google/wiki40b huggingface dataset:
Pyhänpohtianjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 5,6 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Se sijaitsee Pälkänevedestä nousevan harjujakson itäpuolella aivan Pälkäneveden tuntumassa. Harjujakso tunnetaan järven kohdalla nimillä Lukko ja Konkinharju ja niiden rinteet laskevat suoraan se länsirantaan. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä ja sen rannat ovat metsämaata, mutta sen etelä- ja pohjoispuolella sijaitsee peltoja ja maatila. Rantaan on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Joutteselän alueeseen (35.715) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 84,3 metriä mpy. Kartan mukaan järveen laskee vain yksi pelto-oja ja sen laskuoja laskee Pälkäneveden Jouttenselän Pyhänpohtian lahteen Leinakan saren suojaan (vanhat nimet olivat Pyhäpohja ja Leinakansaari ).

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järveä ei vielä ole olemassa. Se on syntynyt Pälkäneveden vedenpinnan laskemisen myötä kuroutumalla siitä erilleen . Vuoden 1957 peruskartassa sen laskuoja on piirretty suoraksi kaivettuna.
Alberto Cisolla

Alberto Cisolla (s. 10. lokakuuta 1977) on italialainen lentopalloilija, joka pelaa nykyisin Lube Maceratan joukkueessa Italiassa.
Cisolla pelasi pitkään kotikaupunkinsa Trevision Sisley Volleyn joukkueessa. Hän aloitti lentopallon 1990 seuraten veljeänsä Sisleyn juniorijoukkueeseen. Cisolla osoittautui nousevaksi tähdeksi ja voitti 3 junioreiden maailmanmestaruutta: alle 16-, 18- ja 20 -vuotiaissa. Hänen ensimmäinen esiintymisensä Sisleyn edustusjoukkueessa oli 1996, mutta vasta vuonna 2002, monen kovan harjoittelukauden jälkeen Cisolla pääsi näyttämään taitonsa Sisleyn aloituskokoonpanossa. Nykyiseen joukkueeseensa Lubeen Cisolla siirtyi vuonna 2009.
Cisolla on marraskuusta 2000 lähtien pelannut Italian maajoukkuessa. Kausi 2005 oli hänelle erittäin tärkeä, sillä Cisolla pääsi ensimmäistä kertaa aloituskuusikkoon euroopanestaruuskisoissa. Kisat olivat Cisollalle todellinen menestys, sillä Italian joukkue voitti Euroopan mestaruuden ja Cisolla valittiin kisojen parhaimmaksi pelaajaksi.
Onko rouvani uskoton?

Uusintaversio

Howard Zieff ohjasi tarinasta vuonna 1984 ensi-iltansa saaneen uusintaversion Mies joka tiesi liian vähän, jossa kapellimestarin roolia esittää Dudley Moore.
Laura Gauche

Laura Gauche (s. 3. maaliskuuta 1995 Moûtiers) on ranskalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Club des Sports de Tignesiä.
Alppihiihdon maailmancupissa Gauche kilpaili ensimmäisen kerran Altenmarktin syöksylaskussa tammikuussa 2014. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Garmisch-Partenkirchenin syöksylaskussa tammikuussa 2017 oltuaan 26:s. Parhaimmillaan hän on ollut 18:s Lake Louisen supersuurpujottelussa joulukuussa 2017.
Musa Silver

Elli Elisabeth "Musa" Silver (16. helmikuuta 1907 Pori – 2000 Milano ) oli suomalainen oopperalaulaja sekä diplomaatti. Hänen laulajanuransa kesti vain muutamia vuosia 1930-luvulla, jonka jälkeen Silver toimi kolmen vuosikymmenen ajan Suomen vara- ja pääkonsulina Milanossa. Hän oli Suomen ensimmäinen konsulin tehtävään nimitetty nainen.

Lapsuus ja opiskelut

Porin viidennessä kaupunginosassa syntynyt Musa Silver kirjoitti ylioppilaaksi Porin tyttölyseosta vuonna 1930, jonka jälkeen hän aloitti lääketieteen opinnot Helsingin yliopistossa. Silver jatkoi myös Porissa aloittamaansa musiikkiharrastusta opiskelemalla laulua kansalaisopistossa. Ensikonserttinsa hän teki Helsingissä vuonna 1933.

Ura oopperalavoilla

Silver jatkoi lauluopintojaan Milanossa, jossa hän opiskeli muun muassa tunnetun italialaisen sopraanon Giannina Arangi-Lombardin johdolla. Vuonna 1936 Silver voitti Wienissä järjestetyn kansainvälisen laulukilpailun. Hän lauloi 1930-luvulla muun muassa Rooman oopperatalossa ja Zürichin Tonhallessa sekä konsertoi eri puolilla Keski-Eurooppaa. Suomen, Italian ja Sveitsin lisäksi Silver esiintyi Saksassa, Unkarissa ja Tšekkoslovakiassa.
Musa Silver ei tiettävästi tehnyt yhtään levytystä, mutta hän lauloi useissa eri radioissa. Yleisradion lisäksi Silver esiintyi ainakin Italian, Saksan, Itävallan ja Sveitsin radioissa. Yleisradion arkistossa häneltä on säilynyt ainoastaan yksi nauhoitus vuodelta 1935.

Diplomaattina

Toisen maailmansodan sytyttyä Silver jätti oopperalavat ja alkoi vuonna 1941 työskentelemään sihteerinä Suomen Milanon pääkonsulaatissa. Hän jatkoi tehtävässä vuoteen 1951 saakka, ollen vuodet 1944–1945 Bernin suurlähetystön sihteerinä.
Vuonna 1952 Musa Silver nimitettiin Suomen Milanon varakonsuliksi. Hän oli ensimmäinen konsulin tehtäviä hoitanut suomalainen nainen. Vuonna 1961 Silveristä tehtiin pääkonsuli, jona hän toimi aina vuoteen 1979 saakka.
Silverin ystäväpiiri Italiassa käsitti vuosikymmenten aikana suuren joukon maassa vaikuttaneita suomalaisia eri alojen taiteilijoita sekä Italiassa vierailleita poliitikkoja ja yhteiskunnallisia vaikuttajia. Hän ystävystyi muun muassa kirjailija Mika Waltarin kanssa, jonka Silver järjesti hoitoon tämän sairastuttua uupumukseen Italian matkallaan vuonna 1953. 
Musa Silver sai ansioistaan useita kunnimerkkejä. Hänelle myönnettiin muun muassa Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi ja Suomen Leijonan ritarimerkki. Lisäksi Silver sai korkeimman italialaisen kunniamerkin Italian tasavallan ansioritarikunnan suurristin.
Musa Silver kuoli kotikaupungissaan Milanossa 93-vuotiaana vuonna 2000.
The Parable of Arable Land

Kappaleet

Kaikki kappaleet Barthelme, Thompson ja Cunningham.
Joonas Niemelä

Seuraura

Niemelä on Espoon Palloseuran kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Espoo Bluesiin. Kaudella 2011–2012 Niemelä oli C-nuorten SM-karsinnoissa joukkueen paras maalintekijä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Matias Nisulan kanssa tehoilla 4+7=11. Kevään 2013 pudotuspeleissä hän oli Bluesin paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 6+8=14. Niemelä voitti kauden päätteeksi C-nuorten Suomenmestaruuden. Kauden 2012–2013 hän pelasi suurimmaksi osaksi seuran B-nuorissa, mutta vahvisti myös Bluesin C-nuoria, joiden paras maalintekijä Niemelä oli kevään 2013 pudotuspeleissä kahdeksalla osumallaan. Hän voitti taas kauden päätteeksi C-nuorten Suomenmestaruuden. Kauden 2014–2015 päätteeksi Niemelä voitti A-nuorten SM-pronssia. Hän edusti Bluesin A-nuoria kauden aikana myös Junior Club World Cupissa.
Vitjaz Podolsk varasi Niemelän 81. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2015. Joulukuussa 2015 hän teki loppukauden 2015–2016 kattavan SM-liigasopimuksen Bluesin kanssa. Niemelä teki liigadebyyttinsä seuraavana päivänä 11. joulukuuta 2015 Oulun Kärppiä vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 6.37 minuuttia. Niemelä pelasi kauden aikana SM-liigassa kaikkiaan 28 runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen.
Kaudeksi 2016–2017 Niemelä siirtyi kolmivuotisella sopimuksella Rauman Lukkoon. Hän teki SM-liigan runkosarjassa 38 ottelussa viisi maalia. Niemelä teki liigauransa avausmaalin 18. lokakuuta 2016 vieraissa JYPiä vastaan. Hän pelasi kauden aikana myös lainalla Mestis-joukkue KeuPa HT:ssä, jossa Niemelä pelasi siirtotakarajan jälkeen Mestis-kauden loppuun. Tämän jälkeen hän vahvisti Lukon A-nuoria, jossa Niemelä voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Elokuussa 2017 Lukko lainasi hänet taas kaudeksi 2017–2018 toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella KeuPaan. Niemelä pelasi siellä lähes koko kauden ja voitti Mestiksen mestaruuden. Hän pelasi kauden aikana Lukossa vain yhden SM-liigaottelun.
Toukokuussa 2018 Niemelä ja Lukko purkivat sopimuksensa yhteisymmärryksessä ennen viimeistä sopimuskautta. Samassa kuussa hän teki kauden 2018–2019 kattavan sopimuksen Mestis-joukkue Kokkolan Hermeksen kanssa. Niemelä teki sarjassa läpimurtonsa. Hän oli tehoilla 16+32=48 joukkueen paras maalintekijä Samu Markkulan kanssa ja toiseksi paras pistemies hänen jälkeensä. Niemelä sijoittui koko Mestiksen pistepörssissä kuudenneksi. Kaudeksi 2019–2020 Niemelä siirtyi jatkamaan Mestis-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Kiekko-Vantaan riveihin.
Somero soikoon -sävellys- ja sanoituskilpailu

Somero soikoon -sävellys- ja sanoituskilpailu on Somerolla Somero soikoon -tapahtuman yhteydessä somerolaisten muusikkojen ja kevyen musiikin säveltäjien Unto Monosen ja Rauli "Badding" Somerjoen muistoksi vuosittain järjestettävä sävellys ja sanoituskilpailu, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2001.

Voittajat

2002 ”Jäätä ja Tuhkaa” säv. Jyrki Telilä, Tampere san. Juha Takanen, Vantaa
2003 ”En ole hän” säv. Jorma Toiviainen Kerava & Timo Forsström Kerava san. Jorma Toiviainen
2004 Ensimmäinen mulle säv. san. Kai Tapani, Tammisaari
2005 Toisella tähdellä säv. ja san. Juha Takanen , Vantaa
2006 Oljenkorsia ruutupaidassa säv. Kikka Laitinen & Janne Halmela san. Kikka Laitinen, Tikkakoski
2007 Maailmanloppu säv. Kai Jämsä, Itäsalmi san. Kaje Komulainen, Kokkola
2008 Kaksi tähtee säv. Teemu Harjunkari, Vääksy san. Sana Mustonen, Renko
2009 Kaunis tähkäpää säv. Janne Saksa, Hämeenlinna San. Sana Mustonen, Renko
2010 Kiertolainen säv. Jonas Olsson, Kokkola san. Kaje Komulainen, Kokkola
2011 Ilman sua säv. Petri Somer, Helsinki san. Lasse Wikman, Helsinki
Kufra

Kufra (myös Al-Kufra, Al-Kufrah) on keidasalue ja piirikunta Libyan kaakkoisosassa keskellä Saharan autiomaata. Piirikunnassa on 50 100 asukasta (vuonna 2006).
Kufran keidas oli aikoinaan tärkeä Saharan yli suuntautuneen karavaanikaupan pysähdyspaikka. 1800-luvulta lähtien se toimi senusien muslimilahkon keskuksena. Italialaiset valloittivat alueen vasta 1930-luvulla. Toisen maailmansodan aikana siellä oli brittien tukikohta.
Piirikunnan keskus on Al-Džawfin kaupunki, josta on maantieyhteys Välimeren rannikolle Adždabijahiin (905 kilometriä). Kaupungissa on myös kotimaanliikennettä palveleva lentokenttä. Sudanin vastainen raja-asema Džebel al-Uweinatin luona 325 kilometriä Kufrasta kaakkoon on ollut suljettu Darfurin levottomuuksien takia.
Keitaalla kasvatetaan taatelipalmuja sekä viljellään viljaa ja puutarhakasveja. Seudulla on huomattavat pohjavesivarat, joiden avulla on toteutettu karjanhoitoon keskittyneitä maatalousprojekteja. Merkittäviä öljyesiintymiä ei ole löydetty. Alueen nähtävyyksiä ovat Džebel Arknon ja Džebel al-Uweinatin kalliopiirrokset ja -maalaukset lähellä Egyptin ja Sudanin rajaa.
Saulo Haarla

Saulo Ismaro Haarla (21. marraskuuta 1930 Helsinki – 4. lokakuuta 1971 Oulu) oli suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Hänen vanhempansa olivat näyttelijä Tyyne Haarla ja kirjailija Lauri Haarla. Tehtailija Rafael Haarla oli hänen setänsä. Saulo Haarla oli naimisissa kolmesti: 1953–1960 Helena Saloniuksen, 1961–1965 Marjatta Kallion ja 1965–1971 Aune Lahdelman kanssa.
Haarla valmistui Teatterikoulusta 1953 ja näytteli sen jälkeen Turun kaupunginteatterissa, Tampereen Teatterissa ja Tampereen Työväen Teatterissa. Hänen näyttämöroolejaan olivat muiden muassa Armand Jean Anouilh’n Colombessa, Olavi Daniel Hjortissa, Maximilian Walentin Chorellin näytelmässä Kaksi sisarta sekä kauppias Sumelius Jalmari Finnen Maria Kristinassa. Haarla toimi Yleisradion teatteriosaston dramaturgina ja ohjaajana 1962–1965 ja sitten Intimiteatterin toisena johtajana ja ohjaajana. Hänen ohjauksiaan Radioteatterissa olivat muun muassa Friedrich von Schillerin Rosvot, Leo Kalervon Sadepäivän rapsodia ja Hella Wuolijoen Sahanpuruprinsessa. Työ Oulun kaupunginteatterin johtajana 1970–1971 jäi hänen viimeisekseen. Haarlan viimeinen ohjaustyö oli Ludvig Holbergin Valtioviisas kannunvalaja.
Saulo Haarla esiintyi vuosina 1951–1961 seitsemässä suomalaisessa elokuvassa. Hänen tunnetuimmat roolinsa olivat elokuvissa Hilja maitotyttö (1953) ja Kaasua, komisario Palmu! (1961). Maitotytössä Haarla esitti ylioppilaspoika Yrjöä ja jälkimmäisessä hulttioveljenpoikaa Kaarle Lankelaa. Haarla näytteli myös vänrikki Jalovaaraa Edvin Laineen elokuvassa Tuntematon sotilas (1955). Hän ohjasi vuosina 1966–1967 Tuntematon sotilas-radiokuunnelmaa. Vuodesta 1964 hän opetti mikrofonitekniikkaa Teatterikoulussa.
Näyttelemisen ohessa Haarla harrasti urheilua ja valokuvausta. Hän oli mestaruustason käsipalloilija ja saavutti seuralleen Unionille Suomen mestaruuden 1957–1960 ja 1964.
Haarla kärsi alkoholismista ja kuoli 4. lokakuuta 1971 vain 40-vuotiaana. Hänen lapsiaan Saloniuksen kanssa ovat muusikko Iro Haarla ja ympäristötaiteilija Teuri Haarla. Saulo Haarla on haudattu sukuhautaan Hietaniemeen.
HMS Diamond (1904)

Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 1920.
Lastensairaala

Lastensairaala on sairaala, joka keskittyy hoitamaan kasvuikäisiä. Erilliset lastensairaalat yleistyivät 1900-luvulla, kun lasten sairaanhoito erikoistui omaksi lääketieteen haarakseen. Tyypillisesti lastensairaalassa kiinnitetään enemmän huomiota potilaiden psykososiaaliseen puoleen: vanhempien vierailuja helpotetaan ja pitkäaikaispotilaat voivat saada kouluopetusta.

Lastensairaalat Suomessa

Suomen ensimmäinen lastensairaala, nykyinen Lastenklinikka, perustettiin Helsinkiin vuonna 1893. Se hoitaa potilaita keskosista 16-vuotiaisiin, joskus 18-vuotiaisiin, asti. 1900-luvun alkupuolella lastensairaaloita perustettiin muihin suuriin kaupunkeihin, muun muassa Tampereelle. Tietyt hoidot, kuten syöpäpotilaiden kantasolusiirrot ja vaativa lasten sydänkirurgia, on kuitenkin keskitetty koko maassa Helsingin Lastenklinikalle.
Uutta Lastensairaalaa jo vanhentuneeksi käyneen Lastenklinikan tilalle alettiin rakentaa 26. elokuuta 2014 Helsingin Meilahteen, ja sen pitäisi valmistua syksyllä 2018. Lastensairaalan 160 miljoonan rakennuskustannuksista 30 miljoonaa euroa on kerätty lahjoituksin.
Triumph (automerkki)

Triumph Motor Company oli brittiläinen autovalmistaja, joka aloitti toimintansa vuonna 1921. Nykyisin merkillä ei valmisteta enää autoja, vaan sen oikeudet omistaa BMW.

Historia

Ensimmäisen autonsa, jonka nimi oli Triumph Light Car ja jossa oli 1,9 litrainen moottori, Triumph valmisti vuonna 1921. 1930-luvulla yhtiön nimi vaihtui Triumph Motor Companyksi. Pian markkinoille tuli malli nimeltä Dolomite. Toisen maailmansodan jälkeen yhtiön omistus siirtyi Standard Motor Companylle joka puolestaan siirtyi vuonna 1960 Leylandille. 1960-1970 luvulla Triumph valmisti sekä urheilu- että perheautoja. Triumpheja myytiin Suomessakin runsaasti ja varsinkin Triumph Herald oli yleinen suomalaisessa katukuvassa koko 1960-luvun ajan. Herald esiteltiin vuonna 1959 ja se oli tuotannossa 1970-luvun alkuun saakka. Ensimmäinen etuvetoinen Triumph oli vuonna 1965 esitelty 1300-malli. Vuonna 1981 alkoi viimeisen Triumph-mallin, Acclaimin valmistus - kyseessä oli tosin Honda Civic Triumph-merkillä. Merkkinä Triumph katosi vuonna 1984 ja Acclaim korvattiin Rover 200:lla.

Myynti Suomessa

Standard- ja Triumph-autot tulivat Suomessa tutuiksi 1950-luvun alusta lähtien, jolloin maahantuojana oli Korpivaara Oy. Standard Motor Companyn siirryttyä British Leylandin omistukseen merkin pääedustajaksi Suomessa vaihtui Sisu-kuorma- ja linja-autoja valmistanut Oy Suomen Autoteollisuus Ab. Varhaisin Triumphin henkilöautomalli Mayflower oli helppo tunnistaa sellaisen kerran nähtyään. Triumphin myynti lähti ripeään kasvuun Heraldin esittelyn myötä ja se nousi 20 eniten myydyn automerkin joukkoon vuonna 1964. Vuonna 1965 Triumph-henkilöautoja ensirekisteröitiin yhtä vaille 2 000 kappaletta. Triumphin tehdasjoukkueessa ajanut suomalainen Simo Lampinen sijoittui Triumph Spitfire -autolla vuoden 1965 Monte Carlo -rallissa kahdeksanneksi; muutoin Triumphin urheiluautot jäivät harvinaisuuksiksi niin kotimaan ralleissa kuin katukuvassa ylipäänsä. Vuoden 1969 lopussa rekisterissä oli hieman alle 8 000 Triumph-henkilöautoa, ja merkkikohtaisessa tilastossa Triumph oli 20. sijalla. 1970-luvulla Triumphin myynti Suomessa laski vuosi vuodelta tarmokkaasta mainonnasta huolimatta, ja merkin maahantuonti loppui vuonna 1976. Vuoden 1979 lopussa Triumpheja oli rekisterissä enää noin 2 600 autoa.
Paul-Philippe de Chaumont

Paul-Philippe de Chaumont (1617 Pariisi – 24. maaliskuuta 1697) oli ranskalainen prelaatti. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.

Elämäkerta

Paul-Philippe de Chaumont syntyi vanhaan aristokraattiseen perheeseen Pariisista länteen, Île-de-Francen ja Normandian rajalla sijaitsevan Vexinin alueella sijainneessa Chaumontin kreivikunnassa. Hänen isänsä oli keskushallinnossa työskennellyt valtioneuvos, joka kirjoitti useita teologisia tekstejä ja toimi myös kuninkaan kirjastonhoitajana.
Hän oli Ranskan akatemian jäsenen, kansleri Pierre Séguier'n sukulainen, ja äitinsä kautta hän oli sukua kolme kolmelle Habertille eli Philippelle, Germainille ja Henri-Louisille. Hänen seurasi isäänsä kuninkaan kirjastonhoitajana sekä toimi tämän tehtävän ohella myös kuninkaan lukijana. Ennen kuin hän oli julkaissut ainoatakaan teosta hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1654. Hänestä tuli Daxin piispa vuonna 1671, mutta hän erosi kuitenkin tehtävästään vuonna 1684 omistautuen tutkimustyölleen. Hän saarnasi silti edelleen.
Paul-Philippe de Chaumont’n aikalainen akateemikko Jean Chapelain on kuvannut häntä: "Häneltä ei puuttunut älykkyyttä, hänellä oli kielenkäytön taitoa, ja hän saarnasi rohkeasti ja sujuvasti".
Vuonna 1685 hän johti puhetta Akatemian kokouksessa, joka päätti Antoine Furetièren erottamisesta akatemian jäsenyydestä. Hän julkaisi vuonna 1693 kaksiosaisen teoksen Réflexions sur le christianisme enseigné dans l'Église catholique. Abbé Olivet’n mukaan tämän teoksen tyyli vastaa hyvin hänen laatuaan historioitsijana samoin kuin hänen toimintaansa myös piispana.
Pyhä Johannes I

Pyhä Johannes I (k. 526) oli paavina 13. elokuuta 523 – 18. toukokuuta 526. Hän oli kotoisin Toscanasta, ja nousi paavin istuimelle vasta hyvin vanhana ja hauraana. Teoderik Suuri, Ostrogoottien kuningas hallitsi Italiaa asuen Ravennassa. Teoderik epäili paavin vehkeilevän Bysantin keisari Justinus I:n kanssa, ja heitätti tämän tyrmään, jossa paavi kuoli nälkään ja hoidon puutteeseen.
Fokaksen pylväs

Fokaksen pylväs on Forum Romanumille Rostran eteen vuonna 608 pystytetty muistopylväs. Se pystytettiin keisari Fokaksen kunniaksi, ja se on viimeinen Forum Romanumille tehty rakennelma. Tämä 13,6 m korkea korinttilainen pylväs seisoo kuutionmuotoisella valkealla marmorisokkelilla. Sokkelin tiilistä tehty jalusta ei ollut aikoinaan esillä, vaan paljastui vasta 1800-luvulla tehdyissä kaivauksissa.
Ei ole tiedossa, minkä tapahtuman kunniaksi pylväs pystytettiin. Fokas oli muodollisesti lahjoittanut Pantheonin paavi Bonifatius IV:lle, joka omisti sen kaikille pyhille marttyyreille, joiden joukkoon lisättiin keskiajalla Neitsyt Maria (Santa Maria ad Martyres). Pylvään huipulla oli kullattu Fokaksen patsas, mutta luultavasti patsas ei pysynyt siellä kauankaan. Vuonna 610 Fokas kaapattiin, häntä kidutettiin, hänet surmattiin ja hänen raajansa hakattiin irti vartalosta. Kaikki Fokasta esittävät patsaat kaadettiin.
Pylväs sijaitsee edelleen sillä paikalla, jonne Fokas sen pystytti uudelleen, mutta pylväs itse on peräisin jostakin aiemmasta rakennuksesta (mahdollisesti 100-luvulta). Se näkyy kauas ja on siksi ollut pitkään Forum Romanumin maamerkki. Se esiintyy useissa aluetta esittävissä maisemamaalauksissa.
Mikael Inkeroinen

Kari Mikael Inkeroinen (s. 3. joulukuuta 1975 Tohmajärvi) on suomalainen kolmiloikkaaja. Hän edustaa Viipurin Urheilijoita, jota ennen hän on edustanut Vantaan Salamoita, Lahden Ahkeraa, Helsingin Kisa-Veikkoja ja Leppävaaran Sisua. Häntä ovat valmentaneet Antero Aarnio ja Esa Rinne.
Inkeroinen on saavuttanut kaksi SM-hopeaa (Seinäjoella 1999 ja Vaasassa 2004) sekä yhden pronssin (Porissa 2005). Sisäratojen SM-kisoissa hän on saavuttanut kultaa vuosina 1997, 1999 ja 2008, hopeaa vuonna 1998 sekä pronssia vuosina 2002, 2005 ja 2009.
Inkeroinen on edustanut Suomea kolmessa ulkoratojen ja kolmessa sisäratojen maaottelussa vuosina 1997–2005. Hänen ennätyksiään ovat 15,98 m kolmiloikassa vuodelta 1999, 699 cm pituushypyssä vuodelta 2000 sekä 204 cm korkeushypyssä vuodelta 1995.
Nykyään Mikael toimii matematiikan opettajana Otaniemen lukiossa Espoossa.
Werner Tawaststjerna

Werner Nikolai (Nikolaus) Tawaststjerna (11. maaliskuuta 1848 Jyväskylä – 15. huhtikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija ja opettaja. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1876.
Tawaststjerna toimi suomalaisen Normaalilyseon yliopettajana 1877–1902, oli Kouluhallituksen ylitarkastaja 1902–1903, ylijohtajan apulainen 1903–1911. Kuopion läänin kuvernööri hän oli 1911–1913. Hän sai valtioneuvoksen arvon 1905. Hänen poikansa oli professori Ilmari Tawaststjerna ja tyttärensä kansanedustaja Elli Hiidenheimo.
J. O. Mallander

Jan-Olof (J. O.) Mallander (s. 25. joulukuuta 1944 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija, muusikko ja kriitikko.
Mallander kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1965. Vuosina 1968–1980 hän työskenteli Hufvudstadsbladetin ja vuosina 1971–1972 Dagens Nyheterin taidearvostelijana. Mallander oli toimittajana Aura-lehdessä 1976–1982 ja Suomi-lehdessä 1982–1988. Hän työskenteli freelance-toimittajana myös Yleisradiolle, Uudelle Suomelle ja Taide-lehdelle.
Muusikkona Mallander aloitti underground-musiikin ja Sperm-yhtyeen parissa. Hän debytoi taiteilijana käsitteellisellä äänitaideteoksella Extended Play vuonna 1968. Musiikillinen ote jatkui myös taiteilijan myöhemmässä tuotannossa. Helsingin Sanomien kriitikon Harri Uusitorpan mukaan Mallander oli ”kuusikymmentäluvun lopulla lähes kansainvälisen luokan pioneeri, jolla oli ideoita vaikka toiselle jakaa, ja myös kykyä toteuttaa ideansa”.
Vuonna 1970 Mallander oli perustamassa taiteilijaryhmä Elonkorjaajia. Vuosina 1971–1977 hän oli Halvat Huvit -gallerian hoitaja. Mallander oli valtion taidetoimikunnan jäsen vuosina 1998–2001. Hän on kuulunut myös Oraan Suojelijat -ryhmään.
Mallander on saanut kriitikolle myönnettävän E. J. Vehmaksen palkinnon vuonna 1970 ja taiteen valtionpalkinnon vuonna 2003. Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2005. Mallander sai vuonna 2014 Suomen Kulttuurirahaston Eminentia-apurahan.
Mallanderin avopuoliso oli vuosina 1980–1985 nykyinen vihreiden poliitikko Heidi Hautala. Heillä on vuonna 1981 syntynyt poika. Vuosina 2004–2009 Mallanderin puoliso oli balettitanssija Ulla-Mari Mäkelä. Heillä on vuonna 2005 syntynyt poika.
Ericus Birgeri

Erik Birgersson, syntynyt 1390-luvulla, kuollut 1449, oli ruotsalainen katolinen pappi ja Strängnäsin hiippakunnan piispa vuosina 1443-1449.