Suomi 1930-luvulla

Suomi 1930-luvulla oli noin kolmen ja puolen miljoonan asukkaan maatalousyhteiskunta. Vuosikymmentä leimasivat jyrkät vastakohtaisuudet ja poliittiset ääri-ilmiöt. 1930-luvun alku oli talouslaman ja puutteen aikaa, vuosikymmenen loppupuolisko puolestaan talouskasvun aikaa. Suomen 1930-luku päättyi katastrofiin Neuvostoliiton hyökättyä maahan marraskuussa 1939. Talvisodan seurauksena Suomi menetti koko kaakkoisosansa.

Siirtolaisuus Neuvostoliittoon

Eräs 1930-luvun ilmiöitä oli suomalaisten siirtolaisuus demokraattisista maista - Suomen lisäksi lähinnä Yhdysvalloista ja Kanadasta - Neuvostoliittoon. Tarkkoja tilastoja muuttajien määrästä ei ole; kaikkiaan heidän määräkseen on arvioitu noin 20 000 henkeä. Siirtolaisten määränpäänä oli lähinnä Neuvostoliiton alueella sijainnut Karjala, puhuttiin "Karjalan kuumeesta". Karjalassa suomalaisilla oli verraten laaja taloudellinen ja poliittinen autonomia, heidän yhdyskuntansa oli Neuvostoliiton oloissa hyvinvoiva.
Kun Josif Stalin aloitti terrorinsa vuonna 1933, siirtolaisten olot heikentyivät huomattavasti. Suomalaiset joutuivat etnisten puhdistusten kohteiksi ja heidän määränsä arviolta puolittui. Henkiinjääneet karkotettiin Siperian vankileireille.

Talouselämä

1930-luvun maailmanlaajuinen lama vaikutti Suomeen verraten vähän. Bruttokansantuote supistui kolmena peräkkäisenä vuotena, yhteensä laskua tuli nelisen prosenttia. Kansantalouden tilinpito oli tosin puutteellista. Eräs syy vähäiseen pudotukseen oli maatalouden suuri osuus kansantaloudesta: Maanviljelijät tuottivat vaikka tuotteiden myynti ei ollutkaan varmaa. Suomen tärkein vientimaa oli Britannia, ja myös siellä lama jäi lievähköksi, jolla taas oli positiivinen vaikutus Suomeen. Työttömyys kohosi virallisesti kymmeneen prosenttiin, mutta todellinen työttömyysaste oli merkittävästi korkeampi.
Markka devalvoitiin syksyllä 1931 ja irrotettiin kultakannasta. Teollisuustuotanto alkoi elpyä seuraavana vuonna ja lisääntyi vuosina 1933–1938 jopa viidenneksen vuodessa. Kasvu oli vientivetoista. Erityisesti paperiteollisuus kasvoi 1930-luvulla, sahateollisuus sen sijaan alkoi taantua voimakkaasti. Toisen maailmansodan kynnyksellä kasvu alkoi hidastua maailmanlaajuisesti ja sodan aikana kansainvälinen kauppa tyrehtyi lähes täysin.
Suomen vienti koostui maailmansotien välisenä aikana pääasiassa metsätaloustuotteista. Vuonna 1938 viennin arvo oli noin 8,4 miljardia markkaa. Yli 40 % viennistä suuntautui Britanniaan. Tuonnin arvo oli noin 8,6 miljardia markkaa; tärkeimmät tuontimaat olivat Britannia, Saksa ja Ruotsi. Kauppavaihto Neuvostoliiton kanssa oli vähäistä. Suomen kauppatase oli 1930-luvulla positiivinen lukuun ottamatta vuotta 1938.
Sekä palkat että hinnat laskivat 1930-luvun alkupuoliskolla, eli Suomessa vallitsi deflaatio. Rahan arvo nousi niin paljon, että vuoden 1934 elinkustannusindeksi oli vain 80 % vuoden 1929 indeksistä. Vuosikymmenen jälkipuoliskolla siirryttiin maltillisen inflaation aikaan, markka oli vuonna 1939 edelleen noin kymmenen prosenttia arvokkaampi kuin vuonna 1929.

Liikenne

Ensimmäisen tasavallan Suomessa maaliikenne hoidettiin suurimmaksi osaksi rautateitse. Rataverkon raidepituus vuonna 1930 oli 5 014 km ja vuonna 1939 vastaavasti 5 633 km. Suomessa tehtiin vuonna 1939 noin 24,2 miljoonaa rautatiematkaa. Lisääntyvä liikenne vaati entistä suorituskykyisempiä vetureita: vuonna 1937 otettiin käyttöön ensimmäiset raskaat henkilöliikenneveturit, joita alettiin kutsua Ukko-Pekoiksi. Ristot (Tr1) tulivat liikenteeseen kolme vuotta myöhemmin. Ensimmäinen moottoriveturi otettiin käyttöön vuonna 1931, mutta varsinaisesti dieselkalustoon siirtyminen alkoi vasta 1950-luvulla.
Myös Suomen kauppalaivasto oli 1930-luvulla vielä vahvasti höyryvoimaista. Vuonna 1939 höyrylaivoja oli 560, moottorialuksia 50, purjealuksia 70 ja purjealuksia apukonein vastaavasti 157.
Suomen maantieverkko oli rakennettu lähinnä hevosliikenteen tarpeisiin. Uusia teitä rakennettiin 1920- ja 1930 luvuilla noin 3 700 kilometriä; vuonna 1938 Suomen tieverkon pituus oli runsaat 33 000 kilometriä. Päällystettyjä teitä koko maassa oli vuonna 1936 noin 160 kilometriä, lähinnä kaupunkiseuduilla. Teitä hoidettiin pääasiassa hevospelein, tietyökoneiden käyttö tosin kasvoi vähitellen.
Autoilun merkitys maantieliikenteessä kasvoi. Kuljetustaloudellisesti auto ohitti hevosen 1920-luvun lopulla, linja-autot puolestaan kasvattivat merkitystään raideliikenteen kustannuksella. Kansainvälisesti vertaillen Suomen autoistuminen oli hitaanlaista, varsinkin henkilöautoja oli vähän. Vuonna 1930 Suomessa oli rekisterissä noin 23 000 henkilöautoa ja vuonna 1938 noin 25 000.
Henkilöauto oli aikakauden suomalaisille enemmän statussymboli kuin käyttöesine. Autojen myötä kiesien ja kirkkorekien markkinat kuihtuivat – aiemmin niillä oli ollut statussymbolin asema suomalaisessa kulttuurissa.
Vähäisistä liikennemääristä huolimatta liikennekuolemia sattui paljon: vuonna 1931 autoliikenteessä kuoli 119 ihmistä ja vuonna 1938 vastaavasti 268.
Lentomatkailu oli vielä lapsenkengissä. Vuonna 1939 Suomen ja muiden maiden välisessä ilmaliikenteessä kuljetettiin noin 23 000 matkustajaa. Suosituin reitti oli Helsingistä Turun kautta Tukholmaan, pisin reitti kulki Helsingistä Baltian kaupunkien kautta Berliiniin. Kotimaan liikenteessä lennettiin Helsingistä Tampereen, Vaasan ja Oulun kautta Kemiin sekä Helsingistä Viipurin kautta Immolaan. Matkustajia kotimaan liikenteessä oli vuonna 1939 noin 1 800.

Jäämerentie

Suomen ulkomaankaupasta suurin osa suuntautui Itämeren alueen ulkopuolelle. Tämän vuoksi Petsamossa sijainnut ympäri vuoden auki pysynyt Liinahamarin satama oli erityisen tärkeä. Rovaniemeltä Liinahamariin johtanut 531-kilometrinen Jäämerentie valmistui 1933. Tie oli merkittävä paitsi kaivosteollisuuden, myös matkailun kannalta. Liikenteen määrä kuitenkin lisääntyi siinä määrin, että Jäämerentie osoittautui sille liian kevytrakenteiseksi. Liinahamarin satama oli suurten kehityshankkeiden kohteena aivan toisen maailmansodan alla. Syvemmällä Petsamon vuonossa sijaitsi toinen satama, Trifona, joka kuitenkin jäätyi talvisin.

Arkkitehtuuri

1930-luvulla luotiin modernin suomalaisen rakennustaiteen peruslinjat. Huippuunsa vietyyn järkeistämiseen pohjautuva funktionalismi oli vuosikymmenen leimaa antava tyylisuunta. Ajanjaksoa kutsutaan myös suomalaisen arkkitehtuurin “valkoiseksi kaudeksi”. Funktionalismin keskeisimmälle suomalaisarkkitehdille eli Alvar Aallolle 1930-luku merkitsi lopullista läpimurtoa; muun muassa Paimion parantola, Villa Mairea ja Viipurin kirjasto rakennettiin tuolloin. Muita aikakauden merkkiteoksia ovat muun muassa Erik Bryggmanin Ylösnousemuskappeli Turussa ja Hilding Ekelundin Olympiakylä Helsingissä. Yhteiskunnallista eetosta edusti Aallon suunnittelema Sunilan sulfaattiselluloosatehtaan alue.
Rovaniemen kauppalaan kohosi Pauli Blomstedtin käsialaa oleva Hotelli Pohjanhovi vuonna 1936, joka kuitenkin tuhottiin Lapin sodassa lokakuussa 1944. Hämeenlinnaan puolestaan avattiin kansainvälisen tason Hotelli Aulanko uudenvuodenaattona 1938. Puhdasta funktionalismia edustavan päärakennuksen suunnittelivat Märta Blomstedt ja Matti Lampén.
Funktionalismin perusteoksia on myös Viljo Revellin, Niilo Kokon ja Heimo Riihimäen Lasipalatsi (1936), joka rakennettiin keskelle Helsinkiä alun perin väliaikaiseksi rakennukseksi. Lasipalatsissa ilmenevät funktionalismin olennaiset piirteet: horisontaalisuus, valkoisuus ja suuret lasipinnat. Erkki Huttusen kynästä syntyi Viipurin mylly, joka niin ikään on funkista puhtaimmillaan. Helsingin vuoden 1940 kesäolympialaisia varten rakennettiin Olympiastadionin lisäksi soutustadion ja uimastadion.
Maaseudulle rakennettiin funkis-henkisiä huviloita ja osuuskauppoja. SOK:n rakennusosaston mukana niin kutsuttu osuuskauppafunkis levisi syrjäkyliä myöten.

Muotoilu

1930-luvun suomalainen muotoilu tiivistyy pitkälti teollisen ja funktionaalisen huonekalun arkkityyppiin eli kolmijalkaiseen jakkaraan, jonka Aino ja Alvar Aalto patentoivat yhdessä huonekalutehtailija Otto Korhosen kanssa. Niin kutsuttua Aalto-jakkaraa pidetään jopa Suomen kansallishuonekaluna. Kiikkeryydestään huolimatta jakkara on erittäin vahvatekoinen ja monikäyttöinen.
Aikakauden muita suomalaisia muotoilijoita olivat esimerkiksi Margaret Nordman ja Werner West. 1930-luvun loppua kohti funktionalismi antoi tilaa romanttisemmalle muotokielelle; sen perusidea toimivasta ja joustavasta elinympäristöstä jäi kuitenkin elämään.

Asuminen

Asuntopolitiikka oli 1930-luvun Suomessa alistettu perhepolitiikalle. Asumistaso oli varsin matala. Vuonna 1930 WC oli yhdeksässä asunnossa sadasta ja kylpyhuone kahdessa asunnossa sadasta. Alle puolet asunnoista oli sähköistetty. Vuonna 1940 WC oli joka seitsemännessä asunnossa ja kylpyhuone kuudessa asunnossa sadasta. Sähkö oli 60 %:ssa asunnoista. 1930-luvun lamavuosina uusia asuntoja rakennettiin vähän, vuosikymmenen loppua kohden rakentaminen vilkastui.
Helsingin teräshuonekalutehtaan markkinoille tuoma kaksiosainen teräsputkisänky heteka yleistyi suomalaiskodeissa. Hetekan toisen osan saattoi työntää toisen alle, joten ne olivat käteviä ahtaissa asunnoissa, jollaisissa useimmat asuivat. Nukkumisen kannalta heteka oli kuitenkin epäterveellinen.

Kieltolaki

Kesäkuussa 1919 voimaantullut kieltolaki kumottiin neuvoa-antavassa kansanäänestyksessä, joka pidettiin joulukuussa 1931. Virallisesti kieltolain kumosi eduskunta. Suomeen kehitettiin omintakeinen järjestelmä, jossa alkoholin myynti tuli valtion monopoliksi. Syntyi Oy Alkoholiliike Ab – nykyinen Alko. Kieltolaki päättyi 5. huhtikuuta 1932 kello 10, jolloin ensimmäiset Alkoholiliikkeen myymälät avasivat ovensa. Ajankohta muistetaan numerosarjasta 5-4-3-2-1-0.
Liikkeitä avattiin 48, joista 47 kaupunkeihin ja yksi Rovaniemelle. Pullot tuli asettaa pohja asiakkaaseen päin ostohalujen hillitsemiseksi, tuotteita ei saanut esitellä eikä suositella asiakkaille.

Kirjallisuus

1930-luvun kirjallisuuden nimiä Suomessa olivat muun muassa Tatu Vaaskivi, F. E. Sillanpää (Nuorena nukkunut, 1931, Ihmiset suviyössä, 1934) ja vapaan runomitan käyttäjä Katri Vala, 1930-luvun alussa hiipuneen Tulenkantajat-kirjailijaryhmän keskeinen jäsen. Näytelmäkirjallisuudessa vahva nimi oli Hella Wuolijoki, joka julkaisi teoksiaan salanimella Juhani Tervapää. Nimimerkki Arijoutsi kirjoitti kepeitä kaupunkikomedioita, kuten Syntipukki. Uuno Kailas ja Saima Harmaja olivat aikakauden lukuisten keuhkotautiin menehtyneiden kirjailijoiden joukossa. Mika Waltari kirjoitti 1930-luvulla useita Helsinkiin sijoittuvia romaaneja, kuten Appelsiininsiemen (1931), Surun ja ilon kaupunki (1936) ja trilogian Mies ja haave (1933), Sielu ja liekki (1934) ja Palava nuoruus (1935).
1930-lukua pidetään taide-elämän suhteen konservatiivisena. Vasemmistolaisilla taiteilijoilla oli niukalti liikkumatilaa esimerkiksi muihin Pohjoismaihin verrattuna. Taiteilijajärjestö Kiila oli monen vasemmistolaisesti suuntautuneen taiteilijan koti. Muun muassa Arvo Turtiainen, Elvi Sinervo ja Raoul Palmgren kuuluivat Kiilaan. Pentti Haanpää oli ryhmän ulkojäsen.
Volter Kilven modernistinen, tajunnanvirtatekninen romaani Alastalon salissa julkaistiin 1933. Järkälemäinen teos sai ristiriitaisen vastaanoton, mutta sittemmin sitä on alettu pitää eräänä suomalaisen kirjallisuuden kulmakivistä. Vuosikymmenen klassikkokirjallisuutta edustavat myös Toivo Pekkasen työläisromaani Tehtaan varjossa (1932), Elmer Diktoniuksen Janne Kuutio (Janne Kubik, 1932) ja Joel Lehtosen Henkien taistelu.

Kalevalan juhlavuosi 1935

Suomen kansalliseepoksen Kalevalan satavuotisjuhlaa vietettiin vuonna 1935. Juhlavuotta on luonnehdittu "suureksi kansallisen kulttuurin ja isänmaallisen hengen manifestaatioksi". Nelipäiväinen pääjuhla järjestettiin Helsingissä; riemujuhla pidettiin vastavalmistuneessa Messuhallissa torstaina 28. helmikuuta. Suomalaisuuden liitto järjesti juhlavuonna sukunimien suomalaistamiskampanjan, jonka vaikutuksesta noin 100 000 suomalaista sai suomenkielisen sukunimen.

Teatteri

Suomen teatteritaide oli 1930-luvulla vähemmän kokeilevaa kuin edellisellä vuosikymmenellä. Laman runtelemassa yhteiskunnassa suosittiin kepeitä komedioita ja hulvattomia farsseja. Porvarilliset näyttämöt ja työväen teatterit alkoivat yhdistyä lähinnä taloudellisista syistä, mutta osin myös siksi, että työväenteattereiden ohjelmistot lähenivät kansalaisteattereiden vastaavia.
Teatterimaailma oli rikkonaisempi ja levottomampi kuin myöhempinä aikoina. Vuosikymmentä leimasi Eino Kaliman ja Eino Salmelaisen välinen köydenveto taiteellisesta johtoasemasta. Kaliman johtama Suomen Kansallisteatteri oli näyttämöiden kiistaton ykkönen, joka kahmi parhaina pidetyt, valovoimaisimmat näyttelijät ja kantaesitysoikeudet. Helsingin Kansanteatterin johtaja Salmelainen jäi usein nuolemaan näppejään.
Agapetus ja Mika Waltari kirjoittivat lukuisia suosittuja komedioita 1930-luvulla. Hella Wuolijoki aloitti Niskavuori-sarjansa vuonna 1936. Merkittäviä näytelmäkirjailijoita olivat niin ikään Lauri Haarla, Artturi Järviluoma, Aino Kallas, Artturi Leinonen, Lauri Pohjanpää ja Ilmari Turja.

Radio

Lamakauden jälkeen radio yleistyi nopeasti. 1930-luvun lopulla Suomessa oli noin 330 000 radiolupaa. Salossa alettiin valmistaa Salora-merkkisiä radiovastaanottimia 1937. Vuonna 1926 perustettu Yleisradio otti radiotoiminnan monopolikseen, jota kesti aina 1980-luvulle asti.
1930-luvun radiosuosikkeihin kuului Pallen radiorevyyt, niitä tehtiin 66 kappaletta vuosina 1935–1945. Palle-nimimerkin takana oli Reino Palmroth. Markus-sedän Lastentunnit olivat niin ikään suosittuja. Nimimerkin Tuttu Paristo kirjoittama kuunnelmasarja Suomisen perhe aloitettiin vuonna 1938. Aikakauden radiokuuluttajia olivat muun muassa Alexis af Enehjelm, Ebba Jacobson-Lilius ja Kaisu Puuska. Selkeästä artikuloinnistaan tunnettu Carl-Erik Creutz aloitti pitkän kuuluttajanuransa 1939.

Musiikki

Ennen radiota ja gramofonia musiikkia saattoi kuunnella ainoastaan elävänä. Molemmat laitteet yleistyivät 1930-luvulla; vuonna 1929 puhuttiin jopa "gramofonibuumista". Liikkeet täyttyivät edullisista matkagramofoneista ja 78 kierroksen "näkkileipälevyistä". Suomessa myytiin tuona vuonna yli miljoona äänilevyä; yhtä korkeisiin lukuihin päästiin vasta 1970-luvulla.
Yhdysvaltalainen rytmimusiikki vakiinnutti asemansa Suomessa 1930-luvulla. Suosituinta oli kuitenkin suomalainen musiikkituotanto, johtotähtenään Georg Malmstén. Dallapé-orkesteri ja lauluyhtye Harmony Sisters olivat aikakauden kevyen musiikin suosikkikokoonpanoja. Kansaan upposi niin ikään Matti Jurvan, Vili Vesterisen ja Arvi Tikkalan säveltaide. Olavi Virta levytti ensimmäisen kerran vuonna 1939.
Foxtrot, tango, valssi, polkka ja jenkka nauttivat suosiota. Yleisradion kamreeri Roine Rikhard Ryynänen loi uudissanan "iskusävelmä" saksan Schlager-sanan pohjalta. Sittemmin alettiin käyttää termiä "iskelmä". Alkuun ei ollut kyse niinkään musiikin lajityypistä, vaan yksittäisten musiikkikappaleiden suosiosta. 1930-luvulla koettiin Suomi-iskelmän ensimmäinen kultakausi. Ensimmäiseksi suomalaiseksi hittikappaleeksi on mainittu vanhan suomalaisen rekilaulun melodian varaan rakennettu Emma eli Surkea rakkaustarina (1929), jota myytiin runsaat 30 000 yksikköä. Kappaleen esitti Ture Ara.
IKL perusti suomalaiskansallista kulttuuria vaalivia kahvila-ravintoloitaan, joiden nimeksi tuli Musta Karhu. Niissä kuultiin suomalaiskansallista musiikkia ja suomalaisten heimokansoina pidettyjen virolaisten ja unkarilaisten musiikkia. Jazz sen sijaan oli jyrkästi kiellettyä, kuten kaikki muukin vierasperäiseksi tulkittu musiikki. Mustien Karhujen toiminta jatkui vuoteen 1944.
Oopperataiteessa aikakauden suuria suomalaisnimiä olivat Leevi Madetoja ja Väinö Raitio. Madetoja sävelsi Juhani Ahon romaaniin perustuvan Juha-oopperansa 1934. Vuosikymmenen oopperatähtiä olivat muun muassa Oiva Soini ja Wäinö Sola. Suomalainen operettitaide oli voimissaan 1930-luvulla. Alan tähdistä tuikki muun muassa Mary Hannikainen.