Jukka Nevakivi

Jukka Taneli Nevakivi (ent. Nynäs, s. 8. lokakuuta 1931 Pudasjärvi) on pitkän linjan suomalainen journalisti, diplomaatti, yliopisto-opettaja ja professori sekä kansainvälisesti tunnettu historiantutkija. Hän on julkaissut useita sekä Suomen historiaan että yleiseen historiaan merkittävästi liittyviä teoksia, joista monet ovat tulleet tunnetuiksi ulkomailla käännettyinä.

Nuoruus

Nevakivi on liikennöitsijä Reino Vilho Nevakiven (ent. Nynäs) ja talousneuvos Hilja Maria Nevakiven (o.s. Kuosmasen) esikoispoika.
Nevakivi kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1951. Hän opiskeli Sveitsissä Lausannen ja Genèven yliopistoissa ranskan kieltä ja kirjallisuutta vuosina 1952 ja 1959 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1956. Sitten hän opiskeli British Councilin stipendin turvin Lontoon yliopistossa (London School of Economics and Political Sciences) ja väitteli sieltä filosofian tohtoriksi (Ph.D.) vuonna 1963.

Vapaana toimittajana

Jukka Nevakivi työskenteli opiskeluaikana vuosina 1952–1963 ja sen jälkeen pääasiassa poliittisiin aiheisiin keskittyvänä vapaana toimittajana. Hän ei osallistunut politiikkaan, mutta liittyi 1965 SDP:hen. Mauno Koiviston pyrkiessä ensimmäistä kertaa tasavallan presidentiksi hän kirjoitti johdannon ehdokkaan ensimmäiseen vaalijulkaisuun.

Ulkoasianhallinnossa

Korkeakouluopinnot suoritettuaan nuori kielitaitoinen tohtori sai kutsun Helsinkiin Ulkoasiainministeriöön. Hän aloitti sanomalehtiasiain toimistossa ja poliittisella osastolla vuodesta 1963 lähtien, jatkaen sitten ulkoasiainhallintoon Budapestiin ja Kairoon, missä hän palveli lähetystöavustajana ja -sihteerinä 1967–1970. Sen jälkeen Nevakivi toimi jälleen kotimaassa Ulkoministeriössä jaostosihteerinä ja -päällikkönä, kunnes hän vuonna 1974 sai siirron Suomen valtuuskunnan asiantuntijajäseneksi Genèvessä perustamisneuvottelujaan jatkavan Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssiin, ETYK:iin, jossa toimi 1974–1975. Diplomaattiuransa päätökseksi Jukka Nevakivi sai vielä vuonna 1976 siirron suurlähetystö- ja ministerineuvokseksi Pariisin edustustoon.

Akateeminen ura

Jukka Nevakivi oli saanut hoitaa virkavapauksien turvin Helsingin yliopistosta 1970 saamaansa yleisen historian dosentin tointa ja nauttia 1972 valtion humanistisen toimikunnan myöntämää nuoremman tutkijan apurahaa. Hänestä tuli 1971 Suomen historiallisen seuran tutkijajäsen. Vuosina 1972–1974 hänellä oli ollut tilaisuus toimia Pariisin yliopiston (Sorbonne Nouvelle) vierailevana suomen kielen ja kirjallisuuden professorina. Lopetettuaan työskentelynsä ulkoasiainhallinnossa Nevakivi saattoi vuonna 1980 vihdoin jatkaa akateemista uraansa. 1.8.1980 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston poliittisen historian varsinaiseksi professoriksi ja sen jälkeen laitoksensa esimieheksi. Vuonna 1990 Jukka Nevakivestä tuli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen. Hän pääsi virastaan lakimääräiselle eläkkeelle 1.1.1996.

Historiantutkijana

Nevakiven teki tutkimusmatkoja ulkomaisiin yliopistoihin ja arkistoihin. Nevakiven tutkimuksissa herätti huomiota niiden poikkeuksellinen laajuus ja kohdemaat. Hänen käyttämänsä etenkin venäläiset arkistot ovat olleet Suomen lähihistorian tutkimisessa merkittäviä. Tutkimustyö on saanut myös kansainvälistä arvostusta.