google/wiki40b huggingface dataset:
Paris

Paris (muinaiskreikaksi Πάρις) oli kreikkalaisessa mytologiassa Troijan kuninkaan Priamoksen ja tämän vaimon Hekaben poika. Hän esiintyy Iliaassa, joka oli Odysseian ohella Kreikan kansalliseepos. Iliaan mukaan Paris kaappasi Spartan kuningattaren Helenan, mikä oli yksi Troijan sotaan johtaneista syistä.

Lapsuus ja nuoruus

Pariksen äiti näki juuri ennen Pariksen syntymää unen, jossa hän synnytti liekehtivän soihdun. Oraakkeli tulkitsi unen Hekabelle ja julisti, että lapsi tulisi olemaan kotimaansa tuhoksi. Oraakkeli neuvoi vanhempia tappamaan lapsen, jotta valtakunta säästyisi. Priamos ja Hekabe eivät kuitenkaan kyenneet surmaamaan lastaan, vaan antoivat tämän paimenten päällikön Agelaoksen tapettavaksi. Agelaos ei hänkään kyennyt tappamaan lasta, vaan jätti tämän vuorelle. Viiden päivän päästä Agelaos palasi paikalle ja ihmeekseen löysi lapsen elossa. Hän vei lapsen kotiinsa ja antoi tälle nimeksi Paris.

Pariksen tuomio

Pariksen ollessa jo aikuinen tulivat jumalattaret Pallas Athene, Hera ja Afrodite hänen luokseen. He tahtoivat, että Paris valitsisi heistä kauneimman. Paris valitsi Afroditen, sillä Afrodite lupasi hänelle maailman kauneimman naisen, Helenan, vaimoksi. Tämä Pariksen tuomiona tunnettu ratkaisu johti lopulta Troijan sotaan.

Kuolema

Troijan sodassa Paris sai osuman Filokteteen ampumasta myrkytetystä nuolesta ja kuoli haavaan Idavuorella.
Kristína Peláková

Kristína Peláková (s. 20. elokuuta 1987), tunnetaan myös taiteilijanimellä Kristina, on slovakialainen laulaja, joka edusti Slovakiaa vuoden 2010 Eurovision laulukilpailuissa kappaleella "Horehronie". Slovakia ei päässyt finaalin, vaan sijoittui sijalle 16 semifinaalissa.
Blomstedt (suku)

Blomstedt on suomalainen kulttuuri- ja sivistyssuku. Samannimisiä sukuja ja henkilöitä on Suomessa tosin muitakin.
Suvun varhaisin tunnettu kantaisä oli Lappeenrannassa syntynyt varakorpraali Mikkel Mikkelinpoika Snäll (n. 1695–1758), jonka jälkeläiset asuivat usean polven ajan Kuorevedellä. Nimeä Blomstedt käytti ensimmäisenä hänen pojanpojanpoikansa Emanuel, joka oli Kuoreveden pitäjänräätäli. Hänen poikansa, Jalasjärven lukkari Aaron Emanuel Blomstedtin (1805–1879) lapsista alkaen suku nousi sivistyspiireihin. Suku on pääosin suomenkielinen, ja osa on suomentanut nimensä muotoon Jalas.
Siukolanjärvi

Maantiede

Järven pinta-ala on 4,0 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 200 metriä. Järveen laske ojia ja sen luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkuunsa 70 metriä pitkä oja Lanajokeen. Järven rantaviiva on 0,93 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järvi on rannoiltaan umpeenkasvanut ja soinen. Pohjoisrannassa on loma-asunto.
RN Saetta (1932)

Palvelus

Alus upotettiin 3. helmikuuta 1943.
Kapriisi

Kapriisi tarkoittaa lyhyttä, eloisaa ja vapaamuotoista musiikkikappaletta.
Kapriiseja on sävelletty barokin ajalta lähtien. Silloin kapriisit olivat usein kosketinsoittimelle ja niitä sävelsi muun muassa Girolamo Frescobaldi. Kokonaiselle orkesterille sävelletyistä kapiiseista tunnettuja ovat Nikolai Rimski-Korsakovin Capriccio espagnol sekä Pjotr Tšaikovskin Capriccio italien. Johannes Brahms sävelsi myöhempinä vuosinaan useita kapriiseja pianolle. Kenties esitetyimmät kapriisit ovat Niccolò Paganinin säveltämät 24 kapriisia viululle. Beethoven on säveltänyt virtuoosien keskuudessa suositun Rondo a Cappriccion.
Urkuklaveeri

Urkuklaveeri eli klaviorganum (engl. claviorgan; ital. claviorgano; lat. claviorganum; ransk. clavecin organisé; saks. Orgelklavier) on yksi- tai useampisormioinen kosketinsoitin, jossa on yhdistetty urkusoitin, yleensä positiiviurut, ja jokin kielikosketinsoitin, yleensä cembalo. Urkuklaveerin erityisiä muunnoksia ovat urkuklavikordi (engl. organized clavichord) ja urkupiano (engl. organized piano, organized piano forte; ransk. piano carré organisée). Näistä edellisessä urkuihin on liitetty klavikordi ja jälkimmäisessä piano. Urkuklaveerin urkuina voi positiiviurkujen sijaan olla ainakin pienikokoisimmissa soittimissa regaaliurut.

Historia

Vanhimmat tiedot urkuklaveerista ovat 1500-luvulta. Kuningas Henrik VIII:n hovin inventaariossa (1547) listataan viisi urkuklaveeria, Dresdenin hovin vastaavassa (1593) yksi. Samalta vuosisadalta on myös säilyneitä soitinyksilöitä, kuuluisana esimerkkinä Lodewyk Theewesin Lontoossa vuonna 1579 rakentama soitin (ks. kuva).
1600-luvun mittaan urkuklaveereita rakennettiin eri puolilla Eurooppaa. Soittimet ovat keskenään huomattavan erilaisia, riippuen rakentajasta ja muista soittimen valmistamisen kannalta keskeisistä tekijöistä.
1700-luvun loppupuolella suosituiksi tulivat yksisormioiset urkupianot. Kuuluisa, useaan kertaan äänityksissä käytetty soitinyksilö on Érardin Pariisissa vuonna 1791 rakentama (Pariisin musiikkimuseo, inv. E.995.15.1).
Ksii

Muoto ja sen historia

Ksii on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta  (samekh).
Ksii esiintyi useimmissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa, mutta sen muodossa oli paljon vaihtelua. Monissa kirjain muistutti alun perin foinikialaista esikuvaansa, jossa oli yksi pystyviiva ja kolme poikkiviivaa. Myöhemmin se kehittyi muotoon, jossa olivat jäljellä vain poikkiviivat. Joissakin kirjaimistoissa ksii esiintyi muodossa, joka muistuttaa nykyistä X-kirjainta latinalaisessa kirjaimistossa, johon se kopioitui tässä muodossa. Kyseinen muoto tunnetaan muun muassa Aitolian, Epeiroksen, Arkadian, Lakonian ja Eliin kirjaimistoista.
Joissakin kirjaimistoissa ksii muistutti puolestaan pystyristiä tai +-merkkiä. Kaikissa paikallisissa kirjaimistoissa ksiitä ei alun perin käytetty, vaan [ks]-äänne esitettiin kirjaimilla ΚΣ eli käyttämällä khiitä ja sigmaa.
Epigrafisissa lähteissä ksiistä esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Egersund

Egersund on rannikkokaupunki Rogalandin läänissä lounais-Norjassa. Kaupungissa oli vuonna 2006 13 418 asukasta, joista 9 528 asui keskustassa. Kaupungin pinta-ala on kuusi neliökilometriä. Egersund sai kaupunkioikeudet 18. heinäkuuta 1798.
Egersundin kunta perustettiin 1. tammikuuta 1838. Se yhdistyi ympäröivän Eigersundin kunnan kanssa 1. tammikuuta 1965.
Egersundissa on yksi Norjan parhaista luonnonsatamista, ja se on maan toiseksi suurin kalasatama. Monilla tunnetuilla yhtiöillä on toimisto Egersundissa. Valtaosa kaupungin teollisuudesta keskittyy merenkulkuun. Ihmisiä on asunut Egersundin seudulla kivikaudelta lähtien. Alueella on muutamia noin 2 500 vuotta vanhoja asutuksia. Nimi Egersund tulee Eigerøyn ja mantereen välisen salmen muinaisnorjan kielisestä nimestä Eikundarsund. Nimi on yksi vanhimmista paikannimistä Norjassa. Se esiintyy muodossa ”Eikunarsund” islantilaisen Snorri Sturlusonin 1200-luvulla kirjoittamassa Pyhän Olavin saagassa. Vuoden 1000 tienoilla Olavin laivasto oli usein Egersundissa.
Egersundissa on riehunut tulipalo kolmesti, vuosina 1843, 1859 ja 1862.
Egersundista on laivayhteys Hanstholmiin Tanskassa sekä Stavangeriin. Rautatie Oslosta ja Kristiansandista Stavangeriin kulkee myös kaupungin kautta.
Heidenreich

Ennen showpainia

Heidenreichilla on kokemusta joistain taistelulajeista, ja ensimmäisen mustan vyönsä hän sai 12-vuotiaana. Heidenreich pelasi myös amerikkalaista jalkapalloa. Painijaksi Heidenreich koulutettiin Ultimate Pro Wrestlingissä.

Ohio Valley Wrestling

Heidenreich solmi vuonna 2001 koulutussopimuksen WWE'n kanssa, joten hän joutui treenaamaan Ohio Valley Wrestlingissä.

World Wrestling Entertainment

16. lokakuuta 2003 Heidenreich tuotiin ruutuun. Heidenreich esiintyi SmackDown!-ohjelmassa, ja antoi Matt Hardylle nauhan, jonka Heidenreich toivoi Hardyn kautta päätyvän SmackDownin! siloiselle toimitusjohtajalle, Stephanie McMahonille. Hardy kuitenkin hävitti nauhan, eikä toimittanut sitä eteenpäin.
No Mercy-PPV'ssä Heidenreich esiintyi jälleen. Hän kyseli Hardylta antamastaan nauhasta, ja päätyi lopulta kuristamaan Hardyn siloista sidekickiä, Shannon Moorea.
27. lokakuuta 2003 Heidenreich esiintyi RAW-ohjelmassa, yrittäen RAW'hon painimaan.
Heidenreich lähetettiin myöhemmin takaisin OVW'hen treenaamaan.

World Wrestling Entertainment: Smackdown!

Heidenreich palasi syksyllä 2004 WWE'n Smackdown!-ohjelmaan, ja hänen managerinaan toimi Paul Heyman. Heidenreich feudasi The Undertakerin kanssa. Heidenreich ja The Undertaker kohtasivat toisensa Survivor Series-PPV'ssä, jossa Undertaker myös tämän selätti.
Kun Undertaker osallistui vuoden viimeisessä PPV'ssä, Armaggeddonissa, 4 miehen mestaruusotteluun, johon ottivat Undertakerin lisäksi osaa Booker T, Eddie Guerrero ja silloinen hallitseva mestari John Bradshaw Layfield, Heidenreich sekaantui otteluun ja pilasi Undertakerin mahdollisuudet mestaruuteen.
Heidenreich kohtasi Undertaker vuoden 2005 tammikuussa pidetyn Royal Rumble-PPV'ssä casket-ottelussa, jossa voittaakseen täytyi pistää vastustaja arkkuun. Undertaker voitti ottelun "veljensä" Kanen avustuksella. Heidenreich ei halunnut ensin tapella Undertakeria vastaan koska pelkäsi arkkuja.
Heidenreich kääntyi myöhemmin faceksi, alkaen etsimään itselleen ystävää.

Road Warrior Heidenreich

Kun Heidenreichilla oli ongelmia MNM'n poikien, Johnny Nitron ja Joey Mercuryn kanssa, saapui hätiin hetki Road Warriors-dvd'n julkaisun jälkeen Road Warrior Animal. Animalin pelastettua Heidenreich, Heidenreich tarjoutui Animalin pariksi Great American Bash-PPV'hen kohtaamaan MNM WWE Tag Team mestaruuksista, ja Great American Bashissa Heidenreich ja Animal voittivatkin joukkuemestaruudet, ja Animal omisti mestaruusvoiton edesmenneelle partnerilleen Road Warrior Hawkille.
Heidenreichista tehtiin seuraavien viikkojen aikana Legion of Doomin virallinen jäsen. Heidenreich ja Animal osallistuivat aktiivisesti tag team divisioonan otteluihin, senkin jälkeen, kun he hävisivät joukkuemestaruudet takaisin MNM'le.
Myöhemmin samana vuonna Heidenreich vapautettiin WWE-sopimuksestaan, kun tämä oli ilmoittanut väsyneensä jatkuvaan matkustamiseen.
Fosnan kulttuuri

Fosnan kulttuuri syntyi Norjan länsirannikolle noin 11500–6900/6500 vuotta sitten luultavasti Pohjois-Saksan ja Tanskan seuduilta tai Britteinsaarilta. Kulttuuri levisi lopulta Oslonvuonosta Trondheimiin, ja Hallandiin ja Bohusläniin vaikuttaen ruotsalaiseen Hensbacka-kulttuuriin. Fosnan kulttuurin nuolenkärjet ovat Pohjois-Saksan Ahrensburgin kulttuurin tyyppisiä. Kulttuuriin liittyy mikroliitteja ja levykirveitä, kaapimia ja uurtimia. Kulttuuri säilyi atlanttiseen 5500 eaa. aikaan asti.
Court-Saint-Étienne

Kylät

Wisterzée, Sart-Messire-Guillaume, La Roche, Mérivaux, Suzeril, Faux, Limauge, Beaurieux, Franquenies, Le Chenoi ja Tangissart.
Triaryylimetaanivärit

Triaryylimetaanivärit eli trifenyylimetaanivärit ovat trifenyylimetaanin perusrakenteen omaavia väriaineita, joissa on hydroksyyli-, amino- tai sulfonihapposubstituentteja. Niitä voidaan käyttää muun muassa paperien ja tekstiilien värjäykseen. Triaryylimetaanivärit ovat keltaisia, punaisia, violetteja, sisnisiä tai vihreitä väriaineita.

Triaryylimetaanivärien historiaa

Triaryyilmetaanivärit ovat yksiä vanhimpia synteettisesti valmistettuja väriaineita. Niiden valmistus perustui kokeellisiin prosesseihin, ennen kuin niiden rakenteesta oli tietoa. Ensimmäinen teollisesti valmistettu triaryylimetaani on fuksiini, jonka valmistus aloitettiin vuonna 1859. Toisen merkittävän tähän luokkaan kuuluvan väriaineen metyylivioletin valmistus alkoi vuonna 1861. Saksalainen kemisti Wilhelm Michler teki merkittävän keksinnön vuonna 1876 syntetisoidessaan 4,4’-bis(dimetyyliamino)bentsofenonia, jota ruvettiin käyttämään useiden triaryylimetaanivärien synteesin lähtöaineena. Seuraava merkittävä kehitys triaryyliväriaineiden valmistuksessa tapahtui vuonna 1971, kun niiden valmistamiseen kehitettiin katalyyttinen värittömien esiasteiden leukovärien hapetusprosessi värillisiksi yhdisteiksi.

Malakiittivihreät

Malakiittivihreävärisarjaan kuuluvien triaryylimetaanivärien rakenteessa on kahdessa fenyylirenkaassa amino- tai substituoitu aminojohdannainen. Aminoryhmät sijaitsevat para-asemassa triaryylimetaanirunkoon nähden. Väriltään ne ovat vihreitä ja sinivihreitä.

Fuksiinisarjan värit

Fuksiini-, rosaliini- tai magentasarjan värien rakenteessa on kaikissa kolmessa fenyylirenkaassa joko primäärinen tai sekundäärinen aminosubstituentti. Ne ovat väriltään punaisen ja megantansävyisiä

Metyyliviolettisarja

Metyyliviolettisarjan värit muistuttavat muuten fuksiinisarjan värejä, mutta kaikissa fenyylirenkaissa on tertiäärinen dimetyyliaminosubstituentti. Metyyliviolettivärit ovat violetteja tai magentansävyisiä.

Viktoriasiniset

Viktoriasinisissä on para-asemassa sijaitseva aminosubstituentti kolmessa aryyliryhmässä, joista kaksi on fenyyliryhmää ja yksi on naftyyliryhmä. Viktoriasinisiin kuuluvat väriaineet ovat sinisiä.

Fenolivärit

Tämän sarjan värit sisältävät vähintään yhden hydroksyyliryhmän.

Käyttö

Pääasiassa triaryylimetaanivärejä käytetään paperien, kosmetiikan, lasin ja posliinin värjäykseen sekä mustekynien ja painomusteiden valmistamiseen. Niitä voidaan käyttää myös tekstiilien värjäykseen, mutta niiden ongelmana ovat huono värinpysyvyys varsinkin hypokloriitteja sisältävien valkaisuaineiden kanssa. Monia triaryylimetaanivärejä käytetään myös biologisissa tutkimuksissa solujen värjäämiseen ja pH-indikaattoreina.
Teutšežin piiri

Teutšežin piiri (ven. Теуче́жский райо́н, Teutšežski raion; adygeksi Теуцожь район, Teutsož raion) on kunnallinen itsehallintoalue Adygeian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 698 neliökilometriä. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1940 adygelaisen kansanrunoilijan Tsug Teutšežin mukaan. Asukkaita on 19 600 henkeä (vuonna 2009).
Teutšežin piiri sijaitsee Adygeian länsiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Krasnodarin kaupunkiin, idässä Krasnodarin aluepiirin Beloretšenskin piiriin, etelässä Gorjatši Kljutšiin sekä lännessä Adygeian Adygeiskin kaupunkiin ja Tahtamukain piiriin. Piirin pohjoispuolella on Kubanin muodostama Krasnodarin tekojärvi.
Piiriin kuuluu Tljustenhablin kaupunkimainen taajama ja kuusi maalaiskuntaa: Assokalai, Džidžihabl, Gabukai, Ponežukai, Ptšegatlukai ja Votšepši. Hallinnollinen keskus on Ponežukain kylä, josta on 43 kilometriä Krasnodariin ja 88 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Maikopiin. Kaikkiaan piirissä on kolme taajamaa, 13 kylää ja 11 huuttoria. Asukkaista 73 % on adygeja, 21 % venäläisiä ja 1,5 % ukrainalaisia. Kaupunkiväestön osuus on 25 %.
Seudun pääelinkeinoja ovat maatalous, kalankasvatus ja elintarviketeollisuus. Lisäksi on rakennustarviketeollisuutta. Piirin kautta kulkee M4-valtatie.
Vuonna 2009 piirissä toimi 17 yleissivistävää koulua, neljä lastentarhaa, lasten luomistyön keskus ja urheilukoulu. Kulttuurilaitoksia ovat 16 kerhotaloa, keskuskirjasto ja sen 15 haaraosastoa, kaksi lasten taidekoulua, Tsug Teutšežin museo ja kaksi elokuvasalia. Sosiaalipalveluihin kuuluu piirisairaala, poliklinikka , Džidžihablin paikallissairaala ja ensiapuasemat.
Jacob Rijf

Jacob Rijf (17. heinäkuuta 1753, Pietarsaari – 25. joulukuuta 1808, Tukholma) oli suomalainen kirkonrakentaja ja rakennusmestari.
Jacob Rijf syntyi kirkonrakentajasukuun ja lienee oppinut ammatin jo isältään kirkonrakentaja Thomas Rijfiltä. 1700-luvun lopulla itseoppineiden käsityöläismestarien oli yhä vaikeampaa saada merkittäviä kirkonrakennustöitä, niinpä Jacob Rijf hakeutui arkkitehtikoulutukseen Tukholmaan. Hän oli ensimmäinen suomalainen, joka opiskeli Tukholman Taideakatemian arkkitehtikoulussa. Hän opiskeli koulussa vuosina 1783–1784 tunnettujen ruotsalaisten arkkitehtien Carl Fredrik Adelcrantzin ja Olof Tempelmanin johdolla. Hän oli myös viimeinen kansanrakentaja, sillä 1800-luvulta alkaen mestarien oli rakennettava kirkot arkkitehdin piirustusten mukaan.
Opiskeluvuotensa jälkeen Rijf otti ensimmäiseksi tehtäväkseen Luodon kirkon. Hän sai poikkeusluvan sen tekemiseen puusta, jota hän sai käyttää myös muissa samantyyppisissä kirkoissa. Vuonna 1785 hänet otettiin Västerbottenin lääninrakennusmestariksi. Hän suunnitteli useita kirkkoja sekä Pohjanmaalle että Västerbotteniin. Rijfin suunnittelemista rakennuksista tärkein lienee Skellefteån maaseurakunnan kirkko. Sen on sanottu olevan "Ruotsin uusantiikin karakteristisin ja monumentaalisin kivikirkko".
Kungsholman kirkon uusimissuunnitelmat vuodelta 1808 jäivät Jacob Rijfin viimeiseksi työksi. Hän menehtyi Tukholmassa yhdessä isänsä kanssa kovaan kuumetautiin kesken tornin rakennustöiden.
Bohrin atomimalli

Taustaa

1900-luvun alkupuolella Ernest Rutherford havaitsi pommittamalla ohutta kultakalvoa heliumytimillä (eli alfahiukkasilla), että atomit koostuivat pienestä ja tiiviistä positiivisesti varautuneesta ytimestä, jota ympäröivät negatiivisesti varautuneet elektronit. Useimmat alfahiukkaset läpäisivät kalvon vaivattomasti, johtaen tulkintaan atomista, joka on enimmäkseen tyhjää tilaa. Kuitenkin jotkut alfahiukkaset taittuivat takaisin kalvosta hyvinkin suurilla kulmilla; kokeen datan perusteella atomiydin olisi korkeintaan  m. Rutherfordin omin sanoin: "It was quite the most remarkable event that has ever happened to me in my life. It was almost as if you fire a fifteen-inch shell at a piece of tissue paper and it came back and hit you". Oli kuitenkin epäselvää, mikseivät negatiiviset elektronit pudonneet positiiviseen ytimeen.
Lisäksi atomien absorptio- ja emissiospektreistä oli jo kauan aikaisemmin huomattu, että jokaisella alkuaineella on sille ominainen karakteristinen spektri eli ne lähettävät valoa vain tietyillä aallonpituuksilla. Esimerkiksi natriumlanka lähettää vain tietyillä spesifisillä aallonpituuksilla valoa, kun atomeille annetaan energiaa esimerkiksi sähköpurkauksen avulla. Klassinen fysiikka ei pystynyt selittämään ilmiötä, mikä ei kuitenkaan ollut estänyt käyttämästä sitä hyväksi alkuaineiden tunnistamisessa.
J. V. Lehtonen

Johannes Vihtori Lehtonen (5. joulukuuta 1883 Hollola – 23. toukokuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja professori. Hän tutki erityisesti Aleksis Kiven elämää ja tuotantoa.

Elämä

Lehtosen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Lehtonen ja Kustaava Sivenius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1903 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1906 ja lisensiaatiksi sekä tohtoriksi 1913.
Lehtonen toimi saksan ja ranskankielen lehtorina Savonlinnan lyseossa vuoteen 1920 saakka ja Turun klassillisessa lyseossa 1921–1922. Hän oli Helsingin yliopiston kirjallisuudenhistorian dosentti 1923–1935 ja kirjallisuudenhistorian henkilökohtainen ylimääräinen professori 1935–1948.
Lehtonen oli valtion filmitarkastamon puheenjohtaja 1924–1935, Suomen kirjailijaliiton puheenjohtaja 1924–1927, Suomalaisen kirjallisuuden edistämisrahaston kaunokirjallisuuden osaston puheenjohtaja 1927–1932, Suomen näyttämöiden 1iiton puheenjohtaja 1942–1947, Kansallisteatterin johtokunnan puheenjohtaja 1942–1947 ja Kordelinin säätiön kirjallisuuden jaoston varapuheenjohtaja 1932–1938 sekä puheenjohtaja 1938–1948.
Lehtonen oli naimisissa historiantutkija Eino Jutikkalan sisaren Elsa Maria Rinteen kanssa. Heidän tyttärensä oli Helsingin yliopiston kirjallisuustieteen professori Maija Lehtonen (1924–2015). J. V. Lehtosen veli oli lakimies, poliitikko ja pankinjohtaja Oskari Lehtonen.
Hämärän rajamailla

Kuvaus

Hämärän rajamailla on tyyliltään kokoelma tarinoita, eli sarjalla ei siis sisällä minkäänlaista suurempaa jatkumoa, vaan jokainen jakso on oma tarinansa, omilla hahmoillaan ja ideallaan. Sarjan genret vaihtelevat paljon tieteisfiktion, kauhun, draaman, fantasian ja komedian välillä, usein yhdistellen näitä toisiinsa.
Monet jaksoista käsittelevät myöskin ihmisluonteen varjopuolia, kuten ahneutta, kateutta, itsekkyyttä, tai liiallisen ylpeyden tuomaa sokeutta. Myöskin sarjan tuotantoaikaan ajankohtaistet kriisit ovat monien jaksojen aiheina, kuten Kylmä sota ja sen ydinasepelko, tai kommunismipelko. Nämä olivat aikanaan hyvin arkoja aiheita, jonka vuoksi sarjan luoja Rod Serling peitti nämä aiheet yleensä tieteisfiktion ideoihin, pitäen ne edelleen taustalla.
Sarjan tyypillinen jakso alkaa kohtauksella, jossa katsojalle esitellään jakson keskeiset hahmot ja heidän tilanteensa. Tämän jälkeen sarjan kertoja, sekä isännöitsijä Rod Serling ilmestyy kuvaan (ensimmäistä tuotantokautta lukuun ottamatta, jossa hän on vain ääniroolissa) ja aloittaa kertomaan hahmoista sekä tilanteesta johon he tulevat joutumaan, käyttäen puheessaan runollisia sanontoja ja lopetten puheensa tavallisesti sarjan nimeen.
Tämän jälkeen jakso alkaa seuraamaan kuinka hahmot joutuvat konfliktiinsa, ja kuinka he yrittävät ratkaista sen / päästä pois tilanteesta. Tavallisesti jakson viimeisten minuuttien aikana tulee juonikäänne, joka kääntää koko jakson tarinan päälaelleen.

Vastaanotto

Sarja sai ilmestyessään erittäin positiivisen vastaanoton. Kriitikot ja katsojat ylistivät sen hyvin kirjoitettuja tarinoita, juonikäänteitä, sekä ideoita. Sama suosio jatkuu edelleen ja Hämärän Rajamailla on jatkuvasti valittu yhdeksi parhaimmista televisiosarjoista ikinä.
Hobitti eli sinne ja takaisin

Suomennokset

The Hobbitin suomennoksista ensimmäisenä ilmestyi Kustannusosakeyhtiö Tammen kustantama ja Risto Pitkäsen kääntämä Lohikäärmevuori eli erään hoppelin matka sinne ja takaisin vuonna 1973. Jo samana vuonna ilmestyi WSOY:ltä kuitenkin Eila Pennasen, Kersti Juvan ja Panu Pekkasen suomentamana ensimmäinen osa Tolkienin pääteoksesta Taru sormusten herrasta. Pitkäsen ja toisaalta Pennasen, Juvan ja Pekkasen linjat poikkesivat muun muassa erisnimikäännösten suhteen huomattavasti toisistaan, minkä vuoksi käännökset eivät toimineet luontevasti yhtenäisenä jatkumona. Sormuksen ritarien ensimmäinen laitos onkin varustettu suomentajien saatteella:

»Bilbo Reppuli esiintyy päähenkilönä myös kirjassa nimeltä Lohikäärmevuori (The Hobbit). Koska tämä kirja on tyyliltään olennaisesti erilainen kuin Taru Sormusten Herrasta, ja sen on suomentanut eri henkilö toiselle kustantajalle, siitä onkin tullut kuvaus hoppeli Kalpa Kassisen seikkailuista. Pienin ponnistuksin lukija pystyy kyllä arvaamaan että Usvavuoret ovat samat kuin Sumuvuoret, peikot ovat hiisiä eli örkkejä, Kulpsin on Klonkku, Mörkkimetsä on Synkmetsä, Tuurin on Durin, Eskarla Esgaroth jne.» 
(Sormuksen ritarit, s. 13)
1970-luvun lopulta alkaen WSOY jatkoi Tolkienin tuotannon julkaisemista suomeksi ja vuonna 1985 ilmestyi Kersti Juvan alusta alkaen uudelleen kääntämä ja Sormusten herran kanssa yhdenmukainen versio The Hobbitista, siis Hobitti eli sinne ja takaisin. Lohikäärmevuoresta otettiin vielä toinen painos vuonna 1979, mutta sittemmin se on jäänyt uudemman käännöksen varjoon. Lohikäärmevuori muistetaan erityisesti muumeistaan tunnetun Tove Janssonin mustavalkokuvituksesta, jonka hän oli tosin tehnyt jo 1960-luvulla ruotsalaista käännöstä varten. 2000-luvulla myös Juvan kääntämä Hobitti on ilmestynyt Janssonin kuvituksella.
Epigrafinen museo

Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu noin 13 500 enimmäkseen kreikankielistä piirtokirjoitusta. Pääosa niistä on antiikin ajalta, 700-luvulta eaa. aina myöhäisantiikkiin ja varhaiselle kristilliselle ajalle. Joukossa on myös joitakin bysanttilaisen ja jälkibysanttilaisen ajan kirjoituksia. Suurin osa kirjoituksista on peräisin Attikan alueelta, mutta joukossa on myös mm. hautakiviä Mystraksesta. Suurin osa epigrafeista on kirjoitettu marmoriin tai kiveen, osassa pohjana on keramiikka.