Karjalan rintama (Suomen sisällissota)

Valkoiset

Valkoiset puolelta taisteluihin osallistui Itäarmeijaan kuulunut Karjalan ryhmä, josta käytettiin myös nimitystä Karjalan armeijakunta. Suojeluskuntalaisten lisäksi sen joukoissa oli myös asevelvollisia. Kun jääkärien pääryhmä saapui Suomeen 25. helmikuuta, he ottivat pian komentoonsa koko Karjalan rintaman ja syrjäyttivät valkoisten joukkoja siihen asti johtaneet Venäjän armeijassa koulutuksensa saaneet upseerit lähes kokonaan. Yhteensä jääkäreitä vaikutti Karjalassa noin 30. Karjalan ryhmän komentajana toimi aluksi eversti Herman Wärnhjelm, kunnes hänen tilalleen 12. helmikuuta tuli jääkärieverstiluutnantti Aarne Sihvo. Maaliskuun puolivälissä Sihvo jakoi joukkonsa kolmeksi rykmentiksi. Imatraa puolustaneen Karjalan 3. rykmentin päällikkö oli jääkärivänrikki Kalle Kuokkanen, jota seurasivat ratsumestari Aito Husso ja jääkäri Armas Ståhlberg. Antrean suunnalla toimi Karjalan 2. rykmentti, jota johtivat ratsumestari Oskar Kuula ja myöhemmin 3. rykmentistä siirtynyt vänrikki Kalle Kuokkanen. Raudussa taistelleen Karjalan 3. rykmentin päällikkö oli ratsumestari Georg Elfvengren.

Punaiset

Punaisten itäisen rintamana komentajana toimi Helsingin punakaartin 3. rykmentin päällikkö Oskar Rantala, jonka rinnalle sodan viimeisinä päivinä tuli Viipurin puolustusta johtamaan myös Edvard Gylling. Rintamalla taisteli Viipurin läänin alueelta koottujen punakaartien lisäksi Helsingin punakaartin ja Pietarin suomalaisen punakaartin osastoja sekä Suomeen sijoitettuja venäläisiä sotilaita ja Pietarista saapuneita bolševikkivallankumouksellisia. Venäläisten osuus Karjalan rintamalla oli huomattavasti suurempi kuin millään muulla sisällissodan rintamalla.

Punaisten hyökkäyssuunnitelmat

Karjalasta muodostui helmikuussa punaisten päätoiminta-alue ennen Hämeen rintamalla alkaneita laajoja taisteluita. Viipurissa päämajaansa pitänyt punaisten itäisen rintaman esikunta toimi erillään muista esikunnista ja oli käytännössä kokonaan itsenäinen. Lisäksi se oli läheisessä yhteistyössä Pietarin vallankumouksellisten bolševikkien kanssa. Punaisten ensimmäisen 9.–15. helmikuuta tehdyn hyökkäyksen tarkoituksena oli ottaa haltuun niin sanottu Vuoksen linja, joka ulottui Saimaan rannalta Imatran Vuoksenniskasta Antrean ja Räisälän kautta aina Laatokan rannalla sijaineeseen Käkisalmeen saakka. Näin punaiset olisivat saaneet turvattua heille elintärkeän Pietarin radan. Päähyökkäys oli suunniteltu Viipurista Antreaan johtavan rautatien suunnassa kohti Antrean asemaa. Lappeenrannan punakaartin piti tukea hyökkäystä Joutsenon suunnalla ja samalla sitoa valkoisten joukkoja. Punaiset eivät kuitenkaan onnistuneet etenemään tavoitteseensa, vaan hyökkäys pysähtyi lännessä Joutsenon ja Imatran välille ja idässä jo ennen Antreaa.
Punaisten yleishyökkäyksen alettua 21. helmikuuta, he yrittivät uutta iskua Antreaan noin 4 000 miehen voimin. Samalla hyökkäysrintamaa levennettiin itään, niin että hyökkäys tapahtui nyt neljänä tuhannen miehen osastona. 1. osasto hyökkäsi Raasulista kohti Kiviniemeä ja 2. osaston tarkoituksena oli edetä Kivennavalta ja Perkjärveltä kohti Oravanniemeä ja Pölläkkälää. Tavoitteensa saavutettuaan niiden piti yhtyä ja jatkaa kohti Antreaa, missä joukot edelleen yhtyisivät pääryhmänä toimineeseen 3. osastoon. Noin 2 000 punakaartilaisesta ja 2 000 venäläisestä koostuneen ryhmän oli tarkoitus vallata Antrean asema ja sen jälkeen suunnata Hiitolaan yhteistoiminnassa Lappeenrannasta etenevän 4. osaston kanssa. Lappeenrannan ryhmän tarkoitus oli hyökätä Jääsken kautta Imatralle ja sitoa siellä olevat valkoisten joukot.
Yleishyökkäyksen piti alkaa kaikkialla samaan aikaan, mutta jokainen osasto aloitti etenemisen eri päivänä. Raasulin ryhmä hyökkäsi 21. helmikuuta kohti Rautua, mutta sai vallatua vain rautatieaseman, jonne rintama pysähtyi kaksi päivää myöhemmin. Heikki Kaljusen johtama 2. osasto aloitti oman hyökkäyksensä 25. helmikuuta. Kahden vuorokauden kuluttua se pysähtyi Valkjärvelle ja Mälkölään, jossa oli vastassa noin 350 valkoisen muodostama puolustuslinja. Päähyökkäys Antreaan pääsi alkuun 26. helmikuuta ja Lappeenrannan suunnalla hyökkäys käynnistyi vasta kaksi päivää myöhemmin. Punaisten pääesikunta antoi samaan aikaan määräyksen yleishyökkäyksen pysäyttämisestä, mutta Viipurin esikunta jatkoi siitä huolimatta sotatoimia aina maaliskuun 4. päivään saakka. Hyökkäys oli tuolloin joka puolella pysähtynyt valkoisten puolustusasemiin ja rintamalinja muodostunut. Tämän jälkeen sotatoimet jatkuivat aina huhtikuulle saakka lähinnä asemasotana, satunnaisia molempien osapuolten tekemiä pienempiä hyökkäysiä lukuun ottamatta. Punaisten pääesikunnassa laadittiin suunnitelma uudesta 8. maaliskuuta alkaneesta yleishyökkäyksestä, mutta Karjalan rintamalle sillä ei ollut käytännön vaikutusta, koska sotatoimet olivat jatkuneet koko ajan. Uusi suunnitelma jaettiin sellaisenaan eri osastoille, jotka toimivat oman harkintansa mukaan ilman Viipurin esikunnan yhtenäisiä käskyjä. Osa punaisten joukoista teki uusia hyökkäyksiä, osan järjestäytyessä puolustusasemiin.