Antiikin Kreikan keramiikka

Antiikin Kreikan keramiikka (kreikan sanasta keramos ’savi’) käsitti poltetusta savesta tehdyt astiat, lamput ja muut esineet. Keskeisintä kuitenkin oli maalauskuviointi, josta on tullut tärkeä osa antiikin ajan tutkimusta. Niiden kuva-aiheista saadaan tietoa tuon ajan uskonnollisesta elämästä ja arjen tapakulttuurista sekä urheilusta, merenkulusta, tarustosta ja sodankäynnistä. Näitä astioita käytettiin arkikäytössä ruoan ja nesteiden säilytyksessä, mutta niillä oli myös erityinen seremoniallinen merkitys.
Astioiden muotoilu ja koristelu vaihtelivat eri aikoina, ja siten niiden perusteella voi antiikin Kreikan historiaa jakaa kulttuurikausiin ja -alueisiin. Keraamisten tuotteiden levinneisyys antaa tutkijoille myös tärkeää tietoa ajan kauppasuhteista ja -reiteistä, siksi ne ovat sirpaleinakin arkeologeille tärkeä informaation lähde.
Kreikkalaisen maailman varhaisimmat käsin tehdyt keraamiset esineet periytyvät neoliittiselle kivikaudelle 5000 eaa. Dreijaa eli savenvalajan pyörää alettiin käyttää keskisellä pronssikaudella Manner-Kreikan minyalaisten parissa noin 2000 eaa. ja Kreetan minolaisessa kulttuurissa noin 1900 eaa.

Mustakuviotekniikka 600–530 eaa.

Tämän kauden keramiikkataide nousi kukoistukseensa Ateenassa ja muualla Attikassa. Mustakuviotyylille oli ominaista kuvioiden maalaaminen tummalla saviliuoksella vaaleammalle savipohjalle. Tarkkoja yksityiskohtia tehtiin uurtamalla ja lisäväreinä käytettiin usein punaista tai valkoista väriä. Varsinkin naisten kasvoissa käytettiin valkoista väriä, koska kalpeus oli tuohon aikaan merkki ylhäisestä asemasta, erotuksena muun muassa ulkona aikaansa viettäviin maatyöläisiin. Kuva-aiheiden merkitys oli tärkeä; kuviin ilmestyivät nyt erilaiset jumalat ja mytologiset sankarihahmot.
Tältä ajalta on peräisin myös ensimmäinen signeerattu astia, jonka tekijä oli Sofilos. Muita merkittäviä tämän tekniikan edustajia ovat Amasis, Eksekias, Lydos, Ergotimos, Eumaros, Nearkhos ja Frynos.

Punakuviotekniikka 530– eaa.

Tämä  Attikassa noin 530 eaa. syntynyt tyylikausi, jota kehittivät muun muassa Psiaks ja Andokides, toi kuviin täysin uudenlaista dynamiikkaa ja sielukkuutta. Kuva-aiheista tuli paljon aikaisempaa elävämpiä. Niissä oli yksityiskohtaisen tarkasti esitettyjä eläin- ja ihmishahmoja urheilemassa, ratsastamassa, vaunuja ajamassa, taistelemassa tai tanssimassa. Niissä oli elävyyttä ja dramatiikkaa, ja astioita kiertävissä kuvasarjoissa saatettiin esittää kokonainen historiallinen tai mytologinen tapahtuma.
Punakuviotekniikka on käänteinen mustakuviotyyliin verrattuna: tausta maalattiin mustaksi ja hahmot jätettiin savenvärisiksi. Nyt yksityiskohdat maalattiin uurtamisen sijaan, mikä loi paremmat mahdollisuudet taipuisampaan maalausjälkeen ja tarkempaan yksityiskohtien kuvaamiseen.
Esineiden poltto oli kolmivaiheinen siten, että uunin lämpötila nostettiin ensin 800 asteeseen ja polttotila pidettiin hapekkaana, jolloin astia muuttui kokonaan punaiseksi. Seuraavaksi lämpötila nostettiin hapettomana 950 asteeseen, ja sen annettiin vähitellen laskea 900 asteeseen, jolloin astiat muuttuivat mustiksi. Lopulta uunin annettiin jäähtyä hapekkaassa tilassa, jolloin mustaksi tarkoitetut rautaoksidipitoiset kohdat pysyivät mustina, savilietteellä käsittelemättömät osat taas muuttuivat punaisiksi. Musta- ja punakuviotekniikoiden ohella kokeiltiin vähäisemmässä määrin myös muita tekniikoita, kuten esimerkiksi valkopohjatekniikkaa.
Muita keskeisiä punakuviotekniikan edustajia olivat Eufronius, Berliini-maalari, Kleofrades, Brygos, Duris, Niobidi-maalari, Meidias, Aison, Andokides, Epiktetos, Eythymides, Fintias, Makron, Hieron, Pistksenos, Sotades, Kakhrylion, Syleos, Triptolemos, Pan-maalari ja Seireeni-maalari.

Valkopohjatekniikka 530– eaa.

Valkopohjatekniikka kehittyi yhtä aikaa punakuviotekniikan rinnalla. Se oli seinämaalauksista keramiikkaan siirtynyt tekniikka, jota tuotettiin 530-luvun eaa. jälkeen Attikassa, Jooniassa ja Lakoniassa. Tyyli oli erityisen suosittu Attikassa, jossa tuotettuja sylinterinmuotoisia valkopohjalekyyttejä käytettiin erityisesti hautalahjoina.
Nämä pienehköt sironmuotoiset lekyytit peitettiin kauttaaltaan valkoisella savilietteellä ja koristeltiin polttamisen jälkeen temperaväreillä. Normaalissa käytössä värit eivät olisi kestäneet vaan olisivat kuluneet helposti pois, mutta hautojen suojassa ne ovat säilyneet jonkin verran paremmin. Useimmista löydetyistä astioista ne ovat kuitenkin ainakin osittain kadonneet.
Värivalikoima vaihtelee purppurasta siniseen ja vihreään. Ääriviivat olivat alkuvaiheessa mustia, mutta myöhemmin käytettiin myös ruskeita sävyjä. Kuva-aiheet olivat herkkiä ja levollisen dramaattisia.

Savenvalajat ja maljakkomaalarit

Mustakuvioisen tyylin aikaan oli vielä tavallista, että sama henkilö sekä valmisti itse vaasin että koristeli sen maalauksin. Noin vuoden 530 eaa. jälkeen alkoi tulla yhä yleisemmäksi, että näistä työvaiheista huolehti kaksi eri henkilöä.
Monissa vaaseissa on signeerauksia, jotka kertovat savenvalajan tai maljakkomaalarin nimen. Nimeä seurasi tavallisesti joko verbi epoiesen ’teki’ tai verbi egrapsen ’maalasi’, joista jälkimmäinen viittaa aina yksiselitteisesti maalariin. Myös monet signeeraamattomat maalaukset on voitu yhdistää johonkin tiettyyn maljakkomaalariin henkilökohtaisia maalaustyylejä vertailemalla.
Jos yhden ja saman maalarin maalauksista yhdessäkään ei ole signeerausta, tutkijat ovat yleensä antaneet maalarille jonkin korvaavan nimen. Esimerkiksi niin sanottu seireeni-maalari on saanut nimensä siitä, että hänen tunnetuin maalauksensa esittää seireenejä. Berliini-maalari puolestaan on saanut nimensä siitä, että hänen tunnetuimmat teoksensa sijaitsevat nykyään Berliinissä.