google/wiki40b huggingface dataset:
Virnamäki (Turku)

Virnamäki on rautakautinen lehtomainen muinaisjäännösalue Turussa. Virnamäeltä tunnetaan polttokenttäkalmisto ja rautakautinen asuinpaikka. Alueella sijaitsee myös useita kuppikiviä. Virnamäki muodostaa ainakin 250 m:n pituisen löytöalueen, joka edustaa myös Aurajokivarren kulttuurimaisemaa.
Savannikuhankeittäjä

Levinneisyys

Savannikuhankeittäjää tavataan Burundissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Keniassa, Ruandassa, Tansaniassa ja Ugandassa. Lajia on kuvattu laajalla levinneeksi ja melko yleiseksi. Sen kannankehitys on vakaa ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Verner Forsten

Toiminta Suomessa

Porissa syntynyt Forsten työskenteli postinkantajana ja oli kotikaupungissaan jo 1900-luvun alkuvuosina mukana sosialidemokraattisen työväenliikkeen toiminnassa. Samalla hän tutustui Poriin vuonna 1906 muuttaneeseen Aino Rainioon, jonka kanssa Forsten avioitui 1909. Vuoden 1918 sisällissodan aikana hän oli yksi Porin punakaartin johtohahmoista, hoitaen kaupungin postikomissaarin tehtävää. Sodan loppuvaiheessa valkoiset vangitsivat ja teloittivat muun muassa Aino Forstenin veljen Jussi Rainion, mutta Forstenin pariskunta lähti usean sadan muun Porin punakaartilaisen tavoin pakomatkalle kohti itää. Valkoisten etsintäkuuluttamat Verner ja Aino Forsten onnistuivat pääsemään rajan yli Neuvosto-Venäjälle, jossa he heinäkuussa 1918 asettuivat Pietariin.

Aika Neuvostoliitossa

Neuvosto-Venäjälle paettuaan Verner Forsten kuului Pietarin suomalaispakolaisten johtokomiteaan ja elokuussa 1918 hän oli Moskovassa järjestetyn SKP:n perustavan kokouksen sihteeri. Myös Aino Forsten oli mukana kokouksessa ja hän toimi myöhemmin Pietarissa puolueen keskuskomitean kirjanpitäjänä kahden vuoden ajan. Helmikuussa 1919 molemmat olivat allekirjoittajina SKP:n julkaisemassa vallankumouksellisessa manifestissa, joka oli osoitettu Suomen eduskunnalle.
Vuonna 1920 pariskunta sai työmääräyksen Neuvosto-Karjalaan, jonne Verner Forsten nimitettiin aluksi Karjalan työkansan kommuunin valistusneuvoston johtajaksi. Vuodesta 1923 lähtien hän toimi Karjalan ASNT:n valistusasiain kansankomissariaatin suomenkielisen osaston johtajana ja oli myös toimeenpanevan keskuskomitean jäsen sekä Uhtuan piirin neuvostojen toimeenpanevan komitean jäsen. Myöhemmin Forsten ylennettiin Karjalan ASNT:n talouskomissaarin sijaiseksi sekä tie- ja postiosaston johtajaksi. Petroskoin kaupunkineuvoston puheenjohtaja hän oli vuodet 1932–1936. Helmikuussa 1935 Forsten valittiin Karjalan edustajana Neuvostoliiton toimeenpanevan keskuskomitean kansallisuuksien neuvostoon. Hänet kuitenkin erotettiin nationalismin vuoksi Neuvostoliiton kommunistisesta puolueesta vielä samana keväänä ja vuotta myöhemmin Forsten joutui jättämään myös Petroskoin kaupunkineuvoston.
1920- ja 1930-lukujen aikana Forsten oli yksi Neuvosto-Karjalan modernisoinnin keskeisistä hahmoista, toimien muun muassa paikallisen vesivoimalan rakennushankkeen alullepanijana ja valvojana. Forsten esiintyy myös vienankarjalaisen kirjailijan Ortjo Stepanovin teoksissa Vako vaolta (1964) ja Sakun Jaakko (1973).

Viimeiset vuodet

Stalinin vainojen aikana Forsten vangittiin 25. heinäkuuta 1937 ja syyskuussa hänet tuomittiin nationalistina kahdeksaksi vuodeksi pakkotyöhän. Aino puolestaan teloitettiin vastavallankumouksellisesta kansankiihkoisesta toiminnasta syytettynä saman vuoden marraskuussa. Verner Forsten oli työleirillä Siperian Krasnojarskissa, mistä hän vapautui heinäkuussa 1946. Viimeiset vuotensa Forsten asui Vienan Kemissa. Verner ja Aino Forsten rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1955.
Sambren ja Meusen armeija

Sambren ja Meusen armeija (ransk. Armée de Sambre-et-Meuse) on tunnetuin Ranskan vallankumoussotien armeijoista. Se muodostettiin 29. kesäkuuta 1794 Ardennien armeijasta, johon liitettiin Moselin armeijan vasen siipi ja Pohjoisen armeijan oikea siipi.  
Yhdistyneenä Reinin ja Moselin armeijaan sitä kutsuttiin myöhemmin Saksan armeijaksi.

Taistelut

Sambren ja Meusen armeija kunnostautui aluksi valloittaen Tournain ja Oostendeen. Menestys jatkui Brysselissä, Maastrichtissa ja Aix-la-Chapellessa. Armeija osallistui Hollannin alueiden miehitykseen. Vuonna 1796 se ylitti Reinin ja kohtasi Itävallan joukot sen sivujoen, Lahnin partaalla.

Komentajat

Sambren ja Meusen armeijan tunnetuimpia komentajia olivat Jean-Baptiste Jourdan ja Jean Victor Marie Moreau. Vuoteen 1796 komentajana oli Pierre Augereau
Bernard Lafayette

Bernard Lafayette Jr. (s. 29. heinäkuuta 1940 Tampa, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kansalaisoikeusaktivisti.
Lafayette oli mukana vuonna 1961 Freedom rides -nimellä tunnetuissa rotuerottelun vastaisissa protesteissa, joissa mustat ja valkoiset aktivistit matkustivat julkisilla linja-autoilla Yhdysvaltain eteläisissä osavaltioissa. Aktivistien kimppuun hyökättiin usein. Montgomeryn kaupungissa Ku Klux Klan hyökkäsi Lafayetten matkaseurueen kimppuun ja pahoinpiteli ihmisiä sairaalakuntoon ja aiheutti heille pysyviä vammoja. Lafayette itse pääsi hyökkääjiä pakoon ehjin nahoin.
Vuonna 1963 Lafayette oli Selman kaupungissa organisoimassa mustien äänioikeuskampanjaa. Hänet pahoinpideltiin samana iltana, jolloin Medgar Evers murhattiin.
Vuonna 1965 Lafayette osallistui mielenosoitusten järjestämiseen muun muassa James Bevelin ja Martin Luther Kingin kanssa. Maaliskuussa toteutetuille Selma–Montgomery-marsseille osallistui enimmillään 25 000 ihmistä. Elokuussa 1965 Yhdysvaltain kongressi hyväksyi uuden lain (Voting Rights Act), jolla mustat saivat täyden äänioikeuden eteläisissä osavaltioissa.
1970-luvulla Lafayette toimi Amerikan evankelisluterilaisen kirkon ylläpitämän Gustavus Adolphus Collegen rauhankasvatusohjelman johtajana Minnesotassa.
Christophe Perrillat

Cup-kilpailut

Perrillat kilpaili maailmancupissa vuosina 2000–2013. Hänen paras saavutuksensa henkilökohtaisessa kilpailussa oli kahdeksas sija yhdistelmäkilpailussa Vancouverissa 17. tammikuuta 2009. Kymmenen parhaan joukkoon Perrillat ylsi kaikkiaan kolme kertaa. Ranskan viestijoukkueissa hän saavutti yhden maailmancup-voiton ja yhteensä neljä palkintopallisijaa.
FIS Marathon Cupissa Perrillat saavutti kaksi osakilpailuvoittoa ja kaikkiaan seitsemän palkintopallisijaa. Voittonsa hän saavutti 14. maaliskuuta 2004 Samedanissa 42 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa ja 14. helmikuuta 2010 Lamoura Mouthessa 76 kilometrin kilpailussa samalla hiihtotavalla.

Arvokilpailut

MM-kilpailuissa Perrillat oli mukana viidesti: Val di Fiemmessä 2003, Oberstdorfissa 2005, Sapporossa 2007, Liberecissä 2009 ja Oslossa 2011. Hänen paras saavutuksensa MM-tasolla oli 15. sija 50 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa vuonna 2005.
Talviolympialaisissa Perrillat kilpaili Salt Lake Cityssä 2002 ja Pragelatossa 2006. Olympialaisissa hän oli parhaimmillaan 24:s 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa vuonna 2006.
1 puhelu tullut

Juoni

Ihmiset alkavat saada matkapuhelimiinsa vastaajaviestejä omasta puhelinnumerostaan, mutta muutaman päivän kuluttua tulevaisuudesta. Viestit kuulostavat siltä, kuin he itse olisivat kuolemassa. Sitten viestien saajille alkaakin tapahtua juuri näin.

Vastaanotto

Film-O-Holicin Aino Harvolan mukaan elokuva on oikeasti pelottava, vaikkakin lähtökohdiltaan epäuskottava.
Sun Myung Moon

Sun Myung Moon (kor. 문선명, alun perin Mun Yong-myeong; 25. helmikuuta 1920 – 3. syyskuuta 2012) oli korealainen uskonnollinen johtaja, joka perusti Yhdistymiskirkon eli moonilaisuuden vuonna 1954. Hän perusti myös The Washington Times -sanomalehden 1982.
Moon syntyi nykyisen Pohjois-Korean alueella. Hänen perheensä oli lähinnä kungfutselainen, mutta kääntyi kristinuskoon Moonin ollessa lapsi. Moon kertoo nähneensä pääsiäisaamuna 1935 ilmestyksen, jossa Jeesus pyysi häntä viimeistelemään tämän aloittaman työn ihmiskunnan pelastamiseksi. Moon opiskeli Soulissa ja Japanissa palaten toisen maailmansodan jälkeen Koreaan.
Pohjois-Korean viranomaiset pidättivät Moonin, joka tuomittiin vuonna 1948 viideksi vuodeksi pakkotyöleirille. Omien sanojensa mukaan hän selvisi hengissä Jumalan suojeluksella. Hänet vapautettiin jo 1950. Vuonna 1954 hän perusti eteläisessä Koreassa Yhdistymiskirkon. Tietyt sosiologit ja uusien uskonnollisten liikkeiden tutkijat ovat väittäneet kirkon perustuvan karismaattiseen johtajuuteen.
Moon meni 1960 naimisiin kolmannen vaimonsa, juuri 17 vuotta täyttäneen Hak Ja Hanin kanssa. Pari sai 14 lasta, joihin Yhdistymiskirkko viittaa ”Todellisina lapsina”. Mooniin ja Haniin puolestaan viitataan ”Todellisina vanhempina”. Moon vieraili Yhdysvalloissa ensimmäistä kertaa 1965 ja muutti sinne asumaan 1971. Moon jäi kiinni täytettyään tuloveroilmoituksia tahallisesti väärin ja sai vuonna 1982 sakon ja vankeusrangaistuksen. 1990-luvulla hän sai maksettavakseen korvauksia Japanissa syyllistyttyään varojenkeruuseen laittomin keinoin. Moonin kuudes poika Young Jin kuoli 1999 pudottuaan ikkunasta. Poliisiraportin mukaan kuolema oli itsemurha, mutta Moon ei hyväksynyt tätä teoriaa.
Sun Myung Moon tapasi Pohjois-Korean johtajan Kim Il-sungin vuonna 1991 liiketoimen merkeissä. Moon kannatti Koreoiden yhdistymistä.
Moon ilmoitti olevansa Messias ja sanoi, että hänen opetuksensa ovat auttaneet Hitleriä ja Stalinia ”uudelleensyntymään uusina persoonina”.

Vastoinkäymisiä

Moon tuomittiin 1980-luvun alussa Yhdysvalloissa vuodeksi vankilaan veropetoksista, ja 1990-luvulla hänen yrityksensä joutuivat vaikeuksiin.
Kirkkoa on epäilty jäsenten hyväksikäytöstä ja aivopesusta. Iso-Britannia määräsi Moonille maahantulokiellon vuoteen 2005 asti. Moon nimesi Yhdysvallat "helvetiksi maan päällä" ja palasi pettyneenä Koreaan.

Onnettomuus

Sun Myung Moon loukkaantui vuonna 2008, kun hänen helikopterinsa syöksyi Etelä-Koreassa vuorelle ja syttyi palamaan. Helikopterissa oli myös Moonin vaimo muiden perheenjäsenten kanssa. Kukaan ei kuollut turmassa.

Sairaus ja kuolema

Elokuun 14. 2012 Moon meni hoitoon Korean Katolisen Yliopiston sairaalaan Souliin sairastettuaan keuhkokuumetta. Seuraavana päivänä ilmoitettiin hänen olevan kuolemansairas ja siirrettiin tehostettuun hoitoon.
31. elokuuta 2012 Moon siirrettiin kotinsa lähellä sijaitsevaan kirkon omistamaan sairaalaan Soulin pohjoispuolelle tärkeiden elinten toiminnan lakattua. Moon kuoli syyskuun 3. päivän 2012 aamuna 92-vuotiaana.
Seamus Mallon

Seamus Mallon (s. 1936, Armagh'n kreivikunta, Pohjois-Irlanti) on nationalistinen pohjoisirlantilainen poliitikko, ja Social Democratic and Labour Partyn jäsen. Vuosina 1999-2001 Durkan toimi Pohjois-Irlannin ensimmäisen ministerin varamiehenä.
Randall Cobb

Nyrkkeilyura

Cobb syntyi Abilenessä Texasissa Norma Gracen lapsena. 19-vuotiaana hänestä tuli potkunyrkkeilijä Joe Frazierin nyrkkeilysalilla Philadelphiassa.
Voitettuaan kaikki yhdeksän potkunyrkkeilyvastustajaansa hän siirtyi nyrkkeilyyn. Cobb voitti nyrkkeilydebyytissään Texasin El Pasossa tyrmäyksellä Pedro Vegan ja sai 13 helppoa voittoa, joiden jälkeen hän pääsi haastamaan mestari Larry Holmesin WBC:n MM-tittelistä. Cobb hävisi ottelun lopulta tuomariäänin 15 erän jälkeen. Moni nyrkkeilyn ystävä pyysi häntä kohtaamaan lujaiskuisen Earnie Shaversin, jonka Cobb voitti ottelun kahdeksannessa erässä tyrmäyksellä. Cobb otteli myös Michael Dokesia vastaan.
Jacques de Savoie-Nemours

Jacques de Savoie-Nemours (12. lokakuuta, 1531 – 15. kesäkuuta, 1585) oli Nemoursin herttua 1533-1585.
Jacques de Savoie-Nemours kunnostautui Lensin ja Metzin piirityksissä 1552-53, Rentyn taistelussa 1554 ja Piemonten sotaretkellä 1555.
Hän oli Guisen herttuasuvun kannattaja ja joutui pakenemaan Savoijiin häntä vastaan suunnatun juonen vuoksi. Palattuaan hän taisteli hugenotteja vastaan menestyksellä. Vuonna 1567 hän sai hovin palaamaan Meauxista Pariisiin. Hän osallistui Saint Denisin taisteluun, protestoi Longjumeaun rauhaa vastaan ja torjui Zweibrückenin kreivin Wolfgangin hyökkäyksen. Viimeiset vuotensa hän omisti taiteelle sekä kirjeiden kirjoittamiselle ja kuoli Annecyssa 1585.
Nemoursin herttuaksi häntä seurasi hänen poikansa Charles-Emmanuel de Savoie-Nemours.
Viron jääpallomaajoukkue

Viron jääpallo ennen toista maailmansotaa

Jääpalloa on pelattu Virossa  vuodesta 1912 alkaen. Vuosina 1916-1935 Virossa pelattiin kansallisia sarjoja. Poikkeuksen teki ainoastaan vuodet 1919 ja 1925. Tänä aikana maassa saatiin mestareita neljästä seurasta: Tallinnan Kalevista vuosina 1916-1918 ja 1920-1921, Narva vuonna 1922, Tarto 1923 ja Tallinnan Sport, joka saavutti mestaruudet vuosina 1924 ja edelleen vuosina 1926-1935 eli yhteensä 11 kertaa.
Ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana Viron jääpallomaajoukkue pelasi kuusi maaottelua Suomen maajoukkuetta vastaan häviten kaikki ottelut, lukemin 0-22, 0-4, 2-5, 0-10, 2-4 ja 3-6.

Neuvostovallan aika

Neuvostoliiton miehitettyä Viron maajoukkuetoiminta lakkasi, vaikkakin Viron neuvostotasavallan joukkue pelasi erinäisiä otteluita.
Tallinnan laivastoasema perusti oman jääpallojoukkueensa nimellä "Baltiflot" eli "Itämeren laivasto". Alun perin joukkue perustettiin vuonna 1941, ja toimintaa jatkettiin maailmansodan jälkeen vuonna 1945. Vuonna 1949 joukkue teki ensiesiintymisensä 
Neuvostoliiton Cupissa. Seuraavana vuonna eli 1950 Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarjan joukkuemäärää lisättiin. Ylimpään Neuvostoliiton sarjaan tallinnanlaisjoukkue osallistui vuosina 1950, 1951, 1952 ja 1954.  Paras saavutus oli vuoden 1951 viides sija pääsarjassa. Neuvostoliiton Cupissa paras tulos oli pääsy neljännesvälieriin kausina 1951 ja 1952.

Uusi itsenäisyys ja mukaan kansainväliseen toimintaan 2000-luvulla

Viron itsenäistyttyä uudelleen oppia haettiin Suomessa ja jääpallon MM-kisoissa maajoukkue debytoi 2003 Arkangelin kisoissa. Vuosien 2014 ja 2015 kisoissa Viro eteni B-sarjan loppuotteluun saakka, mutta hävisi molemmilla kerroilla Latvialle. Vuoden 2016 kisoissa joukkue sijoittui viimeiseksi joukkueen käytettyä edustuskelvotonta pelaajaa. Tämän vuoksi Viron kaikki alkusarjan kolme ottelua tuomittiin Virolle tappioksi numeroin 0-5, ja Viron pelit päättyivät tähän.
COS-B

COS-B oli laukaisuaikanaan uuden Euroopan avaruusjärjestön (ESA) ensimmäinen satelliitti. Se laukaistiin avaruuteen 9. elokuuta 1975. COS-B oli ensimmäinen ESROn (ESAn edeltäjä) ja ESAn tiedesatelliiteista, joka kuljetti vain yhtä tiedelaitetta, joka oli kokonainen gammasäteitä mittaava teleskooppi. Täten se oli ESAn ensimmäinen avaruusteleskooppi.
Satelliitti laukaistiin Delta 2913-kantoraketilla Vandenbergin tukikohdasta Kaliforniasta. Kuten aikanaan oli tapana satelliitin toimintaiäksi oli määritetty vain yksi vuosi. Se kuitenkin toimi 25. huhtikuuta 1982 asti, jolloin sen asennonsäädön trustereiden käytetty typpikaasu loppui. Satelliitti teki vain 30 havaintoa, koska gammapurkaukset ovat harvinaisia.

Muuta

Satelliitti tuhoutui ilmakehässä 18. tammikuuta 1986. Sen seuraajia olivat ESA:n satelliitit EXOSAT, XMM-Newton ja INTEGRAL.
Elmer S. Riggs

Elmer S. Riggs kuvasi Brachiosauruksen ensimmäisenä, vuonna 1903. Hän oli paleontologi, eli luonnontieteilijä. Hän syntyi Trafalgalissa, Yhdysvalloissa vuonna 1869 23. Tammikuuta. Koulutus: Kansasin yliopisto.
Nilkantha

Nilkantha (nepaliksi निलकण्ठ) on kaupunki Nepalin Bagmatin vyöhykkeellä, linnuntietä noin 48 kilometriä Kathmandusta länsiluoteeseen. Kaupunki on perustettu 2014, ja se on 336 067 asukkaan (2011) Dhadingin piirikunnan hallinnollinen keskus. Kaupungin pohjana toimineen Nilkanthan kylä(kehitys)komitean (VDC) alueen väkiluku oli 20 182 (2011). Vuonna 2014 siihen yhdistettiin kolme muuta kyläkomiteaa (VDC): Sunaulabazar, Murali Bhanjyang ja Sangkosh. Uuden kaupungin laskennalliseksi asukasluvuksi tuli 39 578 (2011). Maantieteellisesti laajan ja vuoristoisen Nilkanthan keskuksena toimii Dhadingbesin taajama, joka oli aiemmin Dhadingin piirikunnan keskuskylä.
Gajane

Gajane (ven. Гаянэ) on Aram Hatšaturjanin säveltämä nelinäytöksinen baletti, jonka alkuperäinen versio valmistui 1942. Teosta on uudistettu 1952 ja 1957. Hatšaturjan laati Gajanesta myöhemmin kolme orkesterisarjaa. Teoksen tunnetuin osa on viimeiseen näytökseen sisältyvä Sapelitanssi, joka on tullut suosituksi myös itsenäisenä kappaleena. Baletin juoni sijoittuu Armenian maaseudulle ja kertoo Gajane-nimisestä urheasta maalaisnaisesta.
Hatšaturjan sävelsi Gajanen vuosina 1940–1942 Leningradissa toimineelle Kirovin baletille. Ensiesitys oli Permissä (silloinen Molotov) 9. joulukuuta 1942. Gajanen pohjana toimi Hatšaturjanin muutamaa vuotta aiemmin Jerevanin oopperan tilauksesta säveltämä baletti Onni, jonka ensiesitys oli ollut lokakuussa 1939 Moskovassa. Sapelitanssin ei alkujaan pitänyt kuulua teokseen, mutta Hatšaturjan sävelsi sen viime hetkellä ensi-illan harjoitusten aikana, kun Kirovin baletin johtaja toivoi balettiin yhtä ylimääräistä numeroa ennen loppuhuipennusta.
Gajanen alkuperäisen libreton laati Konstantin Deržavin ja koreografian Nina Anisimova. Ensiesityksessä Gajanen pääosan tanssi Natalja Dudinskaja. Boris Pletnjov laati uuden libreton vuonna 1957 Vasili Vainosen Bolšoi-teatteriin tekemää uutta produktiota varten. Tässä yhteydessä myös musiikkinumeroiden järjestystä vaihdettiin ja teokseen lisättiin kolme kokonaan uutta kappaletta. Hatšaturjan hyväksyi myöhemmin Pletnjovin uudistaman version baletin ensisijaiseksi versioksi.
Hatšaturjan käytti Gajanen musiikissa runsaasti kotiseutunsa Kaukasuksen kansanmusiikkia.
AGM-86 ALCM

Boeing AGM-86 ALCM (Air Launched Cruise Missile) on yhdysvaltalainen risteilyohjus. Se voidaan aseistaa ydinkärjellä. W-80 -ydinkärjen teho eli räjähdysvoima vaihtelee välillä 5- 150 kT. Maineessa on AGM-86 ALCM suuresti jäänyt BGM-109 Tomahawkin varjoon. Ydinaseistetun B-tyypin AGM-86:n lentonopeus on n. 870 km/h eli 0.73 Mach. Ohjus kykenee lentämään pidemmälle, kuin 1 500 mailia eli noin 2 400 km. Sen omamassa on 1 417,5 kg.
AGM-86 ALCM:lla on ollut moniaita edeltäjiä, kuten AGM-28 Hound Dog, ja AGM-69 SRAM. Osa on ollut hylättyjä, taikka kokenut muutoin varsin lyhykäisen asehistorian. Näitä ovat GAM-63 RASCAL sekä GAM-87 Skybolt. Tämän ohjuksen kehittely alkoi vuonna 1974, sekä ensilaukaisu tapahtui 1979.
Asetyyppinä vuonna 1980 tuotantoon saapunut AGM-86 tuli hyväksytysti asepalveluskäyttöön vuonna 1981. AGM-86 ALCM -ohjus käyttää inertiasuunnistuksen ohella ns. pintasuunnistusta, eli ohjuksen tietokoneeseen tallennettua, maaston muotoja seurailevaa karttapohjaista suunnistustapaa, TERCOMia. Myöhempiin C- ja D-tyypin versioihin on saapunut mukaan GPS-suunnistus. Ohjuksen ainut laukaisutapa on pommikoneesta tehtävä laukaisu. Tässä voisi tulla kyseeseen vain B-52 Stratofortressin H-versio. Yksi B-52H kykenee kantamaan 20 kappaletta AGM-86 -tyypin ohjuksia, 8 kpl sisäisesti pommiruumassa ja 12 kpl koneen ulkopuolisissa siipiripustimissa, pyloneissa. AGM-86 on käytössä vielä vuotta 2020 lähestyttäessä. Ohjuksia on valmistettu vuoteen 1987 mennessä kaikkiaan 1 715 tuotantoyksilöä.
Niin sanottua ydinaseetonta CALCM-versiota eli C-mallia käyttäen, on tätä ohjustyyppiä käytetty Persianlahden sodassa.
Klubiotteella

Klubiotteella on suomalaisen Eppu Normaali -yhtyeen 18-osainen live-albumisarja, minkä kuusi ensimmäistä osaa ilmestyivät 10. joulukuuta 2008, ja loput alkuvuodesta 2009. Kyseessä on live-levyjen julkaisemisen Suomen ennätys.
Alun perin kaikkien "Eppujen" Klubiotteella-kiertueen keikkojen piti olla vuoden 2008 puolella, mutta yhtyeen kitaristin Pantse Syrjän sairastuttua keuhkokuumeeseen, seuraavat keikat siirrettiin alkuvuoteen 2009. Ensimmäisten keikkojen lailla myös seuraavat taltioitiin ja julkaistiin omina kahden CD:n pakkauksinaan. Sarjan viimeinen osa, Lontoon keikka 11.3., ilmestyy 22. huhtikuuta.
27. toukokuuta 2009 julkaistiin tupla-DVD, mikä sisältää "Klubiotteella"-kiertueen pohjoisen keikoilla kuvattua materiaalia, takahuonepohdintoja, kommenttiraidan, vuonna 2005 taltioidut akustiset "Kahdeksas ihme"- ja "Vesilinjalla"-keikat, Tahdon sut -videon ja dokumentin sen tekemisestä, sekä muita keikkataltiointeja.
Miihkali (sarjakuva)

Miihkali on Pahkasika-lehdessä julkaistu humoristinen sarjakuva, jota piirsi Heikki-Pekka Miettinen. Se kertoo seitsemänvuotiaasta Miihkalista ja hänen elämästään ala-asteen ensimmäisellä luokalla sekä hänen vanhemmistaan. Ainoana lapsena Miihkali on hyvin hemmoteltu. Miihkalin piirrostyyli on tarkoituksellisesti mahdollisimman yksinkertaistettu, ja sarjakuva jäljittelee lastensarjakuvia joskus jopa tekstin tavaamista myöten. Todellisuudessa Miihkali kuitenkin suunnattiin varttuneemmalle lukijakunnalle ja siinä kritisoidaan lapsen suulla kaikenlaisia aikuisten maailmassa vallitsevia ilmiöitä ja kummallisia sääntöjä.
Miihkalin äiti on ylihuolehtiva ja isä pikkutakkiin pukeutuva, kaikkitietävän oloinen ja tietojansa Miihkalille "jäljittelemättömään tyyliin" syöttävä mies. Miihkalin ystävät ovat Minnaryyni, Kenneth, Bosse ja kehitysvammainen Tarmo.
Miihkalissa ei käytetä puhekuplia, vaan kerronnallinen teksti on sommiteltu piirrosruutujen alle. Toisinaan Miihkalia julkaistiin nimellä Miihkali - sosiaalistava sarjakuva perheen pienimmille, ja sen kuvitteellinen kertoja oli Yrsa-Jutta Snygg-Helenius, yltiöoptimistinen steinerkoulun liikunnanopettaja.
Leena Kartio

Sirkka Leena Kartio (o.s. Karumo, s. 30. elokuuta 1938 Helsinki) on Turun yliopiston professori emerita. 
Kartion vanhemmat ovat Veikko Karumo ja Helvi Hollmérus. Hän tuli ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta 1956 ja valmistui lainopin kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1961. Oikeustieteen lisensiaatiksi Kartio valmistui Turun yliopistosta 1966 ja tohtoriksi 1974. Turun yliopiston siviili- ja roomalaisen oikeuden assistenttina hän työskenteli 1967–1974, vt. apulaisprofessorina ja professorina 1970–1974 sekä Suomen Akatemian nuorempana tutkijana 1974–1977.  Turun yliopiston siviilioikeuden professori Kartio oli 1978–2000 ja kansleri 2000–2003. Lisäksi hän on toiminut Turun yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan dekaanina 1985–1987. Kartio on Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1987, Turun suomalaisen säästöpankin isäntänä hän toimi 1980–1992.
Kartion puoliso vuodesta 1958 on hovioikeudenlaamanni Kaapo Kartio (s. 1935).
Suomen Lakimiesliitto myönsi Kartiolle K. J. Ståhlberg -mitalin vuonna 2007.
Belo Monten pato

Belo Monten pato on Xingujokeen rakenteilla oleva suuri pato.
Valmistuessaan tämä Amazonin sivujoen pato olisi maailman kolmanneksi suurin. Sitä suurempia olisivat vain Kiinassa oleva Kolmen rotkon pato ja Brasilian ja Paraguayn rajalla oleva Itaipun pato. Patoon liittyvän voimalaitoksen on tarkoitus tuottaa sähköä 11 000 megawattia.

Historia

Ensimmäisen kerran Xingujoen patoamista suunnitteli 1970-luvulla Brasilian sotilasdiktatuuri, joka aikoi rakentaa jokeen jopa viisi patoa. Hanke jäi kuitenkin toteutumatta. Vuonna 2005 Brasilian parlamentti hyväksyi Belo Monten rakennusprojektin, ja sen rakentaminen aloitettiin. Brasilian tuomioistuin keskeytti rakennustyöt vuonna 2012, koska joen varren alkuperäiskansoja ei ollut kuultu lainmukaisesti. Pian keskeytyksen jälkeen Brasilian korkein oikeus antoi kuitenkin luvan jatkaa töitä.
Padon on tarkoitus olla toimintavalmis vuonna 2019.

Padon vaikutukset

Joen patoamista on vastustettu yhtä kauan kuin sitä on suunniteltukin. Belo Monten pato nostaisi joen pintaa niin, että vesi peittäisi 500 neliökilometriä maata. Kymmeniä tuhansia ihmisiä jouduttaisiin siirtämään pois asuinseudultaan, ja monien alkuperäiskansojen elämäntavat vaarantuisivat. Lisäksi luonto saattaa tuhoutua paikoin pahoin.