google/wiki40b huggingface dataset:
Collegium Musicum Turku

Collegium Musicum Turku (CMT, ent. Kampus sinfonietta) on Turun yliopiston piirissä toimiva sinfoniaorkesteri, jonka soittajista suurin osa opiskelee turkulaisissa korkeakouluissa. Vuoden 2013 alusta lähtien orkesterin kapellimestarina ja taiteellisena johtajana on toiminut Satu Simola. Keväällä 2019 orkesteri voitti 1. palkinnon European Music Festival for Young People -orkesterikisoissa Belgian Neerpeltissä.

Historia

Orkesteri perustettiin alun perin vuonna 1927 ja sen toiminta jatkui aina 1990-luvun alkupuolelle asti. Uusi opiskelijaorkesteri Turun yliopistolle syntyi vuonna 2004, kun kapellimestari Markus Yli-Jokipii perusti Kampus sinfonietan. Vuoden 2012 alusta Kampus sinfonietta otti käyttöönsä vanhan emo-orkesterinsa nimen ja jatkaa näin Turun yliopiston orkesteriperinteitä nimellä Collegium Musicum Turku.
CMT:n kapellimestareina ovat vuosien 1927-2012 aikana toimineet mm. Rudolf Nienstedt, Juhani Numminen, Ilari Lehtinen, Osmo Vänskä sekä Markus Yli-Jokipii, joka johti orkesteria vuosina 2004-2012. Vuosina 2008-2010 orkesterin nimikkosäveltäjänä toimi Lauri Mäntysaari. Orkesterin solisteina ovat viime vuosina esiintyneet mm. sopraanot Kaisa Ranta, Mia Heikkinen ja Pia Pajala, urkurit Markku Hietaharju ja Marko Hakanpää, klarinetisti Henna Jämsä sekä alttoviulisti Riikka Repo.

Ohjelmisto ja kokoonpano

CMT esiintyy erilaisissa kokoonpanoissa jousikvartetista aina sinfoniaorkesteriin saakka. Sen ohjelmistoon kuuluu useita klassis-romanttisen orkesterimusiikin perusteoksia, kuten Ludwig van Beethovenin, Franz Schubertin ja Jean Sibeliuksen sinfonioita. Orkesteri soittaa myös kevyttä musiikkia, ja sen viime vuosina järjestämät Swing & Dance -tanssiaiset ovat olleet suosittuja tapahtumia.
Orkesterin taustaorganisaatio on Collegium Musicum Turku ry, joka on Turun yliopiston ylioppilaskunnan alajärjestö.
Antonio Di Pietro

Antonio Di Pietro (s. 2. lokakuuta 1950) on italialainen poliitikko ja korruptiotuomari. Hän toiminut myös Euroopan parlamentin jäsenenä, Italian senaattorina sekä ministerinä. Kansanedustaja Antonio Di Pietro johtaa pientä Italia dei Valori –puoluetta.
Di Pietro oli paljastamassa Italian poliitikkojen lahjusskandaaleja 1990-luvun alussa. Satoja huippupoliitikkoja epäiltiin lahjonnasta ja mafiakytkennöistä. Milanon tangentopoli-oikeudenkäyntien aikaan Di Pietro jahtasi Silvio Berlusconin kummisetää sosialisti Bettino Craxia.
Antonio Di Pietro julkaisi sivun mainoksen G8-kokouksen aikaan IHT-lehdessä vuonna 2009. Ilmoituksen mukaan Italian demokratia on vaarassa ja uhkaa luisua kohti diktatuuria. Di Pietron mukaan vaaraksi demokratialle on pääministeri Silvio Berlusconi ja Berlusconin ajama presidentin syytesuoja. Arvostelijoiden mukaan laki syytesuojasta asettaa ihmiset eriarvoiseen asemaan lain edessä.
Benjamin Franklin -mitali

Benjamin Franklin -mitali on The Franklin Institute Awardsin vuosittain myöntämä palkinto. Palkinto myönnetään useille eri tieteen aloille, kuten kemian, fysiikan, tekniikan ja biologian aloille. Mitalia myöntävä järjestö perustettiin vuonna 1824 muutaman philadelphialaisen voimin. Vuonna 1998 palkinto sarjat uudistettiin, ja nykyisin palkinnot jaetaan luokissa: kemia, tietojenkäsittely- ja kongitiotiede, geotieteet- ja ympäristötiede, sähkötekniikka, biologia, konetekniikka ja fysiikka.
Benjamin Franklin -mitali on nimetty kunnianosoituksena ensimmäiselle yhdysvaltalaiselle tieteilijälle Benjamin Franklinille.
Altaani

Altaani (ital. altana < lat. altus, korkea) on pilarien, pylväiden tai holvikaaren kannattama rakennuksen ulkopuolinen oleskelutasanne, joka yleensä on seinätön ja katoton, mutta aina putoamiselta estävän kaiteen suojaama. Altaanin lattia on aina maanpinnan yläpuolella, tavallisesti rakennuksen toisen kerroksen korkeudella, siten että kulku takana oleviin huonetiloihin on helppoa. Ulkoportaita ei altaaniin yleensä liity, vaan kulku tapahtuu rakennuksen sisätilojen kautta. Altaani on tarkoitettu lepopaikaksi tai näköalatasanteeksi. Altaani ei tukeudu rakennuksen runkoon parvekkeen tavoin, vaan se on oman tukirakenteensa varassa. Altaani sijaitsee usein rakennuksen ulko-oven yhteydessä, jolloin kulku sisätiloihin tapahtuu altaanin tason alitse ja taso toimii oveneteiskatoksena.
Altaani on luotu Venetsiassa, jossa sitä käytettiin pyykin kuivatuspaikkana. Rooman yksityistalojen arkkitehtuurissa altaanit yleistyivät 1500- ja 1600-luvuilla. Ruotsissa altaani-nimitys on ollut käytössä 1600-luvulta lähtien, mutta runsaammin niitä rakennettiin empiren aikana 1800-luvun alussa. Suomessa altaaneita alettiin rakentaa empiretyylisten säätyläisrakennusten myötä. Esimerkiksi 1816–1818 rakennetussa Charles Bassin suunnittelemassa Fiskarsin ruukin päärakennuksessa on altaani. Niitä rakennuttivat myös turkulaiset porvarit 1800-luvun loppupuolella myöhäisempireä edustaviin huviloihinsa Ruissaloon. Talonpoikaisrakennuksissa ei vielä tähän aikaan juurikaan jäljitelty kartanoiden altaaneja, vaan ne tulivat muotiin vasta 1920-luvulta alkaen, kun alettiin suosia puolitoistakerroksisia asuinrakennuksia.
Brevardin piirikunta

Asukkaat

Piirikunnan asukkaista 74,2 prosenttia on valkoisia, 10,4 prosenttia latinalaisamerikkalaisia ja 9,46 prosenttia mustia. 97 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 47,2 vuotta.
Orjapaasi

Orjapaasi on Kokemäen kaupungissa sijaitseva kallio. Villiön kylässä parin kilometrin päässä kaupungin keskustasta kohoava kallio nousee noin 30 metriä ympäröivää maastoa korkeammalle. Merenpinnasta sen huipun korkeus on 65 metriä. Orjapaaden laki on vanha näköalapaikka, josta avautuu maisema Kokemäenjoen halkomalle laajalle peltoaukealle.

Muinaisjäännökset ja kasvillisuus

Kallion korkeimmalla kohdalla on aikoinaan ollut Skandinavian pronssikauden röykkiöhauta. Nykyään siitä on jäljellä enää 19 metriä halkaisijaltaan oleva pohjakiveys. Kaivauksissa paikalta on löydetty yksi paasiarkkuhauta sekä neljä polttohautausta. Paasiarkku on todennäköisesti aivan pronssikauden alkupuolelta ja polttohautaukset sen lopusta. Polttohautojen yhteydestä on löydetty pronssiset pinsetit sekä partaveitsi. Röykkiön reunaosaan on lisäksi tehty hautauksia vielä esiroomalaisella rautakaudella, joten paikka on ollut kalmistona useiden satojen vuosien ajan.
Orjanpaadenkallion itäpuoleisella juurella on vanha uhrilähde. Sen vedellä on sanottu olevan parantavia voimia ja lähteeseen on uhrattu kolikoita sekä muita arvoesineitä. Kasvillisuudeltaan Orjapaasi on maakunnallisesti arvokas kallioketo. Sen lajistoon kuuluvat muun muassa uhanalaiset kesämaksaruoho ja jalkasara. Orjapaasi on ollut mukana Museoviraston hoito-ohjelmassa vuodesta 1998 lähtien.

Nimen alkuperä

Orjapaadenkallion nimen alkuperästä ei ole varmaa tietoa, mutta siitä on aikojen kuluessa liikkunut  useita eri tarinoita.
Vanha kansanperinne liittää nimen muinaiseen orjakauppaan ja orjia kuljettaneisiin laivoihin, jotka olisivat lastanneet Orjapaadella meren pinnan aikoinaan ollessa korkeammalla. Tarinoihin liittyy uskomus, jonka mukaan paikalta löydetyt kallioon upotetut rautaiset renkaat olisivat laivojen kiinnittämistä varten. Orjapaaden rautarenkaat ovat kuitenkin isonjaon aikaisia maanmittareiden merkkejä. 
Arkeologi J. R. Aspelinille 1880-luvulla kerrotut tarinat väittivät Orjapaaden saaneen nimensä muinaisesta taistelusta, jossa kapinoineet orjat olisivat kallioilla tehneet vastarintaa. Jos tarinalla on yhtään todellisuuspohjaa, se saattaa liittyä rautakaudella Suomessakin käytössä olleeseen skandinaaviseen träl-järjestelmään, johon kuului orjien kaltaisen työvoiman käyttö. 
Kyseessä voi olla myös muinaissuomalaisen korkealla olevaa paikkaa tarkoittaneen orsi-sanan johdannainen. Asiakirjoissa nimi Orjapaasi esiintyy ensimmäistä kertaa vasta 1700-luvun lopulla.
Thomas Lawrence

Sir Thomas Lawrence (13. huhtikuuta 1769 – 7. tammikuuta 1830) oli englantilainen taidemaalari. Hän oli varsinkin 1800-luvun alussa johtavia brittiläisiä muotokuvamaalareita.
Lawrence syntyi Bristolissa. Vuonna 1787 hänet hyväksyttiin Royal Academy of Arts -taidekouluun. Vuonna 1794 hänestä tuli Royal Academyn jäsen. Hänet aateloitiin vuonna 1815 ja vuonna 1820 hänestä tuli Royal Academyn presidentti. Vuosina 1818-1820 Lawrence kierteli Euroopassa maalaamassa muotokuvia henkilöistä, jotka olivat olleet vaikuttamassa Napoleonin tappioon.
Maardu järv

Maantietoa

Järven pinta-ala on 162 ha (hehtaaria) ja se on 1,4 kilometriä pitkä ja 900 metriä leveä. Siihen laskee kahdeksan ojaa, joista huomattavin on Hiiemetsa kraav, ja järven laskuoja on Kroodi oja. Se virtaa pohjoiseen Maardun keskustan läpi ja laskee Suomenlahdessa Muugan lahteen (vir. Muuga laht). Järven valuma-alueen laajuus on 13,4 km² (neliökilometriä).
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 1,5 metriä ja suurin syvyys 3,7 metriä. Järven tilavuus on 0,0032 km³ (kuutiokilometriä) eli 3,2 miljoonaa m³. Rantaviivan pituus on 5,8 kilometriä. Länsirannalla sijaitsee Liivamäkeen kuuluva asuntoalue ja toinen Maardun kylään liittyvä, mutta pienempi asuntoalue, sijaitsee järven kaakkoisrannalla. Järven pohjoisrantaa seuraa monikaistainen Peterburi tee, josta haarautuu etelään järven itärantaa seuraava Mõisa tee.

Historiaa

Järveen on aina kertynyt vettä keväisin ja sinne ohjatut ojat sekä järvenpohjan lähteet ovat aina nostaneet järven vedenpinnan hyvin korkealle. Järvellä ei ole alun perin ollut omaa luontaista laskuojaa, jollaisen Maardun kartanon haltija Otto von Brevern kaivautti vuonna 1893. Järven vedenpintaa aiottiin säännöstellä padolla, mutta jo seuraavana vuonna 1894 murtui pato korkeanveden aikana. Järvestä purkautui valtava vesimassa kohti Suomenlahtea ja se uursi hiekkamaahan 20 metriä syvän ja 70 metriä leveän uoman. Tässä uomassa virtaa nykyään järven laskuoja Koordi oja. Paljastunut järvenpohja otettiin niityiksi, jollaisesta oli tuohon aikaan puute.
Vuonna 1939 rakennettiin Koordin kylään kemiantehdas, joka otti järvestä vettä. Vedenpinnan aleneminen estettiin luusuaan rakennetulla padolla. Myöhemmin, 1960-luvulla, kaivettiin Jõelähtme jõesta kanava, josta saatiin järveen vesitäydennystä. Myös itäpuolella sijainneen fosforikaivoksen kaivantoihin kertynyttä vettä pumpattiin järveen. Se sisälsi raskasmetalleja, jota esiintyy järven pohjamudassa.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu (vir. keskmise karedusega kihistumata veega järv).
Paasonvuori

Paasonvuori tai Paasonlinna on rautakautinen muinaislinna, joka sijaitsee Sortavalassa, Karjalassa. 
Muinaislinna on ollut käytössä jo viikinkiaikana ja tuhoutunut tulipalossa 1200-luvulla, minkä jälkeen se on autioitunut. Se sijaitsee 74 metriä merenpinnan yläpuolella ja on yksi Karjalan korkeimmilla sijainneista muinaislinnoista. Muinaislinnan matalahkot vallin jäänteet ovat maasta ja pienenpuoleisista kivistä tehdyt ja niissä on ollut mahdollisesti kaksi porttia. Paasonvuorelta tunnetaan kuuden tai seitsemän asumuksen perustukset, josita osa on ollut kiviperusteisia. Rakennukset ovat olleet pinta-alaltaan noin 40-48m². Rakennusten tulisija on sijainnut joko niiden keskellä tai lähellä pohjois- tai eteläseinää. Paikalta on löydetty myös ahjon jäänteet ja muuta sepän pajaan viittaavaa esineistöä, kuten talttoja ja langanvetorauta. Löytöaineistoissa on myös miekan ponsi sekä nuolen- ja keihäänkärkiä. Runsas ja monipuolinen löytöaineisto kertoo asukkaiden harjoittaneen maanviljelyä, metsästystä ja kalastusta sekä valmistaneet saviastioita ja rautaa itse.
Meliboia

Meliboia viittaa kreikkalaisessa mytologiassa kahteen eri henkilöön.

Meliboia (Khloris)

Meliboia oli yksi Nioben ja Amfionin neljästätoista lapsesta (niobideista). Hän oli myös ainoa (tai yksi harvoista), jotka Artemis ja Apollon säästivät tappaessaan niobidit kostoksi Nioben julkeudesta äitiään Letoa kohtaan, kun Niobe oli kerskaillut lastensa määrää Leton kahteen. Meliboia oli niin kauhuissaan tästä koettelemuksesta, että hän kalvakoitui pysyvästi ja muutti nimensä Khloriiksi — joka tarkoittaa kalpeaa.

Meliboia (okeanidi)

Meliboia oli Okeanoksen ja Tethyksen tytär, Pelasgoksen puoliso ja Lykaonin äiti.
Mozambique Company

Mozambique Company (port. Companhia de Moçambique) oli Portugalin valtion perustama yhtiö, joka hallitsi Mosambikin siirtomaa-aikana nykyisiä Manican ja Sofalan maakuntia. Yhtiön päämaja oli Beirassa. Se perustettiin vuonna 1891, ja osakkeita myytiin etenkin Saksassa, Isossa-Britanniassa ja Etelä-Afrikassa. Yhtiö sai maat hallintaansa 50 vuodeksi. Vuonna 1942 maat palautettiin Portugalin kruunulle, ja yhtiö jatkoi maanviljelyn ja kaupan alalla nimellä SARL.
Moxambique Company käytti edullista afrikkalaista työvoimaa, ja rakensi kaivoksia, ja tuotti sokeria ja kopraa. Se rakensi rautateitä, jotka yhdistivät alueen Rhodesiaan ja Brittiläiseen Keski-Afrikkaan.
Bernd Leno

Seurajoukkueura

Elokuussa 2011 Leno siirtyi tammikuuhun asti ulottuvalla lainasopimuksella VfB Stuttgartista väliaikaiseksi hätäkorvaajaksi Bayer Leverkuseniin, jonka maalivahdit René Adler ja Fabian Giefer loukkaantuivat kauden alla. Leno debytoi Bundesliigassa Werder Bremeniä vastaan 14. elokuuta 2011. Kauden mittaan Leno loisti peliesityksillään, ja lunasti paikkansa Leverkusenin ykkösmaalivahtina syrjäyttäen René Adlerin. Tammikuussa 2012 Lenon alun perin väliaikaisesta sopimuksesta Leverkusenin kanssa tehtiin vakituinen seuran ostettua hänet Stuttgartista. Sopimus on voimassa vuoteen 2017 asti. Syyskuussa 2011 Lenosta tuli nuorin Mestarien liigan lohkovaiheessa esiintynyt maalivahti. Leno pelasi kaikkiaan 300. ottelunsa Leverkusenin paidassa 14. huhtikuuta 2018 kun he voittivat Bundesliigassa Eintracht Frankfurtin 4-1. Kesällä 2018 Leno siirtyi edustamaan englantilaista Arsenalia.

Maajoukkueura

Leno teki debyyttinsä Saksan maajoukkueessa 29. toukokuuta 2016 Slovakiaa vastaan. Hänet nimettiin Euroopan-mestaruuskilpailujen joukkueeseen vuonna 2016.
Seelit

Seelit (latv. sēļi) olivat historiallinen balttilainen heimo, jotka asuttivat oman muinaismaakuntansa muodostanutta Seloniaksi kutsuttua aluetta. He sulautuivat historiallisella ajalla latgalleihin. Seeleiltä tunnetaan kaksi muinaislinnaa, Dignajas ja Sēlpils, joissa molemmissa on tehty arkeologisia kaivauksia. Paikoilta on löydetty paitsi latgallilaisia, myös alueelle omaleimaisia koruja ja aseita.
Torakat

Suhtautuminen torakoihin

Torakoita on pidetty haitallisina ja vastenmielisinä eläiminä, sillä ne muun muassa pilaavat ruokavarastoja. Torakat ulostavat ruokailupaikoilleen ja näin aiheuttavat ruoan pilaantumista ja vaarallisiakin tauteja ihmisille. Niiden on myös uskottu imevän ihmisten verta. Torakat ovat selviytyviä ja sopeutuvia eläimiä, joita on ollut vaikea hävittää ihmisten kodeista, kun ne ovat kerran niihin asettuneet. Talon torakoiden hävittäminen vanhanaikaisilla myrkyillä on usein vaatinut niin paljon myrkkyä, että ihmistenkin on ollut epäterveellistä asua talossa vähään aikaan. Koko talo täytyy myrkyttää kerralla – esimerkiksi yksittäisen kerrostaloasunnon myrkyttäminen ei riitä, sillä torakat tulevat pian takaisin toisista asunnoista.
Nykyisin tiettyjä torakoita, kuten ”madagaskarintorakkaa” Gromphadorhina portentosa, ”suklaatorakkaa” Shelfordella tartara, ”argentiinantorakkaa” Blaptica dubia, ”pääkallotorakkaa” Blaberus craniifer, ”valepääkallotorakkaa” Blaberus discoidalis ja ”jättiläistorakkaa” Blaberus giganteus sekä Archimandrita tessellata ja Nauphoeta cinerea -lajeja, kasvatetaan Suomessakin terraarioissa lemmikkeinä pidettävien liskojen ja lintuhämähäkkien ravintoeläimiksi.

Etymologia

Sanat russakka ja torakka ovat lainaa venäjän kielestä. Sanan russakka vastine venäjässä, prusak (translitterointi),  tarkoittaa ensisijaisesti preussilaista, mutta sanaa on käytetty myös torakoiden nimityksenä, jossa merkityksessä sana on omaksuttu myös suomen ja karjalan kieliin. Alun perin russakka ja torakka olivat suomessa vain vaihtoehtoiset nimitykset torakoille, mutta sittemmin luonnontieteellisen lajien määrittelyn myötä on päätetty, että torakoilla tarkoitetaan koko lahkoa, kun taas russakalla tarkoitetaan suomalaisille tutuinta torakkalajia.
Venusveistos

Venusveistokset (venusfiguurit eli yleisnimitys pienille kivikautisille naispatsaille) ovat myöhäispaleoliittisen kauden aikaisia tyylillisesti samoja piirteitä jakavia patsaita. Niitä on säilynyt ja löydetty yli 200, suurimmaksi osaksi Euroopan alueelta. Tunnettuja venusveistoksia ovat 35 000–40 000 vuotta vanha Hohler Felsin Venus ja 24 000–22 000 vuotta vanha Willendorfin Venus. Venusveistoksia tehtiin noin 35 000−25 000 vuotta sitten Aurignacin kulttuurin ja Gravetten kulttuurin alueella.

Ensimmäiset löydöt

Vénus impudique oli ensimmäinen löydetty venusveistos. Sen löysi Paul Hurault vuonna 1864 läheltä Laugerie-Bassen kylää Ranskassa. Vuosina 1883–1895 Louis Alexandre Jullien löysi Balzi Rossista viisitoista figuriinia. Se on suurin koskaan samasta paikasta löydetty venusveistosten määrä. Willendorfin Venus löytyi vuonna 1908 Willendorfista.  Näitä vesistoksia jotka ovat tyylillisesti samoja piirteitä jakavia patsaita ja on ajoitettu myöhäispaleoliittiselle kaudelle, on säilynyt ja löydetty yli 200 suurimmaksi osaksi Euroopan alueelta. Löydetyt venusveistokset ovat hyvin pienikokoisia, noin 4–25  senttiä pitkiä. Patsaat on usein veistetty pehmeistä kivilaaduista, kuten kalkkikivestä tai serpentiinistä, myös eri eläinten luuita sekä norsunluuta ja mammutinluuta on käytetty. Veistokset ovat ulkoisilta piirteiltään hyvin samanlaisia. Ne esittävät tyyliteltyä naishahmoa, jonka sukupuolipiirteet (kuten rinnat, reidet ja vulva) ovat vahvasti korostetut tai liioitellut.

Venusveistosten tarkoitus

Venusveistokset saattavat olla todellisia kuvauksia sen ajan naisista, sen ajan kauneusihanteista, toimia uskonnollisina taikakaluina, hedelmällisyyden ja seksuaalisuuden symboleina. Veistosten on myös tulkittu esittävän äitijumalatarta tai jumalattaria. On myös arveltu että ne saattaisivat ola toteemeja/amuletteja tai lasten leluja. Etelä-Afrikassa on eräitä heimoja joilla esiintyy rasvapakaraisuutta eli steatopygiaa ja heidän ruumiinrakenteensa muistuttaa myöhäispaleoliittisen kauden veistoksia. On arveltu että myöhäispaleoliittisen ajan ihmisille olisi saattanut olla samanlaista evolutiivista hyötyä tuollaisesta ruumiinrakenteesta. Willendorfin Venuksesta ja Lausselin Venuksesta on löydetty jälkiä punamullasta ja sen on arveltu liittyvän veistosten uskonnolliseen käyttämiseen.
Fisteli

Fisteli on epänormaali yhteys kahden onton tilan (teknisesti kahden epiteelipinnan), kuten verisuonen, suolen tai muiden onttojen elinten, välillä. Fisteleitä voi kehittyä kehon eri osissa. Fistelit johtuvat usein vammasta tai leikkauksesta, mutta ne voivat myös johtua infektiosta tai tulehduksesta. Fistelit ovat yleensä sairaus, mutta niitä voidaan myös luoda kirurgisesti hoidollisista syistä.
Kasvitieteessä termiä käytetään viittaamaan lajeihin, jotka erottuvat ontto- tai putkimaisista rakenteista. Esimerkiksi Monarda fistulosalla on putkimaiset kukat;  Eutrochium fistulosumilla on putkimainen varsi; Allium fistulosumissa on ontot tai putkimaiset lehdet ja acacia seyal ssp. fistula on alalaji, jolla on ontot piikit. 
Crohnin taudin perianaalifisteleistä voidaan joskus puhua lyhyemmin vain fisteleinä.

Terapeuttinen käyttö

Dialyysihoitoa tarvitseville munuaisten vajaatoiminnasta kärsiville potilaille voidaan luoda tarkoituksella leikkauksen avulla ns. ciminofisteli, jotta veri voidaan helpommin poistaa hemodialyysissä.
Maksan porttilaskimon hypertension hoitamiseksi voidaan radikaalina hoitona tehdä fisteli, joka yhdistää maksan porttilaskimon ja alaonttolaskimon. Tämä suojaa portaalin laskimojärjestelmää korkealta paineelta.

Etymologia

Latinankielinen sana fistula (monikossa fistulae) tarkoittaa putkea.
Hr. Ms. Scheveningen (M855)

Valmistus

Alus tilattiin Van der Giessen de Noord telakalta Alblasserdamista. Se laskettiin vesille 2. joulukuuta 1983. Alus valmistui 18. heinäkuuta 1984.

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 4. joulukuuta 2002 ja se myytiin Latvialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Viesturs runkonumerolla M-05.
Pohjola Vakuutus

Historiaa

Suomalaiskansallinen Pohjola-vakuutus Oy perustettiin vuonna 1891 nimellä Palovakuutus-Osakeyhtiö Pohjola ja muutamaa vuotta myöhemmin sen sisaryhtiöksi Tapaturmavakuutus-Osakeyhtiö Kullervo. Pohjola-yhtiön osakkeita alettiin noteerata Helsingin pörssissä vuodesta 1912.
Pohjolan kaksi suurinta omistajaa, Suomi-yhtiö ja Salama fuusioituivat Suomi-Salamaksi vuonna 1970, jolloin myös matkavakuutusyhtiö Eurooppalaisesta tuli Pohjolan tytäryhtiö. 1970-luvun puolivälissä Pohjola ja Suomi-Salama muodostivat Pohjola-yhtiöt ja Kullervo fuusioitiin Pohjolaan.
Suomi-yhtiö oli Suomalaisen puolueen lähellä toimivien yhtiö, mikä ajautui nuorsuomalaisten, perustuslaillisten, haltuun. Tämän vuoksi Suomalaisen puolueen kannattajat perustivat itselleen Salama-yhtiön. 
Vuonna 1984 vakuutusyhtiö Sampo luopui omistuksestaan eläkevakuutusyhtiö Ilmarisesta ja siitä tuli Pohjolan tytäryhtiö. 1988 Pohjola sopi ristiinomistuksesta ruotsalaisen vakuutusyhtiö Skandian kanssa.
1997 Suomi-yhtiö myi henkivakuutusyhtiönsä Salaman Pohjolalle, jolloin muodostui Pohjola-Yhtymä. Vuonna 1999 Merita Pankki myi Kansallispankin myötä saamansa Pohjolan osakkeet Skandialle. Pohjola liittyi Skandian ja Storebrandin muodostamaan pohjoismaiseen vakuutusyhtiö Ifiin. Vielä samana vuonna Skandia myi Pohjolan osakkeensa edelleen Sampo-Leonialle (ent. ja nyk. Sampo), joka sai määräysvallan Pohjolan yhtiökokouksessa. Suomi-yhtiö puolestaan myi pääosan omista Pohjolan osakkeistaan Ilmariselle ja Osuuspankkiryhmälle, joista tuli toinen pääomistaja.
Sampo-Leonia myi Pohjolan osakkeensa Suomi-yhtiölle ja Ilmariselle vuonna 2000. Samalla Pohjola irrottautui If-yhteistyöstä. Vuonna 2001 henkivakuutusyhtiö Pohjolan myynti Suomi-yhtiölle saatettiin loppuun sekä Pohjolan, Ilmarisen, Suomi-yhtiön ja Osuuspankkiryhmän yhteistyö päättyi, Pohjola osti A-vakuutuksen ja Conventum fuusioitiin Pohjolaan. Pohjola aloitti yhteistyön Säästöpankkien kanssa 2002. Pohjola palasi henkivakuutusliiketoimintaan vuonna 2004 perustamalla Henkivakuutusosakeyhtiö Pohjolan ja ostamalla alkuvuodesta 2005 Suomi-yhtiöltä sen noin 1,2 miljardin euron henkivakuutuskannan. Samalla Pohjolan ristiinomistus Suomi-yhtiön ja Ilmarisen kanssa purettiin.
Pohjola-yhtymä oli yksi Suomen suurimmista vakuutusyhtiöistä. Konsernilla oli 1,6 miljoonaa asiakasta. Sen liikevaihto oli 1 191 miljoonaa euroa ja vakuutusmaksutulot 798 miljoonaa euroa vuonna 2004. Rahastoissa hallinnoitavat varat olivat noin 1,5 miljardia euroa. Osakkeenomistajia oli noin 19 000 ja työntekijöitä n. 2 650 henkilöä (2004).
Syksyllä 2005 OKO (nykyinen Pohjola-pankki) ilmoitti ostavansa enemmistön Pohjola-yhtymä Oyj:n osakkeista ja vakuutuskonsernista tuli pankin tytäryhtiö. Yhteensä yli 2 miljardin euron kauppa on ollut suurimpia Suomessa tapahtuneita yrityskauppoja. Pohjola-yhtymän osakkeiden noteeraus Helsingin Pörssissä päättyi vuonna 2006 ja Pohjola-yhtymä sulautui emoyhtiöönsä.