Johan Mauritz Nordenstam

Sotilasura

Johan Mauritz Nordenstamin vanhemmat olivat everstiluutnantti Carl Johan Nordenstam (1754–1823) ja Maria Charlotta Standertskjöld (1776–1807). Hänen isoisänsä, göteborgilaiseen Swart-sukuun kuulunut pääsotatuomari Carl Fredrik Swart oli aateloitu vuonna 1751 nimellä Nordenstam. Isä palveli 1780-luvulta alkaen Viaporissa, toimi Leskikuningattaren henkirykmentin komentajana ja siirtyi useiden ruotsalaisten upseerien tavoin Suomen sodan jälkeen Suomen suuriruhtinaskunnan alamaiseksi. Äiti oli suomalaista Standertskjöld-aatelissukua.
Nordenstam lähti isänsä tukemana sotilasuralle. Käytyään Pietarin kymnaasia hän pääsi 1818 Haapaniemen kadettikouluun, josta siirtyi sen lakkauttamisen jälkeen uuteen Haminan kadettikouluun ja valmistui vänrikiksi vuonna 1823. Hän aloitti palveluksensa keisarillisen seurueen majoitusoaston (sittemmin Venäjän yleisesikunta) alaisuudessa ja sai 1826 ylennyksen alikapteeniksi. Vuonna 1828 hän osallistui Turkin sotaan – muun muassa Šumlan linnoituksen piiritykseen – ja hänet ylennettiin luutnantiksi.
Vuodesta 1829 Nordenstam palveli 18 vuoden ajan Kaukasiassa. Hänet ylennettiin 1831 alikapteeniksi, 1832 kapteeniksi, 1836 everstiluutnantiksi, 1839 everstiksi ja 1843 kenraalimajuriksi. Hän oli 1838–1843 Kaukasian alueen linjajoukkojen ja Mustanmeren joukkojen päämajoitusmestari, 1843–1845 linjajoukkojen komentaja ja Mustanmeren joukkojen esikuntapäällikkö sekä 1845–1846 Kaukasian armeijan esikuntapäällikön apulainen. Rajaseudun vuoristoheimoja vastaan käydyn sodan aikana Nordenstam kunnostautui myös useissa taisteluissa Avarian alueella Dagestanissa, kuten Akhulgon linnoituksen piirityksessä. Syyskuusta 1846 seuraavan vuoden kevääseen hän toimi Stavropolin kuvernementin siviilikuvernöörinä, mutta hänen ankara johtamistapansa ei tyydyttänyt paikallisia asukkaita ja hänet kutsuttiin takaisin Pietariin.

Kuvernööri, sijaiskansleri ja senaattori

Nordenstam palasi Suomeen vuonna 1847, kun Suomen kenraalikuvernöörinkanslian päällikkönä Pietarissa toiminut Konstantin Fischer tarjosi hänelle virkaa Uudenmaan läänin kuvernöörinä ja ministerivaltiosihteeri Alexander Armfelt toista yliopiston sijaiskanslerina. Nordenstam suostui kumpaankin tarjoukseen, ja hänet nimitettiin kuvernööriksi kesäkuun alussa ja vt. sijaiskansleriksi lokakuun lopussa. Hänet haluttiin varsinkin sijaiskanslerina kenraalikuvenööri Aleksandr Menšikovin luottomieheksi, joka valvoisi kaikkea epäilyttävää poliittista kehitystä yliopistolla. Nimityksen yhteydessä virkaan liittyviä valtaoikeuksia lisättiin, jotta hän voisi tehokkaammin puuttua pieniinkin asioihin. Nordenstamin virka sijaiskanslerina vakinaistettiin helmikuussa 1849. Toukokuussa 1848 hänet nimitettiin myös keisarillisen senaatin talousosaston jäseneksi sekä sensuuriylihallituksen pääjohtajaksi.
Vaikka Nordenstam hoitikin useaa virkaa yhtä aikaa, hän painotti sijaiskanslerin tehtäviä. Sotilaana hän uskoi ajalle tyypilliseen kuriin ja järjestykseen ja piti tarkasti silmällä kaikkea toimintaa, mikä voitaisiin Pietarissa tulkita epäilyttäväksi. Tämä vastasikin keisari Nikolai I:n hallinnon periaatteita. Nordenstam myös raportoi ahkerasti kotimaan mielialoista ja tapahtumista Armfeltille Pietariin. Hyödyntämällä kaksoisrooliaan kanslerina ja kuvernöörinä Nordenstam onnistui estämään ”Euroopan hullun vuoden” 1848 tapahtumien leviämisen Suomeen ja varmistamaan suomalaisten pysymisen lojaaleina tsaarinvallalle. Ylioppilaiden levottomuus saatiin suunnattua Fredrik Cygnaeuksen organisoimaan, Helsingin Kumtähden kentällä 13. toukokuuta järjestettyyn Floran päivän juhlaan, joka oli luonteeltaan vaaraton isänmaallisuuden ilmaus. Nordenstam osallistui itsekin tapahtumaan ja sai osakseen ylioppilaiden hurraahuudot.
Nordenstam paheksui ylioppilaiden liian vapaamielistä elämäntapaa, pukeutumista ja ravintolaelämää ja tahtoi puuttua varsinkin viimeksi mainittuun. Huonoon käytökseen liittyneet tapaukset lisääntyivät kevään 1849 aikana, eikä Nordenstam luottanut sen jälkeen enää ylioppilaiden poliittiseenkaan lojaaliuteen. Hänen mielestään kuria yliopistolla oli tiukennettava, etteivät länsieurooppalaiset vapaamieliset aatteet pääsisi leviämään. Vuonna 1849 hänet asetettiin johtamaan komiteaa, jonka oli tarkoitus uudistaa yliopiston säännöksiä, mutta tehtävä peruttiin pian ja siirrettiin C. G. Mannerheimille. Nordenstam valmisteli kuitenkin vuonna 1850 hyväksytyn uuden kurinpitosäännöstön, joka teki univormun käytöstä pakollista ylioppilaille ja johon sisältyi niin sanottuun pedellijärjestelmään siirtyminen. Siinä olisi asetettu erityinen viranomainen valvomaan ylioppilaita kuuden vahtimestarin arvoisen pedellin avustuksella. Nordenstam sai esityksellä vastaansa sekä ylioppilaat että konsistorin. Aloittaessaan tehtävänsä pedellit joutuivat heti halveksunnan kohteiksi.
Kun Nordenstam erotti joukon teatterissa huonosti käyttäytyneitä ylioppilaita, konsistori syytti häntä muotovirheestä, sillä hän oli ohittanut muun yliopiston halinnon. Vuoden 1851 alussa vastakkainasettelu ylioppilaiden kanssa paheni, kun opiskelijat boikotoivat Nordenstamin Venäjän kruununprinssin 25-vuotisen kanslerikauden kunniaksi järjestämiä tanssiaisia. Nordenstam vaati opiskelijoiden rankaisemista mielenosoituksesta esivaltaa vastaan. Tapaus ratkaistiin armahduksella, mutta sijaiskanslerin kykyyn kontrolloida ylioppilaiden mielipidettä ei enää luotettu entiseen tapaan. Vapaamielisemmän Aleksanteri II:n noustua valtaistuimelle vuonna 1855 Nordenstam joutui luopumaan sijaiskanslerin tehtävästä. Nordenstamin aikaisia yliopiston hallintosäädöksiä lievennettiin ja ylioppilaiden univormuja muutettiin vähemmän sotilaallisiksi 1856, mutta univormupakko oli säilyi voimassa vuoteen 1873.
Nordenstam ylennettiin vuonna 1853 kenraaliluutnantiksi, ja Krimin sodan aikana hän oli Suomeen sijoitettujen joukkojen esikuntapäällikkönä. Nordenstam toimi 1857–1861 tie- ja vesikulkulaitoksen johtokunnan puheenjohtajana sekä 1857–1862 Suomen ensimmäisen ratayhteyden, Helsinki–Hämeenlinna-radan johtokunnan puheenjohtajana radan rakentamisen ajan. Hän johti Suomen rautateitä vielä uudelleen vuosina 1868–1870, jolloin rakennettiin Riihimäki–Pietari-rata. Nordenstam oli myös vuosina 1856–1882 Helsingin keisarillisen palatsin eli nykyisen Presidentinlinnan esimiehenä ja johti sen restaurointitöitä. Hänen kaudellaan hankittiin pääosa palatsiin sijoitetusta keisarillisesta taidekokoelmasta eli nykyisestä Presidentinlinnan taidekokoelmasta.

Uran huippu

Nordenstam nimitettiin huhtikuussa 1858 Lars Gabriel von Haartmanin seuraajana senaatin talousosaston varapuheenjohtajaksi, missä tehtävässä palveli kuolemaansa 1882 saakka. Nimityksen yhteydessä hän jätti Uudenmaan läänin kuvernöörin tehtävät, mutta jatkoi sensuurihallituksen johdossa vielä vuoteen 1865. Nordenstam toimi myös virkaatekevänä kenraalikuvernöörinä peräti viiteen otteeseen vakinaisten kenraalikuvernöörien ollessa estyneitä: hän sijaisti kreivi F. W. R. Bergiä 29. toukokuuta – 24. syyskuuta 1861, Platon Rokassovskia 5. elokuuta – 16. marraskuuta 1864 sekä Nikolai Adlerbergiä 20. heinäkuuta – 18. lokakuuta 1868, 7. toukokuuta – 11. syyskuuta 1870 ja 19. marraskuuta 1872 – 24. maaliskuuta 1873. Bergin virkavapaan aikana vuonna 1861 Nordenstam määräsi lieventämään sensuuria, mikä mahdollisti melko avoimen julkisen keskustelun niin sanotun tammikuun valiokunnan toiminnasta.
Nordenstamin on katsottu vaikuttaneen muutenkin myönteisesti ensimmäisten säätyvaltiopäivien koollekutsumiseen vuonna 1863. Nordenstam sai kunnian tuoda keisari Aleksanteri II:n valtiopäiväkutsun Pietarista Helsinkiin, ja hänet nimitettiin syyskuussa samana vuonna maamarsalkaksi eli aatelissäädyn puhemieheksi. Vaikka hän ei kuulunutkaan liberaaleihin, joita tuolloin oli huomattava osa aatelissäädyn valtiopäiväedustajista, hän onnistui silti voittamaan säädyn luottamuksen ja arvostuksen. Nordenstam myös käytti asemansa suomia valtaoikeuksia taitavasti linjatessaan valtiopäivien toimintaa. Hän jatkoi maarmarsalkkana vuosien 1867–1868 ja 1872 valtiopäivillä. Valtiopäivillä 1877–1878 Nordenstam oli sairautensa vuoksi enää pelkkänä riviedustajana, mutta myötävaikutti silti tärkeän asevelvollisuuslain hyväksyntään.
Nordenstam oli puheenjohtajana vuonna 1864 asetetussa perustuslakikomiteassa, joka laati esitykset Suomen uudesta valtiopäiväjärjestyksestä ja hallitusmuodosta. Nordenstam lienee valittu komitean johtoon, jotta sen esityksistä tulisi maltillisia ja siten venäläisille kelpaavia, mutta hänen rajallisen asiantuntemuksensa vuoksi komitean liberaalit juristijäsenet pääsivät sanelemaan esitysten sisällön. Keisari Aleksanteri II kieltäytyi vahvistamasta komitean laatimaa hallitusmuotoesitystä, koska se näyttäytyi liian selvästi uutena perustuslakina, ja ajatus perustuslaista oli itsevaltaisella Venäjällä pannassa. Saman komitean laatima uusi valtiopäiväjärjestys sen sijaan nähtiin lähinnä vanhan lainsäädännön ajanmukaistamisena, joten se sai keisarin vahvistuksen huhtikuussa 1869.
Poliittiselta profiililtaan Nordenstam oli puoluejaon ulkopuolelle asettuva, hallitsijan valtaoikeuksia tiukasti suojeleva ”keisarin mies” ja henkisesti Nikolai I:n ajan kasvattama. Hän hoiti usein tehtäviään kritiikkiä herättäneellä komentajan otteella. Maamarsalkkana hän rajasi useasti omasta mielestään hallitsijalle kuuluvia asioita säätyvaltiopäivien päätösvallan ulkopuolelle, mikä herätti protesteja aatelissäädyn keskuudessa. Hän kannatti venäjän kieltä pakolliseksi oppiaineeksi Suomen kouluihin. Nordenstam pystyi kuitenkin säilyttämään asemansa Suomen hallinnon ja politiikan uudistuessa. Hän oli paradoksaalisesti vuoden 1864 hallitusmuotokomitean puheenjohtajana jopa valmistelemassa toteutumatonta perustuslakiesitystä, jota Venäjällä pidettiin liian ”separatistisena”.
Nordenstam palkittiin ansioistaan monin kunnianosoituksin. Hänet korotettiin vapaaherralliseen aatelisarvoon vuonna 1860 ja merkittiin seuraavana vuonna Ritarihuoneelle vapaaherrallisena sukuna numero 46. Hänet myös ylennettiin jalkaväenkenraaliksi 1870 ja keisarin kenraaliadjutantiksi 1874. Jo 1848 Nordenstam oli nimetty Suomen Tiedeseuran ja Societas pro Fauna et Flora Fennica -seuran kunniajäseneksi. Hän asui Helsingissä yksityistalossa osoitteessa Pohjoisesplanadi 35, samassa korttelissa useiden muiden senaattorien kanssa. Nordenstam kuoli vuonna 1882. Hänen hautansa on Hietaniemen hautausmaan vanhan alueen suurikokoisimpia muistomerkkejä.

Muisto

Vaikka 24 vuotta senaatin talousosastoa johtanut Nordenstam oli Suomen ”pitkäaikaisin pääministeri”, hän on myöhemmässä historiankirjoituksessa ja -tutkimuksessa jäänyt melko tuntemattomaksi. Asiaa ei ole helpottanut se, että hän hävitti suuren osan henkilökohtaista arkistoaan ennen kuolemaansa. Nordenstamista julkaistiin vuonna 1938 postimerkki.

Perhe

Nordenstam meni vuonna 1839 Kaukasiassa naimisiin venäläisen nimineuvoksen tyttären Olga Vladimirovna Panovan (1823–1891) kanssa. Heidän ainoa poikansa kuoli heti syntymän jälkeen vuonna 1841. Kolme tytärtä eli aikuisiksi, ja kaksi heistä toimi keisarinnan hovineitinä. Tyttäristä Sofia meni myöhemmin naimisiin kreivi Carl Robert Mannerheimin kanssa ja Anna kauppaneuvos Nicolas Sinebrychoffin kanssa. Sofia Nordenstamista tuli näin myös marsalkka C. G. E. Mannerheimin äitipuoli.
Nordenstamin ainut eloon jäänyt miespuolinen jälkeläinen, joskin aviottomana syntynyt, oli hänen kuopiolaisen piian Maria Augusta Ahlqvistin (ent. Kukkonen) kanssa vuonna 1826 saamansa August Ahlqvist, myöhempi Helsingin yliopiston suomen kielen professori ja rehtori. Varmistaakseen aatelisarvonsa periytymisen eteenpäin Nordenstam adoptoi vuonna 1869 perillisekseen Standertskjöld-sukuun kuuluvan serkkunsa pojan, Herman Standertskjöld-Nordenstamin. Nordenstamin aatelissuku sammui näin hänen kuollessaan ja arvo sekä suvun numero siirtyivät uudelle Standertskjöld-Nordenstam-suvulle.