Ken Robinson

Varhaisvuodet ja koulutus

Robinson syntyi seitsenlapsiseen työläistaustaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa ovat James ja Ethel Robinson.  Hän kävi koulunsa Liverpoolissa ja Cheshiressa vuosina 1961–1968. Tämän jälkeen hän opiskeli englannin kieltä ja draamaa Leedsin yliopistossa vuosina 1968–1972. Vuonna 1981 hän suoritti tohtorin tutkinnon Lontoon yliopistossa aiheenaan draama ja teatteri koulutuksessa.

Ura

Vuosina 1985–1989 Robinson oli johtajana The Arts in School -projektissa, jonka tavoitteena oli kehittää taideopetusta Englannissa ja Walesissa. Projektiin osallistui yli 2000 opettajaa, taiteilijaa ja hallintotyöntekijää verkostossa, joka käsitti yli 300 hanketta ja johon Englannin kansallinen opetussuunnitelma (National Curriculum) pohjautui. Noina vuosina Robinson toimi puheenjohtajana Artsworkissa, Yhdistyneen kuningaskunnan nuorten taiteilijoiden kehityspankissa, sekä toimi neuvonantajana Hongkongin esittävien taiteiden akatemiassa.
Robinson toimi Warwickin yliopiston taideopetuksen professorina vuosina 1989-2001 ollen neljä vuotta Taideopetuksen laitoksen johdossa ja koulutustiedekunnan tutkimuskehitysjohtajana. Vuonna 1998 hän johti Britannian luovuuden, koulutuksen ja talouden komissiota, jonka tuloksista hän julkaisi raportin "All Our Futures: Creativity, Culture, and Education". Time-lehti kommentoi artikkelia seuraavasti: "Tämä raportti nostaa esiin tärkeimpiä 2000-luvun yrityksiä koskevia kysymyksiä. Jokaisen toimitusjohtajan ja henkilöstöjohtajan pitäisi paukuttaa sillä pöytään vaatien toimintaa."
Robinson oli keskeinen hahmo luomassa luovan ja taloudellisen kehityksen strategian osana Pohjois-Irlannin rauhanprosessia yhdessä eri alojen ministereiden kanssa. Yhteistyöstä seurasi suunnitelma "Unlocking Creativity". Tämä suunnitelma toteutettiin koko Pohjois-Irlannin alueella. Hän myös toimi mentorina Oklahoman luovuushankkeessa (Oklahoma Creativity Project). Vuonna 1998 hän toimi UK:n Luovan ja Kulttuurisen Koulutuksen Kansallisessa neuvontakomiteassa (National Advisory Committee on Creative and Cultural Education).
Kesäkuussa 2003 Robinson lyötiin ritariksi tunnustuksena saavutuksistaan luovuuden, koulutuksen ja taiteen saralla. Robinson on suosittu puhuja TED-konferensseissa, joissa hän on pitänyt kaksi luovuuden roolia opetuksessa käsittelevää puhetta, joilla on ollut miljoonia katsojia. Vuonna 2005 Robinson nimettiin yhdeksi ”pää-äänistä” (Principal Voices), joka on Time-lehden, Fortunen ja CNN:n yhteinen tunnustus. Vuonna 2010 Kuninkaallinen taideseura (The Royal Society for the encouragement of Arts, Manufacturers and Commerce) teki Robinsonin koulutusparadigmojen muutosta käsittelevästä puheesta animaatioversion. Video on julkaistu YouTube-sivustolla, ja jo ensimmäisen viikon aikana julkistamisen jälkeen se ladattiin katseltavaksi liki puoli miljoonaa kertaa.

Kirjoitukset

Robinson on julkaissut useita kirjoja ja raportteja taiteista ja opetuksesta. Learning Through Drama: Report of The Schools Council Drama Teaching (1977) -raportti on tulos kolmivuotisesta kansallisesta UK Schools Council:in kehityshankkeesta. Robinson oli teoksen The Arts in Schools: Principles, Practice, and Provision (1982) pääkirjoittaja. Teos on nykyisin keskeinen kansainvälisellä taide- ja opetussaralla. Robinson toimitti The Arts and Higher Education -kirjan (1982) ja oli mukana kirjoittamassa muun muassa seuraavia teoksia: The Arts in Further Education (1986),  Facing the Future: The Arts and Education in Hong Kong (1998). 
Robinsonin vuonna 2001 julkaistua kirjaa Out of Our Minds: Learning to be Creative kuvattiin Director-lehdessä "erittäin mieltä avaavaksi analyysiksi siitä, miksi emme saa ihmisistä irti heidän parastaan tässä muutoksen ajassa". John Cleese arvioi kirjaa sanoen: "Ken Robinson kirjoittaa loistavasti eri tavoista, joilla luovuutta epäarvostetaan ja jätetään huomiotta länsikultturissa ja etenkin opetusjärjestelmissä". The Element: How Finding Your Passion Changes Everything -teoksen julkaisi Penguin-kustantamo tammikuussa 2009. Teos on käännetty kahdellekymmenelle yhdelle kielelle. Kirjassa viitataan kokemukseen, jossa lahjakkuus ja henkilökohtainen intohimo kohtaavat. Robinson väittää, että tällöin tunnemme olevamme omimmillamme, inspiroituneimpia, ja pystymme parhaisiin suorituksiin. Kirja ammentaa luovien taiteilijoiden kuten muusikko Paul McCartneyn, Simpsonien luojan Matt Groeningin, näyttelijä Meg Ryanin ja fyysikko Richard Feynmanin tarinoista tutkiessaan tätä menestyksen paradigmaa.

Nykyisen koulutusjärjestelmän kritiikki

Sir Ken Robinsonin pääargumentti on, että jokaisella on syntyessään valtavasti synnynnäisiä lahjoja/lahjakkuuksia, mutta erilaiset instituutiot, erityisesti koulujärjestelmä, tukahduttaa monet niistä. Tuloksena on taloudellinen ja ihmisyyden tuho.
Sir Ken Robinsonin mukaan ahdasmielinen tietynlaisten akateemisten työtehtävien painottaminen, taiteen, humanististen tieteiden ja liikunnan vähentäminen kouluissa, matematiikan ja luonnontieteiden kuiva opetus, pakkomielteinen yhdenmukainen oppilaiden testaaminen kokein ja tiukat rahoitukselliset paineet opettaa juuri näitä kokeita silmällä pitäen johtavat kohtalokkaaseen oppilaiden ja heidän opettajiensa lahjojen hukkaan heittämiseen.
Katastrofin laajuudesta kertovat huolestuttavat tilastot pääaineen vaihtamisen sekä opintojen keskeyttämisen yleisyydestä. Myös tyytymättömyys, stressin määrä ja reseptilääkkeiden käyttö ovat yleistyneet opiskelijoiden keskuudessa. Jopa kursseilla pysyville ja menestyville opiskelijoille menestymisen säännöt ovat muuttuneet peruuttamattomasti. Tämän osoittaa korkeakoulututkintojen arvon romahdus.
Lahjakkuuden tuhlaus ei ole tietoista, mutta se on järjestelmällistä. Lahjojen tuhlaamista tapahtuu osittain siksi, että Iso-Britanniassa koulutusta hallitsevat järjestelmät perustuvat teollisuuden arvoihin ja vaatimuksiin: lineaarisuuteen, mekaanisuuteen, yhdenmukaisuuteen ja standardointiin. Nämä järjestelmät systemaattisesti nujertavat oivalluskyvyn, luovuuden ja innovaation, joita nykyisin tarvitaan monien sosiaalisten, taloudellisten ja  henkisten haasteiden kohtaamisessa. On muodostettava uusi koulukulttuuri, joka hylkää teolliset tuotantoperiaatteet ja ottaa ihmislahjakkuuden paremmin huomioon. Kulttuurinen vallankumous on luonteeltaan globaali, ja sen seuraukset ennustamattomat.
Koulutus on ihmisten kehittämistä, eikä kehitys ole mekaanista tai lineaarista vaan hidasta ja dynaamista. Kuten kaikki elävät oliot, ihmiset menestyvät tietynlaisissa olosuhteissa ja näivettyvät toisenlaisissa. Hyvät opettajat, vanhemmat ja johtajat ymmärtävät tämän, huonot eivät. Ratkaisu on olla tekemättä koulutuksesta yhdenmukaista. Koulutus täytyy räätälöidä jokaisen lapsen ja yhteisön henkilökohtaisiin tarpeisiin vastaavaksi, sanoo Sir Ken Robinson.
Nykyistä korkeakoulujärjestelmää on kritisoinut myös muun muassa yhdysvaltalainen Anya Kamenetz. Hän näkee yhtenä ratkaisuna koulutuksen ja oppimateriaalien avoimuuden. On resurssien ja ajan tuhlausta, että samaa opintomateriaalia tuotetaan eri puolilla maailmaa. Avoimesti jaossa olevat oppimateriaalit vapauttaisivat resurssit parempaan käyttöön.
Suomessa koulutusjärjestelmän kritiikkiä on esittänyt tietokirjailija Jukka "Yucca" Korpela verkkokirjoituksessaan. Hänkin puhuu nykyjärjestelmän tehottomuudesta, oppijoiden erilaisuudesta ja oppimiskeskeisestä ajattelutavasta, johon tulisi pyrkiä. Siinä ei seurata ulkoa-annettua, ennaltamäärättyä järjestystä, vaan oppija määrittelee itse, mitä, miten, miksi ja milloin haluaa opiskella.