google/wiki40b huggingface dataset:
Vesilasi (höyrykone)

Vesilasi eli klingerlasi on lasiputkella varustettu höyrykattilan vedenkorkeusmittari, joka on suoraan yhteydessä kattilan vesi- ja höyrytilaan.  Veden ylä- ja alarajojen kohdalla on useimmissa erilliset merkit. 
Vesilasi on varustettu käsikäyttöisin sulkuhanoin ja automaattisin venttiilein, jotka lasin särkyessä sulkevat veden tulon laitteeseen. Tällöin lasi voidaan vaihtaa jäähdyttämättä kattilaa. Tavallisesti vesilasin päällä on vielä erillinen metalli- tai lasisuojus estämässä vesi- ja höyryroiskeita. Lisäksi vesilasiin kuuluu erillinen ns. puhallushana ulosmenoputkineen, jonka avulla vesilasi voidaan tyhjentää tarkastusta varten. Tällöin alempi hana suljetaan ja puhallushana avataan, jolloin höyryn paine tyhjentää lasin. Kun puhallushana suljetaan ja alahana avataan, pitäisi vedenkorkeuden palata ennalleen. 
Höyryvetureissa vesilaseja on pääsääntöisesti kaksi, kuljettajan ja lämmittäjän puolella kuten injektoritkin, joskin mm. Jokioisten Museorautatien Porterissa, Suomen Rautatiemuseossa olevassa Rro2 – kapearaideveturissa ja Äänekosken muistomerkkiveturissa kuljettajanpuoleinen vesilasi on korvattu päällekkäin asetetuilla ns. koestushanoilla, joista ylempi on veden ylärajan ja alempi alarajan kohdalla. 
 
Vr4 Mullikuhnuri – veturissa oli tyypin Suomeen tullessa koestushanat, joskin hanat vaihdettiin varsin nopeassa tahdissa vesilaseihin. Syksyllä 2009 ajokuntoon valmistuneessa Vk4 68 eli "Leena" -veturissa koestushanat ovat säilyneet. Muuten koestushanoja käytettiin vain tallikattiloissa eli varikoilla olleissa kiinteissä monikäyttökattiloissa sekä siirrettävissä paikallishöyrykoneissa eli lokomobiileissa. Joissakin näistä saattoivat hanojen ja vesilasin sijoituspaikat olla toisin päin kuin vetureissa.
Ere Kokkonen

Työura

Kokkonen toimi viihteen tekijänä Mainostelevisiossa ja Yleisradiossa vuodesta 1961 alkaen. MTV:n viihdepäällikkö hänestä tuli vuonna 1974. Filmituotanto Spede Pasanen -yhtiön tuotantopäälliköksi Kokkonen siirtyi vuonna 1983. Yleisradion Taideohjelmien päällikkönä hän työskenteli vuodesta 1991 vuoteen 1993.
Elokuvien lisäksi Kokkonen ohjasi televisiossa ja teatterissa sekä johti vuodesta 1995 alkaen omaa Komediateatteri Arenaansa, jossa hän tuotti ja ohjasi runsaasti poliittista ajankohtaissatiiria. Televisioteatteri-aikanaan 1960-luvulla hän teki myös vakavia draamoja.
Kokkonen perusti vuonna 1987 elokuvayhtiön Ere Kokkonen Oy. Hänelle myönnettiin vuonna 1999 elokuvaneuvoksen arvonimi ja hänet palkittiin erikoistelviksellä vuonna 2002.

Kritiikki

Kriitikot suhtautuivat Ere Kokkosen ohjauksiin lähinnä penseästi. Pisimmälle ennakkoasenteellisuuden vei elokuvaprofessori Sakari Toiviainen: ”En ole vielä nähnyt Spede-tuotannon uusinta elokuvaa, mutta huono sen täytyy olla.” 
Tutkija Veijo Hietalan mukaan ”Spede on kaikkien tuottamiensa elokuvien varsinainen sielu, auteur, riippumatta siitä, mikä rooli hänellä on nimellisesti produktiossa ollut”. Ere Kokkonen kiisti tämän. Hänen mukaansa elokuvien lopputekstit kertovat luotettavasti siitä, kuka mistäkin tehtävästä on vastannut.

Harrastukset

Ere Kokkonen oli intohimoinen golfin harrastaja ja toimi Suur-Helsingin Golf ry:n puheenjohtajana vuosina 1986–1992, jolloin hän esimerkiksi suunnitteli Lakiston golfkentän ja valvoi sen rakentamista.
Nihonbashi

Nihonbashi on alue Tokion Chūōssa. Sinne on keskitynyt monenlaista liiketoimintaa. Alue kehittyi kauppapaikaksi 1600-luvulla, ja se sai nimensä  siellä edelleen olevasta sillasta. Tätä siltaa  on pidetty Tokiosta mitattavien etäisyyksien nollapisteenä Edo-kaudelta asti. Se oli myös paikka, johon Tōkaidō ja muut Edon viidestä maantiestä päättyivät. Hiroshige Utagawan kuvasarja Viisinkymmentäkolme pysähdyspaikkaa Tōkaidōn maantien varrella alkaa siitä.
Francesco Cavalli

Pier Francesco Cavalli (14. helmikuuta 1602 – 14. tammikuuta 1676) oli italialainen säveltäjä. Hänen ristimänimensä oli Pietro Francesco Caletti-Bruni, mutta hänet tunnetaan paremmin Francesco Cavallina. Cavalli oli kotoisin Cremasta, mutta vaikutti pääasiassa Venetsiassa.
Cavalli pääsi Basilica di San Marcoon laulajaksi vuonna 1616, toiseksi urkuriksi vuonna 1639, ensimmäiseksi urkuriksi vuonna 1665 ja maestro di cappellaksi vuonna 1668.
Eetu Takkula

Juho Edvard (Eetu) Takkula (29. maaliskuuta 1884 Kuusamo – 2. huhtikuuta 1953 Oulu) oli suomalainen poliitikko. Takkula toimi Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1917–1922 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä. Siviiliammatiltaan Takkula oli maanviljelijä ja hän toimi viljelijänä Kempeleessä 1916–1927 ja vuodesta 1939 ja Pulkkilassa 1931–1939. Hän toimi myös Oulujoella virkatalon vuokraajana sekä Kempeleen kunnallisena ammattientarkastajana, viljelypäällikkönä ja työpäällikkönä. Takkulan vanhemmat olivat maanviljelijä Iisakki Kurtti ja Reeta Loviisa Määttälä. Takkulan puoliso vuodesta 1919 oli Maria Hietala.
Merikoura

Ulkonäkö ja koko

Merikoura muodostaa enintään 20 senttimetriä leveitä ja korkeita, epäsäännöllisen muotoisia yhdyskuntia, jotka muistuttavat koostumukseltaan lihaa tai nahkaa. Yhdyskunta jakautuu alle kymmeneen sormimaiseen ulokkeeseen, jotka ovat yleensä vähintään 2 senttimetriä paksuja. Muiden nahkakorallien tapaan merikouralla ei ole varsinaista tukirankoa mutta sen mesogleassa on jonkin verran kalkkineulasia eli skleriittejä. Yleisväritykseltään se on valkoinen tai himmeänoranssi, harvemmin kellertävä tai rusehtava.
Merikouran polyypeilla on kahdeksan pientä pyyntilonkeroa, jotka saavat sen pinnan näyttämään pehmeältä ja pörröiseltä. Yksittäiset polyypit tulevat näkyviin veden alla ja voivat vetäytyä vaaratilanteessa runkokunnan sisään. Polyypit ovat läpikuultavan valkoiset mutta muuttuvat vaaleanpunaisiksi, kun niiden sukurauhaset kypsyvät syystalvella.

Levinneisyys

Merikoura elää alkuperäisenä Koillis-Atlantin lauhkeissa ja viileissä vesissä. Sitä tavataan Islannin etelärannikolla sekä Atlantin itärannikolla Norjan lähivesiltä Biskajanlahdelle asti. Erityisen yleinen se on Britteinsaarten ympäristössä. Välimerestä se puuttuu kokonaan.

Elinympäristö

Merikoura elää matalassa rantavedessä noin 50 metrin syvyyteen asti ja voi peittää hyvinkin laajoja alueita merenpohjasta. Tavallisesti se kasvaa vähäleväisten kallioiden ja kivien päällä – joskus se voi kiinnittyä jopa elävän taskuravun tai kotilon pinnalle. Se viihtyy erityisesti voimakkaissa virtauspaikoissa, joissa sen ulottuville kulkeutuu runsaasti planktonia.

Lisääntyminen

Merikoura vaipuu lepotilaan syksyn ja talven ajaksi, jolloin se vetää polyyppinsa runkokunnan sisään. Lepoaikana polyyppien sukurauhaset kypsyvät ja yhdyskunnan pinnalle kertyy leviä ja polyyppieläimiä, jotka värjäävät sen vähitellen ruskehtavaksi tai punertavaksi. Herätessään lepotilasta keväällä se luo uloimman kerroksensa ja karistaa samalla levät ja muut eliöt pinnaltaan.
Kutu tapahtuu joulu–tammikuussa, jolloin polyypit vapauttavat sukusolunsa meriveteen, jossa ne hedelmöittyvät. Alkiot ajelehtivat veden mukana viikon ajan, kunnes niistä kehittyy uintitaitoisia planula-toukkia. Päivän tai parin kuluttua toukat laskeutuvat merenpohjaan ja muuttuvat polyypeiksi. Joskus planula-toukka joutuu kuitenkin uimaan pitkiä matkoja ennen kuin se löytää sopivan kasvualustan. Tällöin laji leviää kauemmaksi alkuperäiseltä kasvupaikaltaan.
Valtaosa yhdyskunnista on joko täysin uros- tai naaraspuolisia. Joskus ne ovat kuitenkin hermafrodiitteja eli ne kykenevät tuottamaan sekä naaras- että koiraspuolisia sukusoluja. Yhdyskunnista tulee sukukypsiä yleensä toisen elinvuoden aikana, joskus kuitenkin vasta kolmannen tai neljännen elinvuoden aikana. Yksittäinen yhdyskunta voi elää jopa yli 20 vuoden ikäiseksi.

Ravinto

Merikoura käyttää ravinnokseen planktonia, jota se pyydystää useita kertoja päivässä polyypit ojentautuneina. Polyypit vetävät planktoneliöitä luokseen liikuttamalla rytmikkäästi pinnallaan olevia värekarvoja – samalla ne saavat happea.

Suojelu ja uhat

Merikoura on elinvoimainen laji.
Ptolemaios XI

Ptolemaios XI (Ptolemaios XI Alexanteri II, kreik. Πτολεμαῖος Ἀλέξανδρος, Ptolemaĩos Aléxandros) oli Ptolemaiosten hallitsijasukuun kuuluva kuningas, joka hallitsi Egyptiä muutaman päivän ajan vuonna 80 eaa.
Ptolemaios XI:n isä oli kuningas Ptolemaios X Aleksanteri, ja hänen äitinsä oli joko Kleopatra Selene I tai Berenike III. Ptolemaios IX Lathryos oli tullut Ptolemaios X:n jälkeen uudestaan kuninkaaksi. Hän kuoli vuonna 81 tai 80 eaa. ilman laillista peristä, minkä vuoksi hänen leskensä Berenike III (Kleopatra Berenike) hallitsi jonkin aikaa yksin. Kuitenkin roomalainen Lucius Cornelius Sulla vaati Egyptin hallitsijaksi jotakuta Roomalle myötämielistä henkilöä, ja sen vuoksi hän lähetti Ptolemaios X:n tuolloin Roomassa asuneen nuoren pojan Egyptiin pyrkien oikeuttamaan tämän selvän puuttumisen Egyptin asioihin tämän pojan tahdolla.
Ptolemaios XI meni myös naimisiin Kleopatra Bereniken kanssa, joka oli hänen äitipuolensa ja sisarpuolensa tai eräiden lähteiden mukaan hänen äitinsä. Kuitenkin 19 päivää häiden jälkeen Ptolemaiois murhasi puolisonsa tuntemattomista syistä, vaikka tämä oli hyvin suosittu. Välittömästi tämän jälkeen Aleksandrian asukkaat lynkkasivat Ptolemaioksen.
Ptolemaios XI:n seuraaja oli Ptolemaios XII.
TW Steel

TW Steel on hollantilainen kellovalmistaja, joka tunnetaan suurista, niin kutsutuista oversized -kelloista, sekä kronografeistaan. Yrityksen perustivat isä ja poika, Ton & Jordy Cobelens Hollanissa, vuonna 2005. 
TW Steel käyttää kelloissaan japanilaisen Citizen Watch Co.:n sekä sveitsiläisen Rondan kvartsikoneistoja. Mallien koko vaihtelee 45 mm ja 55 mm leveyden välillä ja ne on valmistettu ruostumattomasta teräksestä. Merkin kelloja myydään 85 eri maassa.
Vietnamin đồng

Đồng (VND) on Vietnamin rahayksikkö, jonka symboli on ₫. Yksi euro oli 27624.70 dồngia 4. kesäkuuta 2013.
Rïdder

Historia

Rïdder sai kaupunginoikeudet vuonna 1934. Kaupunki on saanut nimensä tutkimusmatkailija Philip Ridderin mukaan, joka löysi paikalliset malmiesiintymät vuonna 1786. Kaivostoiminta alueella käynnistyi viisi vuotta myöhemmin. Vuonna 1941 Ridder uudelleennimettiin Leninogorskiksi. Vanha nimi palautettiin vuonna 2002.

Talous

Rïdder on tärkeä kaivosteollisuuden keskus. Alueella on kupari-, sinkki-, lyijy-, hopea- ja kultakaivoksia.

Liikenne

Pisimmän Eurooppatien E40 itäinen päätepiste on Rïdderissä.
Arvo Ketonen

Arvo Mikael Ketonen (19. marraskuuta 1888 Uusikaupunki – 27. toukokuuta 1948 Turku) oli suomalainen toimitusjohtaja, päätoimittaja ja kansanedustaja vuosina 1939–1945. Ketonen oli Turun Sanomien toimitusjohtajana vuosina 1917–1932 ja päätoimittajana vuosina 1932–1948. Hän oli johtokunnan tai hallintoneuvoston jäsenenä useassa yhtiössä, muun muassa Suomalaisessa Kirjapaino Osakeyhtiössä ja Suomen Tietotoimistossa sekä johtokunnan jäsenenä Suomen Sanomalehdenkustantajain Liitossa. Hän oli myös Turun Yliopiston hallituksen jäsen.
Arvo Ketonen oli presidentin valitsijamiehenä 1925 ja 1931. Hänet valittiin Kansallisen Edistyspuolueen kansanedustajaksi Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä vuoden 1939 eduskuntavaaleissa. Hän oli kansanedustajana toimikauden loppuun eli 5. huhtikuuta 1945 saakka. Ketonen oli laki- ja talousvaliokunnan ja talous-, ulkoasian- ja valtionvarainvaliokunnan jäsen.
Ketonen osallistui myös kunnallispolitiikkaan ollen Turun kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsen.
Arvo Ketosen toinen puoliso vuodesta 1941 oli Irja Ketonen, josta miehensä kuoltua tuli Turun Sanomien toimitusjohtaja.
Arvo Ketonen on haudattu Turun vanhalle hautausmaalle. Ketosten haudalla on kuvanveistäjä Jussi Mäntysen vuonna 1936 tekemä Joutsenet-veistos.
Bachir Gemayel

Bachir Gemayel (10. marraskuuta 1947 – 14. syyskuuta 1982) oli libanonilainen kristittyjen sotilaskomentaja ja poliitikko, joka valittiin presidentiksi, mutta surmattiin ennen virkaan astumista.
Hän oli Pierre Gemayelin, Kata'ib-puolueen eli falangistien perustajan poika. Gemayel ja isänsä olivat maroniittikristittyjä. Hän opiskeli lakia ja valtiotieteitä Beirutissa.  Vuonna 1970 palestiinalaiset militantit kidnappasivat hänet hetkeksi, mikä saattoi vaikuttaa hänen vihamielisyyteensä palestiinalaisia kohtaan.
Vuonna 1971 hänet nimitettiin falangistien sotilassiiven tarkastajaksi. Seuraavana vuonna hän sai tutkinnon amerikkalaisesta yliopistosta Dallasista ja perusti asianajotoimiston Länsi-Beirutiin. Leipätyönsä ohella hän järjesti sotilaallisen "B.G."-ryhmän taistelemaan PLO:ta vastaan. Vuonna 1976 hänestä tuli Kata'ibin sotilasneuvoston johtaja ja hän muodosti Yhdistyneet libanonilaisjoukot taistelemaan Syyrian joukkojen miehitystä ja Syyrian kanssa liittoutuneita palestiinalaisia ja vasemmistolaisia vastaan. Vuonna 1978 hän johti voittoisaa sadan päivän sotaa syyrialaisia vastaan. Vuonna 1980 autopommi surmasi hänen vauvaikäisen tyttärensä Mayan.
Gemayelista tuli lähinnä kristityistä koostuneen Libanonilaisen rintaman johtaja ja hän johti 1980 ja 1981 kristittyjen joukot voittoon Zahlén taistelussa. Joukot saivat varusteita ja mahdollisesti koulutusta Israelista.
Kun Israelin joukot miehittivät Libanonin 1982, vaikka Gemayel ei avoimesti toiminut israelilaisten kanssa, hänen entinen yhteistoimintansa oli ainakin muslimien silmissä rasite. Vaikka hän oli ainoa ehdokas presidentinvaaleissa 23. elokuuta 1982, suurin osa muslimeista boikotoi vaalia Syyrian painostuksesta ja hänet valittiin pienimmällä enemmistöllä kautta Libanonin historian (57 ääntä 92:sta parlamentissa). Yhdeksän päivää ennen kuin hänen tuli vannoa virkavalansa, hän ja 25 muuta kuolivat pommiräjähdyksessä Kata'ibin päämajassa Achrafiehissa 14. syyskuuta. Israelin ja USA:n tiedustelupalvelujen mukaan Syyrian Hafez al-Assad määräsi salamurhan. Sabran ja Shatilan verilöylyt olivat kosto tästä surmasta ja Israelin joukot miehittivät sen johdosta myös Länsi-Beirutin.
Bachir Gemayelin sijaan presidentiksi nostettiin hänen vanhempi veljensä Amine Gemayel, joka hallitsi 1982–1988. Syyrian kansallissosialistisen puolueen (SSNP) jäsen Habib Tanius Shartuni tunnusti iskun ja hänet tuomittiin vankilaan, josta etenevä Syyrian armeija vapautti hänet lokakuussa 1990.
Mielipiteet Bachir Gemayelin vaihtelevat edelleen. Monille maroniittikristityille hän on sankari, jolle on omistettu muistosivustoja Internetissä (katso linkki alla). Toisaalta häntä pidetään Israelin armeijan pistimillä valtaan nostettuna nukkehallitsijana.
Punakantele

Punakantele oli Petroskoissa ja Leningradissa vuosina 1928–1932 ilmestynyt suomenkielinen kirjallisuuslehti.
Karjalan proletaarikirjailijoiden yhdistyksen aikakauslehden ensimmäinen numero ilmestyi Petroskoissa maaliskuussa 1928 nimellä Puna-Kantele. Lehden tehtäväksi asetettiin Neuvosto-Karjalan kansallisen kirjallisuuden kehittäminen. Joulukuussa 1929 lehti yhdistettiin Leningradissa ilmestyneeseen Soihtu-kulttuurilehteen, ja sen nimi sai muodon Punakantele. Uuden julkaisun toimitus työskenteli Leningradissa ja kuului Leningradin proletaarikirjailijoiden yhdistyksen alaisuuteen. Petroskoihin jäi toimitusneuvosto, jonka johdossa oli Herman Laukkanen.
Vuonna 1928 lehdestä ilmestyi vain yksi numero, seuraavana vuonna neljä numeroa, ja vuonna 1930 siitä tuli kuukausilehti. Levikki nousi 2 500 kappaleesta vuonna 1928 aina 8 000 kappaleeseen vuonna 1931, jolloin lehti ilmestyi jo Punakanteleen nimellä. Päätoimittajana toimi Lea Helo sekä myöhemmin Kalle Lepola ja Ludvig Kosonen.
Lehti julkaisi kaunokirjallisen proosan ja runouden lisäksi myös kansanrunouden näytteitä sekä neuvoja aloitteleville kynäilijöille. Ahkerimpia kirjoittajia olivat jo tuolloin tunnetut runoilijat Jalmari Virtanen ja Lea Helo, yksi Petroskoin suomalaisen teatterin perustajista Ragnar Nyström (Rusko), kansanrunouden tutkija Risto Bogdanov ja nuori karjalainen prosaisti Fjodor Ivatšov. Punakanteleessa julkaistiin karjalaisten kirjailijoiden Nikolai Jaakkolan ja Antti Timosen ensimmäiset teokset. Lehden kirjoittajiin kuuluivat myös Arvi Nummi, Hilda Tihlä, Lauri Luoto, Kirilä Virtanen, Matti Husu (Pursi), Einari Leino, Josef Schultz, Väinö Aalto ja Onni Tuomi. Punakanteleessa julkaistiin jonkin verran käännösproosaa ja -runoutta, mm. Maksim Gorkia, Juri Libedinskia, Demjan Bednyitä, Mihail Svetlovia, Nikolai Tihonovia, Aleksandr Fadejevia sekä joitakin ulkomaisia tekijöitä.
Huhtikuuhun 1931 asti Punakanteletta kustansi lähes yksin Leningradin kirjailijayhdistys. Karjalan yhdistystä syytettiin toimettomuudesta, mutta kumpikaan yhdistys ei kyennyt rakentavaan yhteistyöhön. Kesäkuuhun mennessä lehden levikki putosi 2 500 kappaleeseen. Samanaikaisesti pohdittiin lehden nimen muuttamista, koska sen ei katsottu enää vastaavan ajan vaatimuksia. Tammikuussa 1932 lehti sai nimen Rintama.
Koivuhiiri

Levinneisyys ja elinympäristö

Koivuhiirtä tavataan yhtenäisesti Etelä-Suomesta ja Baltiasta itään suureen osaa Pohjois-Aasiaa, muttei kuitenkaan Kaukoidässä. Laikuttain sitä esiintyy myös Skandinaviassa ja Keski-Euroopan itäosassa.
Suomessa koivuhiirtä tavataan Etelä- ja Keski-Suomesta Oulun korkeudelle asti: lajia esiintyy linjan Lohja-Tampere-Jyväskylä-Ilomantsi kaakkoispuolella. Suomessa laji on vähälukuinen ja rauhoitettu. Se on aiemmin toiminut uhanalaisten lehtojen bioindikaattorina.
Koivuhiiren elinympäristöä ovat lehdot ja reheväkasvuiset pensaikot. Vuodenaikojen mukaan laji voi vaihdella elinpaikkaansa. Loppukesästä koivuhiiri ilmaantuu viljelyksille jyviä etsimään, mutta sen voi huomata myös heinittyneiltä hakkuualueilta.

Tuntomerkit

Koivuhiiren ruumis on 5–7,5 senttiä pitkä, häntä 7,5–11 senttiä. Koivuhiiri on pienikokoinen ja painaa 5–15 g. Selvin tuntomerkki on musta juova selässä sekä siimamainen ruumista pidempi häntä. Väritys on tasaisen ruskea ja selässä on leveähkö tumma juova. Etu- ja takajalan uloin varvas voi tarttuessaan kääntyä muita varpaita vastaan – tämä on sopeutuma kiipeilyyn.
Koivuhiiri muistuttaa ulkonäöltään Suomessa huomattavasti yleisempää peltohiirtä, mutta on sitä pienempi ja pitkähäntäisempi. Lajit eivät ole läheistä sukua toisilleen, sillä koivuhiiri kuulu eri heimoon kuin varsinaiset hiiret.

Ravinto

Koivuhiiri käyttää ravinnokseen siemeniä, marjoja ja hyönteisiä.

Elintavat

Koivuhiiret kiipeilevät korsissa ja pensaistossa etsimässä ravintoa. Ilman lämpötila vaikuttaa hiiren liikkumiseen. Kesälläkin viileällä säällä se pysyy heinillä vuoratussa pesässään. Koivuhiiret viettävät horroksessa lokakuusta touko-kesäkuuhun puunkolossa tai maanalaisessa onkalossa. Horroksen aikana koivuhiiren paino voi laskea 50 %.

Lisääntyminen

Koivuhiiren elinikä on kaksi talvea, mutta se voi elää jopa 5-vuotiaaksi. Koivuhiirellä on hidas lisääntymisrytmi ja naaras tuottaa yhden poikueen vuodessa. Poikaset syntyvät maanpinnalle heinistä rakennettuun kesäpesään. Jälkeläisiä poikueessa on 1–11 kappaletta. Koivuhiiri lisääntyy suppeina yhdyskuntina, ja yksilö on sukukypsä noin vuoden iässä.
James Caird

James Key Caird (1837-1916) oli skotlantilainen hampputehtailija, joka rahoitti Ernest Shackletonin  Endurance-tutkimusmatkan. Cairdin avustus oli 24 000 puntaa, ja hän oli matkan toinen tärkeä avustaja Britannian hallituksen lisäksi.
Cairdin mukaan nimettiin retken pelastusvene, jolla Shackleton ja viisi muuta retkikunnan jäsentä purjehtivat 1 300 kilometrin matkan Elefanttisaarelta Etelä-Georgian saarelle hakemaan apua. Caird oli myös filantrooppi, joka tuki kotikaupunkinsa Dundeen useita rakennusprojekteja.
Helinä Häkkänen-Nyholm

Helinä Häkkänen-Nyholm (s. 26. huhtikuuta 1971 Helsinki) on oikeuspsykologian dosentti (Itä-Suomen yliopisto), kriminaalipsykologian dosentti (Helsingin yliopisto), tietokirjailija, erityistason psykoterapeutti ja seksuaalineuvoja. Hän toimii toimitusjohtajana, psykoterapeuttina ja oikeuspsykologian erityisasiantuntijana psykologi- ja lakiasiantoimisto PsyJuridica Oy:ssä.Vuosina 2002–2011 hän työskenteli keskusrikospoliisissa erikoistutkijana sekä Suomen Akatemian tutkijana ja toimi Helsingin yliopiston käyttäytymistieteiden laitoksella oikeuspsykologian tutkimusryhmän vetäjänä ja vastuututkijana. Häkkänen-Nyholm on osallistunut lukuisiin merkittäviin oikeustapauksiin todistajan tai poliisia auttavan asiantuntijan roolissa. Hän on tehnyt yhteistyötä FBI:n kanssa ja poliisi- ja syyttäjäviranomaisten kanssa muun muassa Belgiasta, Ruotsista, Isosta-Britanniasta, Virosta, Liettuasta, Latviasta, Etelä-Afrikasta ja Australiasta. Suomessa hän oli aktiivisesti mukana vainoamista koskevan lain valmistelussa.
Häkkänen-Nyholm on toimittanut tai kirjoittanut kolme kirjaa;: vuonna 2015 julkaistun kirjan 130 kysymystä avioerosta: psykologin ja lakimiehen opas hyvään eroon (Readme.fi), vuonna 2012 John Wiley & Sons -kustannusyhtiön julkaiseman Psychopathy and Law: A Practitioner's Guide -kirjan sekä Editan vuonna 2009 julkaiseman kirjan Psykopatia. Hänellä on yli 40 kansainvälisissä ja kotimaisissa tiedelehdissä julkaistua artikkelia.
Dimetyylietanoliamiini

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dimetyylietanoliamiini on väritöntä nestettä. Yhdisteellä on amiineille tunnusomainen kalamainen haju. Aine liukenee erittäin hyvin veteen sekä etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Dimetyylietanoliamiini on keskivahva emäs. Dimetyylietanoliamiini ärsyttää voimakkaasti ihoa, silmiä ja hengitysteitä.
Dimetyylietanoliamiini on eliöissä koliinin biosynteesin esiaste. Sillä on hieman keskushermostoa stimuloivia vaikutuksia ja se vaikuttaa asetyylikoliinin ja fosfolipidien aineenvaihduntaan.

Valmistus ja käyttö

Dimetyylietanoliamiinia valmistetaan etyleenioksidin ja dimetyyliamiinin välisellä reaktiolla. Yhdisteellä on useita käyttökohteita. Sitä käytetään muun muassa happamien kaasujen puhdistukseen, katalyyttinä valmistettaessa jäykkiä polyuretaanivaahtoja sekä puhdistusaineiden, emulgointiaineiden, lääkkeiden, värien, hapettumisenestoaineiden, ruosteenestoaineiden sekä hartsien ja muovien valmistukseen.
Kalliojärvi (Ylöjärvi, Majavesi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 9,8 hehtaaria ja se on 750 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Ylijoen valuma-alueeseen (35.315) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 138,2 metriä mpy.
Kelkkalan ravirata

Muita urheilukilpailuja

Hevoskilpailuiden lisäksi radalla järjestettiin myös muiden urheilulajien tapahtumia. Vuonna 1910 Kelkkalan ravirata isännöi yleisurheilun SM-kilpailuja, jotka tuolloin tunnettiin vielä nimellä Kalevan-ottelu. Vuosina 1932, 1935 ja 1939 Kelkkalassa pidettiin Viipurin Moottorikerhon järjestämät kansainväliset moottoripyörien TT-ajot.

Jatkosodan taistelut

Jatkosodan aikana suomalaisten viimeinen puolustuslinja VKT-linja, kulki Kelkkalan raviradan kautta Ristimäen hautausmaalle. Viipurin taistelun yhteydessä 20. kesäkuuta 1944 alueella käytiin jonkin verran taisteluja.