google/wiki40b huggingface dataset:
Pignari Bana

Maantiede

Pignari Banan kunnan pinta-ala on 855 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Bandiagaran piirin Lowol Guéoun, idässä Kendién ja Doucoumbon, etelässä Pignaryn sekä lännessä Moptin piirin  Sion, Socouran, Fatoman ja Kounarin kuntiin. 
Maisemaa leimaavat kalliot ja laaksot. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kasvillisuus on lähinnä aroa ja savannia. Kunnan alueella virtaa Nigerin sivujoki Yamé, joka muodostaa Goundakan ja Bandiougoun välillä suuren järven.

Asutus

Kuntaan kuuluu 23 kylää. Niistä suurimmat ovat 3 400 asukkaan Bandiougou ja lähes 3 000 asukkaan Tounkari ja Macou.  Asukkaat ovat dogoneja, fulbeja ja belloja. Vallitseva uskonto on islam, jonka rinnalla on säilynyt myös perinteisiä animistisia uskomuksia.

Liikenne, elinkeinot ja palvelut

Kunnan läpi kulkee Sévarén ja Bandiagaran välinen maantie RN15. Kunnasta on myös toinen yhteys Bamakon ja Gaon väliselle RN16-maantielle. Paikallisia liikennevälineitä ovat hevoskärryt, moottoripyörät ja polkupyörät.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maapapu ja durra. Niiden ohella kasvatetaan riisiä, fonioa, lehmänpapua, seesamia ja hibiskusta sekä myytäväksi meneviä maapähkinää ja vihanneksia. Kotieläimiä ovat lampaat, vuohet, naudat ja aasit. Lisäksi tuotetaan puutavaraa ja puuhiiltä sekä harjoitetaan keräilyä, kalastusta, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Goundakassa ja Kakolissa pidetään viikoittaiset markkinat.
Kunnassa toimii 12 alakoulua, kaksi yläkoulua ja kaksi koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED). Goundakassa ja Kori Maoundéssa on terveyskeskukset. Vesihuolto käsittää kaivoja, porakaivoja ja patoaltaita. Muita palveluja ovat muutama kauppa, viisi hirssimyllyä ja karjan rokotuspiste.

Matkailu

Bandiougou ja Goundaka ovat kuuluisiin muslimioppineisiin Sékou Salahiin ja Guéladio Hambodédioon liittyviä pyhiinvaelluskohteita. Mahdollisina matkailukohteina mainitaan pittoreskit Kettyn ja Djiguin kylät. Matkailu ja siihen liittyvät palvelut ovat kuitenkin vähäisiä.
Ralph Ellison

Ralph Waldo Ellison (1. maaliskuuta 1914 – 16. huhtikuuta 1994) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet muistetaan parhaiten romaanista Näkymätön mies (Invisible Man), jolla hän voitti National Book Award -palkinnon vuonna 1953.  Hän toimi vuodesta 1975 American Academy for Arts and Lettersin jäsenenä ja sai myös Presidential Medal of Freedomin 1969 sekä National Medal of Artsin ensimmäisten joukossa 1975. Hän kuoli 80-vuotiaana haimasyöpään.
Powerade

Powerade on The Coca-Cola Companyn urheilujuoma. Se on nykyään maailman toiseksi myydyin urheilujuoma, ainoastaan Gatorade on myydympi. Poweraden osuus Yhdysvaltojen urheilujuomien myynnistä on 21,7 %, ja suurimmalla kilpailijalla Gatoradella 77,2 %. Powerade tuli markkinoille ensimmäisen kerran 1988.
Kultaryntäys

Lapin kultakuume

Ensimmäinen tieto Suomessa esiintyvästä kullasta on Olaus Magnuksen kartassa vuodelta 1539. Tiettävästi ensimmäinen löytö tehtiin kuitenkin vasta vuonna 1836, jolloin nimismies Boucht löysi kultahiukkasen dolomiitista Kemijoen suulta. Silloinen valtiovalta käynnisti etsinnät Etelä-Lapissa ja Kuusamossa, mutta tulokset eivät riittäneet kaivostoiminnan aloittamiseksi.
Lapissa löytyi lupaavasti kultaa Ivalojoelta syyskesällä 1868. Koko kesän jatkuneen etsintäretken päätteeksi löysi Suomen Rahapajan johtaja Johan Konrad Lihr Ivalojoen Nulkkamukasta hyvän esiintymän, ja sen perusteella syntyi Suomen ensimmäinen kultaryntäys. Senaatti antoi asetuksen kullanhuuhdonnasta, ja kaivajat ryntäsivät etenkin Ivalojoen varteen, jossa keskuspaikkana toimi Porttikosken törmällä sijaitseva Ivalojoen Kultala. Kullankaivajia saapui kaikkialta Suomesta ja jopa maan rajojen ulkopuolelta. Suurimmillaan kaivajien määrä oli vuonna 1871, noin 500 miestä. Vähitellen huuhtojat siirtyivät Laanilaan. Kultaa saatiin aluksi 55 kg vuodessa, myöhemmin noin 20 kg vuodessa. Oy Ivalojoki Ab ja Lapin Kulta Oy yrittivät aloittaa koneellista kullanhuuhdontatoimintaa, mutta tulokset jäivät lopulta laihoiksi ja yhtiöt tekivät nopeasti konkursseja.
Lemmenjoen kultakuume koettiin vasta toisen maailmansodan jälkeen, kun sodasta palanneet nuoret miehet lähtivät kokeilemaan onneaan Lapin kultamaille. Monet näistä uhkarohkeistakin seikkailijoista jäivät Lappiin koko iäkseen ja heistä syntyivät kuuluisimmat kultalegendat. Näitä Lapin elinkautisia olivat mm. Yrjö "Karhu" Korhonen, Niilo "Nipa" Raumala, Heikki "Kultasilmä" Kokko, Kullervo "Kone" Korhonen, Jalmari Hepo-oja, Jukka Pellinen ja Jaakko Isola.
Kullankaivaja Eevert Kiviniemi on löytänyt Suomen suurimman kultahipun vuonna 1935 kertomansa mukaan Luttojoelta. Hipun paino on 392,9 grammaa. Aleks Kiviniemen vuonna 1910 Hangasojalta löytämä hippu lienee kuitenkin Eevert-hippua suurempi. Aleksi-hipun todellinen paino on jäänyt kuitenkin virallisesti todistamatta, sillä siitä ehdittiin irrottaa sormuksen verran kultaa ennen virallista punnitusta. Punnittaessa Aleksi painoi 385,36 grammaa. Geologian tutkimuskeskus ylläpitää listaa Suomesta löydetyistä kultahipuista.
Åke Lindman ohjasi vuonna 1999 Lapin kultaryntäyksestä elokuvan Lapin kullan kimallus.

Pienkaivoksia

Kullanhuuhdontaa mittakaavassa suurempi tapa jalostaa malmia kullaksi on pienkaivostoiminta, jossa rikastamoprosessit räätälöidään verrattain pieniäkin malmioita varten siten, että myös vähemmän tuottoisat sivumalmit voidaan hyödyntää.
Suomessa kullan pienkaivoksia on muun muassa Orivedellä, Huittisten Jokisivulla, jonka rikastamo sijaitsee Vammalassa. Jokisivun kaivos on uusi, kun taas Polar Mining osti Oriveden kaivoksen Outokummulta 2003. Polar Mining on australialaisen Dragon Miningin suomalainen tytäryhtiö.
Jokisivun kaivos on valituksen alaisena. Sodankylän Pahtavaaran kaivos avattiin 2004 ja esiintymiä on myös Kittilän Suurikuusikossa.
Suomessa on ollut samanaikaisesti toiminnassa 1–2 kultakaivosta johtuen kullan vaihtelevasta hintakehityksestä. Yhden kultakilon jalostamiseksi saatetaan louhia 100–150 miljoonaa kiloa kiveä.
Ian McShane

Ura

McShane teki ensimmäisen elokuvaroolinsa vuonna 1962 saatuaan yhden päärooleista elokuvassa The Wild and the Willing. 1980-luvulla hän hankki televisio-oikeudet Jonathan Gashin Lovejoy-kirjoihin ja näytteli itse pääroolin. Lovejoyta esitettiin kuuden tuotantokauden ajan vuosina 1986–1994. Hän esiintyi myös muutamissa Magnumin, Miami Vicen ja Dallasin jaksoissa. Vuosina 2004–2006 hän esitti Al Swearengenia HBO:n sarjassa Deadwood. Tästä roolista hän voitti Golden Globen ja oli ehdolla myös Emmyn ja SAG-palkinnon saajaksi. Hän on myös ollut vuonna 2011 Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä elokuvassa esittämässä Mustapartaa. Vuonna 2012 hän näytteli Lumikki ja metsästäjä -elokuvassa yhtä kääpiöistä.
McShane on toiminut myös ääninäyttelijänä. Hän toimi Ragnar Sturlussonin äänenä Kultaisessa kompassissa (2006) sekä Tai Lungin äänenä Kung Fu Pandassa (2008), josta hän oli ehdolla Annie-palkinnon saajaksi.
Matti Tuomi

Matti Mies Tuomi (18. elokuuta 1925 Hämeenlinna – 30. kesäkuuta 2013 Hämeenlinna) oli suomalainen pikaluistelija, pyöräilijä ja purjelentäjä.
Tuomi sijoittui Oslon 1952 talviolympialaisten pikaluistelukilpailuissa 12:nneksi 5 000 metrillä ja 23:nneksi 10 000 metrillä. MM-kilpailuissa hän sijoittui yhteispisteissä 11:nneksi vuonna 1947.
Tuomi edusti seuratasolla Hämeenlinnan Tarmoa ja purjelentäjänä Hämeenlinnan Ilmailukerhoa. Hän voitti pyöräilyssä Suomen mestaruuden 4 000 metrin takaa-ajossa vuosina 1947 ja 1948 sekä 1 000 metrin aika-ajossa vuonna 1948. Pikaluistelussa hän saavutti SM-hopeaa 5 000 metrillä ja SM-pronssia yhteispisteissä vuonna 1952. Purjelennossa hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1969 sekä suoritti Kulta-C:n kahdella timantilla.
Tuomi oli Hämeenlinnan Ilmailukerhon puheenjohtaja vuosina 1962–1970. Ammatiltaan hän oli peruskoulunopettaja.
Midtstubakken

Historia

Ensimmäisen kerran paikalla rakennettiin luonnonmäki vuonna 1927.
Midtstubakken rakennettiin vuonna 1955, silloin K-piste sijaitsi 70 metrissä. Mäessä järjestettiin vuoden 1966 normaalimäen MM-kilpailut, kilpailun voitti norjalainen Bjørn Wirkola. Midtstubakkenia remontoitiin vuoden 1982 hiihdon MM-kilpailuja varten, remontissa K-pistettä siirrettiin 70 metristä 85 metriin. Vuoden 1982 normaalimäen maailmanmestaruuden voitti itävaltalainen Armin Kogler.
Mäki suljettiin vuonna 1992. Midtstubakken rakennettiin uudelleen samalle paikalle vuoden 2011 hiihdon MM-kilpailuja varten. Elokuussa 2008 aloitettiin maanrakennustyöt ja 6. syyskuuta 2010 oli uuden K95 HS106 mäen avajaiset. Mäen ympärillä on 15 000 katsomopaikkaa. Nykyisen mäen ovat suunnitelleet Økaw Arkitekter ja Grindaker Landskapsarkitekter. Vuoden 2011 normaalimäen maailmanmestaruuden voitti itävaltalainen Thomas Morgenstern, naisten maailmanmestaruuden voitti itävaltalainen Daniela Iraschko-Stolz ja joukkuekilpailun Itävalta.

Midtstulia rekruttanlegg

Heinäkuussa 2011 aloitettiin rakennustyöt K60 HS66, K40 HS44, K20 HS22 ja K10 HS11 -hyppyrimäkien rakentamiseksi. Hyppyrimäet avattiin 22. syyskuuta 2012. Vanhan Holmenkollbakkenin tornin kuuluisa lämmittelykoppi, nimeltään ”Diamond”, on uudelleenkäytössä huoltorakennuksena uudella Midtstulia rekruttanlegg -stadionilla.
Roger Quilter

Roger Quilter (1. marraskuuta 1877 Brighton – 21. syyskuuta 1953 Lontoo) oli brittiläinen säveltäjä. Hänet tunnetaan ensisijaisesti säveltämistään lauluista.
Quilter opiskeli Eton Collegessa ja myöhemmin Frankfurtissa, Saksassa. Hän sai mainetta, kun Denham Price esitti hänen teoksensa Songs of the Sea vuonna 1900; merkittäviä olivat myös Gervase Elwesin kantaesitykset teoksista To Julia vuonna 1905 ja Seven Elizabethan Lyrics vuonna 1908. Joskus Quilter säesti omien laulujensa esityksiä, ja hän levytti niistä monia Mark Raphaelin kanssa.
Quilterin ooppera Julia (1936) ei onnistunut kokonaisuutena, mutta osia siitä on julkaistu erillisinä lauluina. Säveltäjän kevyt orkesterimusiikki oli menestyneempää. Tähän kuuluu muun muassa A Children's Overture (1919). Myös Quilterin säveltämä Where the Rainbow Ends -näyttämömusiikki saavutti suosiota. Hänen maineensa kuitenkin perustuu lauluihin, joita hän sävelsi toistasataa.
Quilter oli homo, joka kärsi seksuaalisuudestaan. Varsinkin elämänsä myöhemmissä vaiheissa häntä vaivasivatkin mielenterveysongelmat ja psykosomaattiset sairaudet.
Anders Eklund

Sten Anders Gunnar "Lillen" Eklund (22. joulukuuta 1957 Gävle, Ruotsi – 1. huhtikuuta 2010 Uppsala) oli ruotsalainen raskaansarjan ammattinyrkkeilijä. Hän voitti raskaansarjan ammattilaisten EM-tittelin kahdesti, vuosina 1985 ja 1987.
Eklund voitti amatööriurallaan 57 81:stä ottelustaan. Ammattilaisuran saldo oli 19 voittoa 25 ottelusta. Hän nyrkkeili vuodesta 1987 lähtien Yhdysvalloissa, jonka mestaruuden hän voitti 1989. Eklund lopetti nyrkkeilyuransa vuonna 1990.
Star Wars Rebels

Juoni

14 vuotta Galaktisen Imperiumin nousun jälkeen, pieni kevytrahtialus Ghostilla liikkuva kapinallisjoukko tekee salaa hyökkäyksiä Imperiumia vastaan maalaisplaneetta Lothalilla ja muilla Imperiumin valloittamilla planeetoilla.
Eetu Vähäsöyrinki

Eetu Risto Ilmari Vähäsöyrinki (s. 12. huhtikuuta 1990 Jyväskylä) on kilpauransa päättänyt suomalainen yhdistetyn hiihtäjä. Hän edusti Lahden Hiihtoseuraa. Hän on entisen Suomen Hiihtoliiton päävalmentajan ja maastohiihdon lajipäällikön Pekka Vähäsöyringin poika.
Oslon MM-kilpailuissa 2011 Vähäsöyrinki oli normaalimäen Gundersen-kilpailussa 46:s ja suurmäen vastaavassa kilpailussa 47:s. Joukkuekilpailussa hän oli mukana Suomen seitsemänneksi sijoittuneessa joukkueessa. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui suurmäen Gundersen-kilpailussa 37:nneksi,  joukkuekilpailussa kahdeksanneksi ja joukkuesprintissä 11:nneksi.
Maailmancupissa Vähäsöyrinki kilpaili ensimmäisen kerran Kuusamossa marraskuussa 2010. Ensimmäiset pisteensä hän saavutti Kuusamossa 26. marraskuuta 2011 oltuaan 25:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut maailmancupissa 17:nneksi Tšaikovskissa tammikuussa 2014.
Aksios

Aksios (m.kreik. Άξιος, Aksios, suom. arvollinen, kelvollinen, otollinen) on ortodoksisessa kirkossa pappeuteen vihittäessä käytetty huudahdus.
Kheirotonian ja kheirotesian toimittamiseen kuuluu oleellisena osana se, että vihkivä piispa varmistaa kohta kohdalta vihittävän otollisuuden: joka kerta kun vihittävää puetaan toimitusvaatteisiin, piispa näyttää kyseisen vaatteen kirkkokansalle ja papistolle sekä lausuu kysyvään sävyyn: "Aksios". Tähän vastataan: "Aksios, aksios, aksios!", jonka jälkeen kyseinen vaate puetaan. Koko toimituksen jälkeen sama toistetaan vielä kerran ja uusi vihitty on valmis tehtäviinsä. Igumeniaa vihittäessä sana kuuluu "Aksia"  Käytäntö periytyy jo alkukirkon ajalta: jo paavi Klemens I määräsi jo vuonna 97, että piispoja vihittäessä kirkkokansa vastasi "aksios" kolmesti esitettyyn kysymykseen "Onko hän todella kelvollinen tähän palvelutehtävään?".
Samoin silloin kun toimitetun piispan tai papin vaalin tulos luetaan julki, piispa tai vanhin läsnä olevista papeista lausuu: "Aksios", johon vastataan kolminkertaisesti.
Toivo Ojala

Toivo Vieno Aleksi Ojala (1887–1961) oli Jyväskylän seminaarin ja kasvatus­opillisen korkea­koulun piirustuksen, käsityön ja kaunokirjoituksen lehtori vuosina 1925–55. Lehtorina Ojala oli pedantti ja tarkka, mutta arvostettu. Hän uudisti seminaarin kuvaamataidon ja veiston opetusta. Oppilaiden keskuudessa hänet tunnettiin lempinimellä ”Jakso”, sillä hänellä oli tapana jaksottaa omat opetustuntinsa ajan pedagogisten oppien mukaisesti. Ojala piti ammatillista koulutusta tärkeänä. Niinpä vuonna 1946 Ojala oli mukana perustamassa Keski-Suomen keskusammattikoulua.
Toivo Ojala oli myös aktiivinen museomies. Hän toimi seminaarin kansatieteellisen museon johtokunnassa, ja oli yksi vuonna 1931 maakunta-aatteen innoittamana syntyneen Keski-Suomen museon perustajista. Hänestä tuli Keski-Suomen museon ensimmäinen museonhoitaja, ja hän hoiti tehtävää vuoteen 1949 asti.
Antipatia

Antipatia on vastenmielisyys tai epäluulo jotakin asiaa, henkilöä tai mielipidettä kohtaan. Antipatian vastakohta on sympatia. Antipatia voi syntyä kokemuksen kautta, mutta aina sille ei ole selvää syytä, ja sille on siksi annettu erilaisia filosofisia selityksiä. Aihetta on käsitellyt esseissään muun muassa John Locke.
Polyyppi (eläintiede)

Polyyppi on toinen polttiaiseläinten (Cnidaria) kahdesta erilaisesta yksilötyypistä tai elämänvaiheesta. Toinen yksilötyyppi on meduusa. Polyyppi on alustaan kiinnittynyt (sessiili), kun taas usein sen kanssa elinkierrossa vuorotteleva meduusa on pelaginen, toisin sanottuna vapaana uiva. Tämän lisäksi elinkierrossa voi olla uivia toukkavaiheita (planula-toukka).
Polyypin perusmuoto on yksinkertainen: ontelovatsaa ympäröivä liereä runko-osa, joka on toisesta päästään kiinnittynyt alustaan jalka- eli tyvilevyllä, ja joka toisessa päässä päättyy suuaukkoon, jota reunustaa säteittäisten pyyntilonkeroiden kehä. Runko voi olla pitkä ja kapea tai se voi olla lyhyt ja leveä (kuten merivuokolla). Lonkerot voivat olla lyhyitä tai pitkiä, niitä voi olla lukuisia tai vain muutama. Lonkerot toimivat tunto- ja pyyntieliminä. Niissä olevat polttiaissolut lamauttavat saaliin.
Polyypeilla (ja meduusoilla) on kaksi solukerrosta, ulkoinen ektodermi ja sisäinen endodermi, sekä niiden välinen hyytelömäinen mesoglea, joka sisältää muun muassa kollageenisäikeitä.
Tietyissä eläinryhmissä polyypit esiintyvät erillisinä yksilöinä (esimerkiksi Hydra, merivuokot), toisissa ne taas muodostavat runkokuntia jossa polyypit kasvavat toistensa päällä, putkimaisilla stoloni-varsilla toisiinsa kiinnittyneinä (esimerkiksi runkopolyyppi Cordylophora, korallit). Yksilöiden ruoansulatusontelot yhdistyvät toisiinsa keenosarkki-putkistolla. Runkokunnan polyypit voivat olla erilaistuneet eri tehtäviin kuten ravinnonottoon, puolustukseen ja lisääntymiseen.
Polttiaiseläinten pääjaksossa on neljä luokkaa, joista polyyppi- ja meduusavaiheiden vuorottelua elinkierrossa esiintyy varsinaisilla meduusoilla (Scyphozoa), kuutiomeduusoilla (Cubozoa) sekä polyyppieläimillä (Hydrozoa). Monilta polyyppieläimiltä meduusavaihe kuitenkin puuttuu tyystin. Näin on esimerkiksi yleisellä lampipolyypillä (Hydra). Myös korallieläimiltä (Anthozoa), joihin myös merivuokot (Actiniaria) kuuluvat, meduusavaihe puuttuu.
Eläimillä, jotka esiintyvät sekä polyyppeina että meduusoina, polyyppi on suvuttomasti lisääntyvä vaihe, meduusa taas suvullisesti lisääntyvä vaihe. Polyyppi tuottaa silmikoimalla (strobiloimalla) uivia meduusoja, joiden rakenne muistuttaa nurin käännettyä polyyppia. Meduusoilla on sukurauhaset, ja hedelmöityksen tuloksena syntyy vapaasti uivia toukkia, jotka lopulta kiinnittyvät pohjaan ja kehittyvät uusiksi polyypeiksi.
The Devil in I

Musiikkivideon juoni

Musiikkivideo kuvastaa paljolti itsemurhaa. Musiikkivideolla näkyvät punaisiin huntuihin pukeutuneet ihmiset kuvastavat tunnetiloja, jotka ovat niin hirveitä, että ne saavat ihmisen tappamaan itsensä. Yhtyeen DJ, Sid Wilson syö itseään, kunnes kuolee verenhukkaan. Yhtyeen kitaristi Mick Thomson repii kasvonsa irti ja kuolee myöskin verenhukkaan. Yhtyeen uudet jäsenet, rumpali Jay Weinberg ja basisti Alessandro Venturella puukotetaan verisesti kuoliaiksi.Yhtyeen laulaja Corey Taylor, sekä yhtyeen soolokitaristi James Root räjäyttävät itsensä. Yhtyeen kosketinsoittaja Craig Jones syöttää itsensä nälkäiselle koiralle ja yhtyeen toinen perkussionisti Chris Fehn ruokkii itsensä nälkäisille linnuille. Lopuksi vielä Shawn Crahan hirttää ja polttaa itsensä kuoliaaksi.
Future Film

Piirrossarjojen maahantuonti ja levitys

1990-luvulla Future Film tunnettiin parhaiten piirrossarjojen levittäjänä. Silloin tällöin Golden Voice jälkiäänitti Future Filmin julkaisuja (kuten Hopeanuolen ja Pikkuponien), mutta yleensä jälkiäänittäjä oli Agapio Racing Team.
Nykyään Future Film on näkyvä animen levittäjä. Se levittää Suomeen muun muassa Love Hinaa, School Rumblea, Fruits Basketiä, D•N•Angeliä, Berserkiä ja Ginga densetsu Weediä. Yhtiö ei enää jälkiäänitä animea, vaan ainoastaan tekstittää sitä.
Pekka Salla

Veli Pekka Salla (30. maaliskuuta 1932 Salla – 21. joulukuuta 2007 Rovaniemi) oli suomalainen poliitikko.
Vuoteen 1963 Salla työskenteli kirvesmiehenä ja työnjohtajana Lapin rajavartioston ja Sallan kunnan rakennustyömailla ja vuosina 1964–1965 Sallan kunnanhallituksen päätoimisena puheenjohtajana. Salla toimi kansanedustajana kolme vaalikautta vuosina 1966–1975 edustaen Lapin läänin vaalipiiriä ja kuului Suomen kansan demokraattisen liiton eduskuntaryhmään. Vuosina 1975–1992 Salla toimi Lapin läänin veroviraston tarkastajana.
Paraldehydi

Ympäristö- ja terveysvaikutukset

Lyhytaikainen altistus aineelle ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Aineelle altistumisesta voi seurata vaikutuksia keskushermostossa.
Tukholman lääni

Läänijaon kehitys

Tukholman läänin ja Uppsalan läänin käsittänyt Uplannin lääni oli olemassa vuosina 1634–1640 ja 1655–1713. Näiden ajankohtien välissä vuosina 1641–1654 alue oli jaettuna kahteen lääniin. Vuonna 1714 tehtiin alueen uusi ja lopulliseksi jäänyt jako kahteen lääniin.
Tukholman kaupunki ei alun perin kuulunut Tukholman lääniin, vaan muodosti oman hallintoalueensa, jonka nimitys oli överståthållarämbetet. Vaikka Tukholma ei ollutkaan osa Tukholman lääniä, niin se oli silti sen pääkaupunki. Kaikkien muiden läänien pääkaupungit ovat kuuluneet lääniin. Vuoden 1968 alussa Tukholma yhdistettiin muun läänin kanssa. Ennen hallintoalueiden yhdistämistä Tukholman kaupungin läänikoodi oli 01 ja läänikirjain A. Tukholman läänin läänikoodi puolestaan oli 02 ja läänikirjain B. Liitoksen jälkeen läänikoodiksi otettiin Tukholman kaupungin läänikoodi 01 ja läänikirjaimeksi AB.
Vuoden 1952 kuntauudistus ei muuttanut läänin rajoja, mutta 1970-luvun kuntauudistus muutti. Vuonna 1971 Upplands-Bron kunta liitettiin Uppsalan läänistä Tukholman lääniin. Vastaavasti Tukholman läänistä liitettiin Uppsalan lääniin Knivstan kunta sekä osia nykyisistä Uppsalan ja Östhammarin kunnista pohjoisessa. Liitoksen myötä Östhammarin ja Öregrundin kaupungit vaihtoivat lääniä. Lännessä Tukholman lääniin ja Södertäljen kuntaan liitettiin aiemmin Södermanlandin läänissä sijainneet Enhörnan ja Hölön maalaiskunta sekä Taxingen seurakunta jaetusta Mariefredin kaupungista. Tämän jälkeen Tukholman läänin rajoja ei ole muutettu.

Vaakuna

Nykyinen lääninvaakuna on yhdistelmä Tukholman kaupungin sekä Södermanlandin ja Uplannin maakuntavaakunoista. Södermanlandin vaakunasta mukaan ei ole otettu koko aarnikotkaa, vaan ainoastaan sen pää. Vaakuna on vuodelta 1968, jolloin överståthållarämbetet ja Tukholman lääni yhdistettiin. Överståthållarämbetetin vanhemmat vaakunat olivat muunnelmia Tukholman kaupungin vaakunasta. Aiempi Tukholman läänin vaakuna vuodelta 1947 oli yhdistelmä Södermanlandin ja Uplannin maakuntien vaakunoista.

Maantiedettä

Tukholman lääni on asukasluvultaan Ruotsin suurin ja tiheimmin asuttu. Ruotsin väestöstä noin 22 % asuu Tukholman läänin alueella.
Tukholman läänissä harjoitetaan mittavaa maataloutta, vaikka alkutuotannossa työskenteleekin vain pieni osa väestöstä. Norrtäljen kunnassa maatalouden osuus on kuitenkin huomattava, ja siellä sijaitsee 40 % läänin maatalousyrityksistä.
Wade Mainer

Elämä

Mainer syntyi Weavervillessä, Pohjois-Carolinan osavaltiossa, ja kasvoi paikallisella maatilalla. Hän muutti jo nuorena Concordiin työskentelemään puuvillatehtaassa. Pian tämän jälkeen hän liittyi veljensä J. E. Mainerin yhtyeeseen, The Mountaineersiin, ja alkoi esiintyä radiossa. Mainer lähti yhtyeestä 1936, kun hän perusti toisen jäsenen Zeke Morrisin kanssa duon, joka kuitenkin hajosi pian, kun Morris perusti veljensä Wileyn kanssa Morris Brothersin.
Vuonna 1937 Mainer meni naimisiin laulaja-kitaristi Julia Brownin kanssa. Samana vuonna hän perusti oman yhtyeensä, The Sons of the Mountaineersin. Yhtye levytti vuoteen 1941 Bluebird Recordsille, jonka alaisuudessa yhtye julkaisi vuonna 1939 tunnetuimman kappaleensa ”Sparkling Blue Eyesin”. Toisen maailmansodan aikana yhtyeen toiminta hiipui, koska Mainerilla ei ollut varaa hankkia polttoainetta. Hän vetäytyikin sodan ajaksi maatilalle. Mainer pääsi kuitenkin kertaalleen esiintymään Valkoiseen taloon presidentti Franklin Rooseveltin kutsusta.
Sodan jälkeen Mainer organisoi yhtyeensä uudelleen, ja se alkoi esiintyä jälleen Pohjois-Carolinan radioasemilla. Seuraavien vuosien aikana yhtye levytti kuitenkin enää harvakseltaan, sillä old-timemusiikin suosio oli laskenut. Mainer vetäytyi musiikkimaailmasta tultuaan uskoon vuonna 1953 ja muutti vaimonsa kanssa Michiganin Flintiin, missä hän työskenteli General Motorsin tehtailla. Mainer lauloi vain uskonnollisissa tilaisuuksia, kunnes laulaja Molly O’Day vakuutti hänet siitä, että banjo on hyväksytty soitin myös gospelmusiikissa. Mainer palasikin levytysstudioon vaimonsa kanssa vuonna 1961, kun he alkoivat levyttämään King Recordsille. Hän levytti epäsännöllisesti 1960-luvulla, mutta jäätyään eläkkeelle 1973 hän alkoi levyttää jälleen enemmän.
Mainer julkaisi Old Homesteadin kautta muutamia albumeita 1970-luvulta 1990-luvun alkupuolelle ja soitti useilla Michiganin alueen bluegrass- ja folkmusiikkifestivaaleilla. Vuonna 1987 presidentti Ronald Reagan tunnusti Mainerin saavutukset Yhdysvaltain musiikille myöntämällä tälle National Heritage Fellowshipin. Mainer soitti vaimonsa kanssa vielä vuonna 2004 Ashevillen Mountain Dance and Folk Festivalilla. Samana vuonna hän soitti radiossa Grammy-palkinto ehdokkaana olleen banjistin George Bucknerin kanssa. Mainer kuoli kotonaan Flintissä syyskuussa 2011, 104-vuotiaana.