google/wiki40b huggingface dataset:
Kansan Raittiusliitto

Kansan Raittiusliitto (KRL, 1948–1956 Kansan Raittiustyön Keskus, KaRaKe) on vasemmistolainen raittiusjärjestö, joka perustettiin vuonna 1948 Suomen Kansan Demokraattisen Liiton päihdepoliittiseksi järjestöksi. 1970-luvulla Suomen kommunistisen puolueen opposition kannattajat saivat liitossa enemmistön, jolloin kansandemokraattinen raittiusliike hajosi ja SKDL:n enemmistön kannattajat perustivat Kansandemokraattisen Raittiusliiton (KDRL). KRL jatkaa nykyään pienimuotoista toimintaansa sitoutumattomana raittiusjärjestönä.

Historia

Kansandemokraattinen raittiustoiminta aloitettiin SKDL:n perustamisen myötä, mutta erillinen raittiusjärjestö KaRaKe perustettiin vasta 1948. Vuonna 1955 perustettiin KaRaKen varhaisnuorisojaostoksi 10–15-vuotiaille suunnattu Sammon Takojat. Turun liittokokouksessa 1956 KaRaKen nimi vaihdettiin Kansan Raittiusliitoksi. Vuonna 1958 liittoon kuului yli 700 jäsenjärjestöä, joista suurin oli helsinkiläinen Raittiusyhdistys Koitto. KRL:n toiminta oli tuolloin pääasiassa työväestölle suunnattua päihdevalistusta, jonka tavoitteena oli mahdollisimman vähäinen alkoholinkulutus.
KRL:n 1970-luvulla voimassa olleen ohjelman mukaan päihteiden käyttö palvelee yhteiskunnallista taantumusta ja jarruttaa työväenliikkeen edistyksellisten päämäärien toteuttamista. KRL:n tarkoituksena olikin välittää raittiustietoutta erityisesti työläisten keskuuteen. Liitto vaati tuolloin muun muassa alkoholimainonnan kieltämistä, alkoholijuomien valmistuksen siirtämistä valtion yksinoikeudeksi sekä päihdevalistuksen voimakasta lisäämistä. 1970-luvun alussa KRL:ään kuului noin 100 raittiusjärjestöä ja 800 raittiusjaostoa eri kansalaisjärjestöistä. Liitossa oli tuolloin yli 80 000 jäsentä.
Vuonna 1964 KRL oli mukana perustamassa Kansan Sivistystyön Liittoa (KSL). Elokuussa 1993 KRL oli yksi yhteistyöjärjestö Suomen Elämäntapaliitto ry:n perustajista. Elämäntapaliiton perustivat vasemmistolaiset raittiusjärjestöt, kun perinteinen työväenliikkeen raittiustoiminta hiipui ja valtion tukipolitiikkaa muutettiin. KRL kuitenkin erosi elämäntapaliitosta keväällä 2006 poliittisten erimielisyyksien kärjistyttyä.
KRL:n äänenkannattaja oli aluksi vuonna 1949 ilmestymisensä aloittanut Uusi Liekki ja vuodesta 1967 Raittiussanomat, jonka nimi muutettiin vuonna 1984 muotoon RS. Raittiussanomat. 1988 nimeksi vaihdettiin Hyvä olo. Lehti lakkautettiin 1992. KRL:n varhaisnuorisolehti oli Sammon Soihtu (1968–?).
Simon Kulli

Simon Kulli (s. 14. helmikuuta 1973 Pistull, Albania) on albanalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi vuonna 2000 ja nimitettiin Sapën hiippakunnan piispaksi 2017.
Smaragdinaukuja

Lajin löytäminen ja nimeäminen

Smaragdinaukuja on ensimmäisiä Australiasta löydettyjä lavastajia. Ensimmäisen yksilön tarkkaa löytöpaikkaa ei tunneta, mutta se on kerätty Uuden Etelä-Walesin alueelta. Smaragdinaukujan nimesi Gustaf von Paykull vuonna 1815. Hän sijoitti lajin lepinkäisten heimoon sen tukevan nokan perusteella ja antoi lajille tieteelliseksi nimeksi Lanius crassirostris. Vuonna 1820 Heinrich Kuhl siirsi smaragdinaukujan lavastajien heimoon ja muutti tieteelliseksi nimeksi Ptilinorhychus crassirostris. Lajin nykyisen tieteellisen nimen Ailuroedus crassirostris antoi Jean Cabanis vuonna 1851. Lajinimi crassirostris tulee sanoista crassus ’paksu’ ja rostris ’nokka’, viitaten lajin tukevaan nokkaan.

Ulkonäkö ja ääni

Kooltaan smaragdinaukuja on noin 24–33 cm. Väritykseltään se on pääosin vihreä. Sen naama on hieman muuta ruumista harmahtavampi. Rinta on kellertävän vihreä. Siipisulkien ja vatsan höyhenten kärjet ovat valkoiset ja tekevät niistä täplikkäät. Naaras muistuttaa ulkonäöltään koirasta. Nuori lintu on väritykseltään aikuista smaragdinaukujaa vaaleampi.
Smaragdinaukujakoiraan laulu on helposti tunnistettavaa ja muistuttaa kissan naukumista. Koiras on äänessä lisääntymiskauden alussa koko päivän, mutta erityisesti aamuisin ja iltahämärissä. Uudessa Etelä-Walesissa elävät koiraat ovat monipuolisempia naukumisessaan kuin etelämpänä elävät lajitoverinsa. Naaraiden laulu on sarja surisevia ääniä, jotka päättyvät ´tsit´- tirskahdukseen.

Levinneisyys ja elinympäristö

Smaragdinaukujan levinneisyys on keskittynyt Australian itäosiin Uuden Etelä-Walesin ja Queenslandin osavaltioihin. Sen elinympäristöä ovat trooppiset sademetsät ja niiden reunamat, harvoin kaukana vedestä. Smaragdinaukuja ei ole kuitenkaan harvinainen kuivemmissa eukalyptusmetsissäkään. Toisinaan sitä tavataan myös puutarhoissa.

Lisääntyminen

Toisin kuin useat muut lavastajien heimoon kuuluvat linnut smaragdinaukujakoiraat eivät rakenna koristeellista huvimajankaltaista rakennelmaa houkutellakseen naaraita. Smaragdinaukuja on niin ikään monista muista heimonsa lajeista poiketen yksiavioinen. Lisääntymisaika kestää syyskuusta tammikuulle. Naaras rakentaa kuppimaisen pesän puuhun oksanpätkistä, lehdistä ja juurista. Naaras munii kahdesta kolmeen ruskehtavaa munaa, joita vain se hautoo. Hautominen kestää noin kolme viikkoa. Koiras auttaa poikasten ruokkimisessa.

Ravinto

Smaragdinaukuja on kaikkiruokainen, mutta syö pääosin kasviravintoa. Pääosan ravinnosta muodostavat hedelmät, mutta se syö myös kukkia, lehtiä ja siemeniä. Lisäksi se ruokailee pienillä matelijoilla ja saattaa tappaa poikasilleen ravinnoksi muiden lintujen poikasia. Smaragdinaukujat ruokailevat usein yhdessä satiinilavastajien kanssa.
Sindbad Merenkulkija

Sindbad Merenkulkija (joskus myös Sinbad) on fiktiivinen arabialainen merimies, jonka monista matkoista ja seikkailuista kerrotaan satukokoelmassa Tuhannen ja yhden yön tarinat. Sindbadin matkoista kertovat sadut pohjautuvat osittain Lähi-idän merimiesten kokemuksiin, osittain antiikin Kreikan sekä Intian ja Persian taruperinteeseen.
Sindbad teki yhteensä seitsemän merimatkaa, joista yksi suuntautui "Madagaskarina" tunnetulle saarelle. Kun portugalilaiset tutkimusmatkailijat löysivät Madagaskarin saaren, he uskoivat sen olevan sama kuin sadussa kuvattu. On kuitenkin epäselvää, onko näillä saarilla mitään muuta yhteistä kuin nimi. Ainakin kahdella matkallaan Sindbad myös kohtasi Rok-linnun.
Ali Baban ja Aladdinin ohella Sindbad on yksi tunnetuimmista Tuhannen ja yhden yön tarinoiden päähenkilöistä.
Sinbadista on tehty useita elokuvia, kuten Sinbadin uudet seikkailut (1958), Sindbad contro i sette saraceni (1964), Sinbad, merten sankari (1973), Sinbad ja tiikerinsilmä (1977) sekä Sinbad of the Seven Seas (1989). Lisäksi Sindbadista on tehty vuonna 2003 piirroselokuva Sinbad – seitsemän meren sankari. Animaatiossa Sinbad yrittää hankkia takaisin Rauhankirjan, jonka jumalatar Eris varasti.
Evangelista Alcimar Caldas Magalhães

Evangelista Alcimar Caldas Magalhães (s. 2. helmikuuta 1940) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin kapusiinien papiksi 9. heinäkuuta 1967 ja nimitettiin Carolinan hiippakunnan johtoon 3. syyskuuta 1981. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Milton Corrêa Pereira, jota avustivat Adalberto Domingos Marzi ja Gutemberg Freire Régis.
Caldas Magalhães sai 12. syyskuuta 1990 nimityksen Alto Solimõesin prelaatiksi ja 14. elokuuta 1991 piispaksi.
Aizkrauklen piiri

Aizkrauklen piiri oli hallinnollinen alue Latviassa Vidzemen ja Zemgalen rajalla. Alueella asui 41 546 henkilöä ja sen koko oli 2 566,8 km², asukastiheys oli 16,19/km². Latvian piirit lakkautettiin vuonna 2009 Latvian aluehallintouudistuksen yhteydessä.
Gustaf Ranin

Gustaf Emanuel Ranin, aik. Kustaa Raninen (2. syyskuuta 1825 Sääminki – 30. lokakuuta 1896 Kuopio) oli Kuopion ensimmäisiä tukkukauppiaita ja laivanvarustaja.
Gustaf Ranin syntyi posteljooni Lars Ranisen ja hänen vaimonsa Henrikan (toisissa lähteissä Fredrika) o.s. Mahlbergin perheeseen Säämingissä nykyisen Savonlinnan-Punkaharjun alueella.  
Ranin harjoitti kauppaa aluksi ostaen maaseudun tuotteita – voita, talia ja tervaa – ja kooten niitä tukkueriksi, jotka hän toimitti Viipuriin ja Pietariin, missä ne vaihdettiin maaseudulla tarvittuihin hyödykkeisiin kuten suolaan, sokeriin ja kahviin. Hänen nimeään kantava kauppahuone perustettiin vuonna 1852. 
Ranin aloitti teollisen viinanpolton 1859. Hänen kumppaninaan siinä oli toinen kauppias, Rurik Kellgren. Gust. Raninin, kuten hänen nimensä kirjoitettiin liikkeen nimessä, toimialoihin kuuluivat myöhemmin erityisesti myllyt, polttimoteollisuus sekä panimot. Pääomat ja perusta teollisuudelle tulivat maalaistavaran välityksestä ja tukkukaupasta. 
O. Y. Gust. Ranin oli myös laivanvarustaja. Sen lipun alla purjehtivat Aino, Wellamo, Wipunen, Panu ja Koljonniemi. S/S Wipunen on edelleen yhtiön omistuksessa liikennöintikuntoisena.
Gustaf Raninin veli Lars Gustav eli Lassi oli näyttelijä Helge Raninin isä ja Matti Raninin isoisä.
Teatterineuvos Matti Ranin kertoo isoisänsä veljen Gustaf Raninin yrityksen tuotteiden joutumisesta savolaisen huumorin kohteeksi: "Raninin olut oli kuuluisaa vähän kauempanakin. Olutpullon etiketissä luki VALMIST. GUST. RANIN. Murteella puhuvat savolaiset antoivat oluelle sattuvan lempinimen: VALMIST. KUST."
ANFO

ANFO (ammonium nitrate-fuel oil explosive) on räjähdysaine, joka valmistetaan rakeistetun ammoniumnitraatin ja polttoöljyn seoksesta. Polttoöljyä seoksessa on 5,5 - 6%. ANFO luetaan niin kutsuttuihin varmuusräjähdysaineisiin. Se on alhaisen hintansa takia suurien massalouhintojen perusräjähdysaine. Yhdysvalloissa 98 % teollisuuden käyttämistä räjähdysaineista oli ANFOa.
OY Forcit AB valmisti Suomessa ANFOa aiemmin kauppanimellä ammoniitti. Siitä on sittemmin  kehitetty useita eri käyttötarkoituksiin soveltuvia anfoja: Pito-Anfo (1980), Anfo 800 (1986), Ahti-Anfo (1991), Anfo 600 (1992) sekä Anfo 400 (1992). Helmikuussa 2012 Turvallisuus- ja kemikaalivirasto (Tukes) myönsi luvan anfon valmistukseen myös Kiuruvedellä sijaitsevalle Pyylahti Oy:lle. Pyylahti valmistaa sekä säkkianfoa, että patruunoitua anfoa tuotenimillä Pyy-anfo, Lahti-anfo ja Patruuna-anfo.

Valmistus

ANFOa saa joko valmiiksi sekoitettuna tai esimerkiksi kaivoskäytössä anfoa voidaan sekoittaa itse paikalla. Tällöin tarvitaan kuitenkin ammoniumnitraatin ja polttoöljyn lisäksi erillinen väriaine (punainen) polttoöljyn tasaisen sekoittumisen toteamiseksi. Anfon työmaalla tapahtuvaan valmistamiseen vaaditaan Suomessa ylipanostajan pätevyyskirja.

Ominaisuudet

Koska ANFO ei ole täysin nalliherkkää, käytetään pohjapanoksena ja samalla räjähdyksen varmistamiseksi, yleensä dynamiittia, Kemix A:ta tai Pendexiä, nykyiseltä tuotenimeltä Redex.
ANFO pilaantuu kosteissa olosuhteissa, minkä takia sitä voidaan käyttää ainoastaan kuiviin tai kuiviksi puhallettuihin reikiin.
Tästä syystä emulsioräjähdysaineet, kuten pumpattava emulsioräjähdysaine Kemiitti, ovat saavuttaneet suosiota.
Asutulla alueella saa käyttää vain Patruuna-Anfoa.

Laiton käyttö

ANFOn valmistuksen helppouden vuoksi sitä on käytetty runsaasti terroritekojen yhteydessä; muun muassa tamilitiikerit (Associaded Pressin mukaan) suosivat sitä. Sitä käytettiin myös Oklahoma Cityn pommi-iskussa vuonna 1995, sekä Oslon pommi-iskussa 2011.
Megafoni

Megafoni on kannettava ja tavallisesti kädessä pidettävä äänentoistolaite. Laite moninkertaistaa äänen ja sitä käytetään muun muassa urheilukilpailuissa. Megafonin kehittäjiä olivat Samuel Morland ja Athanasius Kircher.
Basarab I

Taustaa

Basarab oli paikallisen hallitsijan Thocomeriuksen poika. Useat romanialaiset historioitsijat uskovat, että Thocomerius sai alueen haltuunsa Bărbatilta Unkarin kuningaskunnan voivodikunnat alkoivat muodostaa isompia alueita, jotka olivat tulevan Valakian perusta. Kasvaessaan kunnat alkoivat kuitenkin havittelemaan itsenäisyyttä Kruunulta. Ensimmäinen kapinoitsijan uskotaan olleen Litovoi, joka kuoli vuonna 1277 taistelussa unkarilaisia vastaan.

Unkarin kuningaskunta oli kovassa poliittisessa kriisissä Árpádin dynastian aikoihin. Samaan aikaan kultainen orda lisäsi vaikutusvaltaansa Karpaattien ja Tonavan välisellä alueella. Näiden vaikutuksesta voivodikunnat vahvistuivat ja halusivat kasvavissa määrin lisää maa-alaa Tonavan alangoilta. 
 Basarab oli kuningas Kaarle Ropertin vasalli. Kuningas käytti Basarabista nimitystä: ‘meidän Valkian voivodi’, asiakirjassa, joka oli päivätty 26. heinäkuuta vuonna 1324. Uskotaan, että hänestä tuli kuninkaan vasalli jo vuoden 1321 jälkeen, sillä silloin kuningas johti operaatiota Baanaatin alueella, missä hän valloitti Mehadian linnan kapinoivalta Vejteh -perheeltä. Kuitenkin jo 18. kesäkuuta 1325 päivätyssä asiakirjassa Basarabista lausuttiin: ‘Valakian Basarab, uskoton kuninkaan pyhälle kruunulle’. Kuningasperheessä uskottiin, että Basarbin valta alueella ylitti jo kuninkaan suvereniteetin Valakiassa. Vuonna 1327 paavi Johannes XXII mainitsi Basarabin '‘hurskaaksi Katolisen kirkon prinssiksi’.

Posadan taistelu

Basarap liittoutui Bulgarian tsaarin Michael III Shishmanin kanssa antamalla tyttärensä käden tsaarin veljen pojalle Ivan Alexanderille.  27. maaliskuuta 1329 päivätyssä asiakirjassa, Basarab mainittiin yhdeksi Unkarin kuninkaan viholliseksi, bulgarialaisten, serbien sekä Tataarien kanssa. Vuonna 1330 Basarab osallistui sotaretkelle tsaari Michael III Sismanin kanssa Serbiaa vastaan. Sotaretki päätty 18. kesäkuuta Serbian voittoon Velbazhdissa. Välittömästi Serbien voiton jälkeen kuningas Kaarle Robert I aloitti sotaretken Basarabia vastaan.  Kuningas oli sotaretkellä voitollinen ja Basrab joutuikin lahjomaan kuningasta 7000 hopeamarkalla. Kuningas kuitenkin kieltäytyi yhteistyöstä Basarabin kanssa ja eteni Valakiassa aina Curtea de Argeşiin asti. Unkarin joukot joutuivat pian kuitenkin vetäytymään huollollisten ongelmien vuoksi kohti Transilvaniaa  Valakian joukot olivat tehneet ansan kapeaan solaan Posadassa, mihin unkarilaiset joukot ajautuivat. 12. marraskuuta kiivaiden, kolme päivää kestäneiden taisteluiden jälkeen, jäljelle jääneet unkarilaiset joukot antautuivat. Kuningas Kaarle Robert I oli paennut taistelusta.

Itsenäinen Valakia

Voitto Posadassa tiesi Valakian eroa Unkarin kruunusta ja samalla muutti sen kansainvälistä asemaa. 
Vuosina 1331 - 1332 Basarabin joukot taistelivat Bulgarialaisten rinnalla Bysantteja vastaan.
Unkari lähti jälleen sotaretkelle kuningas Kaarlen Robert I:n kuoleman jälkeen. Hänen poikansa Ludvig I valloitti Valakian takaisin ja Basarabin poika Nicolae Alexandru joutui vannomaan uskollisuuttaan Unkarian kuninkaalle.
Lopotin linnavuori

Lopotin linnavuori on Kurkijoella Venäjän Karjalassa sijaitseva rautakaudella ja keskiajalla käytössä ollut linnavuori. Linnavuori sijaitsee Raholanjoen ja Laikkalahden välisellä Niemenpelloksi kutsutulla niemellä. Theodor Schvindtin mukaan alueella on aiemmin sijainnut kaupunki.
Linnavuorelta on löydetty neljän kiviperusteisen ja tulisijallisen asunnon jäänteet. Yhdessä kivimuurin kanssa ne muodostivat yhtenäisen puolustuslinjan. Asuntojen pinta-alat ovat vaihdelleet 13-25 neliömetrin välillä. Linnavuoren rinteet eivät ole jyrkkiä vaikkakin pohjois- ja länsirinteet ovat mahdottomia kiivetä. Linnavuoren laki on noin 200 metriä pitkä ja leveimmillään noin 100 metriä. Varustusten jäänteinä olevia kivivalleja esiintyy pitkin lakea. Alueelta on viety kiviä ja kalliota on lohkaistu paikoin ennen kuin asiaan puututtiin 1880-luvulla.
Linnavuoren vanhimmat löydöt ovat viikinkiaikaisia. Paikalta on löydetty keihäänkärkiä, koruja, avaimia, lukkojen salparautoja sekä dreijattua keramiikkaa. Linnan on arveltu olleen linnoitamaton vielä 1000-1100-luvulla ja varustuksen rakentaminen on ajoitettu Tiurinlinnaan verraten 1200-1300-luvulle. Paikalta on löytynyt myös kivikautista esineistöä sekä 1400-1500-luvun keramiikkaa.
Gynekologia

Gynekologia (kreikan sanoista γυνή gynē ’nainen’, genetiivissä γυναικός gynaikos, ja λόγος logos ’oppi’) eli naistentautioppi on lääketieteen ala, joka tutkii ja hoitaa naisen sukupuolielimiä. Gynekologian tutkimusalaan kuuluvat muun muassa emättimen ja kohdunseudun sairaudet sekä synnyttäminen. Alan erikoislääkäriä kutsutaan gynekologiksi. Vastaavaa oppia miehen sukupuolielimistä kutsutaan andrologiaksi.
Simonides Keoslainen

Simonides Keoslainen (m.kreik. Σιμωνίδης ὁ Κεῖος) (noin 556–468 eaa.) oli antiikin kreikkalainen lyyrinen runoilija. Hän oli kotoisin Keoksen saarelta.
Simonides kirjoitti kuorolyriikkaa: hänen teoksiinsa kuului Olympian kisojen voittajien kunniaksi kirjoitettuja epinikion-oodeja, sekä jumalien kunniaksi kirjoitettuja lauluja, muun muassa Apollonille osoitettuja paiaaneja. Hellenistisenä aikana Simonides luettiin yhdeksi yhdeksästä lyyrisestä runoilijasta.
Simonides oli Bakkhylideen, samoin yhdeksän lyyrikon joukkoon luetun runoilijan, eno.
Ennustus (elokuva)

Juoni

Diplomaatti Robert Thorn on hyvin järkyttynyt kuullessaan että hänen esikoisensa syntyi kuolleena. Niinpä hän päättää adoptoida vastasyntyneen orpopojan. Robert ei tiedä että poika on syntynyt klo 6 aamulla 6. kuukauden 6. päivänä. Lapsen kasvaessa Robert alkaa epäillä Damienin viattomuutta outojen kuolemantapausten ja onnettomuuksien seuratessa poikaa. Pian Robert alkaa tajuta numeroiden, 666, ennustuksen ja hänen on hyväksyttävä tosiasiat...

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Ennustus saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Mr. Brooks

Juoni

Elokuva kertoo menestyvästä liikemiehestä, Earl Brooksista, jolla on suuri salaisuus. Hän on kenenkään tietämättä myös sarjamurhaaja, josta poliisi käyttää nimeä ”sormenjälkitappaja”. Brooksin mukana kulkee hänen mielikuvituksensa tuote, alter egonsa Marshall, joka ohjailee Brooksin toimia ja käyttäytymistä.
Toteutettuaan jälleen yhden murhakeikan, Brooksilla onkin silminnäkijä. Murha-asunnon naapuritalon asukas Baffert onnistuu valokuvaamaan Brooksin avoimesta ikkunasta ja päättää ottaa yhteyttä Brooksiin. Yllättäen hän ei ryhdykään kiristämään poliisilla, vaan tahtoo mukaan seuraavalle keikalle. Kaksikon perässä on etsivä Tracy Atwood.
Anna Gavalda

Anna Gavalda (s. 1970 Boulogne-Billancourt, Ranska) on ranskalainen kirjailija.
Gavalda ponkaisi pienen marginaalikustantamon listoilta lyhyessä ajassa lukijoiden ja kriitikoiden suosikiksi. Hänen kirjojaan on myyty miljoonia kappaleita, ja niitä on käännetty 30 kielelle. Suomeksi hänen tuotannostaan on julkaistu nuortenromaani 35 kiloa toivoa, novellikokoelma Kunpa joku odottaisi minua jossakin ja neljä romaania: Viiniä keittiössä, Kimpassa, Lohduttaja ja Karkumatka. Gavaldan romaanit kuvaavat nykyajan Ranskaa kepeästi ja humoristisesti.
Anna Gavalda asuu Pariisissa kahden lapsensa kanssa. Hänen kustantajansa Suomessa on Gummerus, ja Gavalda vieraili Suomessa keväällä 2003.
Kimpassa-romaanista on tehty myös samanniminen ranskalainen elokuva, jossa pääosaa esittää Audrey Tautou.
Seppo Juntunen

Seppo Juntunen (s. 6. huhtikuuta 1949) on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pastori, joka on tullut tunnetuksi rukoustyöstään ihmisten puolesta. Hän pitää paikallisten seurakuntien kanssa ns. Sanan ja rukouksen iltoja, joiden lopussa ihmisten puolesta rukoillaan henkilökohtaisesti. Tällöin monet kaatuvat ja useat ovat kokeneet parantuvansa. "Kaatajapastori" Seppo Juntunen on Suomen kuuluisimpia karismaatikkoja entisen Nokian kirkkoherran Markku Koiviston ohella.
Seppo Juntunen vihittiin papiksi vuonna 1983 ja hän sai ensimmäiseksi seurakunnakseen Helsingin Alppilan. Karismaattiset ilmiöt alkoivat siellä ja heti herättivät huomiota kaatumiset ja erityisesti jalkojen kasvattaminen; jalat kasvatettiin samanmittaisiksi rukouksen avulla. Pastori Seppo Juntunen keskittyi vuonna 1988 yksin karismaattiseen rukoustyöhön, kun hän sanoutui irti seurakuntavirasta ja Rukouspalvelu ry perustettiin hänen työtään tukemaan. Juntunen sai työtoverikseen ekonomi Pirkko Jalovaaran ja he kiersivät Suomen kirkkoja 16 vuoden ajan. Vuonna 2002 heidän yhteistyönsä päättyi ja Juntusen työ jatkui Rukouspalvelu ry -nimisen yhdistyksen yhteydessä. Pirkko Jalovaara jatkaa puolestaan Rukousystävät ry -yhdistyksessä.
Olli Valtonen on kirjoittanut Seppo Juntusesta kirjan ”Parantajan palveluksessa”.
Norfolkinsaaren lippu

Norfolkinsaaren lippu on Norfolkinsaaren kansallistunnus. Norfolkinsaaren neuvosto hyväksyi sen 6. kesäkuuta 1979. Lipussa on Norfolkinsaaren mänty (Araucaria heterophylla), joka on valkoisen keskiraidan sisällä, joka on kahden vihreän raidan välissä.
Sotilastarkkailija

Sotilastarkkailija on aseeton sotilashenkilö, ammattiupseeri tai reserviläinen, joka pareittain tarkkailee aluetta sotilaallisesta näkökulmasta. Sotilastarkkailijoita käytetään varmistamaan, että tulitauko tai aselepo pitää. Sotilastarkkailijat ovat yleensä Yhdistyneiden kansakuntien lähettämiä, mutta heitä voi olla myös Etyj:llä.
Suomessa sotilastarkkailijoiden koulutuksesta vastaa Puolustusvoimien kansainvälinen keskus, joka kouluttaa myös muiden pohjoismaiden sotilastarkkailijat.
Vinkkilän linnavuori

Linnavuori

Kallioinen mäki sijaitsee peltoaukean keskellä olevalla metsäsaarekkeella. Kallio on soikean muotoinen ja on kaakko-luode-suuntainen. Kallio kohoaa alle 10 metriä ympäröivän peltoalueen yläpuolelle. Kallio on jyrkin länsi- ja etelänpuolella. Länsipuoleta sen ohittaa Puttanjoki, joka on peltoalueensa oikaistu johto-oja ja joka laskee kuuden kilometrin päässä sijaitsevaan Mynälahteen. Rautakaudella Mynälahti ulottui muinaislinnaan asti. Eteläreunassa mäekä seuraa kivisen vallin jäänteen, jotka muodostuvat jopa metrin kokoisista kivistä.

Tutkimuksia

Linnavuorta on tutkittu jo vuonna 1885, koska Kustaa Killinen mainitsee sen omissa matkakertomuksissaan. Hjalmar Appelgren liitti sen vuonna 1891 mukaan teokseensa Suomen muinaislinnat. Siinä hän kuvailee linnaa ja mainitsee alueen eteläreunan vallin jäännökset. Mäellä ei ole tehty arkeologisia kaivauksia.
Mai Koivula

Mai Elisabeth Koivula (s. 8. heinäkuuta 1951 Tukholma) on suomalainen toimittaja, joka työskenteli useiden eri lehtien ja radion palveluksessa sekä tiedottajana.
Koivula syntyi diplomi-insinööri Heikki Koivulan ja Maire Immosen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1976 vuoteen 2001 oli Osmo Untamo Palonen. Koivula tuli ylioppilaaksi 1970. Hän toimi Warkauden Lehdessä harjoittelijana 1970–1971, kunnallistoimittajana 1985–1994 sekä päätoimittajana ja toimitusjohtajana 1994–2007 ja vielä vuodesta 2008. Koivula oli Ylen aluetoimittaja Varkaudessa 1971–1972, Uuden Suomen toimittaja Kuopiossa 1972–1973, Kokoomuksen Nuorten Liiton piirisihteeri 1973–1975 ja Helsingin Sanomien aluetoimittaja 1975–1980. Pyhäjokiseutu-lehden toimittajana hän työskenteli 1980–1984. Vuonna 2008 Koivulasta tuli Iisalmen Sanomien päätoimittaja ja toimitusjohtaja. Kuopio tanssii ja soi -festivaalin tiedottaja hän oli 1974–1975 ja Varkauden asuntomessujen tiedottaja 1989–1991. Hänellä on ollut useita luottamustehtäviä eri yhdistyksissä, yrityksissä ja organisaatioissa.
Koivula jäi eläkkeelle Iisalmen Sanomat -lehden päätoimittajan tehtävästä vuoden 2012 lopussa.
Espírito Santon lippu

Espírito Santon lippu on Brasilian osavaltion Espírito Santon symboli. Sen suunnitteli Jerônimo Monteiro vuonna 1908 ja osavaltion virallinen lippu siitä tuli 7. syyskuuta 1909. Siinä on kolme tasapaksua vaakaviivaa, joiden värit ovat ylhäältä alas taivaansininen, valkoinen ja vaaleanpunainen. Värit on omaksuttu osavaltion suojeluspyhimyksen, Penhan Neitsyen, vaatteista. Lipun keskellä, valkoisessa kentässä, on portugalinkielinen lause Trabalha e Confia (Tee työtä ja usko). Lause pohjautuu jesuiittaveljestön perustajan, Pyhän Ignatius Loyolan sanontaan ”Tee työtä, kuten kaikki riippuisi sinusta ja usko, kuten kaikki riippuisi Jumalasta”.