuissa, jotka näyttävät valon ja mustan taustan vuoksi valkoisilta. Takakannessa on kuva yhtyeestä samoissa vaatteissa taustan ollessa liekinoranssi. Takakannen kappalelistassa kappaleet on lueteltu sattumanvaraisessa, väärässä järjestyksessä, mikä on kuitenkin korjattu levyn CD-versioissa. Sisäkannessa on lukuisia kuvia elokuvasta, yhtyeen jäsenten kuvat sekä tekijätiedot.

Myynti ja julkaisut

Slade in Flame ilmestyi Britanniassa 29. marraskuuta 1974. Julkaisija oli Polydor Records tunnuksella 2442-126. Se debytoi Britannian listalla 14. joulukuuta 1974 ollen sijalla kuusi, mikä myös jäi sen korkeimmaksi sijoitukseksi. Albumi pysyi listalla kaikkiaan kahdeksantoista viikkoa, pudoten siltä huhtikuussa 1975. New Musical Expressin listalla Slade in Flame oli parhaimmillaan yhdeksäntenä. Albumi ei menestynyt yhtä hyvin kuin edelliset Slade-albumit, sillä levyt Slayed?, Sladest ja Old, New, Borrowed and Blue olivat kaikki olleet listaykkösiä. Tästä johtuen levyä on jopa pidetty pienenä floppina. Syyksi odotettua heikompaan menestykseen on epäilty esimerkiksi pientä tyylinmuutosta. Onkin sanottu, että vaikka Slade in Flame oli Sladelle musiikillinen harppaus, merkitsi se myös yhtyeen valtakauden loppua Britannian suosikkiyhtyeenä. Levy esitteli aikuistuneen Sladen, mutta sen fanikunta ei ollut valmistautunut kasvamaan mukana.
Yhdysvalloissa albumin julkaisi Warner Bros heinäkuussa 1975, ja se eroaa hieman Euroopan-painoksesta kappalesisällön ja ulkoasunkin osalta. Levyltä puuttuvat kappaleet ”Summer Song (Wishing You Were Here)” ja ”Heaven Knows”, jotka on korvattu singlekappaleilla ”The Bangin’ Man” ja ”Thanks for the Memory (Wham Bam Thank You Mam)”, minkä lisäksi albumi on masteroitu Warnerin studioilla Hollywoodissa. Lisäksi Yhdysvaltain-versio ei ole Euroopan-painoksen vastaisesti avattavakantista mallia. Lisäksi takakannen tekstit ovat valkoisen sijaan mustat. Yhdysvalloissa albumi menestyi edellislevyä paremmin, vaikkakin totutusti selvästi heikommin kuin Euroopassa. Slade in Flame nousi Billboard 200 -listan sijalle 93, kun edellinen albumi oli ollut korkeimmillaan sijalla 168.