Trieste (batyskafi)

Trieste oli syvänmeren tutkimusalus, erikoistunut sukellusvene eli batyskafi, joka vuonna 1960 laskeutui ensimmäisenä aluksena Mariaanien haudan syvimpään kohtaan.

Batiscafo Trieste

Sveitsiläisten professori Auguste Piccardin ja hänen poikansa Jacques Piccardin Triestessä suunnittelema kaksipaikkainen alus rakennettiin Navalmeccanica-telakalla Napolinlahden etelärannikolla Italiassa. Alus laskettiin vesille elokuussa 1953, jolloin ensisukelluksen 10 metrin syvyyteen tekivät isä ja poika Piccard. 
Batiscafo Trieste oli esillä Italian lehdistössä, ja se suoritti 48 sukellusta vuoden 1957 lokakuuhun mennessä syvimmillään yli 3,7 kilometrin (12 000 jalkaa) syvyyteen. Vuoden 1957 kesäkuusta alkaen Trieste toimi Yhdysvaltain laivaston rahoittamassa tutkimusohjelmassa. Vuonna 1958 Yhdysvaltain laivasto osti aluksen 250 000 dollarilla, ja se sijoitettiin Yhdysvaltain länsirannikolle San Diegoon.

Rakenne

Mariaanien haudan tutkimusten (Project Nekton) aikoihin 70 tonnia painava Trieste koostui 15 metriä pitkästä suuresta yläosasta ja halkaisijaltaan 2,16-metrisestä pallonmuotoisesta painekammiosta. 
Pääosan yläosasta muodostivat nostetta varten rakennetut bensiinillä täytettävät yhteistilavuudeltaan 85 m³ kammiot. Aluksen kummassakin päässä oli vedellä täytettävät painolastitankit. Yläpinnalla oli kaksi sähköllä toimivaa potkuria.
Aluksen alkuperäinen teräskammio, joka oli suunniteltu toimimaan maksimissaan 6 kilometrin (20 000 jalkaa) syvyydessä, oli vaihdettu Krupp-Maschinenbau-yhtiön Essenissä Saksassa valmistamaan kammioon. 13 tonnia painaneen uuden painekammion seinämä oli 12,7 senttimetriä paksu. Painekammiossa oli kaksikerroksinen pleksilasinen ikkuna. Alkuperäistä Societie Ternin valmistamaa teräspalloa käytettiin myöhemmin Trieste II -aluksessa.
Painolastina aluksessa oli 9 tonnia rautapellettejä kahdessa säiliössä. Säiliöiden venttiilit oli suunniteltu aukeamaan automaattisesti mahdollisen sähkökatkon seurauksena.

Project Nekton

Jacques Piccard ja laivaston luutnantti Don Walsh laskeutuivat Triestellä 23. tammikuuta 1960 Challengerin syvänteeseen. Laskeutuminen kesti melkein 5 tuntia. Ulompi pleksilasi-ikkuna murtui laskeutumisen aikana aluksen päästyä yli 9 kilometrin syvyyteen. Aluksesta oli puhelinyhteys emoaluksiin USS Lewis ja USS Wandank. 
Pohjalla Trieste oli 20 minuuttia. Triesten valojen loisteessa pohjaa peittävän valkean planktonperäisen mudan laskeuduttua Piccard ja Walsh näkivät muun muassa kaloja, mikä todisti sen, että pohjalla oli vedessä happea. Lämpötila aluksessa oli +7 °C, ulkopuolella +3 °C. 
Aluksen mittari osoitti syvyydeksi 37 800 jalkaa (11 521 m), mutta syvyys korjattiin myöhemmin 35 813 jalaksi (10 916 m). Vuonna 1995 Challengerin syvänne mitattiin tarkemmilla laitteilla 35 798 jalkaa (10 911 m) syväksi.
Kaksi tonnia painolastia kevennettyään Trieste nousi kolmessa tunnissa 15 minuutissa takaisin pinnalle.

Myöhempi toiminta

Huhtikuussa vuonna 1963 osittain muutettu Trieste osallistui uponneen yhdysvaltalaisen sukellusveneen USS Thresherin etsintöihin Atlantilla. Elokuussa alus löytyi 2,56 kilometrin syvyydestä New Englandin edustalta. Tämän jälkeen Trieste otettiin pois palveluksesta, ja osia siitä käytettiin Trieste II -aluksessa.
Vuodesta 1980 alkaen Trieste on ollut näytteillä Washingtonin laivastomuseossa.