Monocacyn taistelu

Taustaa

Frederickin piirikunta oli 1800-luvun puolivälissä melko varakasta aluetta. Piirikunnan suurin kaupunki Frederick oli merkittävä liike- ja teollisuuselämän keskus, mikä teki siitä strategisesti tärkeän kaupungin. Lisäksi Frederick oli liikennereittien solmukohta: kaupungin läpi kulkivat Washingtoniin ja Baltimoreen johtaneet maantiet, joiden lisäksi kaupungin lähellä sijaitsi Baltimore and Ohio (B&O) Railroad -yhtiön rautatie ja Monocacyn rautatieristeys.
Kesällä 1864 sekä Konfederaation että Unionin joukot olivat kärsineet pahoja tappioita. Konfederaatio oli kärsinyt suuret miestappiot Petesburgin taistelussa, mutta samoihin aikoihin Unionin joukot olivat menettäneet Washingtoniin johtavan Shenandoahin laakson hallinnan Konfederaatiolle. Konfederaation kenraali Robert E. Lee ajatteli, että hän voisi Frederickin valtaamalla luoda painetta Unionin pääkaupunkia kohtaan.

Valmistelut

Konfederaation Robert E. Lee irrotti kesäkuun puolivälissä pääjoukostaan noin 14 000 – 154 000 miehen vahvuisen osaston, jonka tarkoituksena oli marssia Shenandoahin laakson lävitse, ylittää Potomacjoki ja hyökätä tämän jälkeen Washingtoniin. Osastoa komensi kenraaliluutnantti Jubal Early, jonka johdolla se saapui Frederickin lähettyville 8. heinäkuuta.
Heinäkuussa 1864 Frederickin piirikunta oli Unionin joukoilla, jotka olivat leiriytyneet Monocacyn rautatieristeyksen lähelle ja rakentaneet samalla kaksi pientä linnoitusrakennusta. Wallace oli saapunut Monocacyyn 5. heinäkuuta noin 2 500 miehen kanssa, joista valtaosa oli kokemattomia. B&O Railroadin työntekijät olivat huomanneet Konfederaation joukkojen lähestyvän Unionin leiriä, minkä ansiosta Unionin joukkoja komentanut kenraalimajuri Lew Wallace sai hieman aikaa valmistautua lähestyvään hyökkäykseen. Ymmärrettyään tilanteen vakavuuden Wallace oli pyytänyt Ulysses S. Grantilta vahvistuksia, joiden ansiosta Wallacella oli Konfederaation joukkojen saapuessa komennossaan noin 5 800 – 6 550 miestä. Saatuaan tiedustelutietoa Earlyn armeijan vahvuuksista Wallace ymmärsi, ettei hän pystyisi mitenkään voittamaan taistelua. Tämän vuoksi hän ottikin tavoitteekseen vain hidastaa Konfederaation joukkojen etenemistä mahdollisimman paljon, jotta Washingtonin puolustusta ehdittäisiin vahvistamaan.

Aamupäivä

Konfederaation ja Unionin joukot kohtasivat toisensa Monocacyjoella aamulla 9. heinäkuuta. Konfederaatio aloitti hyökkäyksensä kello 08.00, jolloin kenraalimajuri Stephen Ramseurin divisioona lähestyi luutnantti George E. Davisin osastoa. Unionin linnoitusrakennusten ja tykistötulen takia Ramseur ei kuitenkaan päässyt etenemään Unionin puolustamien rautateiden ja siltojen luokse.
Kello 10.00 Konfederaation kenraali John McCausland lähti ylittämään jokea ratsuväkiprikaatinsa kanssa. Illinoisin 8. ratsuväkirykmentti yritti torjua McCauslandin etenemistä, mutta joutui miesylivoiman edessä perääntymään ja päästämään Konfederaation joukot joen ylitse. Unionin prikaatikenraali James Ricketts päätti perustaa puolustuslinjan Thomas Farmille, jonne Unionin joukot piiloutuivat odottamaan Konfederaation joukkoja. Konfederaatiolaiset eivät havainneet Rickettsin joukkoja ennen kuin nämä avasivat tulen heitä vastaan kello 10.30 reilun sadan metrin päästä. Väijytys oli Unionin kannalta onnistunut, sillä yllätyshyökkäys aiheutti vastapuolelle merkittäviä tappioita ja ajoi Konfederaation joukot hallitsemattomaan perääntymiseen.
Rickettsin ja McClauslandin joukot ottivat uudelleen yhteen kello 11.00. Samaan aikaan Konfederaation joukot yrittivät puolestaan hyökätä uudelleen luutnantti Davisin osastoa vastaan valloittaakseen yhden Unionin linnoituksista. Davis torjui hyökkäyksen ja poltti tämän jälkeen joen ylittäneen sillan, jotta Konfederaatio ei pystyisi hyödyntämään sitä.

Iltapäivä

kello 15.30 Konfederaation prikaatikenraali Clement Evansin prikaati yritti hyökätä Rickettsin johtamaan Unionin vasempaan selustaan. Rickettsin miehet kuitenkin torjuivat hyökkäyksen ja haavoittivat prikaatikenraali Evansia. Unionin keskimmäinen osasto sen sijaan ei pystynyt pitämään asemiaan prikaatikenraali Zebulon Yorkin prikaatia vastaan, minkä takia myös Rickettsin joukot joutuivat pian perääntymään. Unionin joukot järjestäytyivät uudelleen puolustukseen Georgetown Pike -tien luokse, jossa tien penger tarjosi hyvän paikan puolustuslinjalle.
Kello 16.30 jälkeen Konfederaation joukot olivat juuri lyömässä Unionin oikeassa sivustassa olleita joukkoja, kun Unionin armeijaa komentanut kenraali Wallace päätti vetäytyä taistelusta. Oikean sivustan romahtamisen lisäksi Unionin joukkojen ammukset olivat perääntymiskäskyn tullessa loppumaisillaan. Vetäytymispäätökseen vaikutti myös se, että Wallace uskoi hidastaneensa Konfederaation joukkoja jo tarpeeksi, jotta nämä eivät enää ehtisi Washingtoniin ennen vahvistusjoukkojen saapumista. Unionin joukot vetäytyivät ensin Gambrill Milliin ja sieltä aina Baltimoren kaupunkiin asti. Unionin joukkojen vetäydyttyä taistelusta Konfederaation joukot päättivät leiriytyä yön ajaksi Frederickiin.

Lopputulos ja seuraukset

Vaikka Konfederaatio periaatteessa voittikin Monocacyn taistelun, se oli silti sille strateginen tappio. Koska Earlyn joukot eivät enää taistelun jälkeen pystyneet jatkamaan matkaansa Washingtoniin, Ulysses S. Grant ehti lähettää kokonaisen armeijakunnan vahvistamaan kaupungin puolustusta. Earlyn joukot pääsivät Washingtonin lähelle vasta 11. heinäkuuta, jolloin Unioni oli jo ehtinyt vahvistamaan kaupungin puolustusta. Early ei enää pystynyt hyökkäämään kaupunkiin, joten hän vetäytyi myöhemmin joukkoineen takaisin Virginiaan.
Pohjoisvaltioissa ei aluksi ymmärretty Monocacyn taistelun lopputuloksen merkitystä, vaan sitä pidettiin hävittynä taisteluna. Taistelun todellinen merkitys ymmärrettiin vasta myöhemmin, kun Earlyn joukot hylkäsivät suunnitelmansa hyökätä Washingtonia vastaan. Tämän jälkeen taistelu sai pohjoisvaltiolaisten keskuudessa lempinimen taistelu joka pelasti Washingtonin (engl. The Battle that Saved Washington, D.C) ja kenraali Wallace sai runsaasti kehuja tilanteen hoitamisesta.
Monocacyn taistelun miestappiot eivät olleet kummallakaan osapuolella läheskään yhtä suuria kuin ne olivat olleet monissa muissa vastaavankokoisissa taisteluissa. Unioni menetti taistelussa eri lähteiden mukaan 1 290 – 1 880 miestä, Konfederaatio alle 700 tai jopa 900.