google/wiki40b huggingface dataset:
Stefan Grossman

Stefan Grossman (s. 16. huhtikuuta 1945 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen näppäilytyylin kitaristi, kitaransoiton opettaja ja musiikkihistorioitsija. Häntä pidetään yhtenä blueskitaransoiton johtavista asiantuntijoista maailmassa.
Grossman vietti nuorena viikonloput ottamalla kitaratunteja Reverend Gary Davisilta. Hän kiinnostui 1960-luvun alun folkliikkeestä. Vuonna 1964 hän perusti ystävineen Even Dozen Jug Bandin, joka levytti yhden albumin Elektra Recordsille. Muutkin yhtyeen jäsenet nousivat sittemmin tahoillaan tunnetuiksi: David Grisman mandoliininsoittajana, Steve Katz Blood, Sweat & Tearsin alkuperäiskitaristina, John Sebastian The Lovin’ Spoonfulin voimahahmona, Joshua Rifkin musikologina ja Scott Joplinin ragtime-sävellysten sovittajana ja Maria Muldaur laulajana. Vuonna 1966 Grossman levytti Elektralle esikoissooloalbuminsa How to Play Blues Guitar.
Grossman soitti poliittisessa The Fugs -yhtyeessä kunnes muutti Britanniaan, jossa hän vuonna 1968 perusti Kicking Mule Records -levy-yhtiön yhdessä Ed Densonin kanssa. Grossman asui Englannissa 1980-luvun alkuun saakka ja niitti mainetta muun muassa John Renburnin ja John Faheyn soittokuppanina eurooppalaisilla folk- ja bluesfestivaaleilla.
1980-luvun alussa Grossman alkoi levyttää New Jerseyssä toimivalle Shanachie Records -yhtiölle. Tuloksena olivat muun muassa albumit Shining Shadows (1988), Guitar Landscapes (1990), Love, Devils & the Blues (1992), Northern Skies, Southern Blues (1997) ja Shake That Thing: Fingerpicking Country Blues (1998). Samalla Grossman kehitti omaa Vestapol-nimistä opetusvideoyritystään, jonka videoilla eri tyylien huippukitaristit antavat neuvojaan.
Suomessa Grossman on esiintynyt ainakin Ruisrockissa 1971, Kulttuuritalolla 1972 ja Eddie Boydin 60-vuotisjuhlakonsertissa Tavastialla 1974.
Muinaisen Naran historialliset monumentit

Historia

Gemmei siirsi Japanin pääkaupungin Fujiwarasta Naraan vuonna 710. Nara oli valtakunnan keskus 74 vuoden ajan, ja tuo aika tunnetaan Nara-kautena. Uusi pääkaupunki, Heijō-kyō valittiin huolella ja se rakennettiin kiinalaisen Chang'anin mukaan. Heijō-kyō oli 2500 hehtaarin laajuinen, ja siellä asui parhaimmillaan noin 100 000 asukasta. Pääkadun pohjoisosassa sijaitsi Heijō-palatsi, jonka rakennukset peittivät 120 hehtaarin alueen.
Nara-kaudella buddhalaisuuden levittäminen oli keisarin suunnitelmissa. Keisari Shōmu rakennettu jokaiseen provinssiin temppeleitä. Vuonna 745 provinssitemppeleiden keskuspaikaksi rakennettiin Naraan Tōdai-ji. Japanin pääkaupunki siirrettiin vuonna 784 Nagaokaan, josta se siirrettiin yhdeksän vuoden päästä Kiotoon, Heian-kyōhon. Naran pääkaupunkialueella alettiin viljellä riisiä. Temppelit säilyivät kuitenkin kunnossa, sillä niitä arvostettiin ja ne olivat keisarillisessa suojeluksessa.
Tōdai-ji ja Kōfuku-ji tuhoutuivat tulipalossa 1180, mutta kumpikin temppeleistä rakennettiin pian uudelleen. Kōfuku-jin rakentamiseen käytettiin perinteistä japanilaista wayō-tyyliä. Tōdai-ji sai kuitenkin vaikutteita kiinalaisperäisestä daibutsuyō-tyylistä. Naran temppeleiden arvostus tippui selvästi Muromachi-kaudella (1333–1572). Monet temppeleistä kärsi pahoin tulipaloissa, ja niitä peruskorjattiin uudelleen vasta Edo-kaudella (1615–1867).
Risto Pajari

Risto Pajari (17. kesäkuuta 1909 Oulu  – 26. marraskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen eversti, virkamies, vakuutusalan toimihenkilö ja sotakirjailija.

Henkilöhistoria

Risto Pajarin vanhemmat olivat maanmittausinsinööri Olli Pajari ja Selma Elisabet Heikel ja puoliso vuodesta 1932 sairaanhoitaja Irja Elina Saukkonen. Suurlähettiläs Erkki Pajari (1933–1993) oli heidän poikansa.
Ylioppilaaksi Pajari tuli Oulun lyseosta. Hän suoritti Kadettikoulun 1930 ja Sotakorkeakoulun 1938. Pajari toimi Lentosotakoulun opetusupseerina ja adjutanttina, merilentolaivueen tähystäjänä, adjutanttina ja lentueen varapäällikkönä ja päällikkönä 1930-luvulla, 1940-luvulla taas Ilmavoimien esikunnassa toimistoupseerina, toimistopäällikkönä ja esikuntapäällikkönä. Ilmasota-lehden päätoimittaja hän oli 1941. Eduskunnan puolustusasiain valiokunnan sihteeri Pajarista tuli 1947. Hänet ylennettiin vänrikiksi 1930, luutnantiksi 1932, kapteeniksi 1936, majuriksi 1940, everstiluutnantiksi 1942 ja everstiksi 1944. Vuonna 1949 Pajari palasi Lentosotakouluun, toimien sen johtajana vuoteen 1954, jolloin hän erosi puolustusvoimien palveluksesta. Pajari työskenteli Henkivakuutusyhtiö Salaman prokuristina ja hankintapäällikkönä vuoteen 1970, jolloin hän jäi eläkkeelle. Kolmen teoksen lisäksi hän kirjoitti runsaasti artikkeleita sotilaallisiin aikakauslehtiin.
Aktiivisuus

Vaikutukset

Yleensä kokonaiskonsentraatioltaan alle 0,1 mol/l liuoksille voidaan olettaa, että aktiivisuus on noin sama kuin konsentraatio. Jo inertin suolankin lisääminen niin, että 0,1 mol/l ylittyy, tekee liuoksen niin vahvaksi, että aktiivisuus on selvästi pienempi ja pH ei ole sama kuin konsentraatiosta laskettu. Jos liuoksessa on vain happoa, on pH 1 – joka vastaa ionivahvuutta 0,1 mol/l – se, jonka alapuolelle mentäessä laskuissa on otettava huomioon se, että liuoksen suuri ionivahvuus pienentää aktiivisuutta ja siten nostaa itse pH-arvoa.
Rämekurppelo

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 23–25 senttimetriä, siipien kärkiväli 45–51 senttimetriä ja paino 65–153 grammaa. Naaras on keskimäärin 10 prosenttia koirasta suurempi. Pitkät jalat ja pitkä suora nokka tuovat mieleen kuirit, jotka ovat kuitenkin jonkin verran suurempia.

Esiintyminen

Rämekurppelo pesii kolmella erillisellä alueella Pohjois-Amerikan pohjoisosassa: Etelä-Alaskassa (alalaji caurinus), Kanadan luoteisosassa (alalaji hendersoni) ja Quebecin pohjoisosassa (nimialalaji griseus). Maailman populaation koko on 320 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on muuttolintu, joka talvehtii Yhdysvaltain eteläosissa, Keski-Amerikassa ja Länsi-Intian saaristossa sekä Etelä-Amerikassa Perua ja Brasiliaa myöten. Lajia ei ole tavattu Suomessa.

Elinympäristö

Pesii pääasiassa sisämaan havumetsäalueella järvien ja jokien tuntumassa, mutta myös rannikon tundran kuivalla maalla, täälläkin kosteikkojen tuntumassa. Pesimäajan ulkopuolella laji viihtyy sekä sisämaan järvien rannoilla että vuorovesirannoilla.

Lisääntyminen

Pesä on maassa ja munia on 4, joskus vain 3. Molemmat puolisot hautovat, yhteensä 3 viikkoa. Naaras jättää poikasten hoidon koiraalle ja lähtee itse syysmuutolle.

Ravinto

Syövät hyönteisiä, nilviäisiä, äyriäisiä, matoja sekä vähäisessä määrin kasvien osia.
Pyhä Sixtus III

Pyhä Sixtus III (k. 440) oli paavina 31. heinäkuuta 432 – 19. elokuuta 440. Hän oli syntyjään roomalainen. Hänen nimeensä liitetään voimakas rakennusaika Roomassa. Yksi hänen rakennuttamistaan kirkoista pyhitettiin Neitsyt Marialle, tämä heijastelee tuoretta kirkolliskokouksen päätöstä, jossa todettiin, että Mariaa voidaan sanoa Jumalanäidiksi, ei ainoastaan Jeesuksen äidiksi, mikä liittyy Kristuksen luontoon sekä Jumalana että ihmisenä.
Ennen paaviksi nousemistaan Sixtus oli yksi Pelagiuksen suosijoista; tämä julistettiin myöhemmin harhaoppiseksi.
Jonsu

Elämä ja ura

Jonsun isä on hiukkasfyysikko ja äiti musiikkileikkikoulun opettaja. Jonsu aloitti musiikin harrastamisen jo varhaislapsuudessaan. Hän on säveltänyt kuusivuotiaasta saakka, esikuvinaan Mozart ja Chopin. Neljävuotiaana ensimmäisen viulunsa saanut Jonsu siirtyi myöhemmin rockmusiikin pariin ja perusti Indican pienenä Minijousissa tapaamansa Heinin kanssa. Hän on käyttänyt lempinimeä ”Jonsu” lapsesta saakka. Se on ollut hänen muusikon salanimensä jo hänen äänitettyään vuonna 1992 lastenlauluja Tapiolan koulussa.
Jonsu lauloi muiden artistien mukana kappaleella ”Eternal Flame” (alkuperäinen esittäjä The Bangles). Kappale julkaistiin Lastenklinikoiden Kummit ry:n julkaisemalla levyllä Elämä lapselle 2004. Hän vieraili laulajana Nightwishin kappaleella ”Erämaan viimeinen”, joka julkaistiin singlenä joulukuussa 2007. Kappale on suomeksi laulettu versio yhtyeen Dark Passion Play -albumilla ilmestyneestä instrumentaalista ”Last of the Wilds”. Jonsu on naimisissa Jesse Hietasen kanssa ja heillä on yhteinen, vuonna 2015 syntynyt lapsi ja heidän toisen lapsensa on määrä syntyä vuoden 2019 alussa.  Anne Pohtamo-Hietanen on Jonsun anoppi.
Myöhempien aikojen esikuvakseen Jonsu on maininnut ainakin Kate Bushin. Indica esittää silloin tällöin Bushin "Wuthering Heights" -kappaleen keikoillaan.
Indican lisäksi Jonsu on esiintynyt myös duoyhtyeessä JED, jonka hän muodostaa yhdessä Tiktak-yhtyeestä tunnetuksi tulleen Empun kanssa.
Jevgeni Popov

Jevgeni Popov (Евгений Анатольевич Попов; s. 5. tammikuuta 1946 Krasnojarsk, Venäjä) on venäläinen kirjailija, joka on tunnettu novelleistaan. Hän opiskeli geologiksi, mutta on ollut kirjailija Moskovassa vuodesta 1975.
Hänen tarinoitaan alettiin julkaista suuressa määrin 1990-luvulla, ja hän on kirjoittanut myös romaanin. Kirjoituksissaan hän käyttää elementtejä saduista ja parodiasta.
Kärjenniemi

Historia

Kärjenniemi on alun perin ollut pieni maalaiskylä Sääksmäen kunnassa. Kärjenniemestä tuli osa Valkeakosken kaupunkia kuntaliitoksen myötä vuonna 1973.

Palvelut

Kärjenniemessä on koulu, päiväkoti, autokauppa ja kaksi parturi-kampaamoa. Kärjenniemen kylä on viime vuosina kasvanut runsaan rakentamisen takia. Ala-Nississä on nuorisotilat sekä diakoniatoimisto.

Maantiede

Kärjenniemi jakautuu neljään alueeseen, jotka ovat Nissit (Yli- ja Ala-Nissi), Kärjenniemen niemi, Seikka ja Väärämäki. Väärällämäellä sijaitsevat Kärjenniemen ala-aste ja päiväkoti, ja sen läpi kulkee vanha seututie 304, joka on uudelleennimetty Vääränmäentieksi. Vääränmäentieltä erkanee Rantoontie, jota pitkin pääsee Rantoolle ja Vedentaalle. Yli-Nissi on enimmäkseen taajamamaista omakotiasutusta. Ala-Nissiin rakennetaan tällä hetkellä omakotitaloja. Seikka on pieni alue Seikantiellä, Kopolantien kupeessa.
Kivenkeräyskone

Kivenkeräyskone tai kivenkeruukone on traktorivetoinen työkone, jolla kerätään kiviä peltojen pintamaasta. Kivien lisäksi koneella voi kerätä myös puuainesta ja muuta roskaa. Kivenkeräyskonetta käytetään maataloudessa ja joskus myös viherrakentamisessa kuten golf-kenttien ja puistoalueiden rakentamisessa sekä sorateiden perusparannuksessa. 
Kivien kerääminen pelloilta ehkäisee muille peltotyökoneille, kuten leikkuupuimureille, niittokoneille ja paalaimille kivistä syntyviä vaurioita. Kivien poistaminen myös parantaa maan kasvukuntoa. Esimerkiksi nurmirehun sato kasvaa, kun sen voi niittää alempaa pelkäämättä kiviä. Myös juuresten, kuten perunan ja porkkanan sadonkorjuussa kivistä on haittaa. Kivien poistaminen on erityisen tärkeää Suomessa ja muualla pohjoisessa, koska routa nostaa kiviä maan sisältä kohti pintaa. Usein kivenkeruukonetta käytetään myös uusien peltojen raivaamiseen. Kivenkeräyskoneen omistaja voi olla maanviljelijä tai urakoitsija, mutta kivenkeräyskone voi olla myös yhteisomistuksessa ns. kimppakoneena.
Kivenkeräyskoneessa on karhotin, joka kerää kivet tyypillisesti 4–6 metrin leveydeltä sekä nostorumpu, joka nostaa kerätyt kivet säiliöön. Multa seulotaan prosessissa irti kivistä ja puhtaita kiviä voi käyttää maanrakennuksessa. Säiliöstä kivet voidaan kipata joko haluttuun kohtaan maastossa tai esimerkiksi peräkärryyn pois kuljetettavaksi. Voima siirretään traktorista kivenkeräyskoneeseen voimanulosottoakselila ja kivenkeräyskoneen sisällä voima välitetään hihnoilla, jotka myös vaimentavat iskuja. Kivenkeruukoneet voivat tyypillisesti nostaa jopa 50 senttimetriä halkaisijaltaan olevia kiviä.

Kivenkeräyskoneita

* PEL-Tuotteen Kivi-Pekka
* Elhon Scorpio
* Ahmet Rock Tornado
Sergei Plehanov

Kilpaura

Plehanov saavutti Venäjän avoimen sarjan mestaruuden 1999 voitettuaan loppuottelussa Artem Puskasin. Hän uusi mestaruutensa seuraavana vuonna 2000, jolloin Plehanov voitti loppuottelussa Mihail Kozlovin. Plehanov saavutti 2001 superraskaassasarjassa MM-pronssia. Seuraavan kerran hän saavutti hopeaa 2002 Venäjän avoimessa kisoissa, jolloin hän hävisi mestaruusottelussa Artem Puskasille.
Venäjän superraskaansarjan mestaruuden 2005 voitettuaan loppuottelussa viisi kertaa aiemmin mestaruuden voittaneen Mihail Kozlovin.
Laura Suhonen

Laura Suhonen (s. 1982) on suomalainen käsikirjoittaja. Hän on kirjoittanut muun muassa tv-sarjoja Mustat lesket ja Koukussa. Hänen käsikirjoittama esikoiselokuva, Sisko tahtoisin jäädä, valmistui vuonna 2010. Elokuvan käsikirjoitus oli osa hänen lopputyötään Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun elokuva- ja lavastustaiteen laitokselle.
Goodenoughinkoira

Ulkomuoto

Goodenoughinkoira näyttää uudenguineanvuoristokoiran ja pystykorvan välimuodolta. Sen pää on luodinmuotoinen ja tasainen. Sillä on tuuhea häntä ja pystyt, pienet korvat. Sileä ja lyhyt karvapeite on väriltään mustavalkoinen. Säkäkorkeus on 36 senttimetriä ja paino 11 kilogrammaa.

Alkuperä

Goodenoughinkoira on kotoisin Goodenoughin saarelta, missä se eristyi muista koiraroduista ja täten kehittyi niistä erillään.
William MacGillivray

William MacGillivray (25. tammikuuta 1796, Aberdeen– 4. syyskuuta 1852, Aberdeen) oli skotlantilainen luonnontieteilijä, ornitologi ja taidemaalari.
MacGillivray syntyi Aberdeenissä William MacGillivrayn ja Ann Wishartin aviottomana lapsena. Williamin ollessa 3-vuotias perhe muutti Harrisin saarelle Ulko-Hebrideille. Hän kasvoi isänsä perheen luona. Syntyperänsä vuoksi hän koki lievää halveksuntaa myöhemmin tiedemiespiireissä, muun muassa Charles Darwin sanoi ettei MacGillivraylla ollut herrasmiehen tapoja ja ulkomuotoa.
Hän opiskeli lääketiedettä Aberdeenin King's Collegessa, mutta ei kuitenkaan saattanut opintojaan päätökseen, vaan palasi 3 vuoden kuluttua takaisin Harrisiin ja harjoitti siellä ajoittain lääkärin ammattia. Vuonna 1823 hän pääsi luonnonhistorian professori R. Jamesonin assistentiksi Edinburghin yliopistoon. Hän oli The Royal College of Surgeons of Edinburgh museon kuraattori vuodesta 1831, ja luonnonhistorian professori Marischal Collegessa Aberdeenissä vuodesta 1841. Hänet on haudattu Edinburghin New Caltonin hautausmaalle.
MacGillivray oli John James Audubonin ystävä ja kirjoitti suuren osan Audubonin Ornithological Biographies teoksesta vuosina 1830–1839. Audubon nimesi valkoluomikerttulin (Oporornis tolmiei) ystävänsä kunniaksi MacGillivray's Warbleriksi. MacGillivray kuvaili ja nimesi ruusulokin vuonna 1824.
Hänen poikansa John (1822–1867) ja Paul Howard MacGillivray (1834–1895) olivat myös luonnontieteilijöitä.
Paul MacGillivray lahjoitti 214 isänsä maalausta Lontoon Natural History Museumille 1892.
Suojeluskuntain päällystökoulu

Suojeluskuntain päällystökoulu, lyhenne SkPK, oli Tuusulaan perustettu Suomen suojeluskuntien päällystökoulutusta tarjoava oppilaitos. Kun suojeluskunnat lakkautettiin Moskovan välirauhan perusteella, siirtyivät sen kiinteistöt puolustusvoimien käyttöön. Suomen puolustusvoimat tarjosivat koulussa yliluutnanteille maavoimien kapteenikursseja, mikä antoi kelvollisuuden kapteenin sotilasarvoon ylentämiseksi.
19 upseerioppilasta Reserviupseerikoulun kurssilta numero 10 suoritti jakson 2. helmikuuta - 1. huhtikuuta 1926 Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Nykyään tiloja hallitsee Maanpuolustuskorkeakoulun alainen Puolustusvoimien Koulutuksen Kehittämiskeskus.
Tiloissa on Suojeluskuntain päällystökoulun ja taistelukoulun perinnetila.
Glory Days

Historiaa

”Glory Days” nauhoitettiin huhti- tai toukokuussa vuonna 1982. Kappale on surkuhupaisa tarina miehestä, joka surumielisesti muistelee niin sanottuja "loistokkaita päiviään" (englanniksi: glory days) ja ihmisiä, joita tunsi lukion aikana. Musiikki kappaleessa on hilpeää. Siinä kuullaan myös Steven Van Zandtin mandoliinisoolo. Kappale pääsi parhaimmillaan sijalle viisi Billboard Hot 100 pop singles -listalla kesällä 1985.
Sekihan

Sekihan (赤飯), kirjaimellisesti "punainen riisi", on perinteinen japanilainen ruoka. Se on hieman tahmeaa riisiä, joka kiehutetaan azukipapujen kanssa. Pavut antavat ruoalle sen punaisen värin, siksi siis nimi.
Sekihania tarjotaan usein Japanissa erikoistapahtumina läpi vuoden, kuten esimerkiksi häissä, syntymäpäivillä ja joissakin juhlissa, kuten Shichi-go-sanissa. Sekihan yhdistetään niin vahvasti juhlintaan, että fraasi "Let's have sekihan" on saanut merkityksen "Let's celebrate". Uskotaan, että sekihania käytetään juhlissa juuri sen punaisen värin vuoksi, sillä punainen on Japanissa onnellisuuden symboli.
Ruoka syödään usein heti valmistamisen jälkeen, mutta sen voi syödä myös huoneenlämpöisenä esimerkiksi benton kanssa. Sekihan syödään perinteisesti gomashion, seesaminsiementen ja suolan sekoituksen kanssa.
Melissa Marr (kirjailija)

Melissa Marr on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut keijukaistarinan Ilki ihana (Wicked Lovely, 2007, suom. 2008). Marr on toiminut opettajana yliopistossa, ja hänen alaansa ovat kansanperinne ja sadut.  
Vuonna 2009 TokyoPop julkaisi hänen mangasarjansa.
Soft power

Soft power (suomeksi 'pehmeä voima' tai 'pehmeä vaikuttaminen') tarkoittaa vaikuttamista pehmein keinoin, kuten muokkaamalla mielipiteitä kulttuurituotteiden avulla tai hyödyntämällä poliittisia arvoja ja ulkopolitiikkaa. Soft power perustuu kulttuurin, arvojen ja ulkopolitiikan legitimiteettiin ja moraaliseen auktoriteettiin. Siihen kuuluu houkutteleminen, "kiehtominen", vetovoima ja sitouttaminen, vaan ei pakko, voima tai raha. Valtio tavoittelee itselleen hyvää imagoa käyttämällä mediaa, koulutusta ja julkista diplomatiaa. Tämän vaikutuksen kohteena olevassa maassa voi soft poweria käyttävä valtio ihaillun imagonsa avulla saavuttaa tavoitteensa.
Käsitettä käytetään politiikan tutkimuksessa, sosiologiassa ja mediatutkimuksessa. Käsitteen kehitti Harvardin yliopiston professori Joseph Nye vuonna 1990, ja perusteellisemmin hän käsitteli aihetta 14 vuotta myöhemmin. Nyen oman määritelmän mukaan soft power on sitä, kun jokin maa saa muut maat haluamaan mitä se itse haluaa. Nye loi soft powerin käsitteen selittääkseen vallan henkisen ulottuvuuden. Nyen mukaan soft powerin muodostavat maan historia, maantiede, kulttuurinen monimuotoisuus, taloudellinen voima, yhteiskuntajärjestelmä, demokraattinen kehitys, kansalaisyhteiskuntajärjestöjen yleisyys ja vaikutus, tieteen ja teknologian infrastruktuuri, sekä arvot kuten taide ja urheilu.
Soft powerin vastakohta on hard power, joka tarkoittaa lähinnä sotilaallisia keinoja, talouspakotteita, kauppasotaa tai talousapua. Soft powerin etuna hard poweriin pidetään sitä, että suostumuksen kautta saavutettu menestys on pysyvämpää kuin voimakeinojen avulla saavutettu. Hard powerin käyttö voi myös vahingoittaa maan taloudellisia pyrkimyksiä.
Soft poweria mittaamaan on luotu useita indeksejä. Kärkisijoilla soft power -indekseissä ovat länsimaat kuten Ranska, Englanti, Yhdysvallat, Saksa, Kanada ja Japani.
Joidenkin tutkijoiden mukaan Venäjä käyttää soft poweria pehmittämään kansainvälistä mielipidettä, naapurimaita ja venäläisiä vähemmistöjä ulkomailla.
Kiinassa alettiin puhua soft powerista vuonna 2011, kun kommunistisen puolueen puheenjohtaja Hu Jintao kiinnitti huomiota kulttuurin voimaan mielipiteiden muokkauksessa sen yhteydessä, kun Kiina alkoi pyrkiä sosialistista kulttuuria ylläpitäväksi suurvallaksi. Presidentti Xi Jinping kehotti vuonna 2014 Kiinaa lisäämään pehmeää vaikuttamistaan esittämällä Kiina sivistyneenä maana, jolla on rikas historia, yhteen hiileen puhaltavia kansallisuuksia sekä kulttuurista moninaisuutta. Myös Kiinan hyvää hallitusta, kehittynyttä taloutta, kukioistavaa kulttuuria, yhtenäisyyttä ja maisemia tulisi hänen mukaansa kuvata.
LÉ Banba

Valmistus

Alus tilattiin 4. syyskuuta 1950 Southamptonista Camper and Nicholsons'lta osana Britannian kuninkaallisen laivaston vuoden 1950 hankintaohjelmaa nimellä CMS04. Sen köli laskettiin 25. kesäkuuta 1951. Heinäkuussa aluksen nimeksi määrättiin HMS Golden Ant ja se laskettiin vesille 18. marraskuuta nimettynä HMS Alvertoniksi viirinumerolla M1104. Alus valmistui 24. maaliskuuta 1954 ja se otettiin palvelukseen 8. kesäkuuta.

Royal Navy

HMS Alverton liitettiin palvelukseen otettaessa Lontooseen sijoitettuun 101. miinanraivauslaivueeseen laivaston reservin Lontoon yksikölle HMS Thames. Se siirrettiin 13. marraskuuta 1961 Chathamin telakalle huollettavaksi ja varastoitavaksi Hytheen, jolloin sen nimeksi palautettiin HMS Alverton. Joulukuussa 1962 alus siirrettiin Southamptoniin ja helmikuussa 1965 edelleen Plymouthiin, syyskuussa Singaporeen ja toukokuussa 1967 Gibraltarille, jossa se olisi palvelukseen palatessaan osa 14. miinantorjuntalaivuetta. Alus sijoitettiin elokuussa 1969 poistolistalle.

Irlannin laivasto

Irlannin hallitus osti marraskuussa 1970 aluksen ja se luovutettiin 23. helmikuuta 1971 Irlannin laivastolle siinä kunnossa kuin alus oli Gibraltarilla. Alus nimettiin LÉ Banbaksi, minkä jälkeen se varustettiin Irlantiin siirtoa varten. Alus lähti 20. maaliskuuta sisaraluksen LÉ Folan kanssa Välimereltä kohti Cobhia, mutta ne joutuivat hakeutumaan myrskyltä suojaan Lissaboniin. Alukset saapuivat lopulta 29. maaliskuuta Irlantiin.
Alus osallistui maaliskuussa 1973 sisaralustensa Grainne ja Fola kanssa aselaiva Claudian pidättämiseen Waterfordin edustalla. Seuraavana vuonna alus oli mukana laivaston ja ilmavoimien yhteisharjoituksessa.
Se myytiin romutettavaksi Espanjaan 1987.
Toivo Manninen (sotilas)

Toivo Kaarlo Manninen (s. 10. tammikuuta 1915, Calumet, Michigan USA – k. 29. joulukuuta 1943, Oulu) oli suomalainen maanviljelijä ja Mannerheim-ristin ritari numero 100. Hänet ylennettiin kersantiksi 11. huhtikuuta 1940 ja vielä kuolemansa jälkeen ylikersantiksi 20. kesäkuuta 1945. Hän kuoli Oulussa 32. sotasairaalassa ja hänet on haudattu Pudasjärven sankarihautaan.

Esitys Mannerheim-ristin myöntämisestä

III Armeijakunnan komentajan, kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuon 17.9.42 allekirjoittama (merk) ja armeijakunnan esikuntapäällikön, eversti V J Oinosen varmentama esitys Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin myöntämisestä kersantti Toivo Manniselle:
»Esitän 2.lk:n Mannerheim-ristin myönnettäväksi II/JR 53:ssa palvelleelle kersantti Toivo Manniselle. Kers. Manninen on syntynyt 10.1.1915 Pudasjärvellä ja haavoittui vaikeasti 5.8.41 Kiestingin länsipuolella. Perusteluna esitän seuraavaa: Kersantti Manninen toimi sodan alussa varajoukkeenjohtajana osoittaen jo silloin olevansa erikoisen sisukas ja rohkea toiminnassaan. Hän johti menestyksellisesti toistakymmentää partioretkeä vihollisen asemiin ja selustaan. Usein hänen suorittamallaan tiedustelutoiminnalla oli ratkaiseva merkitys etenemistaistelujen kululle, sillä uhkarohkeasti edeten ja välittämättä vihollisen vastatoiminnasta hän pystyi löytämään heikon kohdan vihollisen asemassa. Joukkueenjohtajan kaaduttua 5.8.41 hyökättäessä ns. kuolemankukkulalle Kiestingin länsipuolella Saarijärven etelärannalla, kokosi kers. Manninen hajaantuneen joukkueen ja ottaen sen komentoonsa jatkoi keskeytynyttä hyökkäystä hyökäten itse etulinjassa. Jonkin matkaa juostuaan kohti vihollisen asemia, astui hän miinaan menettäen toisen jalkansa nilkkaa myöten. Tämä ei kuitenkaan estänyt etenemistä, sillä huolimatta vaikeasta vammastaan hän vielä kerran sai temmatuksi joukkueensa eteenpäin aina tavoitteeseen ja taistelun lopulliseen voittoon saakka. Yhdellä jalalla liikkuen hän vielä tarkasti joukkueensa asemat eikä sallinut kuljettaa itseään pois ennen kuin voi varmistautua siitä, että asemat myös pitivät.»
Stanislava Komarova

Stanislava Stanislavovna Komarova (ven. Станислава Станиславовна Комарова; s. 12. kesäkuuta 1986 Moskova) on venäläinen uimari. Hän on voittanut yhden olympiamitalin; hopeaa 200 metrin selkäuinnissa Ateenassa 2004 ajalla 2.09,72. Kultaa voittaneelle Kirsty Coventrylle hän hävisi 0,53 sekuntia.
Komarova saavutti 200 metrin selkäuinnissa hopeaa myös Fukuokan MM-kisoissa 2001 ajalla 2.10,43. Berliinin EM-kilpailuissa 2002 hän voitti kultaa sekä 100 että 200 metrin selkäuinnissa. Kaksi vuotta myöhemmin Madridin EM-kisoissa hän voitti 200 metrin selkäuinnin ja sai puolta lyhyemmällä matkalla hopeaa.