google/wiki40b huggingface dataset:
Batman (sarjakuvalehti)

Alkuaika: Ilta-Sanomat julkaisijana (1945–1949)

Batman-sarjakuvan ensimmäinen suomalainen julkaisija oli tiettävästi Ilta-Sanomat. Se julkaisi Batmanin sanomalehtistrippejä 1.2.1945 – 31.10.1949 nimellä Lepakko. "Iltis" kahlasi läpi 12 tarinaa kaikkiaan 16 1940-luvulla piiretystä sanomalehti Batmanista. Näytteiden mukaan se julkaisi myös sunnuntaisarjoja mustavalkoisessa asussa. Ilta-sanomat ei esittänyt lainkaan koko Batman sarjan alkuun piirrettyjä esittelystrippejä. Ilta-Sanomat toi Batmanin Suomeen heti sodan jälkeen 1. joulukuuta 1945. Bruce Wayne (Batman) ja Dick Grayson (Robin) suomennettiin nimillä Ben Valpo ja Riku Reimas. 40-luvun sanomalehtisarjaa tehtiin Yhdysvalloissa 1943–1946 ja sen aloittivat Batmanin luojat Bob Kane sekä Bill Finger. Parhaat jaksot sijoittuivat kuitenkin sarjan keskivaiheille ja ovat Jack Burnleyn sekä Charles Parisin piirtämiä. Batmanin sanomalehtisarjassa konkretisoitui 40-luvun seikkailusarjakuvan film noirin ihailu: muutamat hahmot luotiin suoraan mustan elokuvan tähtien, kuten Lauren Bacallin,  Humphrey Bogartin ja Peter Lorren valokuvien pohjalta. Myöhemmin näitä samoja strippejä on julkaissut suomeksi Lepakko-lehti vuonna 1950 sekä aamulehti vuosina 1990–1992. Koko sarja uudelleenjulkaistiin 1990-luvun alussa Kitchen Sinkin ja DC:n yhteisprojektina, neljänä hyvin toimitettuna englanninkielisenä kokoelmakirjana, joista yksi sisältää värilliset sunnuntaisarjat. Kirjat sisältävät myös erittäin tarkkoja tietoja Batmanin historiasta ja henkilöllisyydestä.

Lepakko-lehti (1950)

Suomen ensimmäinen Batmanlehti oli Lepakko jota julkaistiin ainakin 5 numeroa vuonna 1950. Varma tieto viidennestä numerosta tuli esille vasta vuonna 2001, joten tarkkaa lehtien lukumäärää ei ole tiedossa. Varsinainen Batman lehti Lepakkokaan ei vielä ollut, sillä pääosan muodostivat halvat seikkailu-, ja jännityskertomukset (seassa oli myös Agatha Christietä), sarjakuvien jäädessä vähemmistöön. Batmanin sanomalehtistrippejä lehti joka tapauksessa esitti 40-luvun Ilta-Sanomien aloittaman perinteen mukaisella Lepakko nimellä ja siitä sai Batman itsekin nimensä, ja nimikkolehden idea alkoi syttyä. Sarjan esittäminen aloitettiin alusta saakka eikä siis jatkettu esimerkiksi siitä, mihin Ilta-Sanomat oli Lepakko-strippinsä jättänyt edellisvuonna. Lepakko-lehtien kannessa oli pieni, lepakon muotoinen tunnuslogo jossa näkyi myös lehden hinta (30,-). Lehteä toimitti Helsingissä Walter Jokinen. Lepakot ovat tiettävästi varsinaista keräilijöiden herkkua, sikäli kun niitä onnistuu löytämään lainkaan. Muutamien harvojen varmasti havaittujen kappaleidenkin on epäilty olevan samoja keräilijältä toiselle kiertäviä lehtiä. Useat asiantuntevatkin antikvartiaatit ovat kieltäneet koskaan kuulleensa moisesta julkaisusta. Viimeisimmät hintanoteeraukset ovat sijoittuneet 100–200 euron kieppeille per lehti, ensimmäisestä numerosta varmasti enemmänkin. Batmanin kannalta lepakosta löytyy sanomalehtistrippien ohella yksi kiintoisa kurioteetti.
Silmänkääntäjä (elokuva)

Juoni *Sisältää paljastuksia*

Taian mestari Eisenheim (Edward Norton) rakastuu vanhaan lapsuuden ihastukseensa Sophieen (Jessica Biel) palattuaan monien vuosien jälkeen Wieniin. Mutta hänet halutaan kihlautuvan kruununprinssin Leopoldin (Rufus Sewell) kanssa. Prinssi lopulta huomaa heidän suhteensa syvyyden ja haluaa Eisenheimin pois pelistä. Elokuvan yllättävä käänne muuttaa kaiken aivan täysin. Etsivä Uhl (Paul Giamatti) koittaa selvittää Eisenheimin mysteeriä ja saa lopuksi tietää yllättäviä asioita.
Vaikka elokuvan juoni on fiktiivinen, kruununprinssi Leopoldin hahmo sisältää viittauksen Itävallan kruununprinssi Rudolfiin, joka teki vuonna 1889 itsemurhan rakastajattarensa kanssa Mayerlingin metsästyslinnassa (Mayerlingin tapaus).
Oleg Jankovski

Oleg Ivanovitš Jankovski (ven. Оле́г Ива́нович Янко́вский, 23. helmikuuta 1944 – 20. toukokuuta 2009) oli venäläinen näyttelijä. Jankovski oli suosittu teatteri- ja elokuvanäyttelijä. Teatterissa hän esiintyi useiden klassikkonäytelmien keskeisissä rooleissa, muun muassa Dostojevskin Idiootin ruhtinas Myškininä, Tšehovin Lokin Trigorinina ja Shakespearen Hamletin pääroolissa. Elokuvissa Jankovskin tunnetuimpia rooleja olivat Kreutzer-sonaatin Pozdnytsev ja Andrei Gortšakovin osa Andrei Tarkovskin ohjaamassa Nostalgiassa. Jankovski esiintyi myös pienessä roolissa Georgi Pjatakovina vuonna 1976 valmistuneessa suomalais-neuvostoliittolaisessa yhteistyöelokuvassa Luottamus.
Paolo Iašvili

Paolo Iašvili (georg. პაოლო იაშვილი, P'aolo Iašvili, 29. kesäkuuta 1894 – 22. heinäkuuta 1937) oli georgialainen runoilija ja yksi georgialaisen symbolistisen liikkeen johtohahmoista. Neuvostoliiton aikana hänet pakotettiin sovinnaisuuteen ja hänen ystäviään kuoli Stalinin vainoissa, mikä vaikutti häneen syvästi. Iašvili teki itsemurhan Georgian kirjailijaliiton rakennuksessa.
Iašvili syntyi Kutaisissa Länsi-Georgiassa, joka kuului silloin Venäjän keisarikuntaan. Hän sai koulutuksensa Kutaisissa, Anapassa ja Pariisissa. Georgiaan Iašvili palasi vuonna 1915, ja hänestä tuli yksi Siniset sarvet -symbolistiryhmän perustajista ja ideologeista. Hän toimitti myös kirjallisuuslehti Tsisperi qantsebia ("Siniset sarvet"). 1920-luvun alussa Iašvili, "loistava, tyylikäs, kultturelli ja viihdytävä puhuja, eurooppalainen ja hyvännäköinen", kuten hänen läheinen ystävänsä ja kääntäjänsä Boris Pasternak häntä kuvasi, nousi georgialaisen symbolisminjälkeisen ja kokeellisen runouden johtajaksi. Hänen omistautumisensa mystiikalle ja "puhtaalle taiteelle" hiipui Neuvostoliiton ideologisessa paineessa 1920-luvun lopulla, kun georgian kirjallisuuden klassikot käytännössä kiellettiin ja Georgian kirjailijaälymystö painostettiin alistumaan sosialistisille dogmille. Monet kirjailijat käytännössä hiljennettiin, ja Iašvilista tuli vesivoimainsinööri Valodia Džikian suhdetoiminnan hoitaja. Kun Lavrenti Berija tuli valtaan, hän palautti monia georgialaisia kirjailijoita takaisin hyväksytyiksi yrittäessään vetää heidät neuvostoideologian piiriin. Sosialismin istuttaminen entisiin symbolisteihin oli kivulias prosessi, mutta Iašvili joutui lopulta sopeutumaan Neuvostoliiton doktriineihin, ja hänen runoudestaan tuli yhä ideologisempaa. Berija jopa teki hänestä Transkaukasian SFNT:n keskuskomitean jäsenen.
1930-luvun suurten puhdistusten huipulla hän yritti epätoivoisesti pelastaa itsensä tunnustamalla "arvostelukyvyn häiriönsä" ja toistamalla uskollisuuttaan Stalinille ja Berijalle. Hän todisti ja hänen täytyi jopa osallistua julkisiin oikeudenkäynteihin, joissa useita hänen kumppaneitaan erotettiin kirjailijaliitosta, mikä käytännössä tuomitsi heidät kuolemaan. Berijan painostuksesta hän leimasi ranskalaisen kirjailijan ja entisen ystävänsä André Giden "petolliseksi, mustakasvoiseksi trotskilaiseksi rakiksi". Runoilija nujertui täysin, kun hänen ideaalinsa pettivät. Kun Berija vaati Iašvilia joko tuomitsemaan elinikäisen ystävänsä ja symbolistisen runoilijan Titsian Tabidzen tai joutumaan NKVD:n pidättämäksi ja kiduttamaksi, Iašvili meni Georgian kirjailijaliiton rakennukseen ja ampui itsensä kuoliaaksi 22. heinäkuuta 1937. Liiton kokous hyväksyi lauselman, jossa Iašvilin sanottiin teeskennelleen kirjailijaa osallistuessaan maanpetturuuteen ja vakoiluun, ja että hänen itsemurhansa oli "provokatiivinen teko, joka herättää inhoa ja suuttumusta jokaisessa kunnollisten neuvostokirjailijoiden tapaamisessa".
Pekka J. Korvenheimo

Pekka Juhani Korvenheimo (s. 17. tammikuuta 1941 Helsinki) on suomalainen diplomaatti, koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri.

Opiskeluaika ja politiikka

Opiskeluaikanaan Korvenheimo oli Ylioppilaslehden toimitussihteeri ja vt. päätoimittaja 1961–1963, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan pääsihteeri 1966–1967, ja ennen ulkoministeriön uraa hän oli SDP:n kansainvälisten asioiden tutkimus- ja tiedotussiheeri 1967–1970.
Lisäksi Korvenheimo oli opiskeluaikanaan sosiaalidemokraattinen opiskelijajohtaja ja Ylioppilaiden YK-yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Hän on ollut mukana SDP:n toiminnassa 1950-luvun lopulta alkaen. Korvenheimo oli ehdolla puoluesihteeriksi 1969, mutta Jukka Seppinen väittää kirjassaan Kalevi Sorsa, SDP:n vallan vakauttaja (2008), että Neuvostoliitto leimasi Korvenheimon oikeistolaiseksi ja oli estämässä hänen valintansa.

Diplomaattina

Korvenheimo on työskennellyt ulkoasiainministeriön palveluksessa lähetystösihteerinä Rio de Janeirossa ja Prahassa 1971–1975, Lissabonissa asiainhoitajana 1975–1978 sekä ulkoministeriön poliittisen osaston apulaisosastopäällikkönä 1978–1982 ja Brasiliassa suurlähettiläänä 1982–1987, ulkoministeriön neuvottelevana virkamiehenä 1987–1989, suurlähettiläänä Tel Avivissa 1989–1993 ja Buenos Airesissa 1993–1996. Madridissa hän oli suurlähettiläänä vuodet 1996–2001 ja Santiago de Chilessä 2003–2006.
Nick & Norah – loputon soittolista

Juoni

Tavattuaan sattumalta toisensa punk-clubilla, Nick ja Norah lähtevät matkalle New Yorkin indie rock -sceneen etsimään legendaarisen bändin salaista keikkaa, mutta päätyvät löytämään toisensa.
Timea Bacsinszky

Tennisura

Juniori-urallaan Bacsinszky pääsi semifinaaliin Australian avoimissa 2004, häviten sen Shahar Pe'erille, Ranskan avoimissa 2004, häviten Madalina Gojnealle ja Australian avoimissa 2005, häviten Ágnes Szávaylle. Hänen ammattilaisuransa läpimurto tapahtui Zürichin avoimissa 2006, kun hän voitti entisen Grand Slam-voittaja, Anastasia Myskinan 6–3, 6–3 ja Francesca Schiavonen 6–1 luov. Lopulta Bacsinszky hävisi Maria Sharapovalle 4–6, 3–6.
Vuonna 2009 hän voitti ensimmäisen WTA-turnauksensa kaksinpelissä. Luxemburgin finaalissa hän voitti Saksan Sabine Lisickin 6–2, 7–5. Vuonna 2010 Sony Ericsson Openissa hän voitti Bethanie Mattek-Sandsin 6–4, 6–4 ja toisella kierroksella kahdeksanneksi sijoitetun maailmanlistan 11:n Li Nan 6–4, 4–6, 7–6(3). Kolmannella kierroksella hän voitti Polona Hercogin 6–2, 6–2, mutta hävisi neljännellä kierroksella Yanina Wickmayerille.
Hemmo Kallio

Herman ”Hemmo” Kallio (vuoteen 1906 Puttonen; 19. huhtikuuta 1863 Jyväskylän pitäjä – 8. syyskuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija.
Hemmo Kallio aloitti ammattinäyttelijänä vuonna 1890 Suomalaisessa Teatterissa alias Suomen Kansallisteatterissa, missä hän näytteli eläkeikäänsä saakka. Kansallisteatterissa hän näytteli pitkäaikaisesti Nummisuutareiden Eskona, ja siitä tulikin Kallion suosituin rooli ja hänet muistetaan Suomen tunnetuimpana Eskona.
Vuosina 1920–1936 Kallio näytteli useissa kotimaisissa elokuvissa, yleensä isän roolissa. Hän näytteli mm. elokuvissa Anna-Liisa (1922), Tukkipojan morsian (1931) sekä nimiroolissa elokuvassa Rovastin häämatkat (1931). Hän kuoli vuonna 1940. Kallio on näyttelijä Ismo Kallion isoisä.
Anni Lipasti

Anni Lipasti (s. 25. maaliskuuta 1987 Rauma) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Lappeenrannan Pesä-Ysejä. Lappeenrannan lisäksi Lipasti on edustanut naisten Superpesiksessä kasvattajaseuraansa Rauman Feraa, Jyväkylän Kirittäriä ja Viinijärven Urheilijoita. Lipasti on pelannut naisten Superpesiksen runkosarjassa 135 ottelua, joissa hän on lyönyt 38 juoksua ja tuonut 131 juoksua ja kerännyt 449 kärkilyöntiä. Naisten Superpesiksen pudotuspeleissa Lipasti on pelannut 55 ottelua, joissa hän lyönyt 15 ja tuonut 35 juoksua ja kerännyt 147 kärkilyöntiä. Lipasti osallistui ensimmäiseen Itä-Länsi otteluunsa Hyvinkäällä vuonna 2013.
Nurmi (Vahviala)

Nurmi (ven. Лужайка, Lužaika) oli kylä ja rautatieasema Vahvialan pohjoisosassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Nurmin rautatieasema sijaitsi Viipurin–Simolan rataosuudella noin 18 kilometriä Viipurista länteen.
Nurmi oli Vahvialan toinen merkittävä teollisuustaajama. Nurmin kylään Kintereenkosken äärelle oli ensimmäinen saha perustettu jo 1700-luvulla. Vuonna 1860 Kintereenkosken rannalle perustettiin puuhiomo, joka muutettiin paperitehtaaksi vuonna 1866. Vuosina 1875-1891 Nurmin kylässä toimi Hackman & Co:n Nurmen hienotaetehdas, joka valmisti muun muassa aterimia. Tehdas valmisti myös tavallisiin jalkineisiin kiinnitettäviä Nurmis-luistimia, jonka tyyppisiä luistimia kutsuttiin pitkään "nurmiksiksi". Nurmissa toimivat 1930-luvulla Oy Nurmi Ab:n selluloosatehdas, Nurmen Tehdas Oy:n saippua-, huopajalkine- ja luistintehtaat, Kinteren mylly, Nurmen Saha Oy:n saha ja Vahvialan Sähkö Oy:n voimalalaitos.
Kintereenkosken varteen perustettiin sulfiittiselluloosatehdas vuonna 1889 ja sen omistajaksi tuli vuonna 1909 Oy Nurmi Ab. Vuonna 1922 tehtaalla oli noin 90 työntekijää ja se tuotti noin 3000 tonnia sulfiittiselluloosaa. Tehdas siirtyi 1930-luvulla Suomen Gummitehdas Oy:n omistukseen. Jatkosodassa Vahviala vallattiin takaisin ja Nurmen selluloosatehtaan toimintaa jatkoi marraskuusta 1941 alkaen Oravan Tehtaat Oy.
Aracaju

Ilmasto

Ilmasto Aracajussa on trooppinen. Lämpötilat ovat korkeimmillaan joulukuusta huhtikuuhun, jolloin ne hipovat yli 30 asteen rajaa. Kylmin kuukausi on heinäkuu, josta huolimatta maan vuotuiseksi keskilämpötilaksi on mitattu noin 27 astetta.
Augusto Bertazzoni

Augusto Bertazzoni (10. tammikuuta 1876 Polesine di Pegognaga – 30. elokuuta 1972) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 23. helmikuuta 1899 ja nimitettiin Potenza e Marsico Nuovon hiippakunnan johtoon 30. kesäkuuta 1930. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Domenico Menna, jota avustivat Anselmo Rizzi ja Giovanni Battista Rosa.
Bertazzoni sai 30. marraskuuta 1950 arkkipiispan henkilökohtaisen arvonimen. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkelle 30. marraskuuta 1966, jolloin hän sai vielä nimityksen Temunianan titulaaripiispaksi.
Ohivirtaussuhde

Ohivirtaussuhde (engl. bypass ratio, BPR) on ohivirtaussuihkumoottorin toimintaa kuvaava suhde. Se kertoo, missä suhteessa suihkumoottoriin tulevaa ilmaa virtaa turbiinin ohi. Esimerkiksi ohivirtaussuhde 10:1 tarkoittaa, että jokaista turbiinin ohi virtaavaa 10 kg ilmaa kohti 1 kg kulkee turbiinin läpi.
Moottoreita, joiden ohivirtaussuhde on korkeintaan 2:1, kutsutaan matalan ohivirtaussuhteen puhallinturbiineiksi. Korkean ohivirtaussuhteen moottoreilla ohivirtaussuhde on usein välillä 5:1 – 8:1. Uusimpien moottorien ohivirtaussuhde voi olla jopa 12:1.

Periaate

Suihkuturbiinissa eli suorassa suihkumoottorissa kaikki sisään otettu ilma kulkee turbiinin läpi. Jotta suihkumoottori säilyisi tehokkaana myös matalilla nopeuksilla, moottorin läpi tulevaa ilmamassaa tulisi kasvattaa. Suihkuturbiinissa se ei kuitenkaan onnistu, sillä ilman ja polttoaineen suhteen moottorin polttokammiossa on pysyttävä samana. Ohivirtaussuihkumoottorissa ahtimen eteen on liitetty puhallin, jota moottori pyörittää. Se ohjaa ilmaa turbiiniin ja lisäksi sen ohi, turbiinin ja nasellin väliseen tilaan. Ahtimen läpi ja turbiinin ohi kulkeva ilma saa hieman vapaata ilmavirtaa suuremman nopeuden, joten moottorista ulos tullessaan se tuottaa työntövoimaa. Ahdin lisää polttoaineen kulutusta vain vähän, mikä tekee ohivirtaussuihkumoottoreista hyvin taloudellisia suoriin suihkumoottoreihin verrattuna.
Lea Foli

Lea Foli (s. 8. syyskuuta 1933 Kelowna, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen viulisti. Hän aloitti 5-vuotiaana William Gratchin johdolla viulunsoiton opiskelun, jota hän jatkoi Gregori Garbovitskyn, Clifford Evensin, Esther Glazerin, Oscar Shumskyn ja Ivan Galamianin johdolla. Hän muun muassa soitti Vancouverin sinfoniaorkesterissa, toimi Winnipegin sinfoniaorkesterin konserttimestarina (1960–1966) ja soitti viulua Corydon-jousitriossa (1959–1962). Hän pääsi esiintymään Stratfordin festivaalille. 
Vuosina 1969–1988 Foli toimi konserttimestarina Minneapolisin sinfoniaorkesterissa. Hän soitti usein standardiohjelmiston teoksia solistina ja tulkitsi muiden muassa Béla Bartókin, Alban Bergin, Paul Hindemithin ja William Schumanin konserttoja. Hän toimi viulunsoiton professorina Minnesotan yliopistossa ja oli mukana perustamassa sen jousikvartettia. Hän kuului myös Aspenin festivaalin henkilökuntaan ja esiintyjistöön. Hän vetäytyi julkiselta esiintymisuraltaan vuonna 1988.
Keltaisessa talossa

Huomioitavaa

J. Karjalainen vedosti kaivertamastaan levyn kansikuvan tekemiseen käytetystä alkuperäisestä lino-laatasta 100 kappaleen signeeratun ja numeroidun sarjan. Kunkin vedoksen kuva-ala on noin 25x25 cm. 
Numerot 1-10/100 jäivät tekijälle, numerot 11-25/100 levy-yhtiölle ja numerot 26-100/100 myytiin levykotelossa olevan tarjouksen mukaan 900 mk kappalehintaan. 
Vedosten myynnistä saatava nettotuotto ilmoitettiin luovutettavaksi kokonaisuudessaan Suomen Greenpeace -yhdistykselle.
Kansilehden mukaan levy on äänitetty Fostex-merkkisellä 8-raitanauhurilla Helsingissä ja "maalla Kosken asemalla" vuosina 1988–90. Levyn rumpu- ja saksofoniosuudet äänitettiin Pitäjänmäen Finnvox-studiossa, jossa levy myös miksattiin, masteroitiin ja kaiverrettiin.
Delicatessen – herkuttelijoiden yö

Juoni

Delicatessen – herkuttelijoiden yön tarina sijoittuu ränsistyneeseen kerrostaloon post-apokalyptisessa Ranskassa. Talon alakerrassa on leikkeleliike, jota pitää myös vuokranantajana toimiva Clapet (Jean-Claude Dreyfus). Hän hakee lehti-ilmoituksella huoltomiestä taloon. Clapet’n tarkoituksena on houkutella taloon jälleen uusi uhri hänen teurastettavakseen. Hän on jo aiemmin myynyt edellisestä huoltomiehestä saamansa lihan talon asukkaiden syötäväksi. Vähiin käynyt ruoka on arvossaan, joten asukkaat käyttävät maksuvälineenään maissinjyviä.
Edellisen huoltomiehen tultua syödyksi työpaikkaa hakee aiemmin klovnina työskennellyt Louison (Dominique Pinon). Louisonista tulee talon uusi huoltomies. Huoltotöidensä ohessa hän ystävystyy Clapet’n tyttären, Julien (Marie-Laure Dougnac) kanssa. Heidän suhteensa syvenee hiljalleen romanssiksi. Tietoisena isänsä tarkoitusperistä ja Louisonia uhkaavasta kuolemasta Julie laskeutuu viemäreihin ottaakseen yhteyttä Troglodisteihin, kasvissyöjistä koostuvaan vastarintaliikkeeseen. Julie saa Troglodistit yrittämään Louisonin pelastamista.  
Elokuvan lopussa muut talon asukkaat tunkeutuvat Louisonin asuntoon aikomuksenaan murhata hänet. Ennen kuin asukkaat pääsevät sisään Louison keksii täyttää kylpyhuoneensa ääriään myöten vedellä. Lopulta tunkeilijat avaavat kylpyhuoneen oven ja tulviva vesi pysäyttää heidät hetkeksi. Seuraavaksi Troglodistit pelastavat Julien. Clapet yrittää vielä surmata Louisonin viskaamalla häntä australialaisella heittoaseella. Bumerangin kaltainen esine osuu lopulta Clapet’ta itseään päähän ja hän kuolee. Tämän jälkeen seuraa loppukohtaus, jossa Julie ja Louison musisoivat yhdessä talon katolla: Julie soittaa selloa ja Louison sahaa.

Arvostelut

Rotten Tomatoes -sivustolla Delicatessen – herkuttelijoiden yötä käsittelevät arvostelut ovat 88-prosenttisesti positiivisia.

Palkinnot ja ehdokkuudet

Delicatessen – herkuttelijoiden yö on voittanut monia merkittäviä eurooppalaisia elokuva-alan palkintoja ja ollut useasti ehdolla palkinnoille. Elokuva on saanut César-palkinnon seuraavissa kategorioissa: paras leikkaus, paras esikoistyö, paras tuotannonsuunnittelu ja paras käsikirjoitus. European Film Awardsissa palkittiin lavastaja Miljen Kreka Kljakovi ja puvustaja Valérie Pozzo di Borgo parhaasta tuotannonsuunnittelusta. Fantasportossa elokuva sai yleisöraadin palkinnon. Sitgesin elokuvajuhlilla pääosan esittäjä Dominique Pinon palkittiin parhaana miesnäyttelijänä, ohjaajat saivat parhaan ohjaajan palkinnon sekä Associació Catalana de Crítics i Escriptors Cinematogràficsin (ACCEC) myöntämän palkinnon ja säveltäjä Carlos D’Alessio palkittiin soundtrackistä. Tokion kansainvälisillä elokuvajuhlilla ohjaajat palkittiin Gold Awardilla. Elokuva on ollut ehdolla muun muassa BAFTAn saajaksi.
Schefflerin palatsi

Schefflerin palatsi on rakennus Tukholman Vasastanin kaupunginosassa osoitteessa Drottninggatan 116. Se tunnetaan kummitustalona.
Barokkityylinen palatsi rakennettiin vuosina 1699–1701, mutta alkuperäistä suunnittelijaa ei tunneta. Rakennuttaja oli hollantilaissyntyinen kauppias Hans Petter Scheffler. Rakennusta muutettiin Axel Kumlienin suunnitelmien mukaan vuonna 1875. Taloon kuuluu myös aidalla ympäröity puutarha, jossa on huvimaja. Palatsi restauroitiin vuonna 1926 ja se toimi 1927–1976 Tukholman yliopiston hallintorakennuksena. Nykyään se on yliopiston edustustiloina.
Palatsissa 1700-luvun lopulla asuneen ruukinpatruuna Jacob von Balthasar Kniggen sanotaan kummittelevan siellä. Palatsi tunnetaan myös nimellä spökslottet eli ”kummituslinna”.
Nimellä Petissan tunnettu Schefflerin palatsin siipirakennus tuli tunnetuksi 1800-luvun lopulla kahvilana. Se siirrettiin 1907 kokonaisena Skansenin ulkoilmamuseoon.
Brandenburgilaiset konsertot

Brandenburgilaiset konsertot (BWV 1046–1051), alkuperäiseltä nimeltään Six Concerts Avec plusieurs Instruments eli "Kuusi konserttoa useille soittimille", ovat kuusi Johann Sebastian Bachin säveltämää orkesteriteosta.
Bach lähetti konserttojen nuotit 24. maaliskuuta 1721 Brandenburgin varakreiville, Christian Ludwigille, hakiessaan tältä hovikapellimestarin paikkaa. Teokset on ilmeisesti kuitenkin sävelletty aiemmin kuin juuri tähän tarkoitukseen. Konserttojen soitinnukset eroavat toisistaan huomattavasti ja on mahdollista, että Bach pyrki osoittamaan teoksilla kykynsä säveltää musiikkia mahdollisimman monille orkesterin eri kokoonpanoille. Kaiketi teoksia ei juuri esitetty, vaan ne jäivät vaativuutensa vuoksi lipastoon pölyttymään. Nykyään Brandenburgilaiset konsertot ovat Vivaldin Neljän vuodenajan ohella pidetyimpiä ja arvostetuimpia barokkiajan orkesterimusiikin teoksia.

Brandenburgilainen konsertto nro 1 F-duuri (BWV 1046)

I. Allegro
II. Adagio
III. Allegro
IV. Menuetti
Ensimmäinen konsertto eroaa muista siten, että sen lopussa on neljäs, erilaisista tansseista koostuva osuus.

Brandenburgilainen konsertto nro 2 F-duuri (BWV 1047)

I. Allegro
II. Andante
III. Allegro assai
Johann Sebastian Bachin toinen Brandenburgilainen konsertto on sävelletty vuosien 1717 ja 1718 vaiheilla. Sävellys on kirjoitettu F-duuriin. Vaikean trumpettisoolon Bach kirjoitti varta vasten Köthenin hoviorkesterin trumpetistille Johann Ludwig Schreiberille. Bach kirjoitti konserton partituurin trumpetille, nokkahuilulle, oboelle, viuluille, alttoviuluille, selloille, jousiorkesterille ja basso continuolle. Koska teoksen hidas (keskimmäinen) osa on eri sävellajissa kuin muut noudattaen tässä suhteessa kolmiosaisten konserttojen vakiintunutta kaavaa, ei trumpetti soita siinä, koska barokkiajan venttiilittömät trumpetit olivat rajoittuneita sävelten suhteen.

Brandenburgilainen konsertto nro 3 G-duuri (BWV 1048)

I. Allegro moderato - Adagio
II. Allegro
Kolmannen konserton adagiossa on vain kaksi sointua. Ei voida olla varmoja, miten ne on tarkoitus esittää, mutta useissa levytyksissä cembalo antaa soinnut ja viulu soittaa niiden pohjalta kadenssin. Toinen usein käytetty vaihtoehto on cembalon kadenssi sointujen pohjalta. Teoksen ensimmäisessä osassa on huomattavaa melodista kehittelyä.

Brandenburgilainen konsertto nro 4 G-duuri (BWV 1049)

I. Allegro
II. Andante
III. Presto
Tämä konsertto on alun perin sävelletty nokkahuiluille, mutta usein sitä esitetään poikkihuiluilla.

Brandenburgilainen konsertto nro 5 D-duuri (BWV 1050)

I. Allegro
II. Affettuoso
III. Allegro
Tässä konsertossa on muista poiketen pitkä cembalon soolo-osuus, jonka on nähty ennakoineen Bachin varsinaisia cembalokonserttoja.