Hallusinogeenit

Hallusinogeenit ovat psykoaktiivisia aineita, jotka aiheuttavat aistiharhoja ja subjektiivisia muutoksia havainnoissa, ajattelussa, tunteissa ja tajunnantilassa. Hallusinogeenit voidaan jakaa kolmeen ryhmään: psykedeelit, dissosiatiivit ja deliriantit. Toisin kuin muut psykoaktiivit, hallusinogeenit eivät ainoastaan voimista tavallisia mielentiloja, vaan tuottavat kokemuksia, jotka laadullisesti poikkeavat merkittävästi arkitajunnasta. Näitä tiloja verrataan usein transsin, meditaation ja unen kaltaisiin muuntuneisiin tajunnantiloihin.
Eri aineiden vaikutukset poikkeavat toisistaan merkittävästi, ja yksittäisen aineen vaikutukset yksittäiseen henkilöön voivat olla eri kerroilla hyvinkin erilaisia.

Aineiden luonteesta

Käsitettä "hallusinogeeni" on pidetty harhaanjohtavana, koska kaikki aineryhmään kuuluvat aineet eivät tyypillisillä annoksilla aiheuta varsinaisia hallusinaatioita. Tiukasti määriteltynä hallusinaatiot tarkoittavat henkilön näkökulmasta "täysin" todelliselta vaikuttavia aistimuksia, jotka eivät synny todellisesta ulkoisesta ärsykkeestä. Tyypilliset psykedeelisten aineiden aiheuttamat "hallusinaatiot" ovat pikemminkin muutoksia tavallisissa aistimuksissa. Aineen vaikutuksen alaisena oleva on pääsääntöisesti varsin tietoinen näiden muuntuneiden aistimusten illusorisesta ja henkilökohtaisesta luonteesta. Difenhydramiinin ja atropiinin kaltaiset deliriantit voivat kuitenkin aiheuttaa myös varsinaisia hallusinaatioita.
Psykedeelejä, dissosiatiiveja ja deliriantteja on kautta aikain hyödynnetty lääkinnällisissä ja uskonnollisissa perinteissä. Niitä on käytetty šamanistisissa parantamis- ja selvännäkörituaaleissa, intitiaatioriiteissä ja União do Vegetalin, Santo Daimen ja Native American Churchin kaltaisten synkreettisten liikkeiden uskonnollisissa rituaaleissa. Tämän lisäksi, joissakin osavaltioissa ja reservaateissa tiettyjen aineiden, esimerkiksi peyoten käyttö sallitaan osana tunnustettuja uskonnollisia seremonioita. Tällaisissa seremonioissa käyttö on laillista muutamissa maissa. Kanadassa meskaliini on luokiteltu kolmannen asteen huumeeksi, mutta peyoten kohdalla on tehty erityispoikkeus, jonka seurauksena sitä on laillisesti saatavilla Kanadassa. Uskonnollisessa kontekstissa psykedeelejä sekä esimerkiksi tupakan kaltaisia aineita on usein kutsuttu enteogeeneiksi. 
Psykedeeleihin on 1900-luvun puolivälistä alkaen kohdistunut länsimaissa huomattavan paljon huomiota. Niitä on tutkittu terapeuttisina työkaluina esimerkiksi masennuksen, traumaperäisen stressihäiriön, pakko-oireisen häiriön, alkoholismin ja opioidiriippuvuuden sekä sarjoittaisen päänsäryn hoidossa.
Varhaisissa yhdysvaltain armeijan tutkimuksissa keskityttiin tutkimaan psykedeelien mahdollisuuksia lamauttavina huumeina. Tiedustelupalvelut tutkivat aineita siinä toivossa, että niitä voisi käyttää tehokkaina kuulustelun apuvälineinä, mutta huonolla menestyksellä.
Laajimmalle levinneet, ja samanaikaisesti raskaimpia stigmoja kantaneet psykedeelien käyttötarkoitukset länsimaissa ovat liittyneet suoran uskonnollisen kokemuksen, lisääntyneen luovuuden, sisäisen kasvun ja "laajentuneen mielen" tavoitteluun. 1960-luvun vastakulttuurin parissa psykedeelit näyttelivät keskeistä roolia, ja ne kytkeytyivät monenlaisiin sosiaalisiin liikkeisiin ja yleiseen kapinan ja sukupolvien välisten yhteenottojen ilmapiiriin.
Kieltolaista huolimatta psykedeelejä käytetään yhäkin niin virkistystarkoituksessa, henkisinä työkaluina kuin lääkkeinäkin. Multidisciplinary Association for Psychedelic Studiesin ja Heffter Research Instituten kaltaisia järjestöjä on perustettu edistämään psykedeelien turvallisuutta ja tehokkuutta kartoittavaa tieteellistä tutkimusta, ja Center for Cognitive Liberty and Ethicsin kaltaiset ryhmät ajavat aineiden laillistamista. Tämän lisäksi hallusinogeeneja käytetään laajamittaisesti mielen ja aivojen toimintaa kartoittavan tutkimuksen apuvälineinä. 1960-luvun lopulla voimaan astuneiden laajamittaisten kieltojen jälkeen psykedeeleihin kohdistuva tutkimustyö oli pitkään jäissä. Viimeisen vuosikymmenen aikana psykedeeleihin kohdistuva tieteellisen tutkimuksen määrä on lähtenyt uuteen nousuun. Myös ihmiskoehenkilöillä on alettu tehdä tutkimusta, esimerkkinä Johns Hopkins -yliopiston Roland Griffithsin kollegoineen toteuttamat psilosybiinitutkimukset.

Deliriantit

Tähän aineryhmään kuuluvat esimerkiksi kasvit lemmonmarja, alruuna, hullukaali, hulluruoho ja muskottipähkinä. Joissakin intiaanien traditioissa on myös ollut tapana nauttia uskonnollisissa seremonioissa tupakkaa määrinä, jotka tuovat esiin päihteen delirianttivaikutukset. Myös useat lääkevalmisteet, esimerkiksi vanhan polven antihistamiinit difenhydramiini (Benadryl), sen lähisukulainen dimenhydrinaatti (Dramamiini tai Gravol) sekä hydroksitsiini, ovat deliriantteja. Monessa maassa reseptivapaa matkapahoinvointilääke syklitsiini on etenkin nuorten suosiossa.
Deliriantti on päihteenä käytetystä antikolinergisestä aineesta käytetty nimitys. Se on farmakologisesti erityinen dissosiatiivien luokka, johon kuuluvat aineet toimivat asetyylikoliinireseptorien antagonisteina (toisin kuin muskariini ja nikotiini, jotka ovat näiden reseptorien agonisteja). Deliriantteja kutsutaan toisinaan "varsinaisiksi hallusinogeeneiksi", koska toisin kuin esimerkiksi klassiset psykedeelit, ne aiheuttavat hallusinaatioita sanan varsinaisessa merkityksessä: Käyttäjä saattaa käydä keskusteluja paikalla olemattomien henkilöiden kanssa tai suuttua liikkeitään matkivalle 'henkilölle', tajuamatta tuota henkilöä omaksi peilikuvakseen. Aineryhmää kutsutaan delirianteiksi, koska niiden vaikutukset muistuttavat kuumeen aiheuttamassa deliriumtilassa olevien kokemuksia. Siinä missä dissosiatiivien vaikutukset muistuttavat valveunia (joissa ollaan tietoisia siitä, että kyseessä on uni), delirianttien vaikutukset muistuttavat enemmänkin unissakävelyä (joiden aikana tapahtuneita asioita ei muisteta).
Antikolinergit ovat monella tapaa vaarallisia. Ne irtauttavat todellisuudesta huomattavasti muita aineryhmiä voimakkaammin ja aiheuttavat dissosiaation arkitajunnasta, lamauttamatta kuitenkaan kykyä liikkua. Ne ovat myös myrkyllisiä, ja niissä on kuolettavan yliannostuksen ja epämiellyttävien sivuvaikutusten, esimerkiksi nestehukan vaara.
Useimmat deliriantteja käyttävät psykonautit kuvaavat samankaltaisia hallusinaatioita ja vaikutuksia. Esimerkiksi suurten difenhydramiini- tai dimenhydrinaattiannosten on usein kuvattu aiheuttavan eläviä, synkkiä, oliomaisia hallusinaatioita, visuaalisen kentän häiriöitä, tuntemuksia yksinolosta ja samanaikaisesti kuitenkin myös valvonnan alaisena olemisesta, sekä hallusinaatioita joissa olemassa olevat esineet katoavat. Deliriantit voivat aiheuttaa hämmennystä tai jopa raivoa, jonka vuoksi muinaisten kansojen on arveltu käyttäneen niitä stimulantteina ennen taisteluun lähtemistä.

Käytön historiaa

Hallusinogeenit ovat yksi ihmishistorian pisimpään käytetyistä aineryhmistä, johtuen niiden luontaisesta esiintymisestä esimerkiksi sienissä, kaktuksissa ja monissa kasveissa. Hallusinogeenien käyttö lääkinnällisiin, uskonnollisiin ja virkistäviin tarkoituksiin on eri astein hyväksytty monissa kulttuureissa. Jotkut kulttuurit ovat kieltäneet niiden käytön kokonaan. Useissa teollisuusmaissa monien hallusinogeenien, myös luonnossa esiintyvien, hallussapitoa pidetään sakoilla, vankilatuomioilla tai jopa kuolemantuomiolla rangaistavana rikoksena. Joissain maissa, esimerkiksi Yhdysvalloissa ja Hollannissa sallitaan erityisluvalla aineiden käyttö alkuperäiskansojen rituaaleissa. Tällaisia lupia ovat saaneet esimerkiksi Native American Church ja Santo Daime. Lisäksi União do Vegetal, kristillispohjainen lahko joka ei pääosin koostu alkuperäiskansalaisista, sai Yhdysvaltain korkeimman oikeuden päätöksellä luvan käyttää ayahuascaa seremonioissaan. Toisaalta esimerkiksi Brasiliassa ayahuascan käyttö uskonnollisessa kontekstissa on ollut laillista vuodesta 1987. Perun hallitus puolestaan julisti ayahuascan vaalittavaksi kulttuuriperinteeksi vuonna 2008. União do Vegetalin piirissä uskotaan yleisesti, ettei ayahuascasta ole haittaa edes kirkkoon kuuluville alaikäisille, kunhan he nauttivat keitosta uskonnollisessa viitekehyksessä. Aihetta on tutkittu pilottitukimuksen verran, jossa neljälläkymmenellä alaikäisellä ayahuascaa juovalla arvioitiin kontrolliryhmää vähemmän ahdistusta, negatiivista kehonkuvaa ja keskittymishäiriöitä.

Varhaiset tieteelliset tutkimukset

Vaikka luonnonhallusinogeenien käytön historia ulottuu vuosituhansien taakse, länsimaisen tiedemaailman laajempi kiinnostus heräsi vasta 1900-luvun alkupuolella. Ensimmäiset tieteelliset tutkimukset kohdistuivat ilokaasuun 1700-luvun lopussa ja peyotekaktuksen ainesosiin 1800-luvun lopulla. Lähtien Kurt Beringerin vuoden 1927 julkaisusta "Der Meskalinrausch" ("Meskaliinipäihtymys"), psykoaktiivisten kasvien tutkimukseen alettiin kohdistaa aiempaa intensiivisempää panostusta. Samoihin aikoihin Louis Lewin julkaisi laajan, psykoaktiivisia kasveja käsittelevän katselmuksensa Phantastica (1928). Seuraavien vuosien merkittäviä askeleita oli muun muassa meksikolaisten taikasienten (vuonna 1936 Robert J. Weitlaner) ja ololiuhquin (vuonna 1939 Richard Evans Schultes) uudelleenlöytäminen. Ehkäpä kaikista merkittävin toista maailmansotaa edeltänyt askel oli kuitenkin Albert Hofmannin keksimä puolisynteettinen aine LSD, jonka hallusinogeeniset vaikutukset havaittiin vuonna 1943.

Hallusinogeenit toisen maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen psykiatrian kiinnostus hallusinogeeneihin kasvoi räjähdysmäisesti, pääosin LSD:n keksimisen seurauksena. Aluksi keskityttiin erityisesti aineiden psykoterapeuttisiin mahdollisuuksiin (ks. Psykedeeliterapia) tai hallusinogeenien käyttöön "hallitun psykoosin" aiheuttajina, pyrkimyksenä laajentaa ymmärrystä skitsofrenian kaltaisista psykoottisista häiriöistä. Vuoteen 1951 mennessä lääketieteellisissä lehdissä oli julkaistu yli 100 LSD:tä käsittelevää artikkelia, ja vuoteen 1961 mennessä lukumäärä oli jo kymmenkertaistunut. Hallusinogeeneja tutkittiin useassa maassa myös mahdollisina kemiallisina aseina. Kuuluisimpana näistä on CIA:n MK-ULTRA, mielenhallintaan keskittynyt tutkimusohjelma, joka on ollut runsaan mediahuomion ja useiden oikeusjuttujen kohteena.
1950-luvun alussa hallusinogeeneistä ei tiedetty länsimaiden suuren yleisön keskuudessa juuri mitään. Asiantila kuitenkin muuttui pian, kun useat vaikutusvaltaiset henkilöt tutustuivat hallusinogeeneihin. Aldous Huxleyn kirja Tajunnan ovet vuodelta 1953 kuvasi hänen meskaliinikokemuksiaan, ja R. Gordon Wassonin artikkeli Life-lehdessä ("Seeking the Magic Mushroom", suom. "Taikasientä etsimässä") vuonna 1957 toi aiheen julkiseen valokeilaan. 1960-luvun alussa Jerry Garcian, Timothy Learyn, Allen Ginsbergin ja Ken Keseyn kaltaiset vastakulttuuri-ikonit toimivat psykedeelien puolestapuhujina, ja suuri psykedeelejä käyttävien alakulttuuri sai alkunsa. Psykedeelit näyttelivät keskeistä roolia 1960-luvulla alkaneissa valtavissa sosiaalisissa muutoksissa. LSD:n kasvavan suosion ja siihen liitettyjen hippien aiheuttaman pahennuksen seurauksena LSD kiellettiin Yhdysvalloissa vuonna 1967. Tämän seurauksena LSD:hen kohdistuvan kliinisen tutkimuksen määrä romahti, vaikkakin rajoitettuja tutkimuksia jatkettiin yhä, joista yhtenä esimerkkinä Reese Jonesin tutkimus San Franciscossa.
Jo 1960-luvun alussa toteutettiin tutkimusta LSD:n lääkinnällisistä ominaisuuksista. LSD:n on todettu toimivan varsin tehokkaana hoitokeinona psyykkisiin häiriöihin, esimerkiksi pakko-oireiseen häiriöön (OCD). "Savage ym. (1962) tarjosi ensimmäisen näytön hallusinogeenin tehokkuudesta OCD:n hoidossa, kun vain kahden LSD-session seurauksena masennuksesta ja väkivaltaisen pakkomielteisistä seksuaalisista ajatuksista kärsivän potilaan tila koheni dramaattisesti ja pysyvästi (Nichols 2004: 164)." Muiden hallusinogeenien lailla LSD:llä on monia lääkinnällisiä ominaisuuksia, minkä vuoksi hallusinogeenien lääkinnällisen potentiaalin tutkiminen on äärimmäisen tärkeää.

Lainsäädäntö ja asenteet

Useimmat tunnetut hallusinogeenit (pois lukien dekstrometorfaani, difenhydramiini ja dimenhydrinaatti) ovat useimmissa länsimaissa laittomia. Yhdysvalloissa hallusinogeenit on luokiteltu tiukimmin kontrolloiduiksi schedule 1 -aineiksi. Luokitus tarkoittaa aineita, joilla ei ole tunnettua lääketieteellistä käyttöä, joita ei ole turvallista käyttää edes valvotuissa olosuhteissa, ja joilla on merkittävä väärinkäyttöpotentiaali. Viimeaikaiset tutkimustulokset huomioon ottaen kaikkien hallusinogeenien luokittelu tällaiseen kategoriaan on kyseenalaista.
Muutamien Länsi-Euroopan maiden päihdepolitiikka tekee merkittävän poikkeuksen vallalla olevaan kriminalisointiperiaatteeseen. Erityisenä esimerkkinä on Hollanti, jossa kannabista ja hallusinogeenejä pidetään "mietoina huumeina". Hallusinogeenien osalta käytäntöjä tiukennettiin lokakuussa 2007, jolloin sienten myynti kiellettiin reaktiona tapaukseen, jossa nuori turisti hyppäsi kuolemaansa sienten vaikutuksen alaisena. Hollannissa myydään kuitenkin yhäkin vapaasti vaikutuksiltaan psilosybiinisieniä vastaavia psilosybiinitryffeleitä, sekä muita kasvihallusinogeeneja, esimerkiksi salviaa, ayahuascaa ja peyotea. Myös taikasienten kasvatukseen tarkoitettuja "grow kitejä" myydään edelleen. Vaikka "miedot huumeet" huumeet ovat teknisesti ottaen yhä laittomia, Hollannin hallitus on todennut käyttöä vastaan taistelun lainsäädännön keinoin olevan voimavarojen tuhlausta.
1900-luvun loppua lähestyttäessä sallivampi, haittojen minimointiin pyrkivä lähestymistapa päihdepolitiikkaan on levinnyt ympäri Eurooppaa; monet Euroopan maat ovat luopuneet huumeidenkäyttäjien vastaisen politiikan aktiivisesta toteuttamisesta: Esimerkiksi hallusinogeenien hallussapidosta henkilökohtaiseen käyttöön ei juurikaan anneta rangaistuksia, vaikka lainsäädäntö sen yhä mahdollistaisikin. Erityisen laajamittaisesti asennemuutos näkyy suhteessa kannabikseen, jota pidetään nykyään suhteellisen vähähaittaisena ja alkoholin lailla sosiaalisesti hyväksyttävänä päihteenä. Käytännössä huumeiden käytöstä ja pienten määrien hallussapidosta seuraavista rangaistustoimenpiteistä on luovuttu ainakin Portugalissa, jossa nollatoleranssista luopuminen on tutkimusten mukaan aiheuttanut erittäin hyviä tuloksia ja Tšekissä. Myös Kreikassa ollaan luopumassa käyttörangaistuksista. Etelä-Amerikan maista käyttö ja hallussapito sallitaan ainakin Meksikossa ja Argentiinassa.
Yleisesti ottaen asenteet hallusinogeenejä kohtaan ovat muuttuneet hitaammin kuin asenteet kannabista kohtaan. Lakimuutoksia on vaadittu vetoamalla muun muassa uskonnonvapauteen. Osa pyrkimyksistä on tuottanut tulosta, esimerkiksi Yhdysvaltojen Native American Churchin ja Brasilian Santo Daimen tapauksissa. Jälkimmäisen harjoittamat ayahuascaseremoniat sallitaan myös Hollannissa. Monet ovat vaatineet hallusinogeenien käytön laillistamista muissakin konteksteissa kuin uskonnollisissa, ja kritisoivat tästä syystä kaunistelevaksi kokemaansa "enteogeeni"-käsitettä. Uskonnottomat motiivit hallusinogeenien käytölle voivat olla muun muassa hengellisiä, introspektiivisiä, terapeuttisia, virkistyksellistä tai jopa hedonistisia. Jokaiseen näistä motiiveista on kohdistunut ainakin jonkin verran sosiaalista paheksuntaa, ja kaikkia on puolustettu yksilönvapauksien, esimerkiksi ajatuksenvapauden, kognitiivisen vapauden ja itsensä vahingoittamisen vapauden nojalla. 
Useat asiantuntijat, mukaan lukien edesmennyt LSD:n keksijä Albert Hofmann ovat ilmaisseet kannanottoja sen puolesta, ettei aineita kiellettäisi vaan säännösteltäisiin. Hofmann myös peräänkuulutti keskustelua vaaroista, joita hallusinogeeneillä voi olla jos niitä käytetään ilman asiaankuuluvaa psykologista opastusta.

Psykedeelit ja pitkäaikaiskäyttäjien mielenterveysongelmat

Useimpien psykedeelien ei ole havaittu olevan toksisia edes pitkällä aikavälillä. On kuitenkin mahdollista, että MDMA:n kaltaiset empatogeenit kiihdyttävät synapsirakkuloiden vapauttamien välittäjäaineista muodostuvien vapaiden radikaalien muodostumista. Muissa asiayhteyksissä vapaiden radikaalien on todettu kytkeytyvän soluvaurioihin, ja niiden on spekuloitu liittyvän moniin psyykkisiin sairauksiin, esimerkiksi Parkinsonin tautiin, dementiaan, skitsofreniaan ja Alzheimerin tautiin. Lopullisiin johtopäätöksiin tutkimuksissa ei ole päädytty. Tätä ongelmaa ei esiinny niissä substansseissa, jotka eivät vapauta serotoniinia (=useimmat artikkelin käsittelemät aineet).
Psykedeelien ei myöskään ole todettu aiheuttavan elimellisiä aivovaurioita. Virallisesta diagnoosiluettelosta löytyy kuitenkin Hallucinogen Persisting Perception Disorder (HPPD), joka tarkoittaa hallusinogeenien käytöstä seuranneita, pitkään kestäviä tai jopa pysyviä aistihäiriöitä. Syitä häiriölle ei toistaiseksi tiedetä.

Aineryhmän nimet

Tämän artikkelin kuvaamia aineita on kutsuttu useilla erilaisilla nimillä, joista useimmat kytkeytyvät tiettyyn teoriaan, jolla on pyritty kuvaamaan niiden vaikutuksia.
Louis Lewin käytti sanaa fantastika vuoden 1928 tutkielmassaan, joka käsitteli organismeja, jotka "kiihottavat aivotoimintaa aiheuttamalla hallusinaatioita, harhoja ja näkyjä [...] sekä tajuttomuutta tai muita poikkeuksellisen aivotoiminnan tiloja." Lewin kuitenkin koki käsitteen puutteelliseksi: "Sana ei onnistu välittämään toivomaani merkitystä". LSD:n keksimisestä seuranneen tutkimuksen määrän kasvun seurauksena syntyi useita uusia käsitteitä laajentamaan aiempaa sanastoa, esimerkiksi "hallusinogeeni", "fanerotyymi", "psykedeeli", "psykotomimeetti", "psykolyytti", "skitsofrenogeeni", "kataleptogeeni", "mystikomimeetti", "psykodyslepti" ja "enteogeeni".
"Psykoosia matkivaa" tarkoittava ilmaisu "psykotomimeetti" heijastelee tutkijoiden varhaisia hypoteeseja, joiden mukaan hallusinogeenien vaikutukset vastaavat luonnollisesti ilmenevän skitsofrenian oireita. Myöhemmin on todettu, että joidenkin hallusinogeenien vaikutus muistuttaa psykoottisia tiloja toisia enemmän. Vaikka serotonergisten psykedeelien (LSD, psilosybiini, meskaliini jne.) subjektiiviset vaikutukset eroavat merkittävästi NMDA-antagonistisisten dissosiatiivien (PCP, ketamiini, dekstrometorfaani) vaikutuksista, on ilmeistä että vaikutukset ovat myös limittäisiä, ja vaikuttavat samoihin mielen prosesseihin. Tutkimuksin on myös osoitettu, että kummankin aineryhmän vaikutusten psykoosinomaiset puolet syntyvät samankaltaisin mekanismein. Eräässä kaksoissokkotutkimuksessa vertailtiin DMT:n ja ketamiinin vaikutuksia. Tutkijat esittivät hypoteesin, jonka mukaan LSD:n kaltaisten aineiden vaikutukset muistuttavat erityisesti paranoidia skitsofreniaa, siinä missä PCP:n kaltaiset aineet muistuttavat tarkemmin määrittelemättömän skitsofrenian katatonisia alatyyppejä. Tutkijat esittivät näkemyksen, jonka mukaan "skitsofrenian kaltaista heterogeenista häiriötilaa ei luultavasti ole mahdollista mallintaa tarkasti yksittäisen kemiallisen vaikuttimen avulla."
Käsitteen "psykedeeli" keksi Humphry Osmond. Sanan jossain määrin mystinen mutta arvoneutraali merkitys tarkoittaa "mieltä ilmentävää". Käsitettä "enteogeeni", käytetään monesti kuvaamaan psykedeelien uskonnollista ja rituaalista käyttöä antropologisissa tutkimuksissa. Sanat "entaktogeeni", "empatogeeni", "dissosiatiivi" ja "deliriantti" ovat syntyneet viittaamaan klassisten psykedeelien kaltaisten aineiden alaryhmiin, joille on koettu tarpeelliseksi nimetä omat alaryhmänsä.
»Monia sanoja on vuosien varrella ehdotettu tämän aineryhmän nimeksi. Aiemmin tällä vuosisadalla kuuluisa saksalainen toksikologi Louis Lewin käytti nimeä "fantastika", ja kuten tulemme myöhemmin havaitsemaan, kyseinen kuvaus ei lopulta ole kovinkaan kaukaa haettu. Useimpia yleisessä käytössä olevia nimitykset – "hallusinogeeni", "psykotomimeetti" ja "psykedeeli" ("mieltä ilmentävä") on käytetty ristikkäin. Tällä hetkellä "hallusinogeeni" on kaikista yleisimmin tieteellisessä kirjallisuudessa esiintyvä käsite, vaikka se kuvaakin huonosti aineryhmän todellisia vaikutuksia. Maallikkolehdistön keskuudessa laajimmalle on levinnyt "psykedeeli", joka on pitänyt pintansa jo neljän vuosikymmenen ajan. Tieteen piirien ulkopuolella on viime aikoina kiinnitetty huomiota erityisesti näiden aineiden kykyyn tuottaa mystisiä kokemuksia ja aiheuttaa hengellisen merkityksellisyyden tunteita. Kreikan kielen sanasta "entheos" johdettu käsite "enteogeeni" otettiin käyttöön Ruckin ym. toimesta, ja sen käyttö on vähitellen yleistynyt. Sana vihjaa näiden aineiden paljastavan tai mahdollistavan yhteyden "sisäiseen jumaluuteen". Vaikka vaikuttaakin epätodennäköiseltä, että käsitettä koskaan hyväksyttäisiin muodollisen tieteen piiriin, sen käyttö valtavirtamediassa ja internetissä on levinnyt nopeasti. Näitä aineita käyttävän alakulttuurin keskuudessa "enteogeeni" on korvannut "psykedeelin" nimenä, ja tämän kehityskulun voi olettaa jatkuvan.»

Luokittelu

Hallusinogeeneja voidaan luokitella niiden subjektiivisten vaikutusten mukaan, vaikutusmekanismien mukaan tai kemiallisen rakenteen mukaan. Nämä luokitukset kulkevat usein käsi kädessä. Tässä artikkelissa jaotteluna on psykedeelit, dissosiatiivit ja deliriantit, minkä tarkoituksena on selkiyttää epätarkan käsitteen "hallusinogeeni" epämääräisyyttä. On kuitenkin hyvä huomioida, ettei tämän nimenomaisen luokituksen käytöstä vallitse yksimielisyyttä. Artikkelissa käytettyjen luokitteluperiaatteiden tavoitteena on tarjota mahdollisimman selkeä ja helposti lähestyttävä yleiskuva.
Lähes kaikki hallusinogeenit sisältävät typpeä, jonka vuoksi ne luokitellaan alkaloideiksi. Tetrahydrokannabinoli (THC) ja salvinoriini A muodostavat poikkeuksen. Monien hallusinogeenien kemiallinen rakenne muistuttaa läheisesti ihmishermoston välittäjäaineita, esimerkiksi serotoniinia. Ne myös muokkaavat välittäjäaineiden ja reseptorialueiden toimintaa.