google/wiki40b huggingface dataset:
Saccherin nelikulmio

Historia

Saccherin nelikulmio on nimetty italialaisen jesuiittamatemaatikon Girolamo Saccherin (1667-1733) mukaan. Hän käytti nelikulmiota yrittäessään epäsuorasti todistaa Eukleideen paralleelipostulaattia. Saccheri tarkasteli tapauksia, joissa jäljelle jäävät kulmat oletetaan joko tylpiksi tai teräviksi. Tylppien kulmien tarkastelu johti selvästi ristiriitaan, mutta terävien kulmien tapaus jäi epäselväksi. Saccheri kuitenkin väitti päätyneensä tässäkin tapauksessa ristiriitaan, mikä olisi todistanut kulmien voivan olla ainoastaan suoria. Itse asiassa Saccheri ei onnistunut osoittamaan paralleelipostulaatin välttämättömyyttä, vaan loi pohjan myöhemmälle epäeuklidiselle geometrialle.

Saccherin nelikulmio absoluuttisessa geometriassa

Tarkastellaan ensin Saccherin nelikulmiota absoluuttisessa geometriassa, eli tilanteessa, jossa suorien yhdensuuntaisuudesta ei tehdä mitään oletusta. Tällöin jäljelle jäävät kulmat ovat yhtäsuuret.

Todistus

Olkoon nelikulmio ABCD Saccherin nelikulmio, kuten kuvassa. Olkoot kulmat \angle BAC ja \angle ABD suoria, ja olkoot AC = BD.
Piirretään halkaisijat AD ja BC.
Tällöin muodostuu kaksi yhtenevää kolmiota: \triangle ABD ja \triangle BAC .
Näin ollen halkaisijat AD ja BC ovat keskenään yhtäpitkät.
Nyt kolmioilla \triangle BCD ja \triangle ADC on kolme yhtäpitkää sivua, joten ne ovat yhtenevät.
Siis kulmat \angle BDC ja \angle ACD ovat yhtäsuuret.

Saccherin nelikulmio euklidisessa geometriassa

Tarkastellaan nyt luonnollista, euklidista tapausta, eli kun paralleelipostulaatti on voimassa. Tällöin päädytään intuitiivisesti selvään tulokseen eli, että Saccherin nelikulmion kaikki kulmat ovat suoria.

Todistus

Lähdetään liikkeelle samanlaisesta Saccherin nelikulmiosta kuin absoluuttisen geometrian tapauksessa.
Merkitään suoraa kulmaa lyhyesti symbolilla R .
Nyt koska \angle BAC + \angle ABD = R + R = 2R , niin suorat AC ja BD ovat yhdensuuntaiset, toisin sanoen ne eivät leikkaa toisiaan.
Tällöin \angle BAC + \angle ACD = 2R .
Siis \angle ACD = R .
Samalla tavalla todistetaan, että \angle BDC = R .
Donald Barthelme

Ura

Vuonna 1961 Barthelmesta tuli Houstonin taidemuseon johtaja, ja hän julkaisi ensimmäisen novellinsa. Hänen The New Yorker -lehdessä julkaistu, “L’Lapse”, parodia Michelangelo Antonionin elokuvasta L’Eclisse (Kuumetta), seurasi vuonna 1963. The New Yorker julkaisi muitakin hänen novellejaan. Barthelme jatkoi hänen menestystään novellimuodossa.

Tyyli ja legaatti

Barthelmen novellit ovat usein hyvin kompakteja ja usein mieluiten keskittyvät tiettyyn tapahtumaan kuin kokonaiseen kertomukseen. Aluksi nämä tarinat sisälsivät oivallisia hetkiä, mutta myöhemmin tarinat eivät olleet tietoisesti filosofisia tai symbolisia. 
Barthelmen legaatti opettajana elää Houstonin yliopistolla. Hänet tunnettiin herkkänä ja luovana ohjaajana nuorille kirjailijoille.
Otto Pfister

Ura pelaajana

Pfisterin pelaajaura ei ollut erityisen menestyksekäs. Hän jätti Saksan kentät 1959 siirryttyään Sveitsiin FC Chiasson joukkueeseen. 1960-luvulla Pfister opiskeli valmentajaksi Sveitsissä ja toimi pelaajavalmentajana eri seuroissa 1961–1972.
Snorklaus

Snorklaus on pintasukellusta, jossa vartalo pysyy koko ajan pinnalla. Snorklaajan kasvot ovat vedessä, ja hän hengittää erillisen putken, snorkkelin, avulla. Snorklauksessa hengitys tapahtuu suun kautta. Veden joutuminen nenään on useimmiten estetty erityisellä sukellusmaskilla, joka suojaa silmät ja nenän. Snorklauksessa myös sukelletaan joskus pohjaan asti, ja pinnalle palatessa putkeen jäänyt vesi puhalletaan pois. Snorklatessa on mahdollista olla veden alla koko ajan.
Eric Liddell

Elämäkerta

Liddell opiskeli kotimaassaan Skotlannissa. Juoksuradalla hän juoksi pää takana ja kädet oudosti heiluen niin, ettei hän aikalaisten mielestä edes nähnyt minne oli menossa. Hänen arvioitiin juoksevan puhtaasti uskon voimalla.
Ennen Pariisin olympiakisoja 1924 Liddell oli suosikki 100 metrillä. Kuuluisaksi hän tuli kieltäytymällä kristillisen vakaumuksensa takia osallistumasta tuolle matkalle, koska sen alkuerät juostiin sunnuntaina. Skotlannissa hänestä tehtiin lähes maanpetturi ennen kisoja.

Pariisin kesäolympialaiset

Kisoissa Liddell kuitenkin voitti ensin pronssia 200 metrillä ja lähti sitten mukaan myös 400 metrille. Alkuerien jälkeen hänellä oli vasta viidenneksi paras aika.
Kilpailussa Liddell juoksi kuin hurmiossa pää takana, kädet heiluen olympiasankariksi täysin yllättäen väärällä matkalla maailmanennätysajalla 47,6. 
Eric Liddell voitti 400 metrin juoksun olympiakultaa Pariisissa 1924. Ennen kisoja hänen ennätyksensä oli 49,3, mutta Pariisissa hän voitti välieränsä ajalla 48,2 ja finaalin Euroopan ennätyksellä 47,6. Liddell sijoittui 200 metrillä pronssille. Hän oli Ison-Britannian ennätysmies 100 jaardilla, mutta hän kieltäytyi Pariisissa 100 metrin juoksusta, koska sen alkuerät juostiin sunnuntaina eikä Liddell uskonnollisena miehenä halunnut kilpailla pyhäpäivänä. 
Myöhemmin Liddell useaan otteeseen korosti, että olympiakisojen pitää olla yksilöiden, ei kansakuntien välinen kilpailu.
Retorisesta rohkeudestaan huolimatta Liddellistä tuli kansallissankari aikaisempien maanpetossyytteiden jälkeen.
Eric Liddellin ja Harold Abrahamsin olympiavoitoista kertoo vuonna 1981 valmistunut tositapahtumiin pohjautuva elokuva "Tulivaunut". Toisin kuin elokuvassa, Liddell kieltäytyi juoksemasta 100 metriä jo kuukausia ennen kisoja, kun kisojen aikataulu julkaistiin.

Elämä urheilu-uran jälkeen ja kuolema

Pariisin olympialaisten jälkeen hän palasi Kiinaan ja ryhtyi lähetyssaarnaajaksi. Hänen elämänsä päättyi vain 43-vuotiaana japanilaisten internointileirillä Kiinassa aivokasvaimeen ainoastaan kuusi kuukautta ennen kuin liittoutuneet tulivat ja vapauttivat leirin. Kuolinvuoteellaan japanilaisleirillä hän halusi viimeisenä musiikkinaan kuulla Sibeliuksen Finlandian.

Muuta

Kun Liddell Pariisissa kieltäytyi juoksemasta 100 metrin alkuerissä, tuli toisesta britistä Harold Abrahamsista matkan olympiavoittaja. Skottivoittajaa saatiin odottaa aina Moskovan kisoihin 1980, jolloin boikottikisojen nopein satasella oli Alan Wells. Kun Wellsiltä kysyttiin oliko hän juossut mielessään vuoden 1924 voittaja Abrahams, Wells vastasi: ”En, tämä voitto kuuluu Eric Liddelille”.
Amoraiitit

Amoraiitit ('selittäjät/tulkkaajat') olivat Gemaraa kommentoineita rabbeja, jotka vaikuttivat vuosina 200–500 Babyloniassa. Alun perin nimensä mukaisesti Mišnan selittäjistä ja tulkkaajista, amoraiiteista tuli Mišnan itsenäisiä kommentoijia ja opettajia, mutta heitä kutsuttiin edelleen tulkeiksi. Aluksi amoraiitit muodostivat lähinnä pieniä epämuodollisia opintopiirejä mestarirabbiensa opissa, mutta myöhemmin, Talmudin kirjoittamisen aikoihin, he luultavasti kokoontuivat myös suurempina ryhminä Babylonian suurissa ješivoissa. Gemaran kuvausten mukaan amoraiitit kävivät Gemaraan kirjattuja keskustelujaan joskus myös yksityiskodeissa, opintohuoneissa, kokoontumistiloissa ja kouluissa.
Jalkaväkirykmentti 23 (jatkosota)

Lakkauttaminen

Rykmentti nimettiin uudelleen 14. huhtikuuta 1944 Taisteluosasto 23:ksi, mikä lakkautettiin 1. heinäkuuta 1944. Osa osaston yksiköistä liitettiin Rajajääkäriprikaatiin.
Paralia (Attika)

Paralia (m.kreik. Παραλία, ”Rannikko”) tai Paralos (Πάραλος) oli antiikin Attikan alue, joka käsitti nimensä mukaisesti Attikan niemimaan eteläosan rannikkoalueet. Se ulottui lännestä Zosterin niemeltä etelään Sunionin niemelle ja sieltä koilliseen Brauroniin saakka. Joskus nimellä viitattiin koko alueeseen Hymettos-vuoren itäpuolella.
Paralia oli yksi Attikan viidestä maantieteellisestä pääalueesta Thriasian ja Ateenan tasankojen sekä Diakrian ja Mesogaian ohella. Paralian alue oli kukkulaista ja karua, mutta siellä sijaitsivat Laurionin hopeakaivokset.
Kleistheneen uudistuksessa vuonna 508 eaa. nimi sai teknisemmän merkityksen, sillä yksi Attikan demosten trittys-jaossa käytetystä kolmesta alueesta oli myös nimeltään Paralia. Siihen kuului demoksia myös maantieteellisen Paralian ulkopuolelta muun muassa läntisestä ja koillisesta Attikasta. Klassisella kaudella Paralian kymmeneen trittykseen kuului yhteensä 46 demosta.
Jordan Raditškov

Jordan Raditškov (1929–2004) oli bulgarialainen lastenkirjailija.
Pentti Laamanen

Sotilasura

Pentti Laamasen uran sotilaana voidaan katsoa alkaneen maaliskuussa 1939, kun hän liittyi Heinolan Sotilaspoikiin. Nuoresta iästään huolimatta hän toimi talvisodassa Heinolan VSS-keskuksen lähettinä ja jatkosodassa IT-Rykmentti 3:n IT-konekiväärijoukkuessa.
Varusmiespalveluksensa Laamanen suoritti Panssarivaunupataljoonassa 1946-1947. Sen jälkeen hän opiskeli Maasotakoulun 32. kadettikurssilla vuosina 1948-1950 ollen kadettikersantti ja valmistuen kurssin priimuksena. 1950-luvulla Laamanen palveli muun muassa Jääkäripataljoona 4:ssä, Kevyessä Prikaatissa, komppanianpäällikkönä ja pataljoonan koulutusupseerina Panssarirykmentissä sekä opetusupseerina ja linjanjohtajana Panssarikoulussa. Kenttätykistön kapteenikurssin hän suoritti vuosina 1956–1957. Vuonna 1958 Laamanen toimi kapteenin arvolla YK:n sotilastarkkailijana Libanonissa (UNOGIL).
Vuosina 1959–1961 Laamanen opiskeli Sotakorkeakoulun Maasotalinjalla valmistuen yleisesikuntaupseeriksi. Sen jälkeen hän palveli Pääesikunnan tarkastusosastolla ja puolustusministeriön sotatalousosastolla. Majurina Pentti Laamanen suoritti ensimmäisenä suomalaisupseerina Yhdysvaltain asevoimien Command and General Staff College -kurssin vuosina 1964–1965. Palattuaan Yhdysvalloista hän toimi toimistoesiupseerina Pääesikunnan koulutusosastossa vuoteen 1969. Everstiluutnantina hänet nimitettiin sotilas-, laivasto- ja ilmailuasiamieheksi Suomen Oslon ja Kööpenhaminan suurlähetystöihin vuosiksi 1969–1972. Kotimaahan palattuaan Laamanen toimi Pääesikunnan yhteysupseerina ulkoasiainministeriössä 1972–1974. Yhteysupseerin virassa Laamanen osallistui sotilasasiantuntijana Suomen ETYK-valtuuskuntaan Genevessä. Vuonna 1974 Pentti Laamanen ylennettiin everstiksi ja hän toimi puolustusneuvoston yleissihteerinä vuoteen 1978. Vuosina 1978–1983 Laamanen oli Turun sotilaspiirin päällikkö ja 1983–1984 YK:n UNDOF-rauhanturvaoperaation varakomentaja ja esikuntapäällikkö Golanilla. YK-tehtävistä palattuaan Laamanen toimi Länsi-Uudenmaan sotilaspiirin päällikkönä vuodesta 1984 vuoteen 1986.
HMAS Yarra (U77)

Palvelus

Alus osallistui elokuussa Punaisellamerellä joukkojen evakuointiin Somalimaasta, minkä jälkeen se suojasi alueella matkanneita saattueita. 
Huhtikuussa 1941 alus liitettiin saattueeseen, joka kuljetti Intiasta joukkoja Basran valtaamiseksi. Basran satama vallattiin ilman vastarintaa 19. huhtikuuta. Alus osallistui tämän jälkeen 25. elokuuta operaatio Countenanceen, jossa miehitettiin Abadan ja muut siihen liittyvät satamat. Vaikka satamien valtausta pyrittiin estämään ne saatiin vallattua ilman merkittäviä vaurioita.
Somalimaan vapauduttua italialaisjoukoista alus siirtyi sisaraluksensa HMAS Parramattan kanssa Välimerelle. Alus kuljetti tarvikkeita ja täydennyksiä saarrettuun Tobrukiin. Aluksen toinen matka oli samalla viimeinen ennen kuin Britannian 8. armeija mursi saarron. Kuljetuksen aikana HMS Flamingo vaurioitui pahoin, mutta Yarran onnistui hinata vaurioitunut alus takaisin Aleksandriaan 7.-10. joulukuuta.
Japanilaisten liityttyä sotaan Yarra sai määräyksen siirtyä itään. Alus liittyi Hollannin Itä-Intiaa puolustaviin joukkoihin ja se suojasi alueelle täydennysjoukkoja kuljettavia saattueita. Liittoutuneiden puolustuksen murruttua alkoi evakuointi, joka ei ollut yhtään helpompaa. Pienistä aluksista koostunut Yarran suojaama pakolaissaattue joutui 4. maaliskuuta 1942 keisarillisen Japanin laivaston osaston yllättämäksi. Osastoon kuuluivat muun muassa raskaat risteilijät Atago ja Takao. Ilman mahdollisuuksia alus upposi palavana hylkynä pyrkiessään antamaan mahdollisuuden pakoon saattueen aluksille.
Markkina (Enontekiö)

Markkina (pohjoissaameksi Boaresmárkan) on kylä Lapin Enontekiöllä. Se sijaitsee Eurooppatie E8:n varressa Muonionjoen ja pienen Kuonnajärven rajaamalla kannaksella, Lätäsenon ja Könkämäenon risteyksessä. Markkina on ollut menneinä vuosisatoina nimensä mukaisesti tärkeä kauppapaikka. Sen merkittävyyttä vähensi Haminan rauha, joka jakoi alueen Muonionjokea pitkin Ruotsin ja Venäjän kesken vuonna 1809. Suomen puolelle jäänyt kirkko purettiin vuonna 1826.
Markkinan kirkonpaikka kuuluu Museoviraston vuonna 2009 inventoimiin Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin harvaan asutun pohjoisen Länsi-Lapin kirkollisena ja hallinnollisena keskuspaikkana 1600-luvulta 1820-luvulle. Se sijaitsee moreenikummun laella. Sieltä on tehty esihistorialliselta ajalta peräisin olevia esinelöytöjä. Toisessa maailmansodassa mäki oli suomalaisten uloin vartioasema ja tähystyspaikka, mistä muistuttavat kirkkotarhan sodanaikaiset kaivannot. Vastapuolella oli saksalaisten Järämä.
Vaasan uimahalli

Historiaa

Vaasan uimahalli rakennettiin vanhan sotilasradioaseman paikalle Hietalahteen kaupungin ruutukaava-alueen lounaiskulmaan. Alueelle oli jo rakennettu useita urheilukenttiä ja -laitoksia. Uimahalli rahoitettiin Malmön kaupungilta saaduilla jälleenrakennusrahoilla, joilla Vaasaan rakennettiin myös asuintaloja. Hallin suunnittelivat arkkitehdit Eija ja Olli Saijonmaa, ja se vihittiin käyttöön lokakuussa 1962.
Alun perin hallissa oli viisiratainen 25 metrin allas ja 5 metrin korkuinen hyppytorni. Uimaseura oli toivonut kuusirataista allasta, jotta halli kelpaisi mestaruuskilpailuihin. Uimahyppykilpailuille allas oli sen sijaan riittävän suuri. Uima-allashallin katto kaareutuu altaiden ylle, kun taas muu osa rakennuksesta on lähes tasakattoinen.
Arkkitehti Kari Kyyhkynen suunnitteli uimahallin ensimmäisen peruskorjauksen, joka toteutettiin vuonna 1983. Kahta vuosikymmentä myöhemmin hallia päätettiin laajentaa ja varustaa se uudella 50 metrin uima-altaalla. Vuonna 2003 valmistunut uusi allasosasto rakennettiin alkuperäistä muistuttavana kaarihallina rakennuksen eteläpuolelle, ja sen suunnitteli Arktes Oy.
Suomen Uimaopetus- ja Hengenpelastusliitto valitsi Vaasan hallin vuoden 2014 uimahalliksi.
Kampamaneetit

Rakenne

Kampamaneetteja ja polttiaiseläimiä yhdistää kaksikerroksinen eli diploplastinen solurakenne ja ontelomainen ruumiinrakenne. Ulkoisen solukerroksen eli ektodermin ja sisäisen endodermin välissä on sidekudosta. 
Kampamaneetit kuitenkin liikkuvat uimalla ruumiinsa pinnalla säteittäisesti olevien kahdeksan kampalevyn avulla, eivät vettä pumppaamalla kuten meduusat. Kampamaneetit pyydystävät saaliinsa yleensä pyyntilonkeroilla, mutta niillä ei ole polttiaissoluja vaan tarttumasoluja.

Monimuotoisuus

Kampamaneetteja tunnetaan toista sataa lajia, jotka jaetaan kahteen luokkaan. Myssymaneettien pienen luokan (Nuda) jäsenillä ei ole pyyntilonkeroita, vaan ne tarttuvat saaliiseen lihaksikkailla huulillaan. Suurin osa lajeista kuuluu kuitenkin monimuotoiseen lonkeromaneettien luokkaan (Tentaculata), joka jaetaan edelleen kuuteen eri lahkoon.

Kampamaneetit eläinkunnan sukupuussa

Aiemmin kampamaneetit yhdistettiin polttiaiseläinten (Cnidaria) kanssa yhteiseen onteloeläinten (Coelenterata) pääjaksoon niiden yhteisten rakennepiirteiden perusteella. Nykyaikaisessa systematiikassa on kuitenkin viime vuosikymmeninä katsottu, että kampamaneetit ovat lähempänä muita, ”kehittyneempiä”, kaksikylkissymmetrisiä eläimiä (esimerkiksi niveljalkaisia ja selkärankaisia) kuin polttiaiseläimiä, toisin sanoen polttiaiseläimet olisivat eronneet yhteisestä kehityslinjasta ensin. Tähän viittaa muun muassa siittiösolujen rakenne. Kampamaneettien ja polttiaiseläinten ulkoiset yhtäläisyydet ovat jäänteitä yhteiseltä alkeelliselta kantamuodolta, eivätkä nämä kaksi taksonia muodosta luonnollista ryhmää. Ennen polttiaiseläimiä sukulinjasta olisivat eronneet vain kudosrakenteettomat sienieläimet.
Uusimmat, vuoden 2008 jälkeen julkaistut ja laajoihin geeniaineistoihin perustuvat tutkimukset kuitenkin viittaavat toisenlaiseen sukupuuhun. Niiden mukaan kampamaneetit ovatkin eläinkunnan sukupuun tyvellä, ensiksi muista eronnut kehityslinja. Sienieläimet, polttiaiseläimet ja muut eläinryhmät (Bilateria) ovat eriytyneet toisistaan vasta myöhemmin. Tässä tapauksessa sienieläimet olisivat menettäneet jo kehittyneen, muissa ryhmissä säilyneen kudosorganisaation.

Kampamaneetit Itämeressä

Ainoana Suomen vesissä Itämeressä luontaisesti esiintyvänä lajina on aiemmin pidetty parisenttistä, pallomaista  pikkumaneettia (Pleurobrachia pileus). Vuonna 2007 Suomen vesiltä  ja muualta Itämerestä kerrottiin löydetyn vaarallisena vieraslajina pidettyä amerikankampamaneettia (Mnemiopsis leidyi), jonka leviämistä alettiin seurata ja tutkia intensiivisesti. Sittemmin DNA-tuntomerkkien peursteella selvisi, että vuonna 2008 kerätyt maneetit olivatkin kaikki kolmatta lajia Mertensia ovum, joka on yleislevinneisyydeltään arktinen ja jota ei pidetä vaarallisena. Mertensia ja pikkumaneetti kuuluvat pallomaneettien lahkoon, amerikankampamaneetti taas liuskamaneetteihin.  Amerikankampamaneetti esiintyy eteläisellä Itämerellä, mutta on toistaiseksi epäselvää kuinka pohjoisessa lajia tavataan ja onko Mertensia Itämeressä  luontainen vai vieraslaji. Eteläisellä Itämerellä esiintyy lisäksi kolme muuta kampamaneettilajia: Bolinopsis infundibulum, Beroe cucumis ja Beroe gracilis.
Brestin linnoitus

Brestin linnoitus (valkoven. Брэсцкая крэпасць, Brestskaja krepasts, ven. Брестская крепость, Brestskaja krepost) on Valko-Venäjän Brestin kaupungin länsiosissa, aivan Puolan rajan tuntumassa sijaitseva, alun perin 1800-luvulta peräisin oleva suuri puolustusrakennelma. Brestin linnoitus sai sitkeästä vastarinnastaan vuoden 1941 kesäkuun taistelussa Saksaa vastaan Neuvostoliiton aikana vuonna 1965 arvonimen sankarilinnoitus, mikä on paljolti sama kunnianosoitus ja arvo, minkä kukin 12 sankarikaupunkia sai. Linnoitus siihen kuuluvine museoineen, kirkkoineen, muistomerkkeineen ja laajoine puistoalueineen on nykyään Brestin kaupungin päänähtävyys. Se on myös Valko-Venäjän kaikkein suosituimpia turistinähtävyyksiä.

Historiaa

Vanhemman linnoitusvaiheen taustana oli Venäjän keisarikuntan sotavoimien linnoitusinsinöörien suunnitelmat vuodelta 1830. Keisari Nikolai I antoi hankkeelle rakentamisluvan; tarkoituksena oli rakentaa koko Venäjän suurin linnoitus valtakunnan silloiselle länsirajalle Läntisen Bugin ja sen sivuhaaran Muhavetsin risteykseen Brestin kaupungin alueelle. Suunnitelmien mukaan rakennettu päälinnoitus valmistui huhtikuussa 1842. Rakentaminen jatkui myöhemmin, ja vasta ensimmäisen maailmansodan aikoihin kuusi kilometriä pitkä puolustusvarustus saatiin valmiiksi.

Alueesta

Alkuperäinen Brestin linnoitus kattoi noin 2×1,8 kilometriä laajan bastionimaisesti järjestetyn ja kanavilla suojatun alueen. Nykyään yleisölle tarkoitettu ja laajemmin kunnostettu Brestin linnoituksen osa sisältää vuoden 1912 linnoituksen keskeisen ja pohjoisen osan.
Muhavets-joen eteläpuolella sijaitsevilla linnoitusalueen rakennelmat ja puistoalue sekä siihen liittyvät kanavat ovat nykyään osaksi kunnostamatta. Alueelta on löydetty kaivauksissa muun muassa jälkiä vanhasta itäslaavilaisesta kylästä, ja sinne on perustettu arkeologinen museo. Tällä alueella sijaitsee myös naisluostari.
Läntisen Bugin länsipuolinen vanha linnoitusalue on samoin kunnostamatta; se kuuluu ainakin osaksi Valko-Venäjän ja Puolan väliseen raja-alueeseen, mistä syystä pääsyä tähän osaan on rajoitettu yleisöltä.

Nähtävyys

Kävijämäärällä mitattuna Brestin linnoitus oli yli 300 000 rekisteröidyllä kävijällään vuonna 2011 Valko-Venäjän suosituin turistinähtävyys.
Pan-Amerikan kisat

Pan-Amerikan kisat ovat neljän vuoden välein järjestettävät urheilukilpailut, joihin voivat osallistua kaikki Amerikan mantereen maat.

Historia

Idea koko Amerikan mantereen kattavista urheilukilpailuista kasvoi 1920-luvulla järjestetyistä Keski-Amerikan kisoista. Vuonna 1932 perustettiin Pan-Amerikan urheiluorganisaatio (Pan American Sports Organisation) ja tehtiin ensimmäinen aloite kilpailujen järjestämiseksi. Ensimmäisen kerran kilpailut oli tarkoitus järjestää Buenos Airesissa vuonna 1943, mutta toisen maailmansodan takia kilpailut siirrettiin vuoteen 1951. Tästä lähtien kilpailut on järjestetty joka neljäs vuosi ja viimeisimmissä kilpailuissa oli yli 5 000 urheilijaa 42 eri maasta. 
Pan-Amerikan kisat ovat menettäneet merkitystään erityisesti Yhdysvalloissa. Esimerkiksi vuoden 1999 kisoihin Winnipegissä osallistui lähinnä kansallisen tason yhdysvaltalaisurheilijoita, eivätkä kisat saaneet juurikaan huomiota mediassa. Yksikään yhdysvaltalainen televisiokanava ei näyttänyt kisoja, mutta urheilukanava ESPN näytti tapahtumasta tunnin koosteen. Kanadan mediassa kisat sen sijaan saivat runsaasti näkyvyyttä. CBC näytti kilpailuista päivittäisen kahden tunnin lähetyksen. 
Latinalaisessa Amerikassa Pan-Amerikan kisojen suosio sen sijaan on suurta. Vuoden 2007 kisat järjestettiin Rio de Janeirossa Brasiliassa, ja kisoja varten järjestelykomitea restauroi merkittäviä suorituspaikkoja, kuten Estádio do Maracanãn, ja rakensi uuden kisakylän. Kisojen toivottiin parantavan kaupungin infrastruktuuria ja muodostavan pohjan mahdolliselle anomukselle vuoden 2014 jalkapallon MM-kilpailuista.
Myös talvikisoja on yritetty järjestää, mutta ne eivät ole saavuttaneet kovin suurta suosiota. Vuodelle 1989 suunnitellut kisat piti siirtää vuotta myöhäisemmäksi huonojen sääolosuhteiden takia ja sittenkin vain alppilajit voitiin viedä läpi. Vuoden 1993 talvikisat peruttiin kokonaan, eikä talvikisoja ole järjestetty sen jälkeen.
Tomás Rincón

Seurajoukkueura

Rincón aloitti uransa kotimaansa pääsarjan Zamora FC:ssä, jossa hän pelasi kaudella 2007–2008 33 ottelua osuen kerran. Kauden 2008–2009 hän pelasi saman sarjan Deportivo Táchirassa 19 ottelua. Tammikuussa 2009 Rincón siirtyi Saksan Bundesliigan Hamburger SV:hen ensin lainasopimuksella ja myöhemmin pysyvällä sopimuksella. Hän debytoi Bundesliigassa huhtikuussa 2009 Hoffenheimiä vastaan. Tuo oli hänen ainoa bundesliigaottelunsa kaudella 2008–2009. Samalla kaudella hän debytoi myös Eurooppa-liigassa. Yhteensä Rincón pelasi Hamburger SV:n paidassa vuosina 2009–2014 106 ottelua.
Heinäkuussa 2014 Rincón siirtyi Italian Serie A:n Genoaan. Hän teki debyyttinsä seuran paidassa seuraavassa kuussa Napolia vastaan. Avauskaudellaan Rincónille kertyi 29 ottelua. Ensimmäisen maalinsa Genoan paidassa Rincón teki marraskuussa 2015 Sassuolon verkkoon. Kaudella 2015–2016 Rincón teki kolme maalia 33 ottelussa.

Maajoukkueura

Rincón pelasi vuosina 2006–2007 kuusi ottelua Venezuelan alle 20-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa.
Venezuelan jalkapallomaajoukkueessa hän debytoi helmikuussa 2008 ystävyysottelussa Haitia vastaan. Vuoden 2011 Copa Américassa Rincón pelasi kaikissa Venezuelan peleissä, samoin kuin vuoden 2015 Copa Américassa. Myös vuoden 2016 Copa América Centenariossa Rincón kuuluu Venezuelan joukkueeseen.
Suceava (piirikunta)

Maantiede

Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 8 554 km². Alueen länsiosassa kohoaa Karpaattien vuoristo. Itään päin siirryttäessä maasto muuttu alavaksi. Piirikunnan läpi virtaa Siretjoki.
Suceavan piirikunta rajautuu idässä Botoşanin ja Iaşin piirikuntiin, lännessä Maramureşin ja Bistriţa-Năsăudin piirikuntiin, etelässä Mureşin, Harghitan ja Neamţin piirikuntiin sekä pohjoisessa Ukrainan Tšernivtsin alueeseen.
Blake Bashoff

Blake Warren Bashoff (s. 30. toukokuuta 1981) on yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä, joka on muun muassa tunnettu roolistaan Moritz Stiefelinä näytelmässä Spring Awakening. Hän on myös esiintynyt useissa televisiosarjoissa vierailevana tähtenä mukaan lukien ABC:n Lostissa, jossa hän näyttelee Karl Martinia.

Elämä ja ura

Bashoff syntyi Philadelphiassa ja on juutalainen. Bashoff aloitti näyttelemisen 10-vuotiaana työskennellen pääosin mainoksissa ja laulaen ja tanssien näyttämöllä. Hän muutti Hollywoodiin valmistuttuaan yliopistosta vuonna 1999.