google/wiki40b huggingface dataset:
Päivi Niemi-Laine

Päivi Niemi-Laine (s. 2. huhtikuuta 1968 Riihimäki) on suomalainen ammattiyhdistystoimija. Niemi-Laine tuli JHL:n palvelukseen vuonna 2009 yhteiskuntapolitiikan päälliköksi, ja hän on ollut JHL:n puheenjohtaja kesäkuusta 2016 lähtien. Hänen edeltäjänsä Jarkko Eloranta siirtyi SAK:n puheenjohtajaksi kesäkuussa 2016. Kesäkuussa 2017 Niemi-Laine valittiin puheenjohtajaksi seuraavalle viisivuotiskaudelle.

Ura

Niemi-Laine on työskennellyt meijerityöntekijänä, avustavana toimittajana, opettajan sijaisena, siivoojana, myyjänä, päiväkotiharjoittelijana, sanomalehden jakajana, koulunkäynnin avustajana, vanhainkodin osastoapulaisena, makkaratyöntekijänä ja kotiapulaisena. Hän toimi kansanedustaja Klaus Hellbergin avustajana 1999, kansanedustaja-ministeri Johannes Koskisen avustajana 1998–2001 sekä presidentti Tarja Halosen vaalikampanjassa 1999–2000.  
Vuosina 2001–2005 hän toimi Julkis- ja yksityisalojen toimihenkilöliitto Jytyn Helsingin alueen alueasiamiehenä/toiminnanjohtajana, TurvaPardian asiamiehenä 2005–2006. Palkansaajajärjestö Pardiassa yhteiskuntasuhteiden koordinaattorina 2006–2008 ja vastaavana yhteiskuntasuhteiden asiantuntijana 2008–2009.
Ennen puheenjohtajuuttaan Niemi-Laine toimi JHL:n toimialajohtajana ja puheenjohtajan varahenkilönä vuodesta 2012 alkaen.
Koulutukseltaan Niemi-Laine on filosofian maisteri. Niemi-Laine on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Niemi-Laine harrastaa juoksemista, kävelyä, kuntosalia ja veneilyä.
Uusi kansainvälinen talousjärjestys

Uusi kansainvälinen talousjärjestys (UKTJ) oli 1970-luvulla useiden kehitysmaiden hanke edistää intressejään maailmantaloudessa parantamalla vaihtosuhdettaan, lisäämällä kehitysapua, pienentämällä tariffeja lännessä sekä muilla keinoin. Hanke pyrittiin toteuttamaan YK:n UNCTAD (kauppa- ja kehitysjärjestö) kautta. Tarkoitus oli muuttaa maailmankauppajärjestelmää perustavasti siten, että länsimaiden asettama ja väitetysti niitä itseään hyödyttänyt Bretton Woods -järjestelmä korvattaisiin uudentyyppisellä kehitysmaita suosivalla järjestelmällä.

Historia

Julistus uuden kansainvälisen talousjärjestyksen perustamiseksi annettiin YK:n yleiskokouksessa vuonna 1974, mistä myös hankkeen nimi on lähtöisin. Julistuksessa viitattiin laajasti moniin kauppaan, rahoitusmarkkinoihin, hyödykkeisiin ja velkoihin liittyviin asioihin. Näitä seurasi esitys keskusteluagendasta teollisuus- ja kehitysmaiden välille keskittyen siihen, että kehitysmailla olisi paremmat osallistumismahdollisuudet maailmantalouteen, ja että ne hyötyisivät maailmantaloudesta entistä enemmän. Julistuksen ohessa otettiin käyttöön myös Toimintasuunnitelma ja peruskirja valtioiden taloudellisista oikeuksista ja velvollisuuksista.
1970- ja 1980-luvuilla kehitysmaat yrittivät ajaa UKTJ:tä ja sitä tukevia asioita YK:n yleiskokouksessa. Hankkeet jäivät usein kuitenkin lähinnä retoriikan tasolle ja UKTJ:n katsotaan hautautuneen viimeistään UKTJ:n taloutta säätelevän hengen vastaista politiikkaa kannattaneiden Ronald Reaganin, Margaret Thatcherin ja Helmut Kohlin tullessa länsimaiden johtoon. Joitakin kehitysmaiden läpisaamia osittain toimivana pidettyjä uudistuksia YK:ssa olivat Rajoittava business-käytäntönormisto (1980) sekä Yhteisrahasto hyödykkeille (1989).

Arvostelua

Professori Harry Johnsonin mukaan tehokkain tapa auttaa köyhiä on siirtää varoja rikkailta köyhille. UKTJ:ssä annettaisiin monopolivoiman omaavien köyhien maiden puuttua näihin siirtoihin, mikä tyypillisesti haittaisi eniten muita köyhiä maita. 
Hintojen määrääminen niiden luonnollisen tason yläpuolelle yleensä vähentää kyseisten hyödykkeiden kysyntää ja siten aiheuttaa työttömyyttä tuottajien piirissä. Lisäksi hintasääntelyn tuottama lisähinta ohjautuu tyypillisesti niille, jotka voivat päättää, kuka saa tuottaa, esimerkiksi hallituksille ja maanomistajille. 
Tehokkain tapa kehitykseen olisi, että köyhien maiden hallitukset hallitsisivat luotettavalla ja ennakoitavalla tavalla ja antaisivat kansalaisilleen vapauden investoida. Myös vapaakauppa auttaisi köyhiä maita ja näiden tulisi luopua protektionismista.
Melodifestivalen 2012

Melodifestivalen 2012 oli Ruotsissa 4. helmikuuta – 10. maaliskuuta 2012 järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja Eurovision laulukilpailuun 2012. Voittajaksi selviytyi Loreen kappaleella ”Euphoria”, ja hän voitti toukokuussa myös Eurovision loppukilpailun Azerbaidžanissa.

Semifinaalit

Kilpailussa järjestettiin neljä semifinaalia, joissa jokaisessa oli mukana kahdeksan kappaletta. Näistä kaksi pääsi suoraan finaaliin ja kaksi Toinen mahdollisuus -kilpailuun, jossa jaettiin vielä kaksi finaalipaikkaa.

Toinen mahdollisuus

Toinen mahdollisuus -kilpailu järjestettiin semifinaaleissa kolmansiksi ja neljänsiksi sijoittuneille kappaleille 3. maaliskuuta Rosvalla Nyköping Eventcenterissä Nyköpingissä.
Puhelinääniä annettiin 1 115 229 kappaletta, ja ohjelmalla oli 2 950 000 katsojaa.
Ääntä nopeampi liikelentokone

Taustaa

Ensimmäisten liikelentokoneiden tullessa markkinoille 1960-luvulla ja ensimmäisten yliäänimatkustajakoneiden tullessa esitellyiksi saman vuosikymmenen lopulla, alkoi syntyä myös ajatuksia tehdä ääntä nopeampi llikelentokone. 1970 ilmestyneessä Tintin seikkailussa Lento 714 matkustettiin kuvitteellisella Carreidas 160 -yliääniliikelentokoneella. 1980-luvun lopun vauhdikkaat kasinotalousvuodet loivat lisää asiakaspohjaa mahdolliselle supersooniselle yksityissuihkukoneelle. Siihenastiset yliäänimatkustajakoneprojektit eivät olleet kuitenkaan osoittautuneet varsinaisiksi menestyksi, vaan esim. neuvostoliittolaisten Tupolev Tu-144 oli saanut huonoa mainetta jo Pariisin ilmailunäyttelyssä 1973 tapahtuneessa onnettomuudessa. 1978 lähellä Moskovaa tapahtunut koelento-onnettomuus lopetti koneen matkustajalennot. Koneen tuotanto lakkautettiin 1. heinäkuuta 1983 hallituksen päätöksellä numero 461-169. Samalla määritettiin, että konetta tulisi jatkossa käyttää vain tutkimuslentoihin. Amerikkalaisten oman yliäänimatkustajakoneen jäädessä suunnitteluasteelle, liikennöi brittiläis-ranskainen Concorde aktiivisesti vielä 1980-90-luvuilla lippujen hintojen ollessa kuitenkin tavallisille matkustajille liian kalliita.
Neitsythuorakirkko

Neitsythuorakirkko oli Helsingin kaupungin taidemuseon hoitamasta Kluuvin galleriasta Helsingissä Ulla Karttusen yksityisnäyttelystä takavarikoitu taideteos.
Poliisi takavarikoi Karttusen installaation Neitsythuorakirkko sekä siihen kuulunutta kuvamateriaalia toisintaneen Boudoir News -esitteen Kluuvin galleriasta helmikuussa 2008. Installaatio oli osa Ekstataattisia naisia – Kirkon ja pornon pyhät neitsyet -näyttelyä. 
Installaatioon sisältyneen internetistä kerätyn kuvamateriaalin perusteella Karttunen asetettiin syytteeseen lapsipornon hallussapidosta ja levittämisestä. Syyte käsiteltiin Helsingin käräjäoikeudessa toukokuussa 2008. Käräjäoikeus totesi Karttusen syylliseksi kumpaankin rikokseen, mutta hänet jätettiin tuomitsematta rangaistukseen teon eettisen tarkoituksen vuoksi. Käräjäoikeus tuomitsi valtiolle menetetyiksi 199 kuvatulostetta ja 12 näyttelyesitettä. 
Hovioikeus pysytti päätöksen maaliskuussa 2009. Karttunen ei saanut valituslupaa korkeimpaan oikeuteen.
Hjalmar Kahelin

Henrik Hjalmar Kahelin (vuodesta 1937 Kahanpää; 22. marraskuuta 1868 Jyväskylä – 9. joulukuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen juristi. Hän oli Korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos 1918–1939 ja virkaylioikeuden puheenjohtaja 1926–1939. Kahelin oli oikeusministerinä 1919–1920.
Kahelinin vanhemmat olivat Jyväskylän lyseon rehtori Karl Henrik Kahelin ja Agnes Charlotta Aejmelaeus. Kahelinin puoliso oli vuodesta 1898 opettaja Anna Maria Karolina Wallin, jonka isä oli seminaarinlehtori Olai Wallin. Heillä oli neljä lasta, joista yksi oli suomentaja Aune Brotherus.
Kahelin kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1887. Yleisen oikeustutkinnon hän suoritti 1892 ja valmistui varatuomariksi 1895. Hän työskenteli tämän jälkeen asianajajana ja oli asianajotoimisto Kahelin & Walldénin osakkaana vuosina 1897–1900. Hän toimi kanslistina postihallituksessa vuosina 1900–1901, Porvoon hiippakunnan tuomiokapitulin sihteerinä vuosina 1901–1909 sekä senaatin kirkollis- ja opetustoimituskunnan esittelijänä ja sihteerinä vuosina 1909–1918. Suomen itsenäistyttyä Kahelin toimi Korkeimman hallinto-oikeuden jäsenenä ja hallintoneuvoksena 1918–1938 sekä virkaylioikeuden puheenjohtajana 1926–1939. Hän oli myös kustannusyhtiö WSOY:n apulaisjohtaja vuosina 1902–1935 ja Suomi-yhtiön johtokunnan sihteeri 1913–1917. Hän oli WSOY:n perustajan Werner Söderströmin serkku.
Kahelin oli oikeusministerinä Vennolan I hallituksessa elokuusta 1919 tammikuuhun 1920 Kansallisen Edistyspuolueen edustajana. Hän kuului puolueensa oikeistosiipeen ja kannatti useimmista muista ministereistä poiketen aktivistien toteutumatonta suunnitelmaa hyökkäyksestä Pietariin. Hän erosi hallituksesta jo muutaman kuukauden kuluttua, koska ei hyväksynyt eduskunnan joulukuussa 1919 hyväksymää lakia punavankien entistä laajemmasta yleisestä armahduksesta. Kahelin oli myös eduskunnan sivistysvaliokunnan sihteerinä vuonna 1908 ja perustuslakivaliokunnan sihteerinä vuoden 1917 toisilla valtiopäivillä sekä Suomen evankelisluterilaisen kirkon kirkolliskokouksen edustajana vuosina 1928, 1933 ja 1938.
Elof Roschier

Elof Roschier (26. huhtikuuta 1903 Kotka – 6. elokuuta 1976) oli suomalainen sotilas tykistön aselajissa, arvoltaan kenraaliluutnantti vuodesta 1956.
Roschier osallistui sisällissotaan 1918 valkoisten puolella. Hän valmistui kadettikoulusta 1923 ja Sotakorkeakoulusta 1937 (ye-upseeri 1942). Hän aloitti sotilasuransa Jääkäritykistörykmentissä nuorempana upseerina ja aliupseerikoulun johtajana 1923–1933. KTR 1:ssä hän toimi patterin päällikkönä sekä ye-upseerina 1934–1937. Kadettikoulussa hän opetti taktiikkaa vuonna 1938.
Talvisodassa Roschier työskenteli toimistoesiupseerina puolustusministeriön taisteluvälineosastolla 1939–1940. Vuonna 1941 hän komensi Raskas Patteristo 3:a. Edelleen jatkosodassa ja Lapin sodassa hän komensi KTR 5:a toimien samalla divisioonan tykistökomentajana 1941–1944. Sodan jälkeen hän opetti tykistötaktiikkaa Sotakorkeakoulussa. Hän oli Tykistökoulun johtaja 1947–1953, operatiivisen osaston päällikkö pääesikunnassa 1954, päämajamestari 1954–1956 ja tykistön tarkastaja 1956–1963.
Ylennykset: vänrikki 1923, luutnantti 1925, kapteeni 1930, majuri 1939, everstiluutnantti 1941, eversti 1944.
Raamatunkäännösinstituutti

Historia

Lähes kaikille Venäjän alueen suomensukuisille kielille oli käännetty Raamatun osia jo 1800-luvun alkupuolelta lähtien; joillekin jopa koko Uusi testamentti. Julkaisutyö katkesi kuitenkin Venäjällä vuonna 1917 tapahtuneiden vallankumousten myötä 60 vuoden ajaksi.
Vuonna 1973 Tukholmassa perustettiin Raamatunkäännösinstituutti kartoittamaan olemassa olevien käännösten laadukkuutta ja uusien käännösten tarvetta Neuvostoliiton ei-slaavilaisille vähemmistökielille sekä uudelleen painamaan vanhoja raamatunkäännöksiä. Olemassa olevat vanhat käännökset kuitenkin havaittiin kieleltään vanhentuneiksi ja siten vaikeasti ymmärrettäviksi, joten uusien käännösten tarve oli ilmeinen. Kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 1983 perustettu Helsingin osasto keskittyy suomensukuisten kielten käännöshankkeisiin, joita on 12. Suomen ja Ruotsin osastojen lisäksi käännöstyö on levinnyt myös Venäjälle, Yhdysvaltoihin ja Britanniaan.

Julkaisutilanne

Suomensukuisten kielten raamatunkäännöshankkeita on kaksitoista:  vienan- ja aunuksenkarjala, vepsä, komi(syrjääni) ja komipermjakki, udmurtti, niitty- ja vuorimari, ersä- ja mokšamordva, hanti ja mansi. RKI on julkaissut Uuden testamentin näistä jo yhdeksällä kielellä. Udmurtit saivat ensimmäisinä koko Raamatun omalla kielellään vuonna 2013, minkä lisäksi seitsemän muunkin kielen kohdalla on edetty jo Vanhan testamentin teksteihin. Raamatunkäännösinstituutin tavoitteena on julkaista koko Raamattu vielä ersäksi, komiksi ja niittymariksi, Uusi testamentti komipermjakiksi sekä joitakin Vanhan ja Uuden testamentin osia hantiksi ja mansiksi.
RKI on julkaissut lapsille tarkoitetun Lastenraamatun tähän mennessä kaiken kaikkiaan 44:llä kielellä, joista 9 on suomensukuisia. Tämän lisäksi on julkaistu Raamatun kertomuksia -kirjaa sekä lastenkirjasia Jeesuksen elämä ja Jeesus lasten ystävä lukuisilla eri kielillä. Painetun sanan lisäksi RKI julkaisee Raamatun tekstejä myös äänitteinä ja verkkosovelluksina.

Käännöstyö

Kussakin RKI:n työryhmässä varsinaisen käännöstyön tekevät kohdekieltä äidinkielenään puhuvat kääntäjät, jotka ovat myös oman kielensä asiantuntijoita. Heidän työtään tukemassa on lisäksi erilaisia kielen ja sisällön laatua tarkkailevia käännöstarkistajia sekä neuvonantajia, kuten kielitieteilijöitä ja teologeja. Käännökset tarkistetaan huolellisesti ennen julkaisua niin kielensä kuin sisältönsäkin puolesta. Myös kohdekieltä puhuvalta yleisöltä pyydetään lukijapalautetta kielen sujuvuudesta ja termien ymmärrettävyydestä ennen tekstin painamista.
RKI järjestää käännöstyössä mukana oleville raamatunkäännöskoulutusta sekä tekee yhteistyötä muiden raamatunkääntämiseen erikoistuneiden järjestöjen kanssa, joista tärkeimmät ovat Yhtyneet Raamattuseurat ja Wycliffe Raamatunkääntäjät. Yhteistyötä on myös paikallisseurakuntien, eri kirkkojen sekä tieteellisten laitosten kanssa. Varat käännöstoimintaan saadaan yksityishenkilöiltä sekä työtä tukevilta seurakunnilta ja järjestöiltä, kuten Avainmedialta ja Suomen Pipliaseuralta.
DeepMind

DeepMind on brittiläinen yritys, joka perustettiin vuonna 2011 nimellä DeepMind Technologies. Se uudelleennimettiin vuonna 2014 Google DeepMindiksi, kun Google osti sen. Google DeepMind tutkii syväoppivaa tekoälyä, ja on kehittänyt hermoverkoston (engl. Neural network), joka oppii pelaamaan videopelejä samalla tavalla kuin ihminen. Google DeepMind pääsi uutisten otsikoihin vuonna 2016, kun sen kehittämä tekoäly AlphaGo onnistui voittamaan ammattilaispelaajan Lee Sedolin Go-pelissä, jota on pidetty erityisen hankalana pelinä tekoälylle.

2010-2014

Vuonna 2010 Demis Hassabis, Shane Legg ja Mustafa Suleyman perustivat startup-yrityksen DeepMind Technologies.
Hassabis ja Legg tapasivat ensimmäisen kerran yliopistossa Lontoossa.
Sittemmin ovat suuret sijoitusyhtiöt Horizons Ventures ja Founders Fund sijoittaneet heidän yritykseensä, kuten myös Scott Banister ja Elon Musk. Jaan Tallinn oli varhainen yritykseen sijoittaja ja myös neuvonantaja. Vuonna 2014 DeepMind sai Vuoden yritys (engl. Company of the Year) palkinnon Cambridge Computer Laboratorylta. Myynti tapahtui kuulema sen jälkeen, kun Facebook lopetti neuvottelun DeepMindin ostosta.

Googlen ostettua

Google ilmoitti 26. tammikuuta 2014 sopineensa DeepMindin ostosta. Google osti DeepMindin 500 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla myöhemmin vuonna 2014.
Brandão

Ura

Brandão siirtyi kotimaastaan Eurooppaan vuonna 2002, kun hän teki sopimuksen ukrainalaisseura Šah’tar Donetskin kanssa. Hän edusti joukkuetta seuraavat seitsemän vuotta ja otteluita kertyi sekä oman maan pääsarjasta että Mestarien liigasta ja UEFA Cupista.
13. tammikuuta 2009 Brandão siirtyi ranskalaisseura Marseilleen. Hän pelasi ensimmäisellä puolikkaalla kaudellaan yhteensä 16 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia. 8. maaliskuuta 2011 Brandão pidätettiin raiskauksesta epäiltynä.
Iskukuumennus

Iskukuumennus eli UHT-käsittely (engl. ultra-high temperature processing) on kuumennukseen perustuva säilöntämenetelmä.
Iskukuumennettavat elintarvikkeet kuumennetaan korkeassa paineessa suoran höyryinjektion avulla noin sekunnin ajaksi vähintään 135 °C:n lämpötilaan. Käytännön syistä usein kuitenkin käytetään hieman korkeampia lämpötiloja ja pidempää kuumennusaikaa: tyypillisesti lämpötilat ovat 140–150 °C ja kuumennusaika yli kaksi sekuntia. Useimmiten tätä menetelmää käytetään pieneliöiden tappamiseksi maidosta ja maitotuotteista ja se pidentääkin maitotuotteiden säilyvyyden moninkertaiseksi. Tyypillisesti UHT-käsiteltyjen maitotuotteiden säilyvyysaika on kuukausia, kun käsittelemättömien maitotuotteiden säilyvyys on vain muutamia päiviä.
Suomessa UHT-maidon kulutus on merkittävästi vähäisempää kuin muualla Euroopassa. Suomessa UHT-maidon osuus on alle prosentin luokkaa, kun Länsi-Euroopassa lähes puolet kulutetusta maidosta on iskukuumennettua.
Curt Haase

Ensimmäinen maailmansota

Curt Haase liittyi kadetiksi keisarillisen Saksan armeijan württembergiläiseen 65. tykistörykmenttiin vuonna 1901. Ensimmäisen maailmansodan alussa hän komensi tykkipatteria rintamalla, kunnes 1915 siirtyi 51. jalkaväkiprikaatin esikuntaan. Sodan loppuun mennessä hän toimi esikuntaupseerina vielä kahdessa eri divisioonassa.

Sotien väliset vuodet

Sodan jälkeen Haase toimi muun muassa kouluttajana jalkaväenkoulussa ja tykistön pataljoonankomentajana. Vuosina 1925–1930 hän oli sotaministeriön tykistön tarkastajan neuvonantaja. Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan tammikuussa 1933 eversti Haase nimitettiin Jüterbogin tykistökoulun esikunnan komentajaksi. Maaliskuussa 1935 hänestä tuli 3. jalkaväkidivisioonan komentaja. Vuotta myöhemmin hänet siirrettiin samaan tehtävään 17. jalkaväkidivisioonaan. Marraskuusta 1938 Haase toimi III armeijakunnan ja sotilaspiiri III:n komentajana. Samaan aikaan Haase ylennettiin myös tykistönkenraaliksi.

Toinen maailmansota

Haase komensi III armeijakuntaa Puolan offensiivin aikana 1939 ja myös taistelussa Ranskasta vuonna 1940. Ranskan antautumisen jälkeen hänet ylennettiin kenraalieverstiksi. Marraskuussa hänet siirrettiin Wehrmachtin komentajareserviin.
Tammikuussa 1941 Haasesta tuli vasta perustetun 15. armeijan ensimmäinen komentaja. Armeija toimi vartiointi- ja miehitystehtävässä Pohjois-Ranskassa Englannin kanaalin rannikolla. Hän toimi tehtävässä joulukuuhun 1942 saakka, jolloin hänet siirrettiin takaisin komentajareserviin. Haase ei saanut enää uusia komentajuuksia tai tehtäviä, ja hän kuoli sydänsairauteen helmikuussa 1943.
Mario Guaita-Ausonia

Mario Guaita (taiteilijanimeltään Mario Ausonia, 1881 Milano – 1956 Marseille) oli italialainen elokuvanäyttelijä ja -ohjaaja.
Lääketiedettä opiskellut Guaita keskeytti opintonsa voimailu- ja teatteriharrastuksensa takia ja ryhtyi esiintymään sirkus- ja vaudevillenäytöksissä Euroopassa ja Amerikassa. Hänen elokuvaläpimurtonsa tapahtui Enrico Vidalin Spartacuksen pääosassa vuonna 1913. Guaita esitti voimamies- ja akrobaatinrooleja Pasquali Filmin elokuvissa kuten Salambò (1914), työskenteli sen jälkeen Gloria Filmillä ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan.
Guaita saavutti suurimman menestyksensä De Giglio Filmin voimamies- ja seikkailuelokuvissa kuten L’atleta fantasma (1919), Lotte di giganti (1919), Atlas (1920), La cintura delle Amazzoni (1920), La nave dei miliardi (1922) ja Il pescatore di perle (1923), joista eräissä hän toimi myös ohjaajana. Hän teki käsikirjoittajavaimonsa Renée De Liot’n kanssa viitisentoista elokuvaa Italiassa sekä Ranskassa, jonne he muuttivat Italian elokuvateollisuuden lamavuosina 1920-luvun alussa. Guaitan viimeinen elokuva oli western La donna carnefice nel paese dell’oro vuonna 1926. Sen jälkeen hän piti elokuvateatteria Marseillessa.
Dōgen

Dōgen Zenji (jap. 道元禅師; 19. tammikuuta 1200, Kioto – 22. syyskuuta 1253, Kioto) oli japanilainen filosofi ja zenbuddhalaisen sōtō-koulukunnan perustaja. Hänen katsotaan tuoneen kyseisen suuntauksen Kiinasta. Dōgen oli aikansa uskonnollisen elämän keskeisiä hahmoja.
Dōgen syntyi aatelisperheeseen, mutta joutui orvoksi seitsemänvuotiaana. Hän opiskeli buddhalaisuutta Tendai-lahkon temppelissä Hieivuorella ja teki vuosina 1223–1227 opintomatkan Kiinaan, jossa hän tutustui zenmeditaatioon ja saavutti valaistumisen. Palattuaan Japaniin hän levitti tietämystä zenistä ja vietti viimeiset vuotensa Eihei-jin temppelissä Fukuin lähistöllä.
Dōgenin pääteos on yli 20 vuoden aikana muotonsa saanut Shōbōgenzō, jossa on 95 kappaletta. Hän kirjoitti myös monia muita teoksia.
Thomas Christopher Collins

Thomas Christopher Collins (s. 16. tammikuuta 1947) on katolinen kirkonmies ja kardinaali. Hän syntyi Guelphissa, Kanadan Ontariossa, ja sai pappisvihkimyksensä 5. toukokuuta 1973.
Collins nimitettiin vuonna 2006 Aloysius Matthew Ambrozicin seuraajaksi Toronton arkkipiispana. Hän astui uuteen virkaansa 30. tammikuuta 2007 toimittuaan aiemmin Saint Paulin piispana (1997–1999) ja Edmontonin arkkipiispana (1999–2006). Vuonna 2012 hänet ylennettiin kardinaaliksi.
Sinikala

Ulkonäkö

Sinikalalla on pitkä, sivuilta litistynyt ruumis, jonka pituus on yleensä 20–60 senttimetriä. Suurin koskaan pyydetty sinikala oli 120 senttimetriä pitkä ja painoi 14 kilogrammaa. Sillä on vihertävänsininen selkä, hopeanhohtoiset kyljet ja vatsa sekä lähes suora kylkiviiva. Pää on suurikokoinen ja sen yläpinnalla kulkee selvä harjanne. Suu on eteenpäin suuntautunut ja alaleuka voi olla yläleukaa hieman pidempi. Sekä ylä- että alaleuassa on vahvoja, teräviä hampaita yhdessä tiiviissä rivissä. Päätä, ruumista ja evien tyveä peittävät pienet suomut.
Sinikalalla on kaksi selkäevää, joista etummainen on lyhyt ja matala ja taempi selvästi pitempi. Etummaisessa selkäevässä on 7–8 ohutta, kalvon yhdistämää piikkiruotoa ja takimmaisessa yksi vankka piikkiruoto sekä 23–28 pehmeämpää ruotoa. Peräevä on etummaista selkäevää hieman lyhyempi ja siinä on 2 piikkiruotoa ja 23–27 pehmeämpää ruotoa. Sekä selkä- että peräevät ovat vaaleanvihreät ja vivahtavat keltaiseen samoin kuin lovinen, sameanvihreä pyrstöevä. Rintaevät ovat tyvestään sinertävät ja yleensä niin lyhyet, ettei niiden kärki ulotu etummaisen selkäevän etureunan tasalle.

Levinneisyys

Sinikala elää maailman kaikilla subtrooppisilla ja trooppisilla merialueilla Tyynenmeren itä- ja luoteisosia lukuun ottamatta. Sitä tavataan niin Atlantin länsi- ja itäreunalla kuin Välimeressä ja Mustassameressäkin. Intian valtameressä sen levinneisyysalue ulottuu lännessä Omanin etelärannikolta Itä-Afrikan rannikolle ja idässä Intian lounaisrannikolta Malakan niemimaalle ja Australian länsirannikolle. Tyynenmeren alueella se elää vain Australian ja Uuden-Seelannin lähivesillä.

Elintavat

Sinikala on pelaginen kala, joka elää mannerjalustan alueella 0–200 metrin syvyydessä. Yleensä se on aktiivinen päivällä ja muodostaa suuria parvia, jotka ovat nuorilla kaloilla tiiviitä ja täysikasvuisilla löyhempiä. Talviaikaan se vaeltaa lämpimämmille alueille ja siirtyy kesäksi taas viileämpiin vesiin. Sinikala on nopea ja ahne petokala, joka tappaa ennemmän kuin tarvitsee syödäkseen. Se käyttää ravinnokseen kelttejä ja muita kaloja sekä vähemmässä määrin äyriäisiä ja pääjalkaisia. Se lisääntyy keväällä ja kesällä ja voi elää enimmillään 9 vuotta.

Kalastus ja käyttö

Sinikalaa kalastetaan verkoilla, siimoilla ja kurenuotilla sekä harvemmin pohjatrooleilla. Vuotuinen kokonaissaalis on ollut 2000-luvulla 14 000 – 44 000 tuhatta tonnia, josta suurimman osuuden ovat saaneet Yhdysvallat ja Turkki. Sinikalaa myydään enimmäkseen tuoreena tai savustettuna mutta jossain määrin myös kuivasuolattuna ja pakastettuna. Se on myös suosittu urheilukalastuksen kohde, vaikka saattaakin purra varomatonta kalastajaa.
Nokia X7-00

Virtalähde

1300 mAh BL-5K-akku (Li-Ion)

Fyysiset näppäimet

Kameranäppäin, virtanäppäin, kameranäppäin sekä äänenvoimakkuuden säätönäppäimet
Scotts Head

Scotts Head on kylä eteläisessä Dominicassa, Saint Markin alueella. Se on saanut nimensä 1700-luvulla eläneen brittiläisen kenraalin mukaan. Lähellä on samanniminen tombolo, joka on Karibianmerellä ainoa lajiaan. Kylän väkiluku on 721.
Dorothy Nimmo

Dorothy Nimmo (1932 Manchester – toukokuu 2001 Yorkshire) oli brittiläinen runoilija. Hän julkaisi kuusi runoteosta ja tämän lisäksi kolme pamflettia sekä eräitä novelleja. Hänelle myönnettiin vuonna 1996 Cholmondeley-palkinto.
Nimmo opiskeli Yorkin ja Cambridgen yliopistoissa. Hän toimi Lontoossa näyttelijänä ja asui 1960-luvulla Genevessä, mutta palasi Englantiin vuonna 1970 ja asettui Peterboroughiin. Hän kasvatti neljä lasta. Vuonna 1980 hän erosi puolisostaan ja muutti Lancasteriin, jossa hän liittyti ensimmäiselle luovan kirjoittamisen kurssilleen. Vuonna 1989 hän sai Master of Arts -oppiarvon Lancasterin yliopistosta. Hän vietti vielä yhdeksän kuukautta ulkomailla, tällä kertaa Pennsylvaniassa eräässä kveekarien keskuksessa; palattuaan kotimaahansa hän asui Gloucesterissa ja toimi muun muassa kasvisravintolan kokkina.