google/wiki40b huggingface dataset:
Japanin hyökkäys Taiwaniin 1895

Pescadoressaarten valtaus

Vuonna 1894 alkaneessa Kiinan-Japanin sodassa Japani tuhosi Kiinan Beiyangin laivaston, eristi Kiinan Mantsuriassa olleet joukot ja valtasi Port Arthurin ja Weihaiwein laivastotukikohdat. Vaikka sodan taistelut keskittyivät Kiinan pohjoisosiin oli Japanilla myös eteläosissa tavoitteita. Sodan lopulla Japani varmisti Taiwanin joutumisen hallintaansa rauhanjulistamisen jälkeen ja että saari voitaisiin miehittää. Maaliskuussa 1895 rauhanneuvottelut alkoivat Shimonosekissä. Vaikka Kiinan pohjoisosien sotatoimet oli keskeytetty neuvottelujen ajaksi, jätettiin neuvottelurauhan ulkopuolelle Taiwanin ja Pescadoressaarten alue. Kiinan mantereen ja Taiwanin välissä olevien Pescadoressaarten hallinta oli Taiwanin valtauksen edellytys.
Huhujen mukaan Kiinan hallinto, joka oli kykenemätön estämään saarten joutumisen Japanille, oli tarjonnut niiden tilapäistä siirtämistä Britannialle. Britannian kabinetti keskusteli asiasta ja pääministeri Rosebery sekä ulkoministeri Kimberley kieltäytyivät edes harkitsemasta asiaa.
Vaikka Pescadoressaarille oli sijoitettu 15 pataljoonaa Kiinan vakinaisia joukkoja (yhteensä 5000 miestä) sekä vast'ikään valmistunut Hsi-tain rannikkotykistöpatteri, kohtasivat maihinnousseet japanilaiset ainoastaan vähäistä vastarintaa. Japani miehitti saaret kolmessa päivässä. Laivaston tulitettu rannikkopuolustusta joukot nousivat 24. maaliskuuta maihin Fisherinsaarella sekä P'eng-hunsaarella. Muutaman lyhyen kahakan jälkeen vallattiin Hsi-tain patteri sekä miehittivät Makungin. Seuraavien kahden päivän aikana loppuosa saariryhmän suurimmista saarista miehitettiin. Japanilaisten tappiot olivat valtauksen aikana pienet, mutta pian valtauksen jälkeen puhjennut koleraepidemia surmasi yli 1500 miestä. Antautuneet kiinalaisjoukot siirrettiin mantereelle.
Bruno Taut

Bruno Taut (1880–1938) oli saksalainen arkkitehti, rakennustaiteen ensimmäisiä ekspressionisteja, professori vuosina 1929–1933 Berliinin teknillisessä korkeakoulussa ja Istanbulissa vuodesta 1937 lähtien. Hänen suunnittelemiaan ekspressionistisia lasi- ja teräsrakennuksia ovat muiden muassa hänen kaksi ensimmäistä merkittävää työtään, Leipzigin (1913) ja Kölnin (1914) rakennusnäyttelyiden konstruktiiviset lasi- ja teräspaviljongit. Hänen lasiarkkitehtuurilleen on tyypillistä, että ikkunat eivät ole väritöntä lasia vaan puiterakennelmia, joiden varaan kiinnitetyt lasinpalaset ovat värillisiä ja tämä ratkaisu synnyttää hartautta aikaansaavia, katedraalien lasisia maalauksia muistuttavia värivaikutelmia. Taut oli mukana maansa puutarhakaupunkiliikkeessä; hänen 1910- ja 1920-luvulla suunnittelemiaan puutarhakaupunginosia sijaitsee Falkenbergissa ja Magdeburgissa. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän teki utopistisia kaupunkisuunnitelmia. Taut oli Erich Mendelsohnin (1887–1953), Hans Scharounin (1893–1972), Wassili Luckhardtin (s. 1889) ja Hermann Finstlerin (1887–1973) Berliinissä vaikuttaneen ekspressionistisen suuntauksen pääedustajia. Taut ja hänen veljensä Max Taut (1884–1967) kuuluivat Berliinissä toimineeseen, spartakismiin sidoksissa olleeseen, ekspressionistiseen Novembergruppe -nimiseen arkkitehtien ja taidemaalarien yhteenliittymään, jonka työn johdosta julkaistiin arkkitehtuurialbumeita ja järjestettiin näyttely vuonna 1919. Siinä määriteltiin modernin arkkitehtuurin sanasto. He olivat yhdessä Walter Gropiuksen kanssa alkuperäisjäsenenä 1920-luvun alun Berliinin merkittävissä arkkitehtuurin avantgardejärjestöissä kuten Arbeitsrat für Kunstissa ja Der Ringissä. Bruno Taut olivat mukana arkkitehtiryhmässä, jonka suunnittelemia taloja rakennettiin vuonna 1927 järjestettyä näyttelyä varten perustettuun Stuttgartin Weißenhofin lähiöön, jota on pidetty nykyaikaisen arkkitehtuurin historian tärkeimpänä rakennusryhmänä. Muutenkin 1920-luvulla Bruno Taut suunnitteli funktionalistisia asuinalueita. Noihin aikoihin hän uudisti sosiaalista asuntoarkkitehtuuria.
The Lone Ranger (vuoden 2013 elokuva)

Juoni

Intiaanisoturi Tonto sekä lainvalvoja John Reid ryhtyvät koomisen riitaisaan yhteistyöhön yrittäessään puhdistaa Villiä länttä.
Alexander Puschkin

Alexander Puschkin (1. joulukuuta 1822 München – 1. toukokuuta 1878 Bayreuth) oli saksalainen opettaja ja pikakirjoittaja.
Puschkin opiskeli yliopistossa kieliä, ja toimi aluksi sanomalehtimiehenä. Puschkin oli oppinut pikakirjoituksen Franz Xaver Gabelsbergeriltä, ja toimi vuodesta 1849 pikakirjoituksen opettajana Nürnbergissä ja Würzburgissa, vuonna 1856 lyhyen ajan valtiopäiväpikakirjoittajana Münchenissä, ja vuoden 1856 jälkeen kielten ja pikakirjoituksen opettajana Bayreuthissa.
Puschkin julkaisi vuonna 1854 pikakirjoitusoppikirjan Theoretisch-praktischen Lehrgang der Stenographie. Hän laati Gabelsbergerin järjestelmästä sovituksen ranskan kielelle (Cours pratique de Sténographie universelle, 1863), sekä luonnoksenomaisen sovituksen englannin kielelle.
Virgil Grissom

Ura astronauttina

Koelentäjä Gus Grissom kutsuttiin mukaan ensimmäisen astronauttiryhmän valintaan, ja hän kuului ensimmäisen seitsemän valitun yhdysvaltalaisen astronautin ryhmään (The Original Seven). Hän oli toinen yhdysvaltalainen astronautti avaruudessa Alan Shepardin Mercury 3 -lennon jälkeen Mercury Redstone -aluksellaan ”Liberty Bell 7” (Mercury 4 -lento).
Gus Grissomin ensimmäinen avaruuslento oli päättyä onnettomuuteen, kun kapselin luukun räjähdyspanokset laukesivat ennenaikaisesti ja kapseli alkoi täyttyä vedellä. Nostoyrityksistä huolimatta pelastushelikopteri ei pystynyt nostamaan vedellä täyttynyttä kapselia, vaan se vajosi syvyyksiin. Samalla veden varassa olleen Grissomin avaruuspuku täyttyi vedellä ja hän oli hukkua ennen pintasukeltajan tuloa apuun. Liki neljän kilometrin syvyyteen vajonnut kapseli paikannettiin ja nostettiin ylös Atlantin valtamerestä vuonna 1999.
Kun Yhdysvaltain ensimmäisen avaruuslennon lentänyt astronautti Alan Shepard joutui sisäkorvavikansa vuoksi luopumaan lentotehtävistä, Gus Grissom valittiin ensimmäisen Gemini-lennon komentajaksi, kumppaninaan John W. Young. Gemini-alus nimettiin NASAn vastustuksesta huolimatta ”Molly Browniksi” Broadway-musikaalin Uppoamaton Molly Brown mukaan. Gemini 3 -lennon myötä 23. maaliskuuta 1965 Gus Grissomista tuli ensimmäinen astronautti, joka oli lentänyt avaruudessa kahdesti.

Apollo 1

Gus Grissom nimitettiin ensimmäisen Apollo-aluksen komentajaksi. Miehistön suorittaessa 27. tammikuuta 1967 rutiiniluonteista ”johdot irti” -testiä aluksen laukaisualustalla 34 Kennedyn avaruuskeskuksessa Floridassa sähköjohdoista alkunsa saanut kipinä sytytti tulipalon, jossa aluksen miehistö menehtyi. Grissomin ohella palossa menehtyivät ensimmäisen avaruuskävelyn suorittanut astronautti Edward White ja Roger B. Chaffee.
Gus Grissom on haudattu Arlingtonin sotilashautausmaalle Virginiaan.
Keilan vesiputous

Keilan vesiputous (vir. Keila juga) sijaitsee Keila jõen alajuoksulla 1,7 kilometriä joensuusta ja Suomenlahden rannasta Pohjois-Virossa Harjumaan Lääne-Harjun kunnassa Keila-Joan pienkauppalassa. Se on Viron kolmanneksi suurin luonnollinen vesiputous Narvan vesiputouksen ja Jägalan vesiputouksen jälkeen ja erotuksena Viron muista korkeammista vesiputouksista, jotka ovat ihmisen järjestämiä.

Sijainti

Vesiputous sijaitsee satakunta metriä Kloogaranna teen sillalta alajuoksulle päin. Sinne pääsee Tallinnan ja Paldiskin yhdistävältä valtatieltä 8 joko Kiian, Tutermaan tai Valksen tiehaaroista. Matkaa Keila-Joaan on mainituista tienhaaroista 9–13 kilometriä.

Putous ja koski

Keilan vesiputous on syntynyt kalkkikivikallioon siten, että vesi on aluksi virrannut eteenpäin pitkin ylintä ja kovaa kalkkikiveä, kunnes se saavutti merenrannan klintin. Klintti on osa Baltian klinttiä. Alas putoava vesi syövytti kovan ja 60 senttimetriä paksun päällyskerroksen alla olevia 5,5 metriä paksuja ja  pehmeämpiä kalkkikivikerrostumia. Näiden kerroksien eroosio on nopeampaa kuin päällyskerroksen ja putouksen alle syntyy aikaa myöten suojaava lippa. Lippa ei kuitenkaan aina kestä päällä olevan veden painoa ja silloin se romahtaa alas. Näin on jatkunut Keila-Joassa vuosituhansia ja vesiputouksen reuna on siirtnyt sisämaahan päin, kun lippa välillä romahtaa ja alemmat kerrokset syöpyvät pois. Vuonna 1862 tehtyyn piirustukseen perustuen on määritetty vesiputouksen reunan keskimääräinen vetäytymisnopeus, joka on 9,7 senttimetriä vuodessa.
Vesiputouksen kieleke on 60–70 metriä leveä ja noin 6,0 metriä korkea. Vesiputouksen kautta putoaa vain osa Keila jõen vedestä, koska viereinen Keila-Joan voimalaitos juoksuttaa siitä osan omaan tarpeeseensa. Keskivirtaama Keila jõessa on 6,4 m³/s ja kevättulvien aikaan se on jopa 150 m³/s. Kevättulvissa lähes kaikki vesi juoksee vesiputouksen kautta, mutta vähävetisellä ajalla siitä juoksee vesiputouksessa vain osa. Vesivoimala suljetaan automaattisesti 1.5.–30.9. välisenä aikana viikonloppuisin ja pyhäpäivinä, kun joen virtaus alittaa 10 m³/s. Tällöin kaikki vesi juoksee vesiputouksen kautta. Keilan vesiputousta pidetään näyttävänä kaikkina vuodenaikoina.
Päävesiputouksen yläpuolella parin sadan metrin päässä sijaitsee kaksi matalampaa putousta, joiden korkeudet ovat 0,5 ja 1,5 metriä. Vesivoimalaitoksen vedenottokanava on sijoitettu näiden yläpuolelle. Suurimman vesiputouksen alapuolella alkaa pitkä koski, jonka kivet ovat peräisin putouksen hajoamisesta syntyneistä lohkareista.

Historiaa

Ensimmäinen maininta vesiputoukseen rakennetusta vesimyllystä on vuodelta 1555. Kreivi Alexander von Benckendorff hankki vuonna 1827 vesiputouksen ympäriltä kaikki maat ja rakennutti sinne kartanon, joka valmistui vuonna 1833. Kartanon ympärille perustettiin puutarha ja puisto, jonka pinta-ala on yli 25 hehtaaria. Vuonna 1928 valmistui vesiputouksen viereen voimalaitos, joka käytti suuren osan joen virtaamasta sähköntuotantoon. Voimala korjattiin vuonna 1958 ja vuonna 2005 entisöitiin voimalarakennuksille 1920-luvun ulkonäkö.
Meri-VHF

Meri-VHF on merenkulussa käytettävä lyhyen kantaman kansainvälinen yhteydenpitojärjestelmä. Viestintä tapahtuu kanavilla, jotka ovat taajuusvälillä 156–162 MHz. Kanava 16 (156,800 MHz) on kansainvälinen hätä- ja kutsukanava. Meri-VHF-laitteen avulla voi muodostaa suoran radioyhteyden rannikkoradioasemaan tai toiseen alukseen, joissain tapauksissa myös ilma-alukseen.
Meri-VHF on osa maailmanlaajuista merenkulun hätä- ja turvallisuusradiojärjestelmää (GMDSS). Meri-VHF-radion käyttämistä varten tulee suorittaa rannikkolaivurin radiotodistus (short range certificate, SRC) ja hankkia radiolupa Liikenne- ja viestintävirastolta.
Henri Becquerel

Nuoruus

Becquerel syntyi Pariisissa tieteilijätaustaiseen sukuun. Hänen isänsä, Alexandre Edmond Becquerel, oli soveltavan fysiikan professori, jonka tutkimukset koskivat pääasiassa auringon säteilyä ja fosforesenssia. Becquerelin isoisä, Antoine César, taas ansioitui sähkökemistinä. Hän keksi menetelmän, jolla metalleja voidaan elektrolyyttisesti erottaa malmeista. Becquerel kävi lukiota Lycée Louis-le-Grandissa valmistuen ylioppilaaksi vuonna 1872.
Ylioppilastutkintonsa jälkeen Becquerel jatkoi opiskeluitaan arvostetussa École Polytechnique -korkeakoulussa kahden vuoden ajan. Vuodesta 1874 lähtien Becquerel opiskeli itsensä insinööriksi École nationale des ponts et chaussées'ssa, missä hän päätti tutkintonsa kolme vuoden jälkeen. Opintojensa ohessa Becquerel teki töitä Ranskan tiehallinnossa. Tavallisen insinöörin asemassa hän teki töitä tiehallinnossa vuoteen 1894 saakka, jolloin hänet ylennettiin yli-insinööriksi (ingénieur-en-chef). Vuonna 1876 Becquerel sai ensimmäisen akateemisluontoisen viran vanhasta opinahjostaan École Polytechniquesta, jossa hän oli apulaisopettajana kunnes vuonna 1895 hänet nimitettiin samaisen korkeakoulun fysiikan professoriksi. Aiempaa professorikokemusta Becquerel oli saanut seuratessaan isäänsä Conservatoire des Arts et Métiers'n soveltavan fysiikan professorina vuonna 1878, mitä aiemmin hän oli ollut assistenttina. Ennen Écolen professuuria Becquerel oli ehtinyt hankkia itselleen tohtorin arvon (1888) tutkielmalla, joka koski valon absorpoitumista kiteisiin. Aihevalinta oli melko luonteva, sillä hänen isänsä oli aiemmin tutkinut aktiivisesti aihealuetta löytäen muun muassa viitteitä valosähköisestä ilmiöstä.

Aikuisikä

Ecoléssa hän tutki pääosin fosforensenssiin liittyviä ilmiöitä ja löysi vuonna 1896 radioaktiivisuuden. Becquerel toimi jäsenenä monissa akateemisissa yhteisöissä. Hän oli jäsenenä muun muassa Accademia dei Linceissä, Ranskan tiedeakatemiassa ja Berliinin kuninkaallisessa akatemiassa. Becquerel kuoli melko nuorella iällä Le Croisic'ssa vuonna 1908.
Becquerel oli kahdesti naimisissa. Ensimmäisen kerran Becquerel meni naimisiin vuonna 1874 Lucie Zoé Marie Jaminin kanssa, joka kuitenkin kuoli neljä vuotta myöhemmin maaliskuussa. Avioliitosta syntyi kuitenkin yksi poika,Jean Becquerel, joka tunnetaan niin ikään fyysikkona. Toisen kerran Becquerel avioitui Louise Désirée Lorieuxin kanssa vuonna 1890. Jälkimmäisestä avioliitosta ei syntynyt lapsia.

Radioaktiivisuus

Väitöstyössään Becquerel oli tutkinut valon polarisaatiota, fosforesenssia ja valon absorboitumista kiteisiin. Uraanisuolojen tiedettiin tuolloin säteilevän (fosforesenssi), kun niihin kohdistettiin valoa. Häntä kiinnosti tietää oliko röntgensäteilyn ja fosforesenssin välillä jokin yhteys. Vuonna 1896 tutkiessaan isältään perimiensä uraanisuolojen fosforesenssia hän huomasi, että uraanisuolat itsessään aiheuttivat tummumia valokuvauslevyyn. Koska kaikki uraanisuolat aiheuttivat tämän ilmiön, pääteltiin pian, että sen täytyi olla uraaniatomin ominaisuus. Myöhemmin Pierre ja Marie Curie tutkivat Becquerelin havaitsemaa säteilyä ja totesivat sen olevan sähkömagneettista säteilyä.
Nikolai Skoblin

Nikolai Vladimirovitš Skoblin oli venäläinen valkoisen armeijan kenraalimajuri, joka ryhtyi Neuvostoliiton vakoilun kaksoisagentiksi toimiessaan 1930-luvulla valkoisten emigranttien järjestön Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) tiedustelujohtajana. Skoblinin avulla viritetty ansa mahdollisti vuonna 1937 ROVS:n johtajan, kenraali Jevgeni Millerin sieppauksen Pariisissa. Skoblinin puoliso laulaja Nadežda Plevitskaja oli myös neuvostovakoilun agentti.
Éric Rohmerin vuonna 2004 ohjaama elokuva Kolmoisagentti on Skoblinin elämän innoittama.

Elämä

Skoblinin mainitaan syntyneen Nižynissä Pohjois-Ukrainassa. Syntymävuodeksi on eri lähteissä mainittu muun muassa 1892, 1894 tai 1885. Hän valmistui vuonna 1914 Tšugujevin sotakoulusta vänrikiksi ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Vallankumouksen puhjetessa vuonna 1917 hän oli esikuntakapteeni. Valkoisen armeijan järjestäytyessä Skoblin liittyi kenraali Lavr Kornilovin joukkoihin. Hänet ylennettiin marraskuussa 1918 valkoisen armeijan everstiksi ja hän komensi sisällissodan aikana pelättyä Kornilovin rykmenttiä, sittemmin divisioonaa. Kenraali Pjotr Wrangel ylensi hänet sisällissodan lopussa kenraalimajuriksi. Skoblin tutustui ja rakastui vuonna 1919 laulaja Plevitskajaan, joka kannatti tuolloin bolševikkeja. He menivät naimisiin sisällissodan päätyttyä ja asettuivat asumaan Ranskaan.
Skoblin jatkoi maanpaossa osaksi ROVS:n organisaatiota liitetyn ”Kornilovin iskurykmentin” komentajana. Vuonna 1933 ROVS:n johtaja kenraali Miller teki hänestä järjestön tiedustelujohtajan. Skoblin kiersi luomassa salaisia tiedusteluverkostoja vaimonsa konserttimatkojen varjolla muun muassa Suomessa. Ilmeisesti vaimonsa vaikutuksesta Skoblin ryhtyi vuonna 1930 työskentelemään neuvostovakoilulle. Skoblinin kilpailija Viktor Larionov ja eräät muut alkoivat jo 1930-luvun puolivälissä epäillä häntä kaksoisagentiksi, mutta huhuja ei voitu osoittaa todeksi. Kun NKVD vuonna 1937 päätti siepata Millerin Neuvostoliittoon, Skoblin sai tehtäväkseen houkutella tämän ansaan. Syyskuun 22. päivänä hän sanoi vievänsä Millerin tapaamaan Pariisin lähellä kahta tietolähteiksi lupautunutta saksalaista upseeria, mutta johdattikin Millerin suoraan NKVD:n miesten väijytykseen. Millerin asuntoonsa jättämä kirje paljasti nopeasti Skoblinin osuuden ihmisryöstössä, jolloin hän pakeni turvaan Neuvostoliiton Pariisin-suurlähetystöön.
Skoblin salakuljetettiin pois Ranskasta marraskuussa 1937, mutta hänen myöhempää kohtaloaan ei tiedetä varmuudella. Erään tiedon mukaan hänet vietiin Espanjaan ja hän olisi kuollut vuonna 1938 Barcelonassa joko sisällissodan ilmapommituksessa tai NKVD:n tiedustelupalvelun GUGB:n salamurhaamana. Muun muassa entinen KGB-komentaja Oleg Gordijevski on tukenut teoriaa, jonka mukaan Skoblin olisi likvidoitu. Toinen länteen loikannut neuvostovakooja Aleksandr Orlov väitti muistelmissaan, että Skoblin olisi teloitettu matkalla Neuvostoliittoon. Kiinni jäänyt Plevitskaja sai Ranskassa 20 vuoden vankeustuomion osallisuudesta Millerin sieppaukseen. Hän kuoli ranskalaisessa vankilassa Elsassissa toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana.
Victoria Spivey

Victoria Spivey (15. lokakuuta 1906 Houston, Texas - 3. lokakuuta 1976 New York) oli amerikkalainen blueslaulaja, pianisti ja säveltäjä. Yli neljä vuosikymmentä kestäneen uransa aikana Spivey esiintyi mm. Louis Armstrongin, King Oliverin, Clarence Williamsin, Luis Russellin ja Lonnie Johnsonin säestämänä.

Elämä

Victoria Spivey syntyi Houstonissa, Texasissa. Jo 12-vuotiaana hän sai ensimmäisen työpaikkansa pianistina paikallisesta elokuvateatterista. Sittemmin hän toimi pianistina saluunoissa ja bordelleissa. 1920-luvun alussa hän kiersi Houstonin ja Galvestonin alueella Blind Lemon Jeffersonin kanssa. 18-vuotiaana hän jätti kotinsa ja muutti Dallasiin, jossa työskenteli pianistina Lincoln-teatterissa.
Spivey ihaili nuoruudessaan blueslaulaja Ida Coxia ja alkoi jäljitellä tätä oman uransa luomisessa. Hän matkusti 1926 St. Louisiin, jossa OKeh-levy-yhtiö etsi uusia laulajia listoilleen. Spivey vakuutti tulkinnallaan levy-yhtiön ja pääsi äänittämään. Hän levytti itse säveltämänsä kappaleet "Black Snake Blues" ja "Dirty Woman Blues". Levyä myytiin sittemmin runsaasti. Tämän jälkeen hän työskenteli joitakin vuosia säveltäjänä paikallisen musiikkiliikkeen palveluksessa. Lisäksi hän levytti lähes kuukausittain. Levyillä häntä säestivät mm. Louis Armstrongin, King Oliverin, Clarence Williamsin ja Luis Russellin orkesterit sekä Lonnie Johnson. Hän levytti myös sisarensa Addie "Sweet Pease" Spiveyn kanssa. Vuonna 1929 hänellä oli pieni rooli King Vidorin musikaalielokuvassa "Hallelujah".
1930-luvulla Spivey asettui New Yorkiin. Hän esiintyi New Yorkissa ja levytti siellä useita kertoja. Hän teki useita levytyksiä Louis Armstrongin eri kokoonpanoijen solistina. Hän teki Armstrongin yhtyeen kanssa myös kiertueita. Spivey esiintyi New Yorkissa myös musiikkirevyissä. Näistä merkittävin oli "Hellzapoppin' Revue".
Spiveyn ura alkoi hiipua 1940-luvulla. 1950-luvulla Spivey oli jo kokonaan vetäytynyt pois esiintymislavoilta. Hän lauloi enää kirkkokuorossa kotinsa liepeillä Brooklynissa sijainneessa kirkossa. Hän keskittyi oman levy-yhtiönsä (Spivey Records) johtamiseen. Spivey Records julkaisi 1962 levyn, jossa Spivey lauloi Bob Dylanin säestämänä. Levytys saavutti jonkin verran suosiota. 1960-luvun puolivälissä varhainen bluesmusiikki tuli uudelleen muotiin. Spivey aloittikin uudelleen esiintymisen. Hän kiersi 1960-luvulta lähtien useilla eri blues- ja folk-musiikin festivaaleilla. Sen ohessa hän lauloi New Yorkin yökerhoissa. Hän jatkoi esiintymistä ja levyttämistä elämänsä loppuun asti.
Vuonna 1970 Spivey sai BMI Commendation of Excellence -palkinnon musiikin tuottajien yhdistykseltä tunnustuksena pitkäaikaisesta toiminnastaan levy-yhtiössään sekä muista ansioistaan musiikkielämässä. Eräs hänen viimeisiä merkittäviä esiintymisiään oli Ann Arborin blues- ja jazzmusiikin festivaaleilla 1973, jolloin hän esiintyi Roosevelt Sykesin kanssa.
1976 Spivey joutui Beekman Downtownin sairaalaan sisäisen verenvuodon takia. Hän ei enää toipunut siitä, vaan kuoli sairaalassa 3. lokakuuta 1976. Hänet haudattiin Hempsteadiin, New Yorkiin.
Eleutherna

Historia

Eleuthernan paikka on ollut asuttuna neoliittiselta kaudelta bysanttilaiselle kaudelle. Antiikin aikana se oli yksi Kreetan merkittävimpiä kaupunkivaltioita. Kaupungin kerrotaan saaneen nimensä joko Eleuthereas-nimisestä kureetista tai Demeter Eleuthouksesta.
200-luvulla eaa. Eleutherna oli sodassa Rhodoksen ja Knossoksen kanssa. Toisaalta se oli Knossoksen puolella muita kreetalaisia kaupunkeja vastaan. Kaupunki vastusti roomalaisten hyökkäystä vuonna 68 eaa., mutta lopulta tuli vallatuksi petoksen seurauksena.
Kaupunki on ollut vuoristossa erinomaisen suojaisassa paikassa, josta on kuitenkin ollut näköyhteys merelle. Hautalöydöt ovat paljastaneet muun muassa Kyprokselta, Vähästä-Aasiasta ja Foinikiasta peräisin olevia esineitä, minkä perusteella kaupungilla on ollut laajat kauppayhteydet. Kaupunki taantui vaiheittain 700-luvulta 1200-luvulle tultaessa.
Arkeologiset kaivaukset, joita suoritti British School at Athens eli brittiläinen arkeologinen koulu Ateenassa, alkoivat alueella vuonna 1929 Humphrey Paynen johdolla. Vuodesta 1985 kaivauksia on suorittanut Kreetan yliopisto. Kaivaukset jatkuvat edelleen.

Rakennukset ja löydökset

Eleutherna sijaitsee Ídavuoren juurella sen luoteispuolella noin 380 metrin korkeudessa. Kaupungin alue on kahdella kukkulalla: Nisín kukkulalla Eléfthernan kylän puolella ja Pyrgín kukkulalla Archaía Eléfthernan puolella. Kaupungin keskus on ollut Pyrgín alueen pohjoisosassa.
Alueelta on löydetty muun muassa geometrisen ja arkaaisen ajan hautausmaa, jossa on erilaisia hautamuistomerkkejä ja -pihoja; hellenistisen ajan asutus ja kaupunginmuuria; roomalaisen ajan asutusta ja kylpylä; sekä suuri julkinen rakennus, joka on ollut käytössä sekä hellenistisellä että roomalaisella ajalla. Pyrgín laella on hellenistiseltä ajalta bysanttilaiselle ajalle käytetyn tornin jäänteet ja kukkulan pohjoispuolella hellenistisellä ajalla rakennettu silta.
Löydöksiin kuuluvat myös varhaiskristillisen basilikakirkon jäänteet. Kirkko oli rakennettu hellenistisen ajan pyhäkön paikalle noin vuonna 430–450 ja omistettu arkkienkeli Mikaelille. Se tuhoutui 600-luvulla.
Walid Tayeb

Seurajoukkueura

Tayeb aloitti jalkapalloilun EOG Kramin junioreissa, josta hänet nostettiin myöhemmin edustukseen. Tayeb pelasi pitkään kasvattaja seurassaan, kunnes heinäkuussa 2006 Espérance osti hänet riveihinsä 4 vuoden sopimuksella. Useimmiten harvemmin maaleja tekevä Tayeb on onnistunut kaudella 2008–2009 tekemään neljä maalia kauden aikana.
Elokuussa 2010 Tayeb sirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella JS Kairouaniin.

Maajoukkueura

Tayeb on pelannut myös yhden maaottelun Tunisian paidassa, päästyään vaihdosta kentälle Alankomaita vastaan pelatussa ystävyysottelussa 11. helmikuuta 2009.
Coloradon aavikko

Coloradon aavikko (engl. Colorado Desert) on pinta-alaltaan noin 40 000 neliökilometrin laajuinen aavikko Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Aavikko sijaitsee Los Angelesin ja San Diegon itäpuolella San Bernardinon vuorten ja Coloradojoen välisellä alueella. Alue on nimetty Coloradojoen mukaan. Alue on Sonoran aavikon kaakkoinen jatke, ja siellä sijaitsevat Imperial Valleyn ja Coachella Valleyn viljelyalueet sekä Kalifornian suurin järvi, Salton Sea.
Bill Dudley

William McGarvey "Bill" Dudley (24. joulukuuta 1921 – 4. helmikuuta 2010) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän syntyi Virginian Bluefieldissä ja opiskeli Graham High Schoolissa sekä Virginian yliopistossa. Hän voitti vuosittaisen Maxwell Awardin 1941.
Dudley oli Pittsburgh Steelersin ykkösvaraus vuonna 1942. Hänen uransa katkaisi toinen maailmansota, jonka jälkeen hän kuitenkin palasi NFL:een ja jatkoi pelaamista ammattilaisena 1950-luvulle saakka. Pittsburgh Steelersin jälkeen hänen joukkueinaan olivat Detroit Lions ja Washington Redskins.
Dudley oli vuonna 1946 Most Valuable Player ja vuosina 1950–1951 Pro Bowl -pelaaja. Hän kuuluu NFL:n 1940-luvun All-Decade Teamiin, ja hänet on kelpuutettu sekä College (1956) että Pro Football Hall of Fameen (1966).