google/wiki40b huggingface dataset:
J. J. Tikkanen

Elämä ja ura

Tikkasen vanhemmat olivat filosofian tohtori Paavo Tikkanen ja Helena Maria Tengström, professori Johan Jakob Tengströmin tytär. Hänen poikansa oli olympiamitalisti Robert Tikkanen ja pojanpoikansa kirjailija ja taiteilija Henrik Tikkanen.
Tikkanen valmistui ylioppilaaksi ruotsalaisesta normaalilyseosta 1876, filosofian kandidaatiksi 1880 ja lisensiaatiksi 1884. Hän teki opintomatkoja Eurooppaan ja opiskeli muun muassa Münchenin taideakatemiassa. Tikkasen väitöskirja Der malerische Styl Giottos valmistui vuonna 1884 ja otettiin Saksassa hyvin vastaan. Hänet nimitettiin estetiikan ja taidehistorian dosentiksi samana vuonna. Tikkanen toimi Helsingissä Aleksanterin yliopiston taidehistorian ylimääräisenä professorina 1897–1920 sekä varsinaisena professorina 1920–1926.
Tikkanen oli Suomen Taideyhdistyksen sihteeri 1891–1920 ja puheenjohtaja 1920–1922 sekä Teknillisen korkeakoulun taidehistorian ylimääräinen opettaja 1902–1916. Tikkanen oli Muinaistieteen toimikunnan ja Antellin valtuuskunnan jäsen ja hän oli valtion kuvaamataidelautakunnan puheenjohtaja 1918–1923 sekä Kansainvälisten taidehistorian kongressien pysyväisen valiokunnan jäsen vuodesta 1912.
Tikkanen harrasti piirtämistä ja maalaamista. Hän oli kansainvälisesti tunnettu erityisesti Italian taidetta käsittelevistä tutkimuksistaan. Hän julkaisi useita tieteellisiä ja kansantajuisia tutkimuksia suomeksi ja ruotsiksi.
Hiirenhäntä

Ulkonäkö ja koko

Hento ja kalju hiirenhäntä kasvaa 3–12 cm korkeaksi. Kasvin kaikki lehdet ovat tyviruusukkeena. Lehtien lavat ovat 1–2 mm leveitä, tasasoukkia ja ehytlaitaisia. Hiirenhäntä on syysyksivuotinen, joten se itää syksyllä ja kasvattaa pienen lehtiruusukkeen. Keväällä se kukkii vaatimattomin kukin. Pitkäperäiset kukat ovat yksittäin, 5–8 mm leveitä ja väriltään vaaleankeltaisia. Kukassa verholehtiä on tavallisesti viisi kappaletta ja torvimaisia terälehtiä 5–7 kappaletta. Heteitä on vähän. Kukinnan jälkeen hedelmävaiheessa kukkapohjus pitenee jopa 5 senttimetriä pitkäksi, pähkylöiden peittämäksi ”hiirenhännäksi”, josta lajin tunnistaa helposti. Suomessa hiirenhäntä kukkii touko-kesäkuussa.

Levinneisyys

Hiirenhäntää kasvaa Euroopassa Ranskasta Pohjois-Balkanille ja edelleen Länsi-Venäjälle. Pohjoisessa lajin levinneisyysalue ulottuu Britteinsaarille ja Fennoskandian keskiosiin. Etelä-Euroopasta laji puuttuu lähes kokonaan. Satunnaisesti lajia tavataan Pohjois-Afrikasta, Lähi-idästä ja Keski-Aasiasta. Pohjois-Amerikassa hiirenhäntää kasvaa mantereen etelä- ja keskiosissa. Suomessa hiirenhäntää tavataan lähinnä Oulu–Joensuu-linjan eteläpuolella. Laji on harvinaistunut monin paikoin. Runsaimmin sitä kasvaa Varsinais-Suomessa. Oulussa on tiettävästi lajin pohjoisin esiintymä maailmassa. Suurimmassa osassa Suomea hiirenhäntä on muinaistulokas.

Elinympäristö

Hiirenhännän tyypillisiä kasvupaikkoja ovat pellot, pihat, puutarhat, pientareet, kosteat kalliot ja muut yleensä tallatut paikat. Lajin vuosittainen esiintyminen vaihtelee suuresti, ja siihen vaikuttavat sekä kevään että syksyn kasvuolosuhteet. Kuivina vuosina laji saattaa lähes kadota kasvupaikoiltaan mutta säilyy maassa siemenpankissa odottaen parempia kasvuolosuhteita.
Libertus

Libertus tai libertinus oli nimitys vapautetusta orjasta antiikin Roomassa. Antiikin Kreikassa vapautettuja orjia kutsuttiin nimellä apeleutheros (ἀπελεύθερος).

Asema

Lain edessä oli kolme vakiintunutta tapaa vapauttaa orja: vindicta, census ja testamentum. Asianmukaisesti vapautetusta entisestä orjasta tuli libertus cives, jolla oli kansalaisoikeudet, mutta hän pysyi edelleen sidoksissa patronukseensa kuin lapsi suhteessa isäänsä. Libertuksen vapaudessa syntyneitä lapsia kutsuttiin nimellä ingenuus. Nämä eivät enää olleet alamaissuhteessa patronukseen, eikä heiltä odotettu tottelevaisuutta (obsequium) tai kunnioitusta (reverentia).
Useimmat vapautetut kuuluivat alaluokkaan, mutta keisariajan Roomasta on esimerkkejä korkeaan asemaan päässeistä, erityisesti Claudiuksen hallituskaudella. Kuuluja vapautettuja tai heidän jälkeläisiään olivat Pallas, Narcissus ja Nymphidius.
Cicerolla oli sihteerinään vapautettu Marcus Tullius Tiro, joka pikakirjoitti valtiomiehen puheita ja hoiti tämän kirjastoa. Petroniuksen hajanaisesti säilyneessä Satyriconissa on osio Trimalkion pidot, jonka nimihenkilönä esiintyy nousukasmainen, rikastunut vapautettu.
Form (savukemerkki)

Form oli suomalaisen Amer-Tupakan valmistama ja markkinoima savukemerkki, jota tuotiin markkinoille 1970-luvun alussa ja lopetettiin 2000-luvun puolivälissä Philip Morrisin ostettua Amerin tupakkaliiketoiminnan tuotemerkkeineen. Viimeinen verkosta löytyvä Valviran haitta-aineluettelo, jossa Form-merkki esiintyy on vuodelta 2004.
Vuosien mittaan Form-savukkeita oli saatavana monena eri versiona, jotka pyrittiin erottamaan toisistaan tunnusvärein. Näihin lukeutuivat muiden muassa pehmeät ja kovat askit, Form American Full Flavor (musta rasia), Form Menthol (vihreä rasia), Form Erittäin Kevyt (punavalkoinen rasia), Form Kevyt Ykkönen (sinivalkoinen rasia), Form Kevytmenthol (vihreävalkoinen rasia) ja Form Special (oranssi rasia).
Vuonna 1978 voimaan tulleen tupakkamainonnan kiellon jälkeen Amer-Tupakka markkinoi Form-savukkeita monenlaisten Formia-merkkisten oheistuotteiden kautta, joiden logo ja väritys muistuttivat Form-savukelogoa.
Mihail Prišvin

Mihail Mihailovitš Prišvin (ven. Михаи́л Миха́йлович При́швин, 4. helmikuuta 1873 Hruštšovon kartano Jeletsin lähellä – 16. tammikuuta 1954 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Mihail Prišvin syntyi kauppiasperheeseen. Hän opiskeli Riian polyteknikumissa ja oli vuoden 1897 ajan vangittuna osallistuttuaan marksilaisen kerhon toimintaan. Loppututkinnon Prišvin suoritti Leipzigin yliopistossa, minkä jälkeen hän työskenteli semstvon agronomina ja ensimmäisen maailmansodan aikana sotakirjeenvaihtajana. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hän toimi maalaiskoulujen opettajana.
Prišvinin ensimmäinen kertomus ilmestyi vuonna 1906. Hän harrasti perinteentutkimusta ja kansatiedettä ja matkusteli paljon eri puolilla Venäjää. Prišvinin ensimmäinen kirja, matkakuvauskokoelma V kraju nepuganyh ptits (”Seudulla jolla linnut eivät pelkää ihmistä”, 1907) perustuu Itä-Karjalaan suuntautuneen matkan vaikutelmiin. Kirjailija tunnetaan erityisesti lyyris-filosofisista luonnonkuvauksistaan, joista parhaita on pienoisromaani Elämänjuuri (Ženšen, 1933). Omaelämäkerrallisia teoksia ovat romaani Kaštšejeva tsep (”Vuorenhaltijan kahle”, 1923–1954, julkaistu 1960) ja siihen liittyvä luomistyön kuvaus Žuravlinaja rodina (”Kurkien kotimaa”, 1929). Historia ja nykyaika yhdistyvät toisiinsa Karjalaan sijoittuvassa Keisarin tiessä (Osudareva doroga, julkaistu 1957). Monet Prišvinin teoksista on suunnattu lapsille.
Prišvin sai postuumisti julkaistuksi myös lapsille suunnattua kirjallisuutta Detskaja literaturan kautta. Esimerkiksi kertomuskokoelma Lisitškin hleb ("Ketunleipä") julkaistiin N. Ustinovin kauniisti kuvittamana sadan tuhannen painoksena vuonna 1973. Se sisältää muutamia liikuttavia luontokertomuksia.
Poimulehdet

Ulkonäkö ja koko

Poimulehdet kasvavat 5–70 cm korkeiksi. Pienimmät lajit kasvavat tuntureilla. Maavarsi on paksu ja puutunut. Lehdet ovat halkaisijaltaan 5–15 cm, pyöreähköjä tai munuaisenmuotoisia, piparkakkureunaisia ja poimullisia. Varsissa ja lehtiruodeissa kasvaa lajista riippuen jäykkiä tai silkinpehmeitä karvoja. Pienet kellanvihreät kukat kasvavat tiheinä viuhkoina – kukinnon muoto on myös lajeja toisistaan erottava tekijä.
Poimulehdet erittävät lehtiensä pinnalle juuripaineen avulla vesipisaroita, joilla on uskottu olevan myyttisiä voimia. Poimulehtien suvun tieteellinen nimi (Alchemilla) viittaakin alkemiaan.

Levinneisyys

Useimpia poimulehtilajeja tavataan Euroopan ja Aasian viileillä ja lauhkeilla alueilla, mutta joitakin esiintyy myös Afrikan sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikan vuoristoissa.

Elinympäristö ja lajit

Poimulehdet kasvavat monilla erilaisilla paikoilla. Koko maailmassa tunnetaan noin 300 poimulehtilajia. Suomessa lajeja kasvaa ainakin 26.
Suomessa lajeista useimmat ja yleisimmät kasvavat niityillä, kedoilla, pihoilla, pientareilla ynnä muilla avoimilla valoisilla paikoilla. Yleisimpiä näistä ovat hakamaapoimulehti (Alchemilla subcrenata), laidunpoimulehti (Alchemilla monticola) ja piennarpoimulehti (Alchemilla vulgaris). Useimmat Suomen poimulehdistä ovat muinais- tai uustulokkaita. Jotkin lajeista esiintyvät vain itärajan tuntumassa sotatulokkaina: esimerkiksi puolikuupoimulehti (Alchemilla semilunaris), sotapoimulehti (Alchemilla polemochora), suppilopoimulehti (Alchemilla cymatophylla) ja vjatkanpoimulehti (Alchemilla leiophylla). Muutamat poimulehdet kuuluvat Suomen alkuperäislajistoon ja niiden kasvupaikkoja ovat muun muassa kosteat niityt, lehdot ja lähteiköt. Poikkeavimman näköisin poimulehdistä on Pohjois-Lapissa kasvava tunturipoimulehti (Alchemilla alpina), jonka lehdet ovat kokonaan sormijakoiset.
Jättipoimulehti (Alchemilla mollis) on erityisen kookas ja leveäkukintoinen eteläeurooppalainen laji, jota viljellään koristekasvina ja käytetään leikkokukkana.

Käyttötarkoitukset

Poimulehtiä viljellään puutarhoissa koristekasveina sekä syötäväksi salaattikasveina. Poimulehdillä voidaan myös värjätä lankoja kellanvihreiksi. Lääkekäytössä poimulehtiä on käytetty erityisesti erilaisten lievien naistenvaivojen hoidossa.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1986

Mitalisarja

Mitalisarjaan lähdettiin nollilta.
Suluissa alkusarjan keskinäiset ottelut, joilla ei vaikutusta loppusarjataulukkoon.

Putoamissarja

Putoamissarjaan jäivät kaikki alkusarjan pisteet voimaan.
alemman loppusarjan ottelut kursivoitu. Puola putosi B-sarjaan.
Valkonen (Muurame, Isolahti)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 9,3 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 696 200 kuutiometriä eli 0,0007 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 7,5 metriä ja suurin syvyys on 20,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Sallaanojan valuma-alueeseen (14.287) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 153,5 metriä mpy.
Joe Dassin

Historia

Joe syntyi New Yorkissa, mutta Dassinin perhe muutti myöhemmin Eurooppaan. 
Joen isä oli maailmankuulu elokuvaohjaaja ja monimiljönääri Jules Dassin.
Täytettyään 17 vuotta Joe matkusti Amerikkaan miltei tyhjin taskuin ja ryhtyi aluksi tiskaajaksi ansaitakseen rahaa opiskelua varten. Saavutettuaan Ann Arborin yliopistossa hyväksytyn arvosanan kansatieteessä hän palasi Ranskaan ja rupesi yllättäen laulajaksi.
Ilmeisesti syntyperänsä avulla hän onnistui saamaan myös levytyssopimuksen. 
Aluksi koko touhu vaikutti täysin mahdottomalta, mutta 1966 hän saavutti pienoista menestystä esityksellään "Bip Bip". Varsinaiseksi läpimurroksi muodostui pari vuotta myöhemmin "Les Daltons", jota koko Ranska hyräili viikkokaupalla. Seuraava kova menestys "Les Champs-Élysées" toi Joe Dassinille sitten kansainvälistäkin mainetta ja "Taka Takata" teki hänestä varsinaisen discosuosikin. 
Dassinin levyt olivat 1970-luvun alussa Ranskassa myyntitilastojen kärjessä. Myös Suomessa Dassin oli suosittu. Hän saavutti Suomessa kolme albumi- ja kolme singlesijoitusta. Vuonna 1973 oli kappale "Taka Takata" listaykkönen.
Hänen levyistään tehtiin menestyneitä suomenkielisiä versioita. Joe levytti monella kielellä, mikä oli tuohon aikaan tapana, kuten saksaksi, italiaksi, espanjaksi ja kreikaksi. Joe Dassin kuoli lomallaan sydänkohtaukseen Tahitilla 20. elokuuta 1980.
Saksan 7. armeija

Perustaminen

Natsi-Saksan asevoimien Wehrmachtin 7. armeija perustettiin 25. elokuuta 1939. Sen ensimmäiseksi komentajaksi tuli kenraalieversti Friedrich Dollmann.

Palvelus

Toisen maailmansodan syttyessä 7. armeija oli sijoitettuna Ranskan vastaiselle rajalle. Se osallistui Ranskan valtaamiseen kesällä 1940 ja jäi maahan miehitystehtäviin. Normandian maihinnousun aikaan kesällä 1944 sen komentaja oli SS-Obergruppenführer Paul Hausser.
Edward F. McLaughlin

Edward F. McLaughlin (s. 1926) on yhdysvaltalainen entinen yritysjohtaja, joka toimi ABC Radio Networksin hallituksen puheenjohtajana vuosina 1972–1986.
McLaughlinin ura radiossa alkoi vuonna 1958 Oaklandissa. Vuonna 1964 hänestä tuli sanfranciscolaisen KGO-aseman myyntijohtaja. ABC Radion hallituksen puheenjohtajaksi hänet nimitettiin 1972, jota tehtävää hän hoiti vuoteen 1986 saakka. Vuonna 1987 McLaughlin perusti EMF Radio -nimisen tuotantoyhtiön, jonka ohjelmiin kuuluu muun muassa The Rush Limbaugh Show.
Edward F. McLaughlin nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 1995.
Sole Uexküll

Solveig Johanna Irja von Uexküll-Gyllenband (4. syyskuuta 1920 Helsinki –  7. elokuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen teatterikriitikko. Hän teki vuosikymmenien mittaisen uran Helsingin Sanomissa. Uexküllin kirjoitustyylille oli ominaista  sisällöllinen asiantuntevuus yhdistettynä tyylilliseen lennokkuuteen.

Elämä

Sole Uexküllin isä oli vapaaherra Alexander Uexküll-Gyllenband, hänen äitinsä oli näyttelijä Irja Nordberg. Hän oli vanhempiensa esikoinen. Alexander Uexküll-Gyllenband kuoli 1923, jonka jälkeen Irja Nordberg elätti perheensä kieltenopettajana. Vapaaherra Uexküll-Gyllenband oli näyttelijä Ida Aalbergin leski ja osallistui 1900-luvun alkukymmenien aikana suomalaiseen teatterielämään. Sole Uexküll opiskeli yliopistossa psykologiaa, filosofiaa ja draamaa. Hän oli innokas teatterin harrastaja ja näytteli Elannon näyttämöllä 1940-luvun loppuun asti.
Uexküllin arvostelijan ura alkoi vuonna 1945 Elanto-lehdessä, lisäksi hän kirjoitti muun muassa Suomalaiseen Suomeen. Helsingin Sanomien kriitikkona Uexküll aloitti vuonna 1949. Seuraavalla vuosikymmenellä hänen mielenkiintonsa kohdistui uuteen eurooppalaiseen teatteriin, jota saattoi seurata Helsingissäkin korkealaatuisten eurooppalaisteattereiden vieraillessa kaupungissa 1950- ja 1960-luvulla.
1960- ja 1970-luvulla Uexküll suhtautui myönteisesti Kalle Holmbergin ja Jouko Turkan kaltaisiin teatterivaikuttajiin, joita omana aikanaan pidettiin radikaaleina "uudistajina". Turkan ohjaamalle teokselle Hyvästi Mansikki (Joensuun kaupunginteatteri, 1969) hän antoi jopa "valtakunnallisen merkityksen". Uexküllin ura katkesi vuonna 1977, samaan aikaan kun "radikaali" teatterisukupolvi alkoi saada nuoria haastajia.
Steve Wozniak

Lapsuus ja nuoruus

Wozniak luki lapsena kirjoja Tom Swiftistä, nuoresta keksijästä joka suunnitteli mitä tahansa. Tom Swift edusti Wozniakille luovaa vapautta, tietämystä ja kykyä löytää ongelmiin ratkaisuja.
Nuorta Wozniakia inspiroi myös hänen isänsä, joka työskenteli insinöörinä Lockheedilla. Isänsä ansiosta Wozniak kiinnostui elektroniikasta, ja isä usein tarkisti poikansa keksinnöt.
Wozniakin arvomaailmaa muokkasi vuosien varrella niin oma perhe, itsenäinen ajattelu, eettinen ja moraalifilosofia, radioamatöörietiikka (apua tarvitsevia tulee auttaa) kuin kirjatkin (Swiftin humanitäärinen asenne).
Wozniak oli lahjakas matematiikassa ja kiinnostunut elektroniikasta. Hän opiskeli lukuvuoden 1968−1969 Coloradon yliopistossa, palasi kotiseudulleen Kaliforniaan ja jatkoi ensin ammattikorkeakoulussa ja sitten Kalifornian yliopistossa. Hän työskenteli pienissä elektroniikkafirmoissa ja vuonna 1975 hän keskeytti opintonsa ja pääsi töihin Hewlett-Packardille.

Applen synty

Wozniak oli 19-vuotias vuonna 1969, kun hän tutustui 14-vuotiaaseen Steve Jobsiin. Wozniak oli jo rakentanut laitteen, jolla voi soittaa puheluita ilmaiseksi. Jobs ja Wozniak rakensivat yhdessä tietokoneen. Tärkein syy tähän oli tehdä vaikutus muihin Palo Alton elektroniikkaharrastajien muodostaman ryhmän, Homebrew Computer Clubin jäseniin. Tietokoneen nimeksi tuli Apple I.
Wozniakin ja Jobsin työnjako oli selvä: Wozniak suunnitteli tekniikan, Jobs hoiti liiketoiminnan. Wozniak arvioi, että myös Jobs olisi osannut suunnitella ohjelmistoa ja laitteistoa, mutta ei yhtä hyvin kuin hän.
Wozniakin ja Jobsin toisesta tietokoneesta, Apple II, joka valmistui 1977, tuli maailmanlaajuinen menestys Jobsin muotoilun ja Wozniakin elektroniikan ansiosta. Kun yritys listattiin pörssiin, Wozniakista tuli miljonääri.
Vuonna 1981 Wozniak loukkaantui lentokone-onnettomuudessa. Hän jatkoi opintojaan mutta ei käynyt kurssejaan loppuun. Yliopisto päätti myöhemmin, että Applen tietokoneiden suunnittelulla saattoi korvata puuttuvat kurssit, ja myönsi hänelle tutkinnon 1987.
Wozniakin ura Applessa päättyi vuonna 1987.
Applen jälkeen Wozniak on keskittynyt vapaaehtoistyöhön, etenkin lasten auttamiseen ja koululaisten tietokonekerhoihin. Hän on osallistunut erilaisten tietotekniikan alan yritysten hallituksiin, ja vuonna 2009 hän alkoi jälleen työskennellä tuotekehittäjänä Fusion-IO:ssa, joka tekee tallennuslaitteita.
Roman Petrovitš Romanov

Ruhtinas Roman Petrovitš Romanov (1896–1978) oli suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitšin ja montenegrolaisen prinsessa Militzan poika. Tsaari Nikolai I:n oli Romanin isän, Pjotr Nikolajevitšin isoisä ja Romanin isoisoisä. Romanilla oli kaksi siskoa, Marina Petrovna ja Nadežda Petrovna.

Pako Venäjältä

Ensimmäisen maailmansodan aikana Roman palveli Kaukasian joukoissa, Trabzonin lähellä. Hänen onnistui muun perheensä tavoin paeta Venäjältä. Konstantinopolista he jatkoivat matkaa Italiaan Ison-Britannian laivaston taistelulaivalla HMS Nelsonilla. Italian kuningas ja kuningatar, joka oli Militsa Nikolajevnan ja Anastasia Nikolajevnan pikkusisar, olivat tarjonneet heille turvapaikan.
Kulle Raig

Henkilöhistoria

Kulle Raig on yksi Suomen ja Viron välisen kulttuurisillan tärkeimmistä rakentajista. Hän on työskennellyt Viron Suomen-instituutin ensimmäisenä johtajana, Suomen Viro-yhdistysten liitto ry:n toiminnanjohtajana sekä viro.nyt-lehden päätoimittajana Viron Suomen-suurlähetystön lehdistö- ja kulttuurineuvoksena sekä radiotoimittajana Virossa ja Suomessa. Olennaisen osan hänen kansansivistys- ja diplomaattisesta työstään muodostavat tunnetuista virolaisista (kuten Georg Otsista ja Lennart Merestä) sekä Suomen ja Viron suhteiden merkittävimmistä vaiheista kertovat, suomalaisille lukijoille suunnatut kirjat. Vuoden 2011 teos Pitkä matka lähelle jatkaa tätä sarjaa kuvaamalla naapurimaiden ja -kansojen suhteita Viron Helsingissä sijaitsevan suurlähetystörakennuksen vaiheiden ja kohtaloiden kautta.
Raigilla on oma kustantamo K&K Kirjastus.
Iso Peurajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,3 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Keihäsjärven lähialueeseen (35.351) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 110,2 metriä mpy.
Aulis J. Alanen

Aulis Johannes Alanen (2. toukokuuta 1906 Isojoki – 2. lokakuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen historioitsija.

Henkilöhistoria

Alanen tuli ylioppilaaksi 1924, valmistui filosofian kandidaatiksi 1927 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1935. Hän toimi Seinäjoen yhteislyseon opettajana vuodesta 1932. Suomalaisen Normaalilyseon (Helsingin Normaalilyseo) historian, yhteiskuntaopin ja kansantalouden yliopettaja Alanen oli 1947–1951, Yhteiskunnallisen korkeakoulun historian professori 1955–1972 ja Tampereen yliopiston Suomen historian professori vuodesta 1966. Alanen tutki erityisesti talous- ja sosiaalihistorian aiheita. Hän on myös kirjoittanut Santeri Alkion ja Hannes Gebhardin elämäkerrat.
Alanen kuului entisten IKL:n johtohenkilöiden vuonna 1953 perustaman Suomen 1920–1940-luvun historian säätiön hallitukseen.
Alasen puoliso vuodesta 1932 oli Irma Inkeri Viramo. Aulis J. Alasen veli oli teologian professori Yrjö J. E. Alanen ja isä kirkkoherra ja kirjailija Yrjö Alanen. Hänen poikansa taas on entinen Helsingin apulaiskaupunginjohtaja, Asuntohallituksen pääjohtaja ja Suomen Kuntaliiton toimitusjohtaja Jussi-Pekka Alanen.
Marie Kinsky von Wchinitz und Tettau

Marie Kinsky von Wchinitz und Tettau on Liechtensteinin ruhtinatar. Hän syntyi Prahassa, Tšekkoslovakiassa 14. huhtikuuta 1940 neljäntenä kreivi Ferdinand Carl Kinsky von Wchinitz und Tettaun ja kreivitär Henrietten seitsemästä lapsesta. Monien muiden saksalaisten perheiden tavoin Kinsky von Wchinitz und Tettaun kreiviperhekin karkotettiin 1945 Tšekkoslovakiasta, ja perhe pakeni Saksaan.
Ensimmäiset kouluvuotensa (1946–50) Marie opiskeli Ering am Innin peruskoulussa, jonka jälkeen hän siirtyi kahdeksaksi vuodeksi Württembergin nunnaluostarin sisäoppilaitokseen. 1957 hän matkusti Englantiin opiskelemaan englannin kieltä. Oltuaan sen jälkeen lyhyen aikaa Pariisissa vahvistamassa ranskan osaamistaan kreivitär Marie toimi mainospiirtäjänä Saksan Dachaussa, kunnes meni kihloihin 1965 Liechtenstein kruununprinssin Hans Adamin kanssa, jolloin hän muutti pieneen ruhtinaskuntaan Alpeille.
1989 Marien appi, ruhtinas Franz Josef II kuoli, Marien miehestä tuli ruhtinas Hans Adam II ja Mariesta ruhtinatar.
Ruhtinatar Marie toimii mm. Liechtensteinin Punaisen Ristin puheenjohtajana. Hän on myös kiinnostunut taiteesta ja kulttuurista. Ruhtinatar Mariella ja ruhtinas Hans Adam II:lla on neljä lasta, joista vanhin, Alois, on ruhtinaskunnan tuleva hallitsija.
Päättiäislammi

Maantietoa

Lampi sijaitsee Räyskälästä kaakkoon jatkuvan harjujakson varressa Lukkolanmaalla olevassa jyrkkäreunaisen painauman pohjalla. Sijaintinsa perusteella se on todennäköisesti suppa. Lammen pinta-ala on 2,8 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Tervajoen valuma-alueeseen, johon Loppijärven valuma-alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 132,0 metriä mpy., mutta sillä ei ole laskujokea.
Muriel Robb

Muriel Robb (13. toukokuuta 1878 Newcastle upon Tyne, Englanti – 12. helmikuuta 1907) oli brittiläinen naistennispelaaja. Hänet muistetaan parhaiten Wimbledonin naisten kaksinpelin mestaruudesta 1902, jolloin hän voitti Charlotte Cooper Sterryn loppuottelussa lukemin 7–5, 6–1.
Théo Sarapo

Lapsuus ja nuoruus

Theophanis Lamboukas syntyi kreikkalaiskatoliseen perheeseen. Hänen kampaajaisänsä asettui asumaan Pariisin esikaupunkialueelle. Nuori Theophanis aloitti laulamisen varhain ja osallistui 18-vuotiaana laulukilpailuun. Hän kävi kauppakorkeakoulun ja työskenteli isänsä kampaamossa. Vuonna 1956 hän suoritti varusmiespalveluksen, ja meni kolmeksitoista kuukaudeksi Algeriaan.

Edith Piaf

Palattuaan Pariisiin hän vietti iltojaan Edith Piafin luona ja kävi hänen luonaan sairaalassa. Piaf huomasi Sarapon kyvyt ja rupesi kouluttamaan tätä laulajaksi ja esiintyjäksi. 9. lokakuuta 1962 Sarapo meni naimisiin häntä parikymmentä vuotta vanhemman ja vakavasti sairaan laulajan, Edith Piafin kanssa. Heillä oli kirkkohäät Pariisissa, kreikkalaiskatolisessa kirkossa.
Sarapo lauloi Piafin kanssa paljon duettoja, joista tunnetuin ehkä Michel Emerin laulu nimeltä "A quoi ca sert l'amour".
Piafin kuoleman jälkeen hän ei laulanut pitkään aikaan.

Kuolema

Sarapo kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1970 vain 34-vuotiaana. Hänet haudattiin vaimonsa Edith Piafin viereen Père-Lachaisen hautausmaalle Pariisiin.