google/wiki40b huggingface dataset:
Hammarkullen

Hammarkullen on yksi Göteborgin kaupunginosista Ruotsissa. Valtaosa eli 83,2 prosenttia Hammarkullenin 7913:sta asukkaasta oli vuonna 2011  ulkomaalaistaustaisia (syntynyt ulkomailla tai molemmat vanhemmat syntyneet ulkomailla). Hammarkullenin kerrostalokanta on Ruotsissa 1960-luvulla aloitetun Miljoonaohjelman peruja, jolla oli tarkoitus lievittää akuuttia asuntopulaa rakennuttamalla vähintään miljoona uutta asuntoa kymmenen vuoden aikana eri puolille Ruotsia. Valtavien rakennusmassojen ja yksityiskohdista karsitun sarjatuotannon johdosta alueen yleisilme on betoninen ja karu.
Alueen väestönmuodostuksesta johtuen siellä asuu 84:ää eri kansallisuutta ja siellä puhutaan 115:sta eri kieltä. Tilastojen mukaan suurin ryhmä on irakilaiset 18 prosentin osuudella, Euroopan ulkopuolelta tulleiden osuus on yhteensä neljännes kaupunginosan asukkaista. Asukkaista 32 prosenttia elää täysin toimeentulotukien varassa. Kolmanneksella perheistä on vähintään kolme lasta.
Ruotsin keskusrikospoliisin lokakuussa 2014 julkaistun raportin mukaan Hammarkullen on yksi Ruotsin 55 alueesta, jonka paikalliset rikolliset ovat ottaneet hallintaansa ja alueilla tapahtuu avoimia välienselvittelyitä, huumekauppaa ja kiristystä. Paikallisia asukkaita ei saada uhkausten vuoksi mukaan oikeuslaitoksen toimintaan eikä poliisi voi toimia hyökkäysten vuoksi.
Hammarkullenissa on tori, kirjasto ja uimahalli. Hammarkulleniin liikennöivät raitiolinjat 4, 8 ja 9. Hammarkullenissa on toinen Göteborgin kahdesta maan alla sijaitsevasta raitiovaunupysäkistä, toinen on Frölunda torgilla.
Nikolai Ilminski

Nikolai Ivanovitš Ilminski (ven. Николай Иванович Ильминский, 5. toukokuuta 1822 Penza – 8. tammikuuta 1892 Kazan) oli venäläinen pedagogi, lähetyssaarnaaja, orientalisti ja filologi.
Ilminski syntyi papin perheeseen. Hän valmistui vuonna 1846 Kazanin hengellisestä akatemiasta ja työskenteli sen jälkeen raamatunkääntäjänä. Vuosina 1851–1853 Ilminski matkusteli Egyptissä, Palestiinassa, Libanonissa ja Syyriassa, jossa hän tutustui islamiin sekä opiskeli arabiaa, turkkia ja persiaa. Vuodesta lähtien 1854 Ilminski toimi Kazanin hengellisen akatemian arabian ja turkin kielten opettajana ja vuosina 1863–1872 Kazanin yliopiston tataarin kielen professorina.
Vuonna 1863 Ilminski perusti Kazaniin kristittyjen tataarien koulun, joka toimi mallina alueen muille lähetyskouluille. Ilminskin kehittämä ”vierasheimolaisten” koulutusjärjestelmä käsitti äidinkielisen alkuopetuksen, josta vähitellen siirryttiin paikallisiin olosuhteisiin sovellettuun venäjänkieliseen opetukseen. Tavoitteena oli myös vähemmistökansoihin kuuluvien opettajien kouluttaminen, vähemmistökielisten oppikirjojen, lastenkirjallisuuden ja uskonnollisen kirjallisuuden julkaiseminen sekä jumalanpalveluksen järjestäminen kansan äidinkielellä. Ilminskin järjestelmä otettiin vuonna 1870 virallisesti käyttöön Volgan alueella, Keski-Aasiassa ja Siperiassa, joskin sen toteuttaminen jäi usein pinnalliseksi. Vuonna 1872 Ilminski nimitettiin Kazanin vierasheimolaisten opettajaseminaarin johtajaksi.
Ilminskin edustamalla suuntauksella oli huomattava vaikutus Venäjän 1800-luvun lopun valtiolliseen ja kirkollispolitiikkaan. Vaikka hänen toimintansa tarkoituksena oli ensi sijassa ortodoksisen uskonnon levittäminen, se edisti samalla Volgan alueen kansojen kulttuurikehitystä. Turkologina Ilminski tunnetaan parhaiten kielenmuistomerkkien kuten tšagatainkielisen Baburnaman julkaisijana.
Edvin Bergroth

Edvin Leonard Bergroth (26. joulukuuta 1836 Pihlajavesi – 29. maaliskuuta 1917 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja teollisuusjohtaja. Hän sai vuorineuvoksen arvon vuonna 1907 ja oli aikanaan Suomen teollisuuselämän merkittävimpiä henkilöitä.
Bergrothin vanhemmat olivat kappalainen Johan Mikael Bergroth ja Ebba Lovisa Cajanus. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lukiosta 1857 ja valmistui siviili-insinööriksi 1860 Hannoverin polyteknillisestä korkeakoulusta.
Bergroth toimi Helsingin kaasulaitoksen johtajana 1862–1884, ja sen jälkeen hän oli Bakussa Nobel-veljesten Branobel-öljy-yhtiön teknisenä johtajana, sittemmin pääjohtajana 1884–1890. Bergroth perusti tai organisoi uudelleen muun muassa Nokian, Pinjaisten Oravi-Haapakosken tehtaat, Hietalahden telakan ja Helsingin kunnallisen kaasulaitoksen.
Bergroth oli valtiopäivillä 1882 ja 1899 porvarissäädyn jäsen ja Helsingin kaupunginvaltuustossa valittuna ruotsalaisesta puolueesta.
Elokuvastudio

Historiaa

Mykkäelokuvien alkuaikoina sisäkohtaukset kuvattiin päiväsaikaan rakennuksessa, jossa oli suuret avattavat kattoikkunat luonnonvalon säätelemiseksi. Pian kehitettiin niiden tilalle tehokkaita ja siirreltäviä sähkövalaisimia. Äänielokuvien myötä 1920-luvulla tuli tarve eristää kuvausstudio ulkopuolisilta ääniltä, mutta myös ikkunoiden ja säänvaihtelun aiheuttamilta valaistuksen muutoksilta ja muilta häiriöiltä, kuten uteliailta sivullisilta. Särisevien kaarilamppujen tilalle oli löydettävä äänettömiä valaisimia. Kameroihin oli kehitettävä niiden käyntiääntä eristäviä koteloita ja äänettömiä dolly-laitteita, ja myös elokuvatyöryhmän tuli äänielokuvan myötä oppia pysymään hiljaa aina kameran käydessä.
Sähkövaloilla valaistua, äänielokuvia varten kehitettyä elokuvastudiota alettiin Hollywoodissa kutsua nimellä sound stage. Siinä ikkunattomassa hallissa sijaitsevaa kuvaustilaa ympäröi metallinen pilari-palkkikehikko eli trussi, johon on kiinnitetty siirreltäviä, teholtaan ja valaisukulmaltaan säädettäviä elokuvavalaisimia ja varsien päässä riippuvia siirreltäviä mikrofoneja. Trussirakenteissa kulkee siltoja ja ramppeja (engl. catwalk), joita pitkin työntekijät voivat kiipeillä valaisimia ja mikrofoneja säätämässä. Trussi mahdollistaa myös kameran sijoittamisen kutakin kuvaa varten tarkalleen haluttuun kuvakulmaan. Tukirakennelma ja muut studion varusteet on yleensä pinnoitettu mattamustiksi, ettei niistä aiheudu tahattomia heijastuksia näyttelijöihin eikä lavasteisiin.
Ulkopuolisilta häiriöiltä suljettu elokuvastudio helpottaa tuotantohenkilöstön työtä, sillä he voivat suunnitella ja rakentaa lavasteet ja muut kuvausolosuhteet juuri halutunlaisiksi ja säilyttää ne sellaisina koko kuvausvaiheen ajan. Toisaalta valaistusta, kameran kuvakulmaa ja lavastuksen yksityiskohtia voidaan säätää vapaasti jokaista otosta varten erikseen.
Ford Thunderbird (1964)

Varustelu

Lisävarusteita olivat tonneau-katto ja pinnavanteet, jotka sisältyivät edellisessä mallissa Sports Roadster -pakettiin.

Tekniikka

Autossa on hyvin löysä jousitus, mutta saatavana on lisävarusteena jäykempi sporttijousitus. Vaikka Buick Rivieraa ja Pontiac Grand Prixiä pidettiin ajettavuudeltaan parempina, Thunderbird johti edelleen tämän luokan markkinoita.

Kehitys

Vuonna 1965 vakiovarusteeksi tuli levyjarrut joka renkaaseen ja sekventiaalivilkut jotka vilkuttavat takavalojen osia yksi kerrallaan keskeltä reunaanpäin. Myynti putosi kilpailista (johon vaikutti myös Fordin oma Ford Mustang) johtuen 74 972 kappaleeseen.
Vuonna 1966 lisävarusteeksi tuli isompi 7.0 -litran V8 -moottori sekä uusi Town Hardtop -malli. Landau mallin korvasi uusi Town Landau, jossa on yhdistetty Town Hardtopia ja Landauta. Mallia myytiin 69 176 kappaletta.
Montreal-Pierre Elliott Trudeaun kansainvälinen lentoasema

Saint-Hubert

Montréalin ensimmäinen lentokenttä oli vuonna 1927 rakennettu Saint-Hubert Airport. 1940-luvun alkupuolella Saint-Hubert ei enää kyennyt hoitamaan kasvavaa lentoliikennettä ja Kanadan liikenneministeriö hankki omistukseensa entisen Dorvalin kilparadan maa-alueet, rakentaakseen uuden lentoaseman Montréalinsaareelle.

Dorval

Dorvalin lentoasema avattiin 1. syyskuuta 1941. Lentoasemalla oli kolme kestopäällysteistä kiitotietä. Vuonna 1946 lentoaseman kautta kulki vuosittain yli 250 000 matkustajaa ja 1950-luvun puolivälin tienoilla yli miljoona matkustajaa vuodessa, joka teki lentoasemasta maan vilkkaimman. Lentoasema nimeksi vaihdettiin Montréal–Dorvalin kansainväliseksi lentoasema vuoden 1960 marraskuussa. Lentoasema oli suurin Kanadassa ja tärkeä portti euroopan ja Kanadan välisessä liiknteessä. Aseman kautta kulki 1961 yli kaksi miljoonaa matkustajaa vuosittain. Kahdeksan vuotta myöhemmin lentoasema kaipasi laajennusta matkustajamäärän kasvun ja lentoyhtiöiden siirtyessä käyttämään enenevässä määrin suihkukoneita. Kanadan hallitus päätti laajennuksen sijaan rakentaa täysin uuden Mirabelin lentoaseman Montrealin luoteispuolelle.
Nykyisin lentoasema tunnetaan nimella Montreal-Pierre Elliott Trudeaun kansainvälinen lentoasema.

Mirabel

Montréal–Mirabelin kansainvälinen lentoasema avattiin 29. marraskuuta 1975, juuri ennen Montréalin kesä olympialaisia. Lentoasemalla oli kaksi kiitotietä. Kaikki kansainvälinen liikenne siirtyi uudelle kentälle, samoin myös monet jatkolennot. Yhteensä 23 kansainvälistä lentoyhtiötä siirsi lentonsa asemalle.
Alkuperäisissä suunnitelmissa oli rakentaa kaikkiaan kuusi kiitotietä ja kuusi terminaalia. Suunnitelmien mukaan kaikki liikenne Dorvalista oli tarkoitus siirtää Mirabeliin. Suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet, johtuen pääasiassa 1970-luvun öljykriisistä sekä uusista suuremmista suihkukoneista jotka muuttivat matkustamiskäytäntöjä suoraan kaupungista kaupunkiin, ilman useita koneen vaihtoja.
Suoritettuaan tutkimuksia ja lausuntokierroksia, Kanadan hallitus päätti 1982 hylätä suunnitelmat Mirabelin laajentamisesta. Suunnitellut rautatieyhteys ja Highway 13 jätettiin rakentamatta. Vuonna 1989 suurin osa pakkolunastetuista maa-alueista palautettiin alkuperäisille omistajilleen.
Nykyisin Montréal-Mirabelin kansainvälinen lentoasema on lähinnä rahtiliikenteen käytössä ja toimii varakenttänä Dorvalille.
Moose Jaw

Historia

Tiettävästi ensimmäinen asutus paikalla oli intiaanien turkiskauppasema. Alueen läpi virtaavan joen kapea ylityspaikka ja veden sekä riistan helppo saanti suosivat kauppapaikan syntymistä. Creet ja assiniboinet perustivat alueelle talvileirinsä ja tämän vuoksi alueen läheisyydessä on heidän hautausmaitaan. Kaupungin nimi johtaa juurensa cree-intiaanien sanasta "Moosegaw".
Ensimmäiset eurooppalaiset siirtolaiset James Hamilton Ross, Hector Sutherland ja kolme muuta saapuivat alueelle 2. tammikuuta 1882. Neljä päivää myöhemmin Ross aloitti tilansa rakentamisen, ja hän olikin alueen ensimmäinen asukas. Vuoden 1882 kesäkuussa Canadian Pacific Railway rakensi ratalinjan Manitoban rajalta Moose Jawiin, minkä jälkeen kaupungin väkiluku alkoi kasvaa voimakkaasti. Vuotta myöhemmin kaupungin väkiluku oli noin 2 000–3 000. Vuonna 1891 tulipalot tuhosivat kaupungin pääkadun ensimmäisen korttelin, mutta tästä huolimatta kaupunki jatkoi kasvamista. Vuonna 1903 Moose Jaw täytti kaikki kaupunki kriteerit ja virallisesti se sai kaupunkioikeudet 20. marraskuuta 1903.
Kaupungin alla on laaja tunneliverkosto, jota Yhdysvaltain kieltolain aikana käytettiin salakuljettamaan alkoholijuomia ja joidenkin tietojen mukaan gangsterijohtaja Al Capone olisi vieraillut kaupungin ravintoloissa.
Keith Alexander

Keith Alexander (14. marraskuuta 1956 Nottingham – 3. maaliskuuta 2010 Lincoln) oli englantilainen jalkapallovalmentaja ja jalkapalloilija. Alexander oli ensimmäinen tummaihoinen ammattilaisseuran päävalmentaja Englannissa, ja kuollessaan hän oli pisimpään päävalmentajana toiminut tummaihoinen.
Alexander kuoli 53-vuotiaana aivoaneurysmaan.

Pelaajaura

Pelaajana Alexander edusti uransa alkuvaiheessa lukuisia The Football Leaguen ulkopuolisia seuroja. Hän voitti muun muassa FA Vasen pelatessaan Stamfordissa. Lopulta hän eteni konferenssissa pelanneeseen Barnetiin ja sieltä Football Leaguen alimmilla sarjatasoilla pelanneisiin Grimsby Towniin, Stockport Countyyn ja Lincoln Cityyn. 
Alexander pelasi myös kolme maaottelua Saint Lucian maajoukkueessa vuonna 1990. Alexanderin vanhemmat olivat syntyjään Saint Lucialta.

Valmennusura

Alexander aloitti Lincoln Cityn juniorijoukkueen valmentajana ja 1993 hänet nimitettiin edustusjoukkueen päävalmentajaksi. Hänestä tuli samalla ensimmäinen tummaihoinen ammattilaisseuran päävalmentaja Englannissa. Alexanderin pesti kesti vuoden verran, minkä jälkeen hän toimi Mansfield Townin juniorivalmentajana ja pelasi seuran edustusjoukkueessa vielä kolme ottelua. 
Mansfieldin jälkeen Alexander toimi päävalmentajana useissa puoliammattilaisseuroissa kunnes palasi takaisin Lincoln Cityyn 2001. Hän toimi aluksi kakkosvalmentajana ja siirtyi päävalmentajaksi keväällä 2002. Lincoln oli tuolloin selvitystilassa ja 3. divisioonan häntäpäässä. Vastoin odotuksia Alexander onnistui kuitenkin johtamaan Lincolnin kaudella 2002–2003 2. divisioonan nousukarsintojen finaaliin. Marraskuussa 2003 Alexander joutui vaativaan leikkaukseen puhjenneen aivoaneurysman vuoksi. Hän selvisi ja palasi kentän laidalle kolme kuukautta myöhemmin. Lincoln selvisi Alexanderin komennossa vielä kolmesti nousukarsintoihin saavuttamatta kuitenkaan paikkaa ylemmältä sarjatasolta. 
Kesällä 2006 Alexander siirtyi Kakkosliigan Peterborough Unitedin päävalmentajaksi, mutta joutui lähtemään tehtävästään tammikuussa 2007 kuuden perättäisen tappion jälkeen. Keväällä 2007 Alexanderista tuli Buryn toiminnanjohtaja ja helmikuussa 2008 hän siirtyi Kakkosliigassa pelanneen Macclesfield Townin päävalmentajaksi.

Kuolema

Alexanderilla kärsi aivovaltimon pullistumista jo 2003 ja hän joutui uudestaan sairaalaan 2009. Hän todettiin kuitenkin terveeksi ja päästettiin kotiin. Alexander sai sairaskohtauksen palattuaan kotiin 2. maaliskuuta 2010 pelatusta ottelusta Notts Countya vastaan ja kuoli sairaalassa seuraavana päivänä.
Papa Charlie Jackson

Papa Charlie Jackson (oik. William Henry Jackson, s. n. 1885, New Orleans, Louisiana – k. 1938, Chicago, Illinois) oli yhdysvaltalainen kiertelevä bluesmuusikko (ns. songster). Hän soitti banjo-kitara-hybridiä, jossa kuusi kitaran tapaan viritettyä kieltä oli yhdistetty banjon runkoon, sekä ukuleleä. Hän oli ensimmäisiä levyttäneitä bluesmuusikoita. Hän levytti vuonna 1924 Paramountille kappaleet "Papa's Lawdy Lawdy Blues" ja "Airy Man Blues". Myöhemmin levytetystä "Salty Dog Bluesista" tuli hänen tunnetuin kappaleensa.
Eräänlaisen uransa huipentuman Jackson saavutti syyskuussa 1929, kun hän levytti yhdessä pitkäaikaisen idolinsa Blind Blaken kanssa. Yhteistyön tuloksena syntyi kaksiosainen "Papa Charlie and Blind Blake Talk About It". Hän levytti muutamia kappaleita ennen kuin siirtyi Paramountilta Okeh Recordsille, jossa hän levytti marraskuussa 1934 Big Bill Broonzyn kanssa.
Ringo Lam

Ringo Lam Ling-Tung (kiin. 林嶺東; 8. joulukuuta 1955 Brittiläinen Hongkong – 29. joulukuuta 2018 Hongkong, Kiina) oli hongkongilainen elokuvatuottaja, -ohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan erityisesti toimintaelokuvistaan.
Lam opiskeli elokuvaa Yorkin yliopistossa Torontossa, Kanadassa, mutta hän tuotti ensimmäiset ohjaustyönsä Hongkongissa. Ensimmäinen suurempaa huomiota saanut ohjaustyö oli City on Fire (1987), joka oli vaikuttamassa Quentin Tarantinon elokuvaan Reservoir Dogs (1992). Reservoir Dogsissa oli useampia kohtauksia, jotka olivat lähes suoraan City on Firesta.
Lamin seuraava kansainvälinen menestys ilmestyi vuonna 1992, jolloin Jackie Chanin tähdittämä Shuang long hui keräsi Yhdysvalloissa lähes kymmenen miljoonan dollarin lipputulot. Ensimmäisen Hollywood-elokuvansa Maximum Riskin hän ohjasi vuonna 1996. Pääosassa nähtiin Jean-Claude Van Damme, ja lipputuloja kertyi yli 50 miljoonaa dollaria.
Van Damme nähtiin pääosissa myös kahdessa seuraavassa Lamin Hollywood-elokuvassa; Replicant – tappajan kopio (2001) ja In Hell (2003). Lamin oli tarkoitus ohjata Van Dammen elokuva Wake of Death – täydellinen kosto (2004), mutta jättäytyi hankkeesta pois. Niin ikään Van Dammen tähdittämä  Until Death – kosto tai kuolema (2007) oli alun perin Lamin projekti, mutta hän jätti projektin taiteellisiin erimielisyyksiin vedoten.
Lam teki elokuvia Hollywoodin rinnalla myös Hongkongissa. Hän ilmaisi kuitenkin 2000-luvulla pettymyksensä hongkongilaisen elokuva-alan tilaan ja teki 2000-luvulla elokuvia enää harvakseltaan. Triangle oli hänen, Tsui Harkin ja Johnnie Ton ohjaama episodielokuva. Lamin viimeinen elokuvansa oli vuonna 2016 julkaistu Sky on Fire.
Ari Antikainen

Ari Kalevi Antikainen (s. 22. syyskuuta 1945 Kuopio) on Itä-Suomen yliopiston kasvatussosiologian emeritusprofessori ja tietokirjailija. Hänen erikoisalojaan ovat koulutuksen, sosialisaation, elämänkulun ja elämäkertojen sekä pohjoismaisen mallin tutkimus.
Antikainen suoritti yhteiskuntatieteiden kandidaatin tutkinnon Tampereen yliopistossa vuonna 1969 ja yhteiskuntatieteiden lisensiaatin tutkinnon vuonna 1972. Yhteiskuntatieteiden tohtoriksi hän väitteli Jyväskylän yliopistossa vuonna 1977. Antikainen julkaisi elämäkertatutkijana työelämäkertansa Kasvatussosiologiaa etsimässä vuonna 2011.

Tutkija, opettaja ja keskustelija

Antikainen aloitti ammattiuransa Tampereen yliopiston tutkimuslaitoksen projektitutkijana 1969 ja toimi sen jälkeen Eläketurvakeskuksen ja Helsingin kaupungin henkilöasiainkeskuksen tutkijana 1970-luvun alussa. 1972 hänet valittiin Joensuun korkeakoulun yhteiskuntatieteen lehtoriksi. Joensuun yliopiston kasvatussosiologian professorina hän toimi 1980-1986 ja 1990-2009, Tampereen yliopiston kasvatustieteen, erityisesti koulutuksen suunnittelun ja hallinnon professorina 1986-1990 ja Lapin yliopiston kasvatussosiologian dosenttina 1980-1990.
Antikainen on toiminut Kansainvälisen sosiologiliiton (International Sociological Association) kasvatuksen ja koulutuksen sosiologian tutkimuskomitean sihteerinä, varapuheenjohtajana ja puheenjohtajana. Hän on ollut seuraavien tieteellisten aikakauskirjojen toimitusneuvoston jäsen: Current Sociology (monografianumerot), European Education, Identity: An International Journal of Theory and Research, International Journal of Contemporary Sociology, International Journal of Leadership in Education, International Sociology Review of Books, Kasvatus ja Sociological Inquiry. Antikainen on työskennellyt vierailevana tutkijana/professorina Rochesterin (New York), Lontoon, Toronton ja Brittiläisen Kolumbian (Vancouver) yliopistoissa.
Antikainen on kirjoittajana ja toimittajana julkaissut useita kasvatussosiologian oppikirjoja kansalliseen ja kansainväliseen käyttöön. Hän on myös osallistunut yhteiskunnalliseen keskusteluun kasvatuksen ja koulutuksen kysymyksistä. Vuoden 2006 hän toimi Kotimaa-lehden kolumnistina.
Antikainen toimi 1970- ja 1980-luvun vaihteessa sihteerinä ja jäsenenä yliopistolaitoksen alueellista laajentamista suunnitelleissa opetusministeriön toimikunnissa ja työryhmissä. Vuosina 2003-2009 hän toimi valtakunnallisen aikuisten koulutustason kohottamisohjelman, Noste-ohjelman ohjausryhmän jäsenenä ja hakevan toiminnan seurantatutkimuksen johtajana.*
Kansainvälinen Mattei Dogan säätiö kutsui Antikaisen vuonna 2009 verkkojulkaisuunsa Dictionary of Eminent Social Scientists: Autobiographies.  Suomen kulttuurirahaston eminentia-apurahan Antikainen vastaanotti vuonna 2010.
Vuonna 2007 hänelle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan ritarimerkki. Vuonna 2017 hänet vihittiin Turun yliopiston filosofian kunniatohtoriksi.
Pertti Eräkare

Pertti Antero Eräkare, vuoteen 1954 Nieminen (24. tammikuuta 1930 Helsinki – 8. lokakuuta 2014 Espoo) oli yleisurheilija sekä yritys- ja pankinjohtaja, joka toimi Suomen Urheiluliiton puheenjohtajana.  
Eräkare syntyi kauppias Johan Einar Niemisen ja Lempi Lyydia Jaatisen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1954 oli konsultti Sinikka Tellervo Turunen. Eräkare valmistui merkonomiksi vuonna 1960 ja toimi PYP:n ja SYP:n palveluksessa apulaisosastopäällikkönä 1952–1968 ja pankinjohtajana 1971–1989. Tietotehdas -yhtiön johtaja hän oli 1968–1971. Arvo-osuusjärjestelmän käyttöönottoa, käyttöä ja kehitystä hoitaneen Suomen Osakekeskusrekisteri Osuuskunnan toimitusjohtajaksi Eräkare tuli 1989 ja hoiti tätä tehtävää eläkkeelle siirtymiseensä asti, vuoteen 1993. Eräkare oli 1950-luvulla kansallista kärkeä 800 metrin juoksussa ja ylsi mitaleille myös SM-viesteissä HKV:n joukkueessa. Hän oli aktiivinen urheiluvaikuttaja, joka toimi Suomen Urheiluliiton puheenjohtajana 1981–1982.
Ω-rajoitettu avaruus

Matematiikassa ω-rajoitettu avaruus on topologinen avaruus jonka jokaisen numeroituva osajoukon topologinen sulkeuma on kompakti. Yleisemmin, jos P on jokin osajoukkojen ominaisuus on P-rajoitettu avaruus avaruus jonka jokaisen osajoukon, jolle P pätee, topologinen sulkeuma on kompakti.
Jokainen kompakti avaruus on ω-rajoitettu, ja jokainen ω-rajoitettu avaruus on numeroituvasti kompakti.
Antti Aarne

Antti Amatus Aarne (alk. Limnell; 5. joulukuuta 1867 Pori – 5. helmikuuta 1925 Helsinki)  oli suomalainen kansanrunouden tutkija ja professori.

Ura

Aarnen vanhemmat olivat seppämestari Johan Limnell ja Maria Ahlqvist. Isä kuoli varhain ja äitikin Aarnen kouluaikoina. Lahjakas ja ahkera orpo selviytyi kuitenkin opinnoistaan hyvin. Hän pääsi ylioppilaaksi Porin suomalaisesta yksityislyseosta 1889 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1893. Vuodet 1895–1898 hän opiskeli stipendin turvin Moskovassa, jossa hän kokosi myös aineistoa kansansatuja käsittelevää väitöskirjaansa varten. Aarne väitteli tohtoriksi vuonna 1907; hänen väitöskirjansa Vergleichende Märchenforschungen käsitteli vertailevaa saduntutkimusta. 
Elättääkseen perheensä Aarne työskenteli suomen kielen opettajana Kokkolassa ja Sortavalassa. Aarne toimi Kokkolan suomalaisen yhteiskoulun johtajana 1898–1902 ja Sortavalan lyseossa nuorempana lehtorina 1902–1920 ja rehtorina 1904–1908. Hän oli Helsingin yliopiston suomalaisen ja vertailevan kansanrunouden tutkimuksen dosenttina 1911–1922 ja ylimääräisenä professorina 1922–1925. Aarne kuoli vuonna 1925, vain 57-vuotiaana.
Aarne kehitti kansansatujen luokittelun eri satutyyppeihin, joka oli pohjana Aarne–Thompson-luokittelujärjestelmälle. Aarne julkaisi luokituksensa vuonna 1910 teoksessaan Verzeichnis der Märchentypen. Formalisteihin lukeutunut Vladimir Propp kuitenkin kritisoi luokitusta. Vuonna 1928 amerikkalainen folkloristi Stith Thompson laajensi Aarnen motiivipohjaista luokittelua. Thompson teki toisen lisäyksen luokitukseen 1961, ja loi samalla niin sanotun AT-numerojärjestelmän. Vuonna 2004 Hans-Jörg Uther laajensi AT-luokitusjärjestelmää edelleen (Aarne–Thompson–Uther- eli ATU-luokitus).
Antti Aarne oli naimisissa vuodesta 1896 Eeva Anderssonin (1872–1948) kanssa. Heillä oli kolme tytärtä, joista nuorin Aune Vuokko Laine (aiemmin Teitti) toimi kirjakauppiaana.

Arvostus

Aarnen arvostus on vaihdellut eri aikakausina paljon. Omana aikanaan häntä pidettiin mielenkiinnottomana opettajansa Kaarle Krohnin ideoiden kehittäjänä, mutta toisaalta hänen saduntutkimuksensa toimivat malleina muille eurooppalaisille ja yhdysvaltalaisille tutkijoille. 1960- ja 1970-luvulla Aarnen kertomustypologia sai kovaa kritiikkiä ja hänen katsottiin edustavan vanhentunutta suuntausta ja jopa määritelleen kertomusten keskeistä sisältöä väärin. Nykytutkimus pitää Aarnen ja hänen ankaran arvostelijansa Vladimir Proppin kuvaustapoja toisiaan täydentävinä. Suomessa kansallismielisyys on toisinaan innoittanut tutkijoita jopa ylistämään Aarnea ylenpalttisesti.