google/wiki40b huggingface dataset:
Tennesin kalliopiirrokset

Kalliopiirrokset

Kalliopiirrokset, joita on yhteensä noin 60, ovat jakaantuneet kolmeen kuvakenttään: Bukkhammaren, Gråbergan ja Kirkely (J-M Gjerde mainitsee neljännen kuvakentän ). Piirtämisaikana kalliot olivat ilmeisesti merenrantaa, mutta nykyään ne sijaitsevat noin 20 metriä merenpinnan yläpuolella. Tämä on seurausta Pohjois-Norjassa vallitsevasta jääkauden jälkeisestä maankohoamisesta.

Bukkhammaren

Vanhimmat kuviot, jotka on ajoitettu 4 600 eaa., löytyvät Bukkhammarenilta. Kuvakentässä on vain kuusi kuviota, joista viisi esittää hirveä. Hirvet katsovat kaikki vasemmalle ja suurin niistä on 1,1 metriä pitkä. Kuudetta kuviota ei olla vielä tunnistettu.

Kirkely

Kirkelyn kuvakentässä on 40 kuviota, jotka ajoitetaan 2 700 eaa., jotka esittävät sekä meren että maan eläimiä, mikä on Norjassa harvinasta. Kuvioista 13 esittävät pyöriäisiä, 14 hirviä tai peuroja, yksi käärmettä ja kaksi venekuntaa, joissa on ihmisiä. Yksi uhrikuppi lienee maanviljelijän tekemä. Suurin kuvio on peura, jonka pituus on 1,2 metriä.
Erikoisuutena on mainittava peura, joka on piirretty uimaan vedessä. Kuvakenttä onkin ollut osittain meren tuoman rantahiekan peitossa. Kentän alemmat kuviot ovat saattaneet olla meriveden huuhomia, koska niissä on huomattu aallokon aiheuttamaa eroosiota. Kentän ylemmissä kuvioissa ei eroosiota ole havaittu.

Gråbergan

Nuorimmassa kuvakentässäon 19 kuviota, jotka ajoitetaan 2 600 eaa.. Kuvakentässä on kaksi ihmishahmoa ja 17 eläinkuviota, jotka ovat alle 20 senttimetriä. Eläimet on sijoitettu kuvakenttään niin, että metsäeläimet ovat kauempana merestä ja vaeltelevat eläimet lähellä merta. Kuvastossa esiintyy karhu, hirvi ja peura.

Sijainti

Tennesiin pääsee vain autolla, jolla kuluu noin puoli tuntia E8- ja E6-teiden risteyksestä tai kaksi tuntia Tromsøstä. Balsfjordin kirkko toimii piirroksille vievän 2,5 kilometrisen polun lähtöpaikkana.

Tutkimukset

Tennesin kalliopiirrokset olivat Norjassa, ja yleensäkin skandinaviassa, enimmäiset löydetyt kalliopiirrokset, jotka olivat metsästystä harjoittavien ryhmien tekemiä. Niistä ilmoitti professori Martin Vahl Kööpenhaminan yliopistosta matkaltaan vuonna 1794. Piirrokset kuitenkin unohtuivat vuoteen 1913 asti, jolloin Kööpenhaminan yliopiston työntekijä huomasi asian Vahlin jälkeensä jättämistä papereista. Tuolloin kalliopiirrokset alkoivat kiinnostaa tieteentekijöitä ja kuultuaan asiasta Gustaf Hallström matkusti Balsfjordiin dokumentoimaan piirrokset. Paikalliset asukkaat ohjasivat Hallströmin Bukkhammarenin kuvakentälle, jonka Vahl oli aikaisemmin löytänyt. Kuviot dokumentoitiin ja muutaman sadan metrin päässä Gråberganissa he löysivät lisää kuvioita.
Vuonna 1938 papin vaimo näytti Balsfjordin pappilassa ompeluseurojen yhteydessä kuvia löydetyistä piirroksista. Naapuri Tordis Larsen innostui piirroksista niin, että etsi ja löysi omalta maatilaltaan vielä Kirkelyn kuvakentän.
Olandin kihlakunta

Olandin kihlakunta (ruots. Olands härad) oli kihlakunta Uppsalan läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 1 245,24 neliökilometriä ja asukasluku 19 313 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Stavby, Tuna, Ekeby, Skäfthammar, Alunda, Morkarla, Dannemora, Film, Tegelsmora, Österlövsta ja Hållnäs.
Kihlakunnan tuolloisista kunnista Stavby ja Tuna kuuluvat nykyään Uppsalan kuntaan, Tegelsmora, Österlövsta ja Hållnäs Tierpin kuntaan ja muut Östhammarin kuntaan.
Otto Kittel

Otto "Bruno" Kittel (21. helmikuuta 1917 – 14. helmikuuta 1945) oli saksalainen Luftwaffen  hävittäjälentäjä sekä hävittäjä-ässä Toisessa maailmansodassa. Hänellä oli neljänneksi eniten ilmavoittoja koko maailman sotahistoriassa näihin päiviin asti, sillä niitä oli 267 kappaletta. Kittel sai 230 pudotusta saatuaan sotilasansiomerkkinä rautaristin ritariristin tammenlehvillä sekä miekoilla. Kittelin pudotussuhde oli 2.18.
Yliluutnantti Otto Kittel taisteli sekä Messerschmitt Bf 109  -hävittäjäkoneilla että Focke-Wulf Fw 190 -tyypin koneilla itärintamalla, jossa keräsi kaikki taisteluvoittonsa. Kittel palveli ainoastaan JG 54 "Grünherz" (suom. Vihersydän) -hävittäjäyksikössä, aina Latviassa tapahtuneeseen kaatumiseensa saakka. Hän ehti lentää 583 taistelulentoa ja tulla kahdesti alas ammutuksi, sekä viettää lyhyen ajan sotavankeudessa. Kittel kaatui ilmataistelun aikana, kun sai Iljushin Il-2:n taka-ampujan lähettämistä luodeista kuolettavan osuman.
Simon Beresford-Wylie

Simon Piers Dawnay Beresford-Wylie (s. 18. toukokuuta 1958 Iso-Britannia) oli Nokian johtokunnan jäsen ja Networks-toimialaryhmän johtaja 1. helmikuuta 2005 – 31. lokakuuta 2009. Lisäksi hän toimi Nokia Siemens Networksin toimitusjohtajana ja johtoryhmän jäsenenä. Syyskuussa 2009 tiedotettiin, että Beresford-Wylie jättää NSN:n ja Nokian ja uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin intialainen Rajeev Suri. Beresford-Wylie oli ollut Nokian palveluksessa vuodesta 1998. Hän on Australian ja Britannian kansalainen. Vain kaksi kuukautta NSN:n eroilmoituksen jälkeen marraskuun 2009 alussa uutisoitiin, että Beresford-Wylie aloittaa luxemburgilaiseen energiateollisuuden mittausteknologiayhtiö Elsterin toimitusjohtajana. Vuonna 2012 hän siirtyi kokonaan Vitec Groupin palvelukseen. 
Beresford-Wyliellä on Bachelor of Arts -tutkinto Australian kansallisesta yliopistosta (talousmaantiede ja historia). Beresford-Wylie toimi ennen Nokia-uraansa australialaisen verkko-operaattori Telstran palveluksessa. Nokialla Beresford-Wylie toimi aikaisemmin vastaten muun muassa Nokian Intian-toiminnoista ja verkkoliiketoiminnasta Aasiassa vuodesta 2003. Vuosina 1982-1989 Beresford-Wylie oli Australian liittovaltion palveluksessa eri johtotehtävissä. Beresford-Wylie on myös Vitec Groupin hallituksen jäsen.
Beresford-Wylie on naimisissa ja heillä on kaksi lasta, Edward ja Guy. Vapaa-ajallaan hän nauttii matkustelemisesta ja taiteen, antiikin ja postimerkkien keräilemisestä; hänen keräilykohteenaan on Penny Black, maailman ensimmäinen postimerkki.
Trubaduuri

Keskiajan trubaduurit

Trubaduuri oli sydänkeskiajan Etelä-Ranskassa henkilö, joka sanoitti, sävelsi ja esitti ritariromantiikkaa heijastavia lauluja lähinnä oksitaanin kielellä. Perinne syntyi 1000-luvun aikana ja hiipui pois 1200-luvulla. Trubaduurilyriikan vakioteemoja oli naimisissa olevan aatelisnaisen ja köyhän laulajan tai ritarin välinen ”hovillinen” rakkaus.
Varhaisimpiin nimeltään tunnettuihin trubaduureihin kuuluvat muun muassa Guillaume d'Aquitaine (1071–1127) ja Berenguier de Palou (1000- ja 1100-lukujen vaihteessa). Trubaduureja tunnetaan nimeltä useita satoja, mutta musiikkia on säilynyt ainoastaan noin neljältäkymmeneltä – ja useimmilta näistäkin vain hyvin vähäisiä näytteitä.
Trubaduureihin verrataan usein ranskaksi laulaneita truveereja ja saksankielisiä minnelaulajia.

Nykyajan trubaduurit

Monet trubaduurit esittävät folkmusiikkia, jolloin on käytetty myös nimitystä folkmuusikko. Trubaduurit voivat esittää mitä tahansa musiikkityyliä, sekä lainakappaleina että omana tuotantonaan. Lisäksi trubaduurimuusikot voivat esiintyä välillä yksin, välillä taas kokoonpanon riveissä. 
Trubaduurien määrä on 2010-luvulla Suomessa kasvanut viimeisten kymmenen vuoden ajan.
Nykyaikana on järjestetty jopa keskiaikaan liittyviä tapahtumia, jolloin saatetaan kutsua trubaduuri esiintymään, mutta on myös muitakin esiintyjiä kuten rock- ja iskelmäartisteja sekä kansanmusiikkiyhtyeitä.
Nykyajan tunnettuihin trubaduureihin kuuluvat muun muassa Lembit Tolga, Magnus Gräsbeck, Kapa Ahonen, Vladimir Vysotski ja Pekka Laukkarinen.
Huugo Nyberg

Huugo Henrik Nyberg (16. lokakuuta 1873 Laukaa  – 8. syyskuuta 1935 Helsinki) oli pappi ja toimittaja, joka nimitettiin Suomen ensimmäiseksi kuuromykkien matkapapiksi yhdessä Jalmari Vesenterän kanssa.

Henkilöhistoria

Huugo Nybergin vanhemmat olivat kauppias Henrik Wilhem Nyberg ja Leena Sofia Puranen ja puoliso vuodesta 1901 Helmi Amanda Länkelä (k. 1935). Nyberg tuli ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1893, suoritti teologian erotutkinnon 1897 ja vihittiin papiksi 1898. Valmistuttuaan Nyberg työskenteli ylimääräisenä pappina Mikkelissä ja Ristiinassa, kuuromykkien pappina hän toimi vuodesta 1908 aina kuolemaansa saakka. Nyberg toimitti Kuuromykkäin Lehteä vuodesta 1916 ja Tidskrift för Dövstumma -lehteä vuodesta 1925. Hän toimi myös Kuuromykkäin liiton johdossa, NMKY:n sekakuoron johtajana yli 30 vuotta ja sävelsi hengellisiä lauluja. Rovastin arvonimen Nyberg sai vuonna 1930.
Siinainvuori

Siinainvuori Raamatussa

Raamatun Toisessa Mooseksen kirjassa Siinainvuori mainitaan paikkana, jossa Jumala israelilaisten erämaavaelluksen aikana ilmestyi Moosekselle kansan ollessa leiritytyneenä vuoren juurelle. Tällöin alkoi jylistä ja salamoida, ja koko vuori peittyi savuun. Samassa yhteydessä Jumala Raamatun mukaan myös antoi kymmenen käskyä.  Vuoren on myös uskottu oleva sama paikka, jossa Jumala oli jo aikaisemmin ilmestynyt Moosekselle palavassa pensaassa.
Siinainvuorta kunnioittavat pyhänä paikkana sekä juutalaiset että kristityt ja myös muslimit. Vuoren huipulla on punaisesta graniitista rakennettu Mooseksen kappeli ja sen vierellä moskeija.
Tutkijat ovat kuitenkin asettaneet kyseenalaiseksi, tarkoitetaanko Raamatussa Siinainvuorella samaa vuorta, joka nykyisin tunnetaan tällä nimellä. Osassa juutalaisessa perinteessä Siinainvuoren on usein katsottu sijainneen sen sijaan Arabian niemimaalla, ja esimerkiksi Josefuksen mukaan se sijaitsi Midianin maassa. Myös Uuden testamentin Galatalaiskirjeessä mainitaan Siinain vuoren sijainneen Arabiassa. Tällä perusteella on esitetty, että Raamatun tarkoittama Siinain vuori olisi Jabal al Lawz (arabiaksi: جبل اللوز‎) nykyisen Saudi-Arabian pohjoisosassa.  Käsityksen tueksi on esitetty monia seikkoja.
Niinpä Raamatun kertomus Siinainvuorten tapahtumista muistuttaa kuvausta tulivuorenpurkauksesta. Siinain niemimaalla ei kuitenkaan ole yhtään tulivuorta, mutta Arabian niemimaan pohjoisosissa sellaisia on useita.
Palavan pensaan ihmeen kerrotaan Raamatussakin tapahtuneen Midianin maassa, jonka on katsottu sijaitsevan Arabian niemimaan luoteisosassa nykyisen Saudi Arabian alueella. Lisäksi "Kaislameren", joka Raamatun mukaan jakautui kahtia niin, että israelilaiset saattoivat kulkea sen pohjaa pitkin, on yleisesti tulkittu tarkoittavan Punaisenmeren Suezinlahtea. Siellä ei tästä nimestä huolimatta kuitenkaan kasva kaisloja. Jos Siinainvuori sijaitsikin Arabian niemimaalla, israelilaisten pakoreitin voidaan johdonmukaisesti olettaa kulkeneen sen sijaan Akabanlahden poikki.
Isopuusirkku

Koko ja ulkonäkö

Isopuusirkku on suhteellisen suurikokoinen tangaralaji. Sen paino on noin 18 grammaa. Lajilla on suuri ja voimakas nokka, joka on tyven kohdalta paksu. Ylänokka kaartuu selvästi alaspäin. Molempien sukupuolten höyhenys on pääosin oliivinvihreä. Sukupuolet erottaa kuitenkin helposti, sillä koiraan pää, kaulus ja olkapäät ovat useiden sulkasatojen takia mustat.

Levinneisyys ja elinympäristö

Isopuusirkku on kolmentoista muun darwininsirkun tavoin endeeminen laji Ecuadorin Galápagossaarilla. Se on kuitenkin levinnyt usealle saarelle. Sitä tavataan nykyään Isabelan, Fernandina, Santa Cruzin, Santiagon, Santa Fén, Floreanan, Marchenan ja Pintan saarilla. Aiemmin se eli myös Pinzónilla ja Rábidalla, mutta on nyt ilmeisesti hävinnyt niiltä. Levinneisyysalue kattaa noin 7 100 neliökilometriä. Se on paikoin harvinainen, mutta ei uhanalainen.
Isopuusirkun pääasiallista elinympäristöä ovat 300–700 metrin korkeudessa kasvavat kosteat, ainavihannat metsät. Sitä tavataan myös alankomailla, joilla valtakasveja ovat ajoittain lehtensä varistavat lehtipuut, pensaikot ja kaktukset.

Elintavat

Isopuusirkun pääravintoa ovat selkärangattomat, kuten hyönteiset ja niiden toukat. Isopuusirkku etsii niitä lehtien alta ja kuolleista oksista. Se murskaa saaliinsa vahvalla ja käyrällä nokallaan. Sille kelpaavat etenkin kuivalla kaudella myös hedelmät. Pesintäkausi on yleensä kuumana ja kosteana kautena, jolloin ravintoa on runsaiten. Isopuusirkut voivat muodostaa kumppaninsa kanssa elinikäisen parisiteen, mutta voivat myös vaihtaa puolisoaan tai lisääntyä useamman kumppanin kanssa samanaikaisesti. Pesivät pariskunnat pitävät hallussaan pientä reviiriä. Reviirilleen ne rakentavat pienen, kupolinmuotoisen pesän, jonka sivulla on sisäänpääsyreikä. Yhdessä poikueessa on tavallisesti noin kolme munaa, joita naaras hautoo noin 12 vuorokautta. Poikaset jättävät pesän noin kahden viikon kuluttua kuoriutumisesta. Pesässä olevat poikaset ja nuoret linnut voivat joutua niitä usein saalistavan suopöllön saaliiksi. Aikuisia yksilöitä saalistavat silloin tällöin myös galapagosinhiirihaukka ja galapagosinkyyryhaikara.
Uolevi Raade

Elämäkerta

Uolevi Raateen vanhemmat olivat vaatimattomista oloista noussut Turun hovioikeuden varapresidentti Kaarle Raade (ent. Randell) ja vanhaan turkulaiseen Wittfoothin kauppiassukuun kuulunut taidemaalari Agnes Wittfooth. Uolevi Raade kirjoitti ylioppilaaksi Turun lyseosta. Hän valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1935 ja diplomiekonomiksi Åbo Akademista 1942. Opiskeluaikanaan hän oli yksi Polyteknikkojen ilmailukerhon perustajista. Talvisodassa hän toimi hävittäjälentäjänä, mutta hänet siirrettiin pian sotateollisuuden palvelukseen.
Raade aloitti työuransa teollisuuden palveluksessa 1937–1942 (mm. Oy Lokomo Ab) ja siirtyi 1945 kauppa- ja teollisuusministeriöön teollisuusosaston ylijohtajaksi. Tässä roolissaan hän oli mukana SOTEVAn työssä, joka vastasi sotakorvaustuotannosta. Raateen sanotaan jopa laatineen ne tarkat suuntaviivat ja aikataulut, joiden mukaan koko sotakorvausprojekti sitten toteutui.
Raade oli perustamassa kansallista öljynjalostusta käyttäen Italian öljyteollisuutta mallina. Hän johti Neste Oy:tä alusta alkaen. Hänet nimitettiin ylijohtajan paikalta Nesteen toimitusjohtajaksi vuonna 1955. Yhtiön Naantalin jalostamon toiminta käynnistyi pari vuotta myöhemmin.
Raateen vahvana työparina Nesteen luomisessa oli ensin pääministeri, vuodesta 1956 alkaen presidentti Urho Kekkonen. Kekkonen painosti poliitikot yhteisen hankkeen taakse, Raade puolestaan hoiti teollisuusyhteydet niin kotimaassa kuin ulkomaillakin. Neste oli alusta saakka hyvin kansainvälinen yritys. Sen tekniikka tuli pääosin USA:sta, raaka-aine Neuvostoliitosta ja rahat rakentamiseen muun muassa Ranskasta. Neste Oy:ssä tapahtuneen työnsä ohella vuorineuvos Raade toimi teollisuuden keskusliittojen, neuvottelukuntien ja 37:n yhtiön johtokuntien ja hallitusten jäsenenä tai puheenjohtajana.
Raade toimi Nesteen johdossa vuoden 1979 loppuun saakka. Hän oli myös Neste Oy:n johtokunnan puheenjohtaja 1959–1979. Hän rakensi Nesteestä Suomen suurimman yhtiön.
Raateen viimeisinä vuosina Neste tilasi Saksasta Suomen siihen asti tehokkaimman meripelastusaluksen, joka luovutettiin Suomen Meripelastusseuran käyttöön. Raateen roolista sen hankkimisessa on erilaisia tarinoita. Aluksen nimeksi ehdotettiin "Uolevi Raadetta", mutta siitä tuli Ossi Barck yhtiön ensimmäisen ja pitkäaikaisimman lippukapteenin mukaan. Raateen aikana rakennettiin myös Espoon Keilaniemeen Nesteen uusi pääkonttori, jonka suunnittelua Raade halusi valvoa yksityiskohtia myöten. Vuonna 1976 valmistunut korkea tornitalo sai kansan suussa lempinimen ”Raaden hammas”.
Raade sai vuorineuvoksen arvonimen 1962. Hänet kutsuttiin Teknillisten Tieteiden Akatemian kunniajäseneksi 1977. Hän oli ensimmäisiä laajalti maailmalla mainetta keränneitä suomalaisia yritysjohtajia ja vaikuttajia. New York Post esitteli vuonna 1971 kuvan kera kullatuin hanoin varustettua kylpyhuonetta ja risti hänet pohjolan öljyšeikiksi. Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -palkinnon hän sai 1981.
Uolevi Raade haudattiin Naantalin kirkkomaahan.
Jokilaakson koulu (Lieto)

Jokilaakson koulu on Liedon keskustassa sijaitseva Liedon suurin ala-aste. Koulu oli aiemmin nimeltään Kirkonkulman koulu. Vuonna 2015 siihen yhdistettiin Tapulikujan koulu, ja koulu sai uuden nimen.
Sen oppilasmäärä lukukaudella 2007–2008 oli 407 oppilasta. Opettajia koulusta löytyy 24. Koulussa on mahdollisuus opiskella musiikkipainotetusti kolmannelta luokalta lähtien. Kouluun liittyy myös Kisakallion korttelikoulu. Kaikki Liedon kunnassa järjestettävä starttiluokanopetus sekä maahanmuuttajien opetus (Mamu) alkaa Jokilaaksosta.

Laajennus ja kunnostus

Kirkonkulman koulussa aloitettiin peruskorjaus ja laajennusosan rakentaminen lukuvuoden 2005–2006 alussa. Sen oli tarkoitus valmistua lukuvuoden 2006–2007 alussa, mutta vanhan osan yllättävän huono kunto sekä ankara talvi johtivat kunnostuksen pitenemiseen. Koulu valmistui keväällä 2006. Uudessa osassa sijaitsee teknisen työn, tekstiilityön sekä musiikin opiskelutilat.
Sept-Îles

Maantiede

Sept-Îlesin kaupunki sijaitsee Saint Lawrencen lahden pohjoisrannalla Sainte-Marquerite- ja Moisiejokien välisellä alueella syvävetisen lahden rannalla, lahden rannalla olevien seitsemän saaren suojassa. Lahti muodostaa kaupungin edustalle luonnonmuovaaman syväsataman, jonka pinta-ala on 45 neliökilometriä. Satama-alue lukeutuu Kanadan tärkeimpiin.

Historia ja talous

Alueen ensimmäiset asukkaat olivat Montagnaisin innukansaa, jotka kutsuivat paikkaa nimellä Uashat (Suuri Lahti). Virallisesti alueen löysi ranskalainen tutkimusmatkailija Jacques Cartier vuonna 1535. Hän antoi saaristolle nimen Ysles Rondes, Pyöreät saaret. Hän ei kuitenkaan ollut ensimmäinen eurooppalainen alueella, sillä he tapasivat baskikalastajia jotka saapuivat alueelle joka vuosi harjoittamaan kalastusta ja valaanpyyntiä.
Varhainen kaupankäynti Sept-Îlesin alueella perustui suurelta osin kalatalouteen sekä turkiskauppaan. Louis Joliet perusti alueelle kauppapaikan 1679, jota seurasi Hudson's Bay Companyn kauppapaikka 1842. Kylä kasvoi vähitellen suuremmaksi yhdyskunnaksi, ja kaupunkiyhteisö siitä tuli 1885. Kaupunkiin ei ollut tuolloin tieyhteyttä, ja ensimmäinen laivalaituri rakennettiin vasta 1908, jolloin läheiseen Clarke Cityyn rakennettu paperiteollisuus synnytti myös työntekijöiden virran kaupungin kautta. Sept-Îlesin kaupunki perustettiin 1951, jolloin vietettiin myös kylän ensimmäisen katolisen messun 300-vuotisjuhlaa.
Nykyinen Sept-Îlesin kaupunki rakennettiin käytännössä muutamassa päivässä Quebec North Shore and Labrador Railwayn rakennustöiden alkaessa 1950. Tämä 575 kilometrin mittainen lähes asumattomaan erämaahan rakennettu malmirautatie yhdisti Sept-Îlesin Scheffervillen pikkukaupunkiin ja sen malmivarantoihin. Iron Ore Company of Canada louhi rautamalmia Scheffervillen ja Wabush Laken esiintymistä ja kuljetti sen rautateitse Sept-Îlesin satamaan, josta malmi laivattiin markkinoille. Tuohon aikaan Sept-Îles oli tonnimäärillä mitattuna Kanadan toiseksi suurin syväsatama heti Vancouverin jälkeen. Rautatien ja sataman rakentaminen aiheutti nopean väestönkasvun: vuonna 1951 asukkaita oli 2 000, 1961 14 000, ja vuoteen 1981 mennessä väkiluku oli kivunnut 31 000 asukkaaseen.
Rautamalmin maailmanmarkkinahinnan aleneminen on kuitenkin johtanut kaupungin väkiluvun laskuun. 1990-luvun alussa kaupunkiin rakennettiin Aluminerie Alouetten alumiininsulatto. Tehtaan rakentaminen alkoi 1989 ja toiminta käynnistyi 1992. Laajennusrakennus aloitettiin 2003.
Vuonna 2002 Sept-Îlesin kaupunkiin liitettiin myös läheiset kylät Gallix ja Moisie.
Litulaukka

Ulkonäkö ja koko

Litulaukka kasvaa 20–100 cm korkeaksi. Sen kolmion- tai sydämenmuotoiset lehdet ovat 10 cm pitkät ja 2–6 cm leveät. Se voi talvehtia ruusukkeena. Keväällä puhkeavat valkeat kukat ovat halkaisijaltaan 8–15 mm ja tiiviinä kukintona. Terälehtiä on ristikukkaiskasvien tapaan neljä.

Levinneisyys

Litulaukkaa tavataan Länsi- ja Keski-Euroopassa Espanjaa ja Portugalia lukuun ottamatta. Pohjoismaissa sitä kasvaa paikoin rannikoilla ja yleisemmin Ruotsin eteläosassa. Suomessa se on melko yleinen Ahvenanmaalla sekä Turun ja Helsingin seuduilla. Yksittäisiä havaintoja on muualta Etelä- ja Keski-Suomesta Ouluun saakka.

Litulaukka on kulttuurikasvi

Litulaukka on kasvanut luonnonvaraisena eteläisimmässä Suomessa, mutta sitä on käytetty rohdoskasvina, ja niin se on levinnyt paikoin kiusaksi asti. Valkosipulimaisen maun vuoksi kasvia on käytetty mausteena ainakin Venäjän eteläisissä osissa, ja Euroopan kasvissyöjät ovat tutkineet sen viljelyäkin. Myös eroosion estämiseen on kasvia kokeiltu. Yhdysvalloissa litulaukasta on vieraslajina ongelmia, koska sillä ei juuri ole luontaisia vihollisia ja se on jopa myrkyllinen eräiden perhosten nuoruusasteille.
Kesälahden vaakuna

Kesälahden vaakuna oli Kesälahden kunnan tunnus ja puhuva vaakuna. Aiheen kukat viittaavat kesään ja kärki lahteen.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä hopeinen aaltokoroinen kärki, jossa kolme viisilehtistä punaista kukkaa asetettuina 1 + 2”. Vaakunan on suunnitellut Heikki Paaer, ja Kesälahden kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 30. syyskuuta 1955. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 3. helmikuuta 1956.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2013 Kesälahden liityttyä Kiteen kaupunkiin.
Lassi Toivola

Lassi Toivola (s. 13. helmikuuta 1931) on suomalainen painituomari. Viisissä kesäolympialaisissa ja kymmenissä MM- ja EM-kilpailuissa tuomaroinut Toivola nimettiin FILA:n kansainväliseen painin Hall of Fameen sen historian toisena tuomarina ja ensimmäisenä suomalaisena yhdessä Kustaa Pihlajamäen kanssa vuonna 2005.

Ura

Toivola tuomaroi viisissä kesäolympialaisissa: Münchenissä 1972, Moskovassa 1980, Los Angelesissa 1984, Soulissa 1988 ja Barcelonassa 1992. Hän oli ollut vuoden 1952 Helsingin olympiakisoissa – silloin painikilpailujen toimitsijana. Hän toimi tuomarina myös kymmenissä muissa kansainvälisissä arvoturnauksissa vuosina 1969–1992. Toivola nimettiin FILA:n kansainväliseen painin hall of fameen sen historian toisena tuomarina ja ensimmäisenä suomalaisena yhdessä Kustaa Pihlajamäen kanssa vuonna 2005. Vuonna 2007 hänelle myönnettiin Unkarin painiliiton ansioristi. Vuonna 2011 Toivolalle myönnettiin Liikuntakulttuurin ja urheilun kultainen ansioristi.

Suku

Toivolan Erkki-veli ja Karri-poika ovat myös toimineet painituomareina. Hänen isänsä Aleksanteri Toivola saavutti kreikkalais-roomalaisen painin olympiahopeaa Pariisin kesäolympialaisissa 1924 ja oli Viipurin Voimailijat -urheiluseuran perustajajäseniä. Aleksanteri Toivolan neljä veljeä ja Lassin ja Erkin kaksi veljeä harrastivat painia. Lassin sisko Sirpa Konttila voitti jousiammunnan maailmanmestaruuden. Maratonjuoksija Jukka Toivola oli Aleksanteri Toivolan veljen pojanpoika.