Ranskan lähiöiden väkivaltaisuudet 2005

Ranskassa useiden kaupunkien lähiöissä puhkesi väkivaltaisia nuorisomellakoita lokakuun lopussa 2005. Voimakkaat väkivaltaisuudet jatkuivat useita öitä noin kolmen viikon ajan ennen kuin tilanne lähiöissä laantui.
Väkivaltaisuudet syttyivät 27. lokakuuta ensin Île-de-Francen alueella Pariisin siirtolaisvaltaisissa lähiöissä, mutta ne laajenivat pian muiden kaupunkien lähiöihin ympäri Ranskaa. Tuhoja tehtiin mm. Nizzassa, Dijonissa, Marseillessa, Strasbourgissa, Rennesissä, Nantesissa, Lyonissa ja Orléansissa. Pahimmillaan ne olivat 7. marraskuuta, jonka jälkeen tilanne alkoi hitaasti rauhoittua. 17. marraskuuta vastaisena yönä tuhopoltettiin alle 100 autoa, mikä on ”normaalia” Ranskassa vuonna 2005.
Mellakat olivat myös jonkin verran järjestettyä toimintaa: poliisi löysi Évrystä Pariisin eteläpuolelta pienikokoisen polttopullopajan, jossa oli valmiina yli 50 polttopulloa, yli 100 tekeillä ja tilassa oli kymmeniä litroja bensiiniä.
Tuhansia autoja, satoja linja-autoja sekä useita päiväkoteja, kouluja, poliisiasemia ja jopa kirkkoja tuhopoltettiin mellakoinnin aikana. Palo- ja pelastushenkilöstön työtä häirittiin järjestelmällisesti ja poliiseja kohti ammuttiin jopa yksittäistapauksessa haulikolla. Väkivaltaisuudet vaativat ainakin kaksi kuolonuhria: ranskalainen työntekijä Jean-Claude Irvoas hakattiin kuoliaaksi Épinay-sur-Seinessä vaimonsa ja 16-vuotiaan tyttärensä silmien edessä 27. lokakuuta ja huppupäinen mies löi 61-vuotiasta Jean-Jacques Le Chenadecia, joka vaipui koomaan ja kuoli 7. marraskuuta 2005. Seuraavana päivänä presidentti Jacques Chirac vahvisti voimaan 12 päiväksi hätätilalain, joka antoi kunnille mahdollisuuden asettaa ulkonaliikkumiskieltoja. Myöhemmin lain voimassaoloa jatkettiin ensin kuukaudella ja sitten kolmella kuukaudella helmikuun 2006 asti.
Mellakoitsijat olivat etupäässä ensimmäisen ja toisen polven siirtolaisnuoria, alkuperältään pohjoisesta ja läntisestä Afrikasta. Monet heistä olivat alaikäisiä – nuorin poliisin kiinniottama oli vain 10-vuotias. Joukossa oli toisaalta mukana myös jonkin verran aikuisia, lähes 30-vuotiaitakin.
Presidentti Chiracia arvosteltiin näkymättömyydestä mellakoinnin aikaan, sillä ensimmäisten 10 päivän aikana hän ei juuri esiintynyt julkisesti. Pääasiassa mellakoihin puuttuivatkin pääministeri Dominique de Villepin, jonka ajaman pehmeän linjan mukaisesti niitä yritettiin ensimmäiset 12 päivää hillitä, sekä sisäministeri Nicolas Sarkozy, joka oli kovemman linjan kannattaja. Sarkozyn vaatimuksista huolimatta tiukempien otteiden käyttöön väkivaltaisuuksien tukahduttamisessa hätätilalain nojalla siirryttiin vasta usean päivän jälkeen. Mielipidetiedustelun mukaan hätätilalaki sai laajan kannatuksen ranskalaisten keskuudessa.
Mellakoinnin pelättiin leviävän myös muihin maihin. Ensimmäiset merkit tästä saatiin kun Brysselissä ja Berliinissä poltettiin muutamia autoja marraskuun 6.–7. päivien välisenä yönä. Myös Tanskassa, Kreikassa ja Espanjassa raportoitiin väkivaltaisuuksista.

Syitä mellakointiin

Ranskan siirtolaisnuorten keskuudessa on pitkään ollut syrjäytymistä ja turhautumista, työttömyysaste on noin 30 prosenttia ja useat alaikäiset ovat laiminlyöneet koulunkäynnin kokonaan. Näiden syiden epäillään olleen riehumisen ja mellakoinnin taustalla, mutta myös jengien sisäisen näyttämisen halu ja lähiöiden välinen kilpailu lienevät rohkaisseet jatkamaan mellakointia yö toisensa jälkeen. Myös sisäministeri Nicolas Sarkozyn antamien lausuntojen lähiöiden tilanteesta sekä hänen aiemmin ajamien lakiuudistusten ja niitä seuranneiden poliisin yleisesti suorittamien henkilötarkastusten epäillään pahentaneen tilannetta. Siirtolaistaustaiset lähiönuoret syyttivät poliisin otteita rasistisiksi.
Uskonto ei ollut motiivi mellakoinnille, ja ranskalaiset suuret islamilaiset järjestöt julistivatkin rettelöinnin uskonvastaiseksi. Sen sijaan pahinta tuhoa aiheuttavien mellakoijien johdossa arveltiin olevan köyhien lähiöiden järjestäytynyttä rikollisuutta, jonka taloudellisessa intressissä oli poliisin toiminnan häirintä ja estäminen. Minkäänlaisia varsinaisia vaatimuksia hallitukselle mellakoijat eivät esittäneet; tuhopoltot haittasivatkin käytännössä eniten lähiöiden muiden asukkaiden elämää ja alueella toimivia yksityisyrittäjiä. Rikollisten toiminnan epämääräisyyttä kuvannee se, että heidän hyökkäystensä kohteena ovat muutamassa tapauksessa olleet myös median edustajat.
Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestön johtaja Antonio Guterres arvioi 8. marraskuuta, että Ranskan levottomuuksien taustasyy oli kasvanut suvaitsemattomuus, josta löytyy esimerkkejä muualtakin.

Reagointi

Nicolas Sarkozy, joka toimi tuolloin sisäministerinä, julisti nollatoleranssin mellakoitsijoita vastaan ja kertoi 24 poliisikomppanian lähettämisestä turvaamaan Pariisia.
Jacques Chirac julisti hätätilan 8. marraskuuta. Seuraavana päivänä Sarkozy antoi käskyn karkottaa kaikki mellakoihin osallistuneet ulkomaalaiset. Sarkozya kritisoitiin yrityksestä leimata kaikki mellakoitsijat ulkomaalaisiksi, vaikka suurin osa heistä oli Ranskan kansalaisia.
TF1-televisiokanavan uutistoimiston johtaja Jean-Claude Dassier myönsi, että uutisointia mellakoista oli sensuroitu äärioikeiston kannatuksen kasvun pelossa. Valtion televisiokanava France 3 lopetti uutisoinnin poltettujen autojen määrästä.
Philippe Triboit’n ohjaama ja Marc Herpoux’n käsikirjoittama televisioelokuva Leimahdus (ransk. L'embrasement) vuodelta 2007 perustuu mellakoiden tapahtumiin.

Suomi

Maanantaina 7. marraskuuta ulkoministeriö julkaisi matkustustiedotteen , jossa kehotetaan matkailijoita varovaisuuteen Pariisin keskustassa öiseen aikaan. Lisäksi kehotetaan välttämään ongelmalähiöitä erityisesti öiseen aikaan ja matkustettaessa Charles de Gaullen lentokentälle välttämään RER-junaa.