google/wiki40b huggingface dataset:
Hymne Monégasque

Hymne Monégasque ("Monacon hymni") on Monacon kansallislaulu. Theophile Bellando kirjoitti laulun sanat ja sävelsi sen melodian vuonna 1841. Myöhemmin Castil-Blaze muokkasi melodiaa. Vuonna 1848 Monacon kansalliskaarti otti Bellandon sävelmän tunnuksekseen nimellä Kansalliskaartin marssi. Vuonna 1896 Charles Albrecht laati laulusta pianosovituksen nimeltä Air National de Monaco.
Joitakin vuosia myöhemmin Francois Bellini laati laulusta orkesteriversion. Sitä käytettiin jonkin aikaa kansallislauluna, mutta versio osoittautui liian pitkäksi ja mutkikkaaksi yleisön laulettavaksi. Nykyinen versio hymnistä syntyi vuonna 1914, jolloin Leon Jehin sävelsi sen ruhtinas Albertin 25-vuotisen hallituskauden juhlaan. Vuonna 1931 Louis Notari kirjoitti lauluun monegassinkieliset sanat. Nykyään tämä paikallisella kielellä kirjoitettu versio on ruhtinaan antamalla asetuksella säädetty ainoaksi viralliseksi. Laulussa on alun perin ollut useita säkeistöjä, mutta nykyään virallisissa yhteyksissä esitetään vain ensimmäinen. Käytännössä laulua lauletaan virallisten tilaisuuksien ulkopuolella hyvin harvoin.
Mansfield Park – kasvattitytön tarina

Tuotanto

Elokuva kuvattiin kokonaisuudessaan Newby Hallin kartanossa Riponin kaupungissa, North Yorkshiressa.
Macron Stadium

Historia

Moderni 28 723 -paikkainen stadion avattiin vuonna 1997, korvaten Boltonin vanhan Burnden Park -stadionin. "The Reebok" on saanut paljon kritiikkiä fanien keskuudessa muun muassa se takia että se sijaitsee kaupungin ulkopuolella ja on kapasiteetiltaan pieni. 25 miljoonaa puntaa maksanut stadion nimettiin pääsponsorinsa mukaan, mikä on myös monien fanien mielestä huono juttu.
Ensimmäinen Valioliigaottelu stadionilla pelattiin 1. syyskuuta 1997 Evertonia vastaan. Ottelu päättyi maalittomaan tasapeliin. Ensimmäinen maalintekijä stadionilla oli Boltonin Alan Thompson, joka upotti rangaistuspotkunsa varmasti maaliin 1–1 tasapeliin päättyneessä ottelussa Tottenhamia vastaan 23. syyskuuta -97.
Michael Warren

Lloyd Michael Warren (s. 5. maaliskuuta 1946) on yhdysvaltalainen televisionäyttelijä ja entinen yliopistokoripalloilija, joka tunnetaan parhaiten konstaapeli Bobby Hillin näyttelemisestä NBC:n Hill Street Blues -sarjassa.
Vuodeosasto

Vuodeosastojen resurssit

Vuodeosastojen henkilöresurssit pitää mitoittaa potilasmäärän mukaan, jotta hoito onnistuisi tarkoituksenmukaisesti. Vuodeosastojen ylikuormittuneisuus lisää potilashaittoja ja vähentää potilastyytyväisyyttä.  Samalla se kasvattaa työntekijöiden masennuksen riskiä ja lisää hoitohenkilöstön masennuslääkkeiden käyttöä. Lääkkeiden käytön on todettu kasvavan, kun potilaiden määrä ylittää selvästi osaston kapasiteetin.
Dezső Garas

Dezső Garas (myös Dezső Grósz; 9. joulukuuta 1934 – 30. joulukuuta 2011) oli unkarilainen näyttelijä, joka työskenteli elokuvissa 1950-luvulta lähtien. Hän esiintyi muun muassa Gyula Maárin komediassa Hoppá, joka näytettiin Berliinin elokuvajuhlilla 1993. Hän kuoli 77-vuotiaana Budapestissa pitkään sairastettuaan.
Mikko Savolainen

Mikko Eino Viljami Savolainen (s. 28. lokakuuta 1933 Hämeenlinna) on pohjoiskarjalainen valokuvaaja, joka tunnetaan yhteiskunnallisesti kantaa ottavista, dokumentaarisista kuvistaan.
Valokuvaajana itseoppinut Mikko Savolainen toimi parikymmentä vuotta (1955–1974) poliisina ja rikostutkijana Helsingin rikospoliisissa. Vuonna 1974 hänet valittiin silloisen Pohjois-Karjalan läänin läänintaiteilijaksi, jona toimi vuoteen 1982 saakka kunnes jättäytyi vapaaksi valokuvataiteilijaksi.
Mikko Savolaisen kuvausmatkat ovat suuntautuneet paitsi Suomeen ja lähialueille, myös kaukaisiin maailmankolkkiin. Hän havainnoi kameroineen vuonna 1966 Kiinassa kulttuurivallankumousta ja sen vaikutuksia. Itäinen Eurooppa kiinnosti häntä 1990-luvulla: Transilvania 1990, Inkerinmaa 1997, Vepsä 1998, Unkari 1999 ja Tverin Karjala 2000 on nähty Savolaisen silmin monina näyttelyinä ja valokuvateoksina.
Esko Linnavalli

Esko Elias Linnavalli (4. syyskuuta 1941 Turku – 21. joulukuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen muusikko ja orkesterinjohtaja. Linnavalli oli alun perin jazzpianisti, mutta alkoi sen ohella toimia 1960-luvun puolessa välissä Scandia-yhtiön sovittajana ja orkesterinjohtajana. 1970-luvulla hän jatkoi RCA-levymerkin tuotantopäällikkönä. Linnavalli toimi jo 1960-luvulla Radion tanssiorkesterin kapellimestarina. Hänet valittiin vuonna 1975 perustetun Uuden Musiikin Orkesterin johtajaksi. Yhtyeen taiteellisena johtajana hän toimi kuolemaansa asti. Lisäksi Linnavalli sävelsi orkesteriteoksia ja iskelmiä (Kun kello käy) sekä elokuva- ja televisiomusiikkia.
Muun muassa monet Dannyn, Kirkan ja Tapani Kansan 1960- ja 1970-luvun hiteistä ovat Linnavallin sovittamia.
Suomen Big Band -yhdistys, Imatra Big Band Festival ja UMO Jazz Orchestra järjestivät ensimmäisen Esko Linnavalli big band -sävellyskilpailun Imatra Big Band -festivaaleilla kesällä 2005.
Suomen Jazzliitto myönsi Linnavallille vuoden 1990 Yrjö-palkinnon.
Lehtivuori

Lehtivuori on mäki Etelä-Pohjanmaalla Kurikan kaupungissa. Se on Kurikan korkein kohta, 196 metriä merenpinnan yläpuolella.
Alueen itäosassa korkeustasot suolla ovat alimmillaan noin 117,7 metriä mpy., alueen länsiosassa noin 150 metriä mpy. Korkeimmilleen alue ulottuu Lehtivuoren laella, jossa on teleliikennemasto, noin 196 metriä mpy. tasolle sekä tämä eteläpuolella olevan Pikku Lehtivuoren laella, jossa on laavu ja peruskartalle 191,1 metrin tasolle merkitty kolmiomittauspiste.

Historia

Lehtivuorelta on löytynyt lukuisia tervahautoja ja tervapirttien kiukaita. 
150–170 metriä merenpinnasta oli varhaisen Ancylusjärven taso ennen vuotta 8500 eaa, joten Lehtivuori on ollut tuolloin saari.
Salibandyn Champions Cup

Ensimmäinen turnaus 1993

Ensimmäinen Salibandyn Euroopan cup järjestettiin joulukuussa 1993. Tällöin miesten ja naisten cup pelattiin ainoan kerran erikseen. Miesten cup pelattiin 6 joukkueen turnauksena Tukholmassa. Cupin voittajaksi selviytyi ruotsalainen Balrog IK, joka voitti finaalissa sveitsiläisen Rot-Weiss Churin 9-2. Pronssille ylsi suomalainen SSV.
Naisten cup pelattiin 4 joukkueen turnauksena Helsingissä. Ensimmäisen cupin voitti ruotsalainen VK Rasket, hopeaa sai HC Rychenberg ja pronssille venyi norjalainen IK Akerselva.

1994–1999 – Ruotsalaisten hallintaa

Vuosina 1994-1999 Euroopan cupia pelattiin vaihtelevilla joukkuemäärillä, kunnes  1999 cupiin se vakioitui kahdeksaan sekä miehillä, että naisilla.
1999 cupiin pelattiin miehissä ensimmäistä kertaa karsinnat. Karsintoihin osallistuivat joukkueet neljän maan kärjen ulkopuolelta. Naisten cupiin ensimmäiset karsinnat pelattiin vasta 2002–2003.
Ruotsalaisjoukkueet hallitsivat Euroopan cupia alkuvuosina. Ainoa Ruotsin ulkopuolelle mennyt mestaruus tapahtui vuonna 1999, kun Tapanilan Erä vei naisten cupin.

Sarjajärjestelmä

Champions Cupiin osallistuvat kansallisten miesten ja naisten pääsarjojen mestaruuden voittaneet edustusjoukkueet Ruotsista, Tšekistä, Suomesta sekä Sveitsistä. 
Joukkueet pelaavat välierät, jonka jälkeen pelataan mitaliottelut.
Taron Egerton

Yksityiselämä ja opinnot

Egerton syntyi Birkenheadissä, Merseysidessa Englannissa, Hänen vanhempansa ovat kotoisin Liverpoolista. Toinen hänen isoäideistään oli walesilainen. Hänen etunimensä kirjoitetaan usein virheellisesti ”Taran”, joka merkitsee kymriksi myrskyä. Hänen isänsä piti majataloa ja äitinsä työskentelee sosiaalialalla. Hän vietti ensimmäiset vuotensa Wirralin niemimaalla Englannissa, mistä hänen perheensä muutti Walesiin, aluksi Ynys Môniin ja sitten Aberystwythiin hänen ollessaan 12-vuotias; Egerton pitää itseään ”läpikotaisin” walesilaisena ja puhuu kymriä. Lukion hän kävi Ysgol Penglais Schoolissa Aberystwythissa. Egerton suoritti Royal Academy of Dramatic Art -näyttelijäkoulussa Bachelor of Arts with Honours -tutkinnon vuonna 2012.

Ura näyttelijänä

Egerton teki ensiesiintymisensä vuonna 2012 pienessä roolissa Liam Jaynä televisiosarjassa Lewis. Egerton esitti Matthew Vaughnin ohjaamassa elokuvassa Kingsman: Salainen palvelu Gary ”Eggsy” Unwinia, joka toimi Harry Hartin (Colin Firth) suojattina. Egerton oli sivuosassa elokuvassa Testament of Youth, joka perustuu Vera Brittainin elämään ja jonka pääosissa esiintyivät Alicia Vikander ja Kit Harington.
Gentlemen’s Quarterly -lehti valitsi Egertonin 50:n parhaiten pukeutuvan brittimiehen joukkoon vuonna 2015.
Vilhelm Rautakäsi

Vilhelm Rautakäsi (k. 1046) oli normanniseikkailija, palkkasotilas ja yksi Tancred de Hautevillen pojista. Lempinimen "Rautakäsi" hän sai voitettuaan Syrakusan emiirin kaksintaistelussa.
Vilhelm saapui 1030-luvun puolivälissä Etelä-Italiaan veljiensä Drogon ja Humphreyn kanssa. Hän sai syksyllä 1042 Apulian kreivin arvon konsensusehdokkaana, vaikka vasta pieni osa provinssia oli normannien hallussa. Häntä kuvailtiin "urhoolliseksi taistelussa, hyväkäytöksiseksi, komeaksi, nuoreksi ja anteliaaksi". Hän oli naimisissa herttua Gaimarin veljentyttären kanssa.
Voi juku – mikä lauantai

Arvioita

Video-opas vuodelta 1994 antaa elokuvalle 1–5 tähden sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Anja Winquist

Anja Winquist (o.s. Jaatinen; 9. huhtikuuta 1934 Sortavala − 16. joulukuuta 2015 Turku) oli suomalainen muotoilija ja keraamikko. Hän teki pitkän uran keramiikkasuunnittelijana Arabialla.
Winquist opiskeli muotoilua Taideteollisessa oppilaitoksessa, josta valmistui vuonna 1955. Valmistumisensa jälkeen hän siirtyi työskentelemään Arabialle vuonna 1955 ja työskenteli yhtiön palveluksessa vuoteen 1974 saakka. Winquist suunnitteli koriste-esineiden lisäksi myös käyttökeramiikkaa, kuten Karelia-astiaston. Winquist lähti Arabiasta vuonna 1974 Pentikin palvelukseen kouluttamaan ja kehittämään yhtiön toimintaa. Uransa loppuvaiheessa hän toimi myös Turun kaakelitehtaan vastaavana muotoilijana.
Anja Winquist oli naimisissa keraamikko ja muotoilija Peter Winquistin kanssa. He saivat Taideteollisuuden valtionpalkinnon vuonna 1976. Anja Winquist kuoli 16. joulukuuta 2015 kotonaan Turussa 81-vuotiaana.
Star Wars: Knights of the Old Republic II: The Sith Lords

Pelaaminen

Pelaajan toiminta voi johtaa hahmon Voiman pimeälle tai valoisalle puolelle. Pelaaja kehittää omaa jediään tasoittain: alussa hahmo on ensimmäisen tason jedi, mutta 1 000 kokemuspisteen jälkeen tämä pääsee toiselle tasolle. Pelissä on neljä ase- ja neljä suojustyyppiä. Asetyyppejä ovat blaster pistols (laserpistoolit), blaster rifles (laserkiväärit), melee weapons (lähitaisteluaseet), ja lightsabers (valomiekat).
Koinos

Koinos Polemokrateen poika (muinaiskreikaksi Koινoς, kuoli 326 eaa.) oli makedonialainen sotilas Aleksanteri Suuren armeijassa.
Aleksanteri Suuren hyökätessä Illyriaan Koinos johti Elimiotiksen maakunnan jalkaväkiosastoa (taksis, noin 1500 miestä). Hän oli luultavasti kunnostautunut sodassa jo Filippos II:n aikana. Koinos johti osastoaan myös Granikosjoen taistelussa, Issoksen taistelussa, Tyroksen piirityksessä ja Gaugamelan taistelussa, jossa hän haavoittui pahasti. Halikarnassoksen piirityksen jälkeen Koinos sai tehtäväksi viedä Makedoniaan kaikki sotilaat, jotka olivat vuoden aikana menneet naimisiin. Luultavasti Koinos oli myös mennyt naimisiin samana aikana. Koinos oli naimisissa Parmenionin tyttären kanssa, ja pari saikin pian pojan, jonka nimeksi tuli Perdikkas.
Sogdian sotaretken aikana Koinos johti erillistä joukkoa persialaisen Artabazoksen kanssa. Heidän tehtäväkseen tuli kukistaa Spitamenes, joka kapinoi pian sen jälkeen, kun Aleksanteri Suuri oli vallannut Persian.
Filotaan salajuonen yhteydessä Koinos oli yksi niistä, jotka syyttivät Filotasta, joka itse asiassa oli myös Koinoksen lanko. Koinos säästyi Filotaan ja oman appensa Parmenionin kohtalolta ja sai tämän jälkeen kuninkaan luottamuksen. Intian sotaretken aikana Koinos oli ainoa, joka uskalsi neuvoa Aleksanteria sotaretken lopettamiseksi. Koinos kuoli kuitenkin pian sen jälkeen, kun armeija kääntyi takaisin.
Compasso d’Oro

Compasso d'Oro on italialainen muotoilupalkinto, jonka myöntää Italian teollisen muotoilun yhdistys ADI. Palkinto on Italian merkittävin, ja se on kansainvälisesti arvostettu. Se jaetaan kolmen vuoden välein. Palkittava tuote on italialaista valmistetta, mutta suunnittelija voi olla ulkomaalainen. Suomalaisista sen ovat saaneet Kaj Franck (elämäntyöstä 1957), Harri Koskinen (Muu-tuoli 2004) ja Eero Aarnio (Trioli-lastentuoli 2008). Palkinnon perustamisesta 1954 teki aloitteen italialainen arkkitehti Gio Ponti.
Tekijänoikeusneuvosto

Tekijänoikeusneuvosto avustaa opetusministeriötä tekijänoikeutta koskevien asioiden käsittelyssä sekä antaa lausuntoja tekijänoikeuslain soveltamisesta.
Tekijänoikeusneuvostosta määrätään tekijänoikeuslaissa ja tekijänoikeusasetuksessa. Neuvoston kokoonpanon määrää valtioneuvosto kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Keskeiset tekijänoikeuslaissa mainitut oikeuksien haltijat ja suojakohteiden käyttäjät ovat edustettuina neuvostossa. Kuitenkin puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja vähintään yksi jäsen nimetään näiden tahojen ulkopuolelta.
Kuka tahansa voi pyytää lausuntoa tekijänoikeusneuvostolta. Lausuntopyynnön voi esittää myös sähköpostitse. Yksityishenkilön lisäksi myös esimerkiksi yritykset, yhteisöt, poliisi, hallintoviranomaiset tai tuomioistuimet voivat pyytää lausuntoa. Vapaamuotoisen lausunnon on oltava riittävän seikkaperäinen, mutta sen laatiminen ei edellytä juridista asiantuntemusta. Neuvosto käsittelee lausunnot, joiden käsittelyajat riippuvat vireillä olevien lausuntopyyntöjen määrästä. Yleensä on syytä varautua noin puolen vuoden käsittelyaikaan.
Arbil

Historia

Nykyisen Arbilin aluetta on asutettu jo pitkään. Paikka tunnetaan vanhoista nuolenpääkirjoituksista nimellä Arbailu ja Assyrian valtakunnan kaudella se oli tärkeä Ištarin palvontapaikka. Myöhemmin nimi muuttui muotoon Arbeles. Vuonna 331 eaa. paikan lähellä käytiin ratkaiseva Gaugamelan taistelu Persian kuningas Dareios III:n ja Makedonian kuningas Aleksanterin välillä. Myöhemmin kaupungin hallinnasta sotivat Parthia ja Rooman valtakunta. Kaupungin nimi oli saanut uuden muodon Arbira ja kaupunkiin muodostui kristitty keskus jo kristinuskon varhaishistorian aikana. Sasanidien Persiassa koettiin ajoittain kristittyjen vainoja.
Persian muslimivalloituksen jälkeen kaupungin kristitty yhteisö jatkoi olemassaoloaan. Itse kaupungista ei ilmeisesti käyty suurempia taisteluja. Kaupunki alkoi kuitenkin menettää merkitystään vanhojen kauppareittien varrella Mosulille. 1100-luvun loppupuolella kaupungista tuli kuitenkin suuria alueita hallinneen kurditaustaisen begteginidien suvun pääkaupunki. Hallitsijasuvun ehkä kuuluisin jäsen oli Saladinin lanko Muzaffar al-Din, joka rakennutti kaupunkiin useita nykypäiviin saakka säilyneitä rakennuksia. Mongolit hävittivät kaupunkia vuonna 1235 ja valtasivat sen linnoituksen vuonna 1258. Kristitty yhteisö kukoisti edelleen jonkin aikaa mongolivalloituksen jälkeen ja alueella oli myös kristittyjä kuvernöörejä. Vuonna 1310 joidenkin kristittyjen palkkasoturien aiheuttaman välikohtauksen jälkeen kaupungin kristitty väestö surmattiin ja se menetti asemansa kristittynä keskuksena. Verilöylystä selvinneet muuttivat muille alueille.
Aikanaan Arbilista tuli osa Osmanien valtakuntaa ja Bagdadin paššan alainen alue. Esimerkiksi nykyisin Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva Arbilin sitadelli sai nykyisen ulkomuotonsa osmanien kaudella. Persian Nadir Šahin sotaretket hävittivät kaupunkia ja vuonna 1892 sen väkiluvuksi arvioitiin 3 200 henkilöä. Luku saattaa tosin olla alakanttiin ja esimerkiksi joidenkin alueella liikkuneiden matkailijoiden kertomusten mukaan kaupunki oli suurempi. Joka tapauksessa tuolloin asukkaisiin kuului myös 457 juutalaista. 1990-luvulla kaupunki oli Kurdistanin demokraattisen puolueen ja isänmaallisen liiton taistelujen keskipiste Kurdistanin sisällissodassa. Sittemmin kaupunki on kasvanut taloudellisesti etenkin Irakin diktaattori Saddam Husseinin hallinnon päätyttyä. Nykyisin Arbil on autonomisen Irakin Kurdistanin pääkaupunki.

Väestö

YK:n Irakin analysointiyksikön vuoden 2013 väestöarvion mukaan Erbilin piirikunnassa oli yhteensä noin 800 000 asukasta (52 % koko maakunnan 1,531 miljoonan ihmisen väestöstä). Toinen, yksityishenkilön ylläpitämä citypopulation.de -sivusto arvioi Irakin tilastokeskuksen projektion pohjalta kaupungin väkiluvuksi 1 025 000 asukasta (2011). Syyrian pakolaisvirrasta raportoidessa kaupungin väkiluvuksi mainittiin kesällä 2014 jopa yli 1,4 miljoonaa (ennen pakolaisia).
Arbilin väestö koostuu sunnalaisista kurdeista, sekä kristityistä.
Pakistanin krikettimaajoukkue

Pakistanin krikettimaajoukkue edustaa Pakistania kriketin maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Pakistan Cricket Board. Pakistan voitti maailmanmestaruuden 1992.

Test matchit

Pakistan pelasi ensimmäisen test matchinsa, eli viisipäiväisen maaottelun, vuonna 1952. Se on vuoden 2016 loppuun mennessä pelannut kaikkiaan 406 test match -ottelua, joista se on voittanut 130, hävinnyt 118 ja "tasapeliin", eli käytännössä kesken, on jäänyt 158 ottelua. Se on voittanut kaikki yhdeksän ratkaisuun saakka pelattua test matchia Bangladeshia vastaan. Zimbabwen se on voittanut kymmenen kertaa ja hävinnyt kolmesti, Uuden-Seelannin se on voittanut 24 kertaa ja hävinnyt kymmenen kertaa. Pakistanilla on positiivinen saldo myös Sri Lankaa (19 voittoa – 14 tappiota), Intiaa (12–9) ja Länsi-Intian saaristoa vastaan (18–16). Englantia vastaan sillä on 20 voittoa ja 24 tappiota, Australiaa vastaan 14 voittoa, 30 tappiota ja Etelä-Afrikkaa vastaan neljä voittoa ja 12 tappiota.

Yhden päivän maaottelut

Pakistan pelasi ensimmäisen yksipäiväisen maaottelunsa (eli pelimuodon, jossa kummallakin joukkueella on tavallisesti 50 syöttövuoroa, joissa jokaisessa kuusi syöttöä) vuonna 1973. Se on vuoden 2019 MM-kilpailujen loppuun mennessä pelannut kaikkiaan 925 yhden päivän maaottelua. Niistä se on voittanut 484, hävinnyt 413, päätynyt tasajuoksuihin kahdeksan kertaa sekä ratkaisemattomaan 20 kertaa.
Pakistanilla on kymmenestä suuresta krikettimaasta positiivinen ottelusaldo Zimbabwea (52 voittoa – 4 tappiota), Bangladeshia (32–5), Sri Lankaa (90–58), Intiaa (73–55) ja Uutta-Seelantia (55–48) vastaan. Huonoin tilasto Pakistanilla on Australiaa vastaan: 32 voittoa, 68 tappiota.

MM-kilpailut

Pakistan voitti yhden päivän pelimuodolla käytävät maailmanmestaruuskilpailut 1992 kukistettuaan loppuottelussa Englannin 22 juoksulla. MM-hopeaa se sai 1999 Australian ohitettua finaalissa Pakistanin juoksumäärän 132, kun Australialla olisi ollut vielä kahdeksan lyöjäparia ja 179 lyöntiä jäljellä. MM-välieräottelun Pakistan hävisi Länsi-Intian saaristolle 1979 ja 1983, Australialle 1987 sekä Intialle 2011.

Twenty20-maaottelut

Pakistan pelasi ensimmäisen Twenty20 -pelimuodon maaottelunsa, jossa kumpikin joukkue pelaa 20 syöttövuoroa (joissa jokaisessa on kuusi syöttöä) vuonna 2006. Se on pelannut vuoden 2016 loppuun mennessä kaikkiaan 110 maaottelua. Ratkaisuun päättyneistä otteluista se on voittanut 64 ja hävinnyt 43. Se on hävinnyt suurimman osan otteluistaan Intiaa, Englantia ja Etelä-Afrikkaa vastaan, mutta on positiivisella saldolla kaikkia muita joukkueita vastaan.
Pakistan voitti ICC World Twenty20 -turnauksen 2009 kukistettuaan loppuottelussa Sri Lankan. Toiseksi se sijoittui 2007 hävittyään loppuottelussa Intialle. Välierissä se karsiutui 2010 hävittyään Australialle ja 2012, jolloin hävisi Sri Lankalle.

Henkilökohtaisia ennätyksiä

Pakistanin pelaajista eniten juoksuja on test matcheissa lyönyt Younis Khan, 9 765 (27. joulukuuta 2016 mennessä), ja yhden päivän maaotteluissa Inzamam-ul-Haq,11 701. Wasim Akram on "polttanut" Pakistanin pelaajista eniten vastustajia sekä test matcheissa, 414, että yksipäiväisissä maaotteluissa, 502.
Liidia Tuulse

Liidia Tuulse (o.s. Haas, 18. maaliskuuta 1912 Hummuli vald, Soe, Viro – 17. maaliskuuta 2012 Sköndal, Ruotsi) oli virolainen runoilija.
Tuulse opiskeli 1929–1934 opiskeli Tarton yliopistossa filosofiaa, germaanista filologiaa ja taidehistoriaa. Hän jatkoi opintoja Tukholman ja Königsbergin yliopistoissa. Filosofian maisterin arvon hän sai 1938.
Vuonna 1944 Tuulse perheensä kanssa Ruotsiin.
Sigyn

Sigyn on vuonna 1887 rakennettu kauppalaivana toiminut puinen kolmimastoparkki. Sigyn on maailman viimeinen puurakenteinen kauppalaiva, joka on purjehtinut valtameriliikenteessä.

Historia

Sigyn on rakennettu Göteborgissa Ruotsissa vuonna 1887. Alus rakennettiin kuljettamaan puutavaraa, ja se ehti purjehtia valtamerillä ensimmäiseen maailmansotaan asti. Se kuljetti puutavaran lisäksi muun muassa hiili- ja viljalasteja. Alus teki monia onnistuneita valtameripurjehduksia, mutta havereiltakaan se ei välttynyt. Joulukuussa 1913 Sigyn joutui pahaan haaksirikkoon. Se telakoitiin, ja aluksen takilointi muutettiin helppokäyttöisemmäksi barkentiiniksi. Alus myytiin vuonna 1927 Ahvenanmaalle, mistä Åbo Akademin säätiö osti sen museolaivaksi vuonna 1939.

Museolaivana

Museoitunakin alusta huolletaan ja korjaillaan jatkuvasti. Edellinen suurkorjaus tehtiin vuosina 1998–2001, jolloin muun muassa aluksen runkoa kunnostettiin laajalti. 1970-luvulla tehty parkkitakila uudistettiin lähes kokonaan. Nykyinen takila on pääosin lehtikuusta.
Åbo Akademin säätiö ja Turun kaupunki perustivat vuonna 1993 Museoalus Sigynin säätiön. Vuonna 1994 valmistui Sigynille oma uiva telakka, joka tukee aluksen runkoa sen kelluessa vedessä. Telakka sai nimen Loke. Loke ja Sigyn hinattiin Ahvenanmaalle, missä alusta korjattiin vuosina 1998–2001. Asiantuntijoiden mukaan korjaus oli erittäin ajankohtainen, sillä muutaman vuoden kuluttua Sigyn olisi saattanut hajota omaan painonsa alla.
Museoparkki Sigyn oli Turussa Aurajoen rannassa osana Forum Marinumin näyttelyä, johon kuuluu myös muita museoaluksia, kuten Suomen Joutsen, Tykkivene Karjala ja Miinalaiva Keihässalmi. Sigynin omistava säätiö ei kuulu Forum Marinumiin, jolla on oma säätiönsä.   
Laivaa on viime vuosina kunnostanut ympärivuotisesti kahdesta kolmeen työntekijää. Kunnostustöihin on kuulunut muun muassa keulapakan ja keulakannen uudistaminen. Viimeisin valmistunut kunnostushanke oli peräkajuutan kunnostus, jossa kajuutan päällä oleva kansi ulkoseinineen uusittiin. Kesällä 2009 on kunnostettu paapuurin puoleista reelinkiä ja skantäkkiä. Keula- eli fokkamaston raa'at ja prammitanko on laskettu alas kunnostusta varten huhtikuussa 2010. Sigyn hinattiin Ruissalon telakalle 8. toukokuuta 2018 kunnostettavaksi. Tarkoituksena on uusia laivan kaaret ja kylkilankut sekä valmistaa takilan osat. Laivan on määrä olla telakalla kaksi vuotta.
Väinö Tuomaala

Väinö Oskari Tuomaala (30. elokuuta 1916 Evijärvi – 2. huhtikuuta 1975 Kurikka) oli suomalainen kansanperinteen kerääjä, museomies ja kotiseutuneuvos.
Tuomaalan vanhemmat olivat talollinen Kaarle Kustaa Matinpoika Tuomaala ja Maria Seliina Marintytär Lahti. Tuomaala kävi Vaasan kauppakoulun ja toimi sitten Järvikunnan Osuuskaupan, Lappajärven Osuuskaupan ja Osuusliike Virtain myymälänhoitajana vuosina 1938–1945. Tämän jälkeen Tuomaala oli Etelä-Pohjanmaan maakuntaliiton palveluksessa kotiseutusihteerinä ja vt. toiminnanjohtajana 1945–1966. Hän oli maakuntaliiton hallituksen jäsen 1939–1945.
Tuomaala oli lisäksi muun muassa Etelä-Pohjanmaan Nuorisoseuran kotiseutusihteerinä 1950–1953, Etelä-Pohjanmaan Pienteollisuusliiton sihteerinä 1950–1953 ja Suomen Kulttuurirahaston Etelä-Pohjanmaan rahaston asiamiehenä 1963–1975. Hän toimi sukututkimuksen opettajana Seinäjoen työväenopistossa 1964–1975. Tuomaala sai Seinäjoen kaupungin kulttuuripalkinnon, ja vuonna 1969 hän sai ensimmäisenä Suomessa kotiseutuneuvoksen arvonimen.
Tuomaala keräsi runsaasti kansanperinnettä, kuten kansantarinoita, paikannimitietoja ja murresanastoa. Tuomaalaa enemmän kansanperinneaineistoa ovat keränneet vain Elias Lönnrot ja Samuli Paulaharju. Hän teki kansanperinteen keruumatkoja keskittyen erityisesti Etelä-Pohjanmaan alueeseen sekä perusti useita pitäjä- ja nuorisoseuroja. Hän perusti vuonna 1960 kotikyläänsä Evijärven Kerttuankylään Suomen suurimman talonpoikaismuseotalon, Väinöntalon – Järviseudun Museon, joka koostuu 19 eri rakennuksesta ja jossa on koottuna noin 20 000 museoesinettä.
Tuomaala kuoli liikenneonnettomuudessa vuonna 1975. Väinö Tuomaalan poika on kansanedustaja Juhani Tuomaala.
Koirapuisto

Koirapuisto on aidattu alue, jossa koira voi olla vapaana. Joissain koirapuistoissa on kaksi aidattua aluetta, jossa on oma alue pienille ja aroille koirille ja hieman isommille. Joissain koirapuistoissa pidetään myös koirakisoja.