google/wiki40b huggingface dataset:
Vaakunakylä

Vaakunakylä oli saksalaisten joukkojen jatkosodan aikana Oulun Hietasaaren kaupunginosaan perustama varuskunta-alue. Sodan jälkeisessä asuntopulassa sotilaskäyttöön rakennettuja parakkeja otettiin asuinkäyttöön. Viimeiset parakit purettiin alueelta 1980-luvun lopulla. Kylän paikalla sijaitsee nykyisin Vaakunakylän venesatama, muuten alue on puistoa.
Toppilan satamasta tuli kesällä 1941 saksalaisjoukkojen tärkeä huoltosatama. Kun rautatiesilta Toppilansalmen yli valmistui keväällä 1942, sijoitettiin alueelle vartiopataljoona, jolle rakennettiin salmen eteläpuolelle Kraakkulana tunnetulle alueelle varuskunta-alue. Saksalaisten sotilaskylää alettiin kutsua Vaakunakyläksi asuinparakkien ikkunaluukkuihin maalattujen saksalaisten maakunta- ja kaupunkivaakunoiden mukaan, myös kylän kuorimattomista koivuista tehdyn portin päällä oli vaakuna. Kylään kuului parikymmentä rakennusta esikunta-, varasto- ja majoitustarkoituksiin, lisäksi alueella oli sauna ja ruokala. Saksalaisilla oli jatkosodan aikana Oulussa myös Vaakunakylää suurempi varuskunta Pikku-Berliinissä.
Sodan jälkeen Vaakunakylän parakit joutuivat ensin Neuvostoliiton omistukseen. Myöhemmin ne siirtyivät Suomen puolustusvoimille, joka myi tyhjät parakit huutokaupalla syksyllä 1945. Myyjän tarkoituksena oli, että ostajat siirtäisivät parakit muualle, mutta ostajat muuttivatkin ostamiinsa rakennuksiin asumaan, niinpä Vaakunakylästä muodostui pieni asuinalue. Asukkaat kunnostivat ja laajensivat parakkeja, rakensivat saunoja ja ulkorakennuksia. Asukkailla ei ollut vuokrasopimuksia parakkien tonteista, vaan rakennukset sijaitsivat luvattomasti kaupungin maalla.
Vaikka Vaakunakylän luvaton tilanne oli viranomaisten tiedossa, vasta 1970-luvulla kaupunki alkoi lunastamaan ja purkamaan parakkeja. 1980-luvun alussa vielä 14 parakissa oli asukkaita. Kaupungin viranomaisten mukaan Vaakunakylään oli pesiytynyt laitonta viinan myyntiä ja muuta rikollisuutta, asumisen taso ei myöskään vastannut enää ajan vaatimuksia. Viimeiset parakit purettiin 1980-luvun loppupuolella.
Kusikivi

Kusikivi on Kurikassa Miedon kylässä Jyllintaipaleella sijaitseva siirtolohkare ja niin sanottu sormuskivi, jonka luokse Suomen-vierailullaan Turusta Kurikan kautta Kyrönkankaan kesätietä pitkin  Vaasaan matkannut Ruotsin kuningas Aadolf Fredrik seurueineen perimätiedon mukaan pysähtyi 18. heinäkuuta 1752, jotta kuningas saattoi käyttää kiveä näkösuojana tarpeillaan käymiseen.
Hattujen sodan jälkeen kruunattiin Adolf Fredrik Venäjän myötävaikutuksella Ruotsin kuninkaaksi. Hän istui majesteetilliselle valtaistuimelle 1751. Kruunajaisten jälkeen päätettiin, että kuningas tekee tutustumismatkan Suomeen ja palaa Pohjanlahden ympäri takaisin Ruotsiin. Tämä kuningas Adolf Fredrikin ”eerikinmatka” toteutui kesällä 1752. Kuninkaalla oli mukanaan suuri seurue, mutta kuningatar jäi kotiin Ruotsiin. Eri puolilla Suomea aloitettiin valmisteluja kuninkaan vastaanottamiseksi. Hänestä annettiin ylistäviä lausuntoja ja kirkoissa luettiin rukouksia hänen puolestaan.
Kivi sijaitsee muutamia kilometrejä etelään Kurikan kirkosta ja sen kylkeen on kiinnitetty metallinen muistolaatta tapauksen muistoksi. Kivi on nykyisin matalampi kuin se oli 250 vuotta sitten, koska kiven ympärille on aikojen kuluessa tuotu lisää maata muun muassa tietöiden yhteydessä. 1700-luvulla kivi lienee ollut noin kaksi metriä maanpinnan yläpuolella, kun nykyisin sen korkeus on vain noin 60–70 senttimetriä.
Homopolymeeri

Homopolymeeri on polymeeri, jossa on vain yhtä monomeeriä. Homopolymeeri eroaa kopolymeeristä, jossa on kahta tai useampaa monomeeriä.
Tönnö

Tönnö on Orimattilan kaupungin keskustaajaman eteläinen kylä. Se sijaitsee kosken lähellä ja siellä on Tönnön mylly sekä Suomen ensimmäinen teräsbetoninen Tönnön silta. Tönnössä on ollut asutusta jo kivikaudella. Tönnöstä on valittu yksi talonpoikaissäädyn valtiopäivämies, Heikki Heikinpoika, vuoden 1678 Ruotsin kuningaskunnan valtiopäiville. 
Tönnön kyläjohtokunta järjestää vuosittain kesäkuun puolenvälin aikaan Tönnön siltajuhlan, joiden ohjelmaan kuuluu soittoa, tutustuminen myllyyn sekä köydenvetokilpailu.
Museovirasto on määritellyt Tönnönkosken sillan ja myllypaikan valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Petteri Salomaa

Juha Petteri Salomaa (s. 26. elokuuta 1961 Helsinki) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni. Salomaa voitti Lappeenrannan valtakunnalliset laulukilpailut vuonna 1981. Oopperalaulajan loppututkinnon Salomaa suoritti Sibelius-Akatemiassa 1989 ja musiikin tohtorin tutkinnon 2003. Salomaa toimi Sibelius-Akatemian laulumusiikin määräaikaisena professorina 2003–2008. Hänet nimitettiin uudelleen laulutaiteen professorin virkaan viiden vuoden määräajaksi 1.8.2014 alkaen.
Salomaa on esiintynyt eri oopperataloissa, tehnyt lukuisia rooleja ja yli 30 levytystä. Hän vierailee muun muassa Suomen Kansallisoopperassa. 
Salomaa oli Sysmän Suvisoiton taiteellinen johtaja 2000–2005.
Petteri Salomaa toimii Taideyliopiston hallituksessa 2018–2021.
Steffen Søberg

Seuraura

Søberg on Manglerud Starin kasvatti. Hän debytoi miesten peleissä jo 16-vuotiaana kaudella 2009–2010, jolloin Søberg pelasi Manglerudin kakkosjoukkueessa 17 runkosarjaottelua sekä kolme runkosarja- ja neljä playoff-ottelua sen GET-liigajoukkueessa. Hän jakoi kevään 2010 pudotuspeleissä Manglerudin torjuntavastuun Linus Fernströmin kanssa. GET-liigan tulokaskaudellaan 2010–2011 Søberg pelasi 27 runkosarjaottelua ja kantoi suurimman osan joukkueen torjuntavastuusta runkosarjassa.
Washington Capitals varasi Søbergin kaikkien aikojen ensimmäisenä norjalaismaalivahtina NHL:ään neljännellä kierroksella 117. pelaajana kesällä 2011. Samana kesänä hänet varasi myös WHL-joukkue Swift Current Broncos kuudentena pelaajana ja ensimmäisenä maalivahtina CHL:n varaustilaisuudessa. Søbergin oli tarkoitus siirtyä joukkueeseen kaudeksi 2011–2012, mutta hän palasi koti-ikävään ja henkilökohtaisiin syihin vedoten kotimaahansa jo harjoituskaudella, syyskuussa 2011. Koska Broncos oli hankkinut jo Søbergin oikeudet, hän oli kokonaan pelaamatta ennen joulutaukoa, kunnes Washington Capitals tuki Søbergin päätöstä palata Norjaan. Hän nousi kevätkaudella Manglerudin ykkösvahdiksi, mutta joukkue kuitenkin karsiutui kauden päätteeksi.
Kaudeksi 2012–2013 Søberg siirtyi Vålerenga IF:ään. Hän torjui joukkueen kauden päätteeksi hopealla ja Søberg valittiin GET-ligaenin tähdistökentälliseen. Myös kausi 2013–2014 päättyi hopeaan.

Maajoukkueura

Søberg edusti Norjaa MM-kilpailuissa vuosina 2013, 2014, 2015, 2016 ja 2017. Vuosien 2013 ja 2015 turnauksissa hän toimi joukkueen kolmosmaalivahtina ja toimi ensimmäiseä mainitussa vain luukkuvahtina yhdessä ottelussa. Vuoden 2014 turnauksessa Søberg lähinnä jakoi torjuntavastuun Lars Haugenin kanssa ja sai tililleen kolme ottelua. Vuoden 2016 turnauksessa Søberg pelasi alkulohkon kaksi viimeistä ottelua. Hän toimi myös Norjan kolmosmaalivahtina Sotšin olympiakisoissa 2014, jolloin Søberg puki yhteen otteluun.
Søberg pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2011 ja 2013, joista jälkimmäinen turnaus eteni I-divisioonassa. Vuoden 2011 turnauksessa hän jakoi Norjan torjuntavastuun Lars Voldenin kanssa. Vuoden 2013 turnauksessa Søberg torjui Norjalle kultaa ja oli nostamassa joukkuetta seuraavaksi vuodeksi pääsarjaan. Hänellä oli koko turnauksen paras torjuntaprosentti (95,1) ja päästettyjen maalien keskiarvo (1.38). Søberg valittiin myös Norjan parhaaksi pelaajaksi.
Søberg edusti Norjaa myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2010 ja 2011. Hän toimi koko vuoden 2010 I-divisioonan turnauksen ajan Norjan kakkosmaalivahtina Lars Voldenille, eikä saanut peliaikaa. Søberg voitti kuitenkin A-lohkon kultaa ja oli nostamassa joukkuetta pääsarjaan vuoden 2011 turnaukseen. Hän toimi siinä Norjan ykkösmaalivahtina ja palkittiin joukkueensa yhtenä kolmesta parhaasta pelaajsta, mutta joukkue putosi turnauksen päätteeksi takaisin I-divisioonaan.

Muuta

Søbergin pikkuveli Markus pelaa hyökkääjänä Steffenin joukkuetoverina Vålerengassa. Hänellä on Columbus Blue Jacketsin NHL-varaus vuodelta 2013. Heidän äitinsä on kotoisin Yhdysvalloista.
Jacob Larsson

Seuraura

Larsson on IF Troja-Ljungbyn kasvatti. Hän toimi seuran U16-junioreiden varakapteenina kaudella 2012–2013, jolloin Larsson oli myös Troja/Ljungbyn tehokkain puolustaja tehoilla 6+8=14. Kaudeksi 2013–2014 hän siirtyi Frölunda HC:n J18-junioreihin. Larsson nousi joukkueen varakapteeniksi. Hän oli J18 Allsvenskanissa Frölundan tehokkain puolustaja tehoilla 4+8=12 ja kevään 2014 pudotuspeleissä Larsson oli joukkueen paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Anton Karlssonin kanssa tehoilla 2+4=6. Hän voitti kauden päätteeksi J18 Allsvenskanin pronssia.
Kaudella 2014–2015 17-vuotias Larsson debytoi Frölundan SHL-joukkueessa, jossa hän pelasi 20 runkosarja- ja viisi Mestarien liigan ottelua tehopistein 1+2=3. Larsson teki miesten pääsarjadebyyttinsä CHL:ssä 4. syyskuuta 2014 sveitsiläistä Genève-Servette HC:tä vastaan. SHL-debyyttinsä hän teki 28. lokakuuta 2014 Färjestad BK:ta vastaan. Larsson keräsi ottelussa myös syöttöpisteen Erik Karlssonin tekemään maaliin. SHL-uransa avausmaalin hän teki 14. helmikuuta 2015 Brynäs IF:ää vastaan. Larsson voitti kauden aikana CHL-hopeaa. Hän pelasi suurimman osan kaudestaan vielä Frölundan J20-junioreissa ja voitti J20 SuperElitin kevään 2015 pudotuspelien tehotilaston lukemalla +8. Helmikuussa 2015 Larsson teki kaksivuotisen SHL-sopimuksen Frölundan kanssa.
Anaheim Ducks varasi Larssonin ensimmäisellä kierroksella 27. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2015. Hän oli varaustilaisuuden ensimmäisenä varattu Euroopassa pelannut puolustaja. Varsinaisella SHL:n tulokaskaudellaan 2015–2016 Larsson teki 47 runkosarjaottelussa tehot 5+9=14 ja 16 playoff-ottelussa kolme syöttöpistettä. 13 CHL-ottelussa hän teki tehot 3+2=5. Larsson voitti kauden päätteeksi Ruotsin-mestaruuden. Hän voitti kauden aikana myös CHL:n mestaruuden. Kauden jälkeen, huhtikuussa 2016 Larsson siirtyi amatööritry-out -sopimuksella AHL-joukkue San Diego Gullsiin, jossa hän pelasi yhden playoff-ottelun.
Toukokuussa 2016 Larsson teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Anaheim Ducksin kanssa. Hän otti syksyn harjoitusleirin päätteeksi paikan joukkueen NHL-kauden 2016–2017 avauskokoonpanosta. Larsson teki näin ollen NHL-debyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 13. lokakuuta 2016 vieraissa Dallas Starsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 15.51 minuuttia. Larsson pelasi Ducksissa neljä ottelua ilman tehopisteitä, jonka jälkeen hänet lähetettiin San Diego Gullsin AHL-joukkueen vahvuuteen. Marraskuussa 2016 Ducks lainasi Larssonin loppukaudeksi 2016–2017 Frölundaan. Hän voitti joukkueessa CHL:n mestaruuden.
Syksyn 2017 harjoitusleirin päätteeksi Ducks lähetti Larssonin farmijoukkue San Diego Gullsiin.

Maajoukkueura

Larsson pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2016 ja 2017, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi Ruotsin varakapteenina. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015 sekä Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2014. Larsson pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa tammikuussa 2014. Yhteensä Larsson on pelannut 30 nuorten ja 37 poikien maaottelua.
Gotthelf Borup

Gotthelf Borup (1804 Kööpenhamina – 1879 New Haven, Yhdysvallat) oli tanskalainen kuvanveistäjä.
Kööpenhaminan taideakatemiassa opiskellut Borup työskenteli kuvanveistäjä Bertel Thorvaldsenin ateljeessa ja oli muun muassa tekemässä friisejä Kööpenhaminan Vor Frue Kirkeen. Vuonna 1852 Borup lähti siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin, jossa hän eli tiettävästi hyvin köyhissä oloissa.
Borup tunnetaan lähinnä kuninkaallisia ja aatelisia esittävistä veistoksistaan, joita hän valmisti 1820–1840-luvuilla. Suomessa Borup muistetaan vuonna 1831 Viipurin Monrepos’n puistoon tekemästään Väinämöisen patsaasta, jonka paikalle 1873 pystytettiin Johannes Takasen veistos Väinämöisen laulu. Monrepos’n kartanon omistajan Paul Nicolayn tilaama patsas oli Erik Cainbergin vuonna 1814 Turun akatemian juhlasaliin tekemän reliefin jälkeen toinen suomalaisen kansanrunouden myyttistä tietäjähahmoa kuvaava teos.
Jean-Paul Roux

Jean-Paul Roux (5. tammikuuta 1925 – 29. kesäkuuta 2009) oli ranskalainen historioitsija. Hän tutki varsinkin idän kulttuureja, muiden muassa turkkilaisia ja mongoleja. Hän oli julkaisemassaan kirjallisuudessa perehtynyt myös uskontoihin liittyviin aiheisiin.
Kalatšin taistelu

Taustaa

Operaatio Sinisen aikana kesällä 1942 Saksan 6. armeija eteni ja Neuvostoliiton maavoimien joukot vetäytyivät Donin yli pohjoiseen ja itään. Perääntyminen muodostui ajoittain paoksi, jonka saksalaiset tulkitsivat puolustuksen murtumiseksi. Saksalaiset kuitenkin keskeyttivät etenemisen, sillä 6. armeijalta loppui polttoaine. Saksalaiset olivat 18 päivää paikallaan.
Venäläiset käyttivät tilaisuuden hyväkseen ja muodostivat uuden puolustuslinjan Donin länsirannalle. Neuvostoliiton 62. armeija asettui puolustukseen Donin mutkaan. Asema rajoittui etelässä ja pohjoisessa Doniin.
Friedrich Paulus suunnitteli 62. armeijan lyömiseksi klassisen saartohyökkäyksen. Saksan XIV panssariarmeijakunta eteni vasemmalta ja XXIV panssariarmeijakunta oikealta, kummallakin oli tavoitteena Kalatš. VIII armeijakunta suojasi saksalaisten pohjoista sivustaa. LI armeijakunta eteni panssariarmeijakuntien välissä Kalatšia kohti.

XXIV panssariarmeijakunta

Etelästä koukkaavan XXIV panssariarmeijakunnan tehtävänä oli ylittää Tšir ja edetä Donia pitkin pohjoiseen Kalatšia kohti. Sitä vastassa oli Neuvostoliiton 64. armeijan joukkoja. Saksalaisten ensimmäinen hyökkäys pysähtyi. 25. heinäkuuta tehty uusi hyökkäys onnistui aluksi, mutta pian sekin pysäytettiin. 26. päivä saksalaiset yrittivät uudelleen ja onnistuivat saamaan lopullisen läpimurron. Saksalaiset saivat haltuunsa ehjät sillat Tširin ja Donin yli. Etenemistä Donin itärannalle ei voinut jatkaa, koska sinne oli ryhmittynyt kaksi venäläistä armeijaa.
6. elokuuta Saksan 24. panssaridivisioona lähti etenemään Tširiltä kohti Kalatšia. Saksalaiset murtautuivat venäläisten asemien läpi ja valtasivat ennen pimeän tuloa Kalatšin ulkopuolella olevan tärkeän kukkula 184:n.

XIV panssariarmeijakunta

Pohjoisesta koukkaava Saksan 16. panssaridivisioona (XIV panssariarmeijakunta) lähti hyökkäykseen 23. heinäkuuta. Saksalaiset mursivat venäläisten puolustuksen ja etenivät seuraavana päivänä 20 kilometrin päähän tavoitteesta, Kalatšista luoteeseen. Seuraavana päivänä saksalaiset etenivät vielä kymmenen kilometriä. XXIV panssariarmeijakunnan 60. ja Saksan 3. moottoroitu divisioona etenivät 16. panssaridivisioonan rinnalla.
Kenraali Kolpaktšsin tajusi jäävänsä mottiin ja hyökkäsi kaikin voimin saksalaisten pohjoista pihtiä vastaan. Venäläisillä oli käytettävissään yllättävän hyvät panssarijoukot ja voimakkaat liikkuvat panssarijoukot kohtasivat panssaritaistelussa. Osa saksalaisista joutui hetkeksi mottiin, mutta 8. elokuuta saksalaisten voimat yhtyivät Kalatšissa. Mottiin jäi yhdeksän jalkaväkidivisioonaa, kaksi moottoroitua prikaatia ja seitsemän panssariprikaatia, eli joukkoja 62. armeijasta ja 1. panssariarmeijakunnasta. Saksalaiset saivat sotasaaliiksi tai tuhosivat taistelussa 1 000 panssarivaunua ja 750 tykkiä.
Motin tuhoamiseksi käytiin vielä taisteluita lähes 14 päivää. 21. elokuuta saksalaiset ylittivät Donin kahdesta kohtaa ja saksalaisten tie oli auki Stalingradiin.
Nadežda Udaltsova

Nadežda Andrejevna Udaltsova (ven. Наде́жда Андре́евна Удальцо́ва, 29. joulukuuta 1885 Orel − 15. tammikuuta 1961 Moskova) oli venäläinen taidemaalari ja opettaja. Hänen teoksensa ovat kubismia ja suprematismia.

Elämäkertaa

Udaltsova varttui upseeriperheessä. Hän päätti omistautua taiteelle, kun pääsi vierailemaan taidekeräilijä Sergei Shuskinin luona vuonna 1908. Häntä kiehtoi erityisesti ranskalainen jälki-impressionismi. Hän sai luettavakseen Vincent van Goghin kirjeitä ja luki myös Paul Cézannen  elämäkerran.
Vuonna 1912 Udaltsovan unelmat saivat täyttymyksensä kun hän pääsi matkustamaan yhdessä ystävättärensä, taidemaalari Ljubov Popovan kanssa Pariisiin opiskelemaan maalaustaidetta. Opettajiensa Jean Metzingerin ja Henri Le Fauconnierin mielestä Udaltsova oli lahjakkain venäläinen opiskelija. Tyyliltään Udaltsovan työt olivat uutta taidesuuntausta, kubismia.
Paluu Venäjälle ja Moskovaan tapahtui jo vuonna 1913. Siellä Udaltsova alkoi saada mainetta yhtenä maansa eturivin taiteilijoista. Hänen töitään oli esillä ensimmäisen kerran vuonna 1914 ja uusi näyttely oli jo vuonna 1915. Vuosina 1916–1917 hänen työnsä lähestyivät suprematismia, koska hän työskenteli Kazimir Malevitšin taiteilijaryhmässä. Samaan taiteilijaryhmään kuului myös Nina Genke-Meller. 1910- lukua voi pitää hänen parhaana kautenaan.
Venäjä koki kaksi vallankumousta vuonna 1917. Vuosina 1917–1919 Udaltsova oli aktiivinen vallankumouksellinen. Hän teki tuolloin paljon opetustyötä, mutta toisin kuin monet muut vasemmistolaiset taiteilijat, hän ei luopunut omasta taiteellisesta työstä. 1920–1930 lukujen taitteessa hän teki paljon maisemaalauksia matkustellessaan Altai-vuoristossa yhdessä latvialaistaustaisen taidemaalarimiehensä Aleksandr Drevinin kanssa. Tyyliltään teokset ovat ekspressionismia.
Aleksandr Drevin pidätettiin ja ammuttiin vuonna 1938. Bolševikit olivat murhanneet Udaltsovan isän jo vuonna 1918. Totuus aviomiehen kohtalosta selvisi Udaltsovalle vasta vuonna 1956.
Udaltsovan ura ajautui Stalinin vainojen vuoksi sivuraiteelle. Toisen maailmansodan aikana hän maalasi hävittäjälentäjien muotokuvia. Poliittisesti epäluotettavaksi ja formalistiksi julistettuna hän ei saanut myöskään opettaa. Hän sai kuitenkin pitää oman näyttelyn vuonna 1945, mutta se jäi hänen viimeisekseen. Tämän jälkeen hänen taiteellinen työnsä rajoittui kodin seinien sisäpuolelle. Hän yritti ryhtyä realistiksi, kuitenkaan siinä onnistumatta. Stalinin jälkeisen suojasään aikana hänen töitään nähtiin ryhmänäyttelyssä vuonna 1958.
Nadežda Udaltsovan poika Andrei Drevin (1921–1996) oli kuvanveistäjä.
Hjalmar V. Pohjanheimo

Hjalmar Viktor Pohjanheimo, sukunimi vuoteen 1888 Sikanen ja vuoteen 1907 Saarinen (22. joulukuuta 1867 Jyväskylä – 20. elokuuta 1936 Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen elokuvatuottaja, joka tuotti useita elokuvia vuosien 1913–1921 välillä. Hän omisti myös elokuvateattereita ja harjoitti elokuvien maahantuontia ja vuokrausta. 
Puutavara-alan liikemiehenä ja sahamestarina uransa aloittanut Pohjanheimo siirtyi elokuva-alalle vuonna 1910 muutettuaan perheineen Helsinkiin. Hän omisti 1910-luvulla Lyyra-elokuvateatteriketjun ja hänellä oli myös 1911 perustettu Lyyra Filmi -niminen elokuvien tuotantoyhtiö.  Pohjanheimon Lyyra-yhtiöllä oli useita elokuvateattereita ympäri Suomea, jotka kaikki olivat Lyyra-nimisiä, ja ne oli erotettu toisistaan roomalaisilla numeroilla. Yksi niistä toimi Helsingin Yrjönkadulla samalla tontilla, jossa myöhemmin oli elokuvateatteri Edison.
Pohjanheimo osti vuonna 1911 kuvatun Sylvi-näytelmäelokuvan 4 500 markalla sen tekijäkolmikolta Teuvo Purolta, Teppo Raikkaalta ja Frans Engströmiltä. Elokuvan ensi-ilta oli Viipurin Lyyra-teatterissa 24. helmikuuta 1913, ja sitä esitettiin saman vuoden aikana teattereissa ympäri Suomea. Elokuvan hyvä katsojamenestys sai Pohjanheimon aloittamaan myös itse elokuvien tuottamisen. Teatteriohjaaja ja -näyttelijä Kaarle Halme ohjasi Lyyra Filmille vuosina 1913–1914 neljä näytelmäelokuvaa (Nuori luotsi, Verettömät, Kesä, Vieraalla maaperällä), joiden teossa oli mukana myös Halmeen johtama teatteriseurue.  Muut elokuvansa, jotka olivat lähinnä kevyitä farsseja, Pohjanheimo teki poikiensa Adolf Pohjanheimon (1888–1958), Hilarius Pohjanheimon (1892–1932), Asser Pohjanheimon (1893–1937) ja Birger Pohjanheimon (1895–1936) kanssa. Kaikkiaan Pohjanheimo tuotti autonomian ajan kotimaisista 25 näytelmäelokuvasta peräti 15. Pohjanheimo aloitti 1914 ensimmäisten suomalaisten uutiskatsausfilmien tuottamisen nimellä Lyyran Viikkolehti.
Pohjanheimo siirtyi pois elokuva-alalta vuonna 1922, jolloin hän myi jäljellä olleet teatterinsa. Hän omisti Kyyhkylän kartanon Mikkelin maalaiskunnassa ja sen jälkeen hänellä oli vuosina 1922-1930 Numlahden kartano Nurmijärvellä. Pohjanheimo menetti omaisuutensa 1930-luvun pulavuosina ja viimeiset vuotensa hän toimi halkokauppiaana Helsingin maalaiskunnan Tapanilassa. Hän kuoli varattomana vuonna 1936.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1985–1986

Loppuottelut

ToPo:n joukkue: Mikko Widing, Timo Heinonen, Kari-Pekka Klinga, Anssi Rauramo, Andre Williams, Jari Raitanen, Teemu Simola, Petri Castren, Vesa Linnamo, Juha Jukkanen. Valmentaja George Whittaker.
Otavan yksiosainen tietosanakirja

Otavan yksiosainen tietosanakirja on vuonna 1960 julkaistu suomenkielinen, suomalaisnäkökulmainen tietosanakirja.

Laatijat

Tietosanakirjan päätoimittaja oli Kalle Vaarna, toimitussihteeri Anja Hurme ja julkaisija Otava. Toimittajia oli kaiken kaikkiaan yksitoista: J. E. Aalto-Setälä, Ilmari Havu, Terttu-Liisa Jalas, Jouko Kaisila, Matti Laamanen, Lauri Lehtinen, Olavi Perilä, Harras Porkka, Salme Wartiovaara, Yrjö Vasari sekä Keijo Virtamo. Teoksen kuvittajia olivat Anja Ylönen ja Raija Petäjäinen, kartanpiirtäjinä toimivat Jussi Kosonen, Airi Miettinen, Markku Reunanen ja Meri Streng.

Sisältö ja rakenne

Teoksen artikkeleissa mainittujen henkilöiden ja asioiden viittauksissa hyödynnetään niistä mahdollisesti laadittuja erillisiä artikkeleita (nuoli tai vrt. -viittaus) eli sisäistä linkitystä. Kokooma-artikkelit jäsentävät laajan asian taulukkona tai teemoina kuten elokuvan: elokuvatekniikka ja sen kehitys, elokuvateollisuus, -tuotanto, -teatterit ja -taide. Kokooma-artikkelit helpottavat myös tiettyyn teemaan liittyvän artikkelin löytämistä, kuten emmental kokooma-artikkelin juusto yhteydessä.
Ulkomaisille sanoille on esitetty ääntämisohjeet, käytetyt lyhenteet selitetään ja kuvaliitteet, monivärikartat ja kaksiväriset tekstikartat listataan. Teoksen lopussa on täydennysosa koskien varsinkin painamisen aikana tapahtuneita muutoksia kuten Rooman vuoden 1960 kesäolympialaisten tulosluettelo. Kaiken kaikkiaan teoksessa on 3 540 tekstikuvaa, 366 syväpainokuvaa, 16 värikuvaliitettä, 23 monivärikarttaa ja 170 karttaa tai kartaketta. Jokaisesta Suomen kaupungista on sitä koskevan artikkelin yhteydessä yleispiirteinen kartta. Etukannen sisällä on kartanpidike, jossa on Suomen kartta 1:1 500 000 ja sen taustapuolella mm. keskilämpötiloihin ja lentoreitteihin liittyviä karttoja Suomesta ja maapallolta. Takakannen vastaavanlaisessa pidikkeessä on kaksi karttaa, Helsingin kartta ja sen taustapuolella pääkaupunkiseudun kartta sekä eri maanosia esittävä kartta.
Kirjassa ei ole sivunumeroita, vaan palstanumerot. Kukin sivu on kolmipalstainen, ensimmäisen palstan ensimmäinen artikkeli koskee A-kirjainta ja viimeisen ennen täydennysosaa olevan sivun viimeisen palstan 4242 artikkeli Öölantia, viimeisen sivun palstoja ei tosin ole numeroitu. Täydennysosan palstat ovat 4249-4266. Palstanumerot on painettu sivun alamarginaaliin, ylämarginaalissa on sivun ensimmäisen kokonaisen ja viimeisen alkavan artikkelin nimi, esimerkiksi sarvijaakko ja Satakunta palstojen 3250, 3251 ja 3252 sivulla.