Mihail R. Sturdza

Diplomaattina

Prinssi Sturdza opiskeli Iasin yliopistossa lakia ja saavutti lakitieteen tohtorin tutkinnon aihealueena kansainvälinen oikeus. Vuonna 1913 hän aloitti uransa diplomaattina Bernissä. Romania liittyi syksyllä 1916 ensimmäiseen maailmansotaan tykistöupseerina. Siihen liittyen hän oli marraskuussa 1918 Venäjällä ja Petrogradissa, jossa puhkesi vallankumous.
Diplomaatinuran jatkuessa Strudza toimi lähettiläänä Wienissä, Budapestissä ja Washingtonissa. Vuonna 1929 hänet nimitetään lähettilääksi Baltian maihin, Liettuaan, Latviaan ja Viroon sekä vuodesta 1932 myös Suomeen asemapaikkanaan Riika. Suomessa hänelle myönnettiin lähettiläsajastaan Suomen Valkoisen Ruusun suurristi. Vuonna 1932 hän on mukana Romanian ja Neuvostoliiton välisen hyökkäämättömyyssopimusneuvotteluissa, jotka ajautuivat kuitenkin umpikujaan Bessarabian kysymyksen johdosta.
Vuonna 1938 Sturdza siirtyi lähettilääksi Tanskaan. Tähän ajanjaksoon liittyi fasistisen Rautakaarti-liikkeen tekemä Romanian silloisen pääministerin Armand Călinescu murha syyskuussa 1939. Strudzalla epäiltiin tällöin olleen yhteyksiä murhan tekijöihin. Sturdzan lähettiläskausi Kööpenhaminassa päättyi pian murhatapahtuman jälkeen lokakuussa 1939.

Romanian lyhytaikaisena ulkoministerinä

Sturdzan ja Rautakaartin asema muuttui syyskuussa 1940 Romanian kuningas Kaarlen menetettyä asemansa ja kenraali Ion Antonescun noustua valtaan. Antonescun ja Rautakaartin johtajan Horia Siman johdolla muodostettiin uusi fasistinen ns. Kansallinen legioonalaishallitus. Sima halusi Mihail Sturdzan hallituksen ulkoministeriksi.
Hallituksen aikana ulkopoliittinen suuntaus kääntyi akselivaltojen suuntaan. Maahan tuli saksalaisjoukkoja lokakuussa 1940, ja marraskuun lopulla Romania liittyi saksalais-italialaisjohtoiseen Kolmen vallan sopimukseen. Sopimus solmittiin Berliinissä ulkoministeri Sturdzan ollessa Romanian allekirjoittajana. 
Legioonalaishallituksen pääministeri Antonescu halusi keskittää itselleen enemmän valtaa hallituksessa vuoden 1940 lopulla. Sturdzan itsenäisen toiminnan johdosta Antonescu erotti hänet nimittämättä ketään muuta rautakaartilaista tilalle. Ulkoministeritehtävät siirtyivät tässä vaiheessa Antonesculle. Pian sen jälkeen tammikuun lopulla 1941 puhkesi Antonescun johtaman valtion ja Rautakaartin edustajien välillä aseellinen välienselvittely, joka päättyi Rautakaartin tappioon. Useita Rautakaartin jäseniä surmattiin. Sturdza joutui tällöin vankeuteen ja tuomittiin viiden vuoden vankeusrangaistukseen.

Maanpakolaisena

Kesällä 1941 käynnistyneen akselivaltojen Neuvostoliittoon suuntautuneen sodan syttymisen alkuvaiheessa, johon myös Antonescun johtama Romaniakin osallistui, vangitut rautakaartilaiset pääsivät ehdonalaiseen vapauteen. Tällöin Sturdza pakeni Saksan kautta Tanskaan, josta käsin hän yritti päästä Suomen armeijaan, joka oli mukana myös Neuvostoliiton vastaisessa sodassa. Hän olisi ollut valmis muodostamaan Romaniasta paenneista rautakaartilaisista eli legioonalaisista joukko-osaston Suomen armeijaan, mutta Suomen sodanjohto ei halunnut päästää romanialaisia Suomeen, 
Toisen maailmansodan loppuvaiheessa syyskuussa 1944 kuningas Mikael luotetun lähipiirinsä kanssa syöksi maan johtajan Antonescun vallasta, teki rauhan liittoutuneiden kanssa ja käänsi aseensa akselivaltoja vastaan. Siihen liittyen Saksassa oleskelleet rautakaartilaismaanpakolaiset muodostivat Wienissä 10. joulukuuta 1944 Rautakaartijohtaja Horia Siman johdolla pakolaishallituksen, jossa Sturza oli ulko- ja opetusministerinä.
Maailmansodan päättymisen jälkeen Sturdza pakeni Tanskaan vuonna 1946 ja pian sen jälkeen Espanjaan ja edelleen Yhdysvaltoihin. Pakolaisaikanaan Sturdza piti aktiivisia yhteyksiä romanialaisiin pakolaisyhteisöihin. Seuraavina vuosina hän oleskeli myös Argentiinassa, Ranskassa ja Espanjassa. Vuonna 1968 hän julkaisi muistelmansa. Prinssi Mihail R. Sturdza kuoli Madridissa 5. helmikuuta 1980 93-vuotiaana.