google/wiki40b huggingface dataset:
Amos Rex

Rakennushistoria

Museota ylläpitävä Konstsamfundet ilmoitti syyskuussa 2013 haluavansa rakentaa Helsinkiin uuden kansainvälisesti merkittävän taidemuseon. Uutta museota ehdotettiin rakennettavaksi osaksi Lasipalatsia sekä näyttelytilat pääosin rakennuksen takana olevan Lasipalatsiaukion alle. Alustavien arvioiden mukaan uuden museon rakentaminen ennustettiin maksavan 50 miljoonaa euroa. Konstsamfundet rahoitti rakentamisen kokonaisuudessaan.
Lasipalatsin ja sen tontin omistusjärjestelyistä neuvoteltiin Helsingin kaupungin kanssa ja joulukuussa kaupunginhallitus myönsi Lasipalatsin aukion tontin taidemuseon käyttöön. Suunnittelu ja rakentaminen kesti noin kolme vuotta. Uuden museon kävijätavoite oli ennen avajaisia 100 000 kävijää vuodessa, mutta museon ensinäyttely teamLab keräsi yli 240 000 kävijää.
Suomenruotsalainen, muun muassa Konstsamfundetin rahoittama kulttuurikeskus Luckan muutti museon vanhaan Yrjönkadun rakennukseen alkuvuodesta 2019.

Museon tilat

Amos Andersonin taidemuseon perusti itse Amos Anderson vuonna 1965. Anderson oli Hufvudstadsbladetin kustantaja ja antelias taiteen tukija. Museota ylläpiti Konstsamfundet.
Rakennus toimi W. G. Palmqvistin vuonna 1913 suunnittelemassa asuinkerrostalossa, jossa Amos Anderson itse aikoinaan asui. Alun perin museotiloja olivat vanhan asuinkerrostalon alin kerros sekä ylimmässä sijainnut Amos Andersonin entinen asunto. Myöhemmin museo laajentui talon kaikkiin kerroksiin. Rakennus liittyi myös kauppakeskus Forumiin.

Kokoelmat ja näyttelyt

Museo on erikoistunut suomalaiseen 1900- ja 2000-luvun taiteeseen. Vanhimmat teokset ovat Amos Andersonin omista kokoelmista. Museo järjestää vaihtuvia näyttelyitä. Hankinnoissaan museo on keskittynyt erityisesti uuteen ja ajankohtaiseen taiteeseen.
Taidemuseon kokoelmat käsittävät nykyään noin 6 000 teosta, maalauksia, veistoksia, piirustuksia, grafiikkaa ja valokuvia, sekä tekstiilitaidetta, huonekaluja ja lasi- ja keramiikkaesineitä. Osa vanhemman taiteen kokoelmasta on esillä museossa Amos Andersonin entisen Helsingin kodin työhuoneessa, salongissa ja kappelissa sekä Söderlångvikin museossa Dragsfjärdissä.
Kokoelmien erikoisuus on eurooppalaisen vanhan sakraalin taiteen kokoelma. Museo on saanut useita lahjoituksia.
Amos Rex oli yksi Vuoden museo -kilpailun finalisteista keväällä 2019. Se ei voittanut kyseistä titteliä, mutta palkintolautakunta myönsi sille Vuoden erikoispalkinnon.
Amos Rex kuuluu Museokortti-järjestelmään, eli museovierailun voi tehdä henkilökohtaisella Museokortilla. Kortin voi myös hankkia vierailun yhteydessä Amos Rexistä.

Yhteistyökumppanit

Danske Bank on taidemuseon pääyhteistyökumppani vuosina 2018–2020. Se sponsoroi Studio Rex -taidepajaa, jossa järjestetään taidepajojen lisäksi myös keskustelutilaisuuksia.
Soreahiirihaukka

Koko ja ulkonäkö

Soreahiirihaukan ruumiinpituus on 33–41 senttimetriä ja siipien kärkiväli noin 75 senttimetriä. Aikuinen koiras painaa noin 250 grammaa ja naaras 300 grammaa.
Soreahiirihaukan jalat ovat oranssit. Vatsa on vaalea, rinta raidallinen ruskean ja harmaan väreissä. Nokka on ruskea ja nokan ympärys oranssi. Silmien pupillit ovat ruskeat ja muu osa oranssia. Pää ja niska ovat kastanjanruskeat. Pyrstö on tummanruskea.

Levinneisyys ja elinympäristö

Soreahiirihaukka elää Etelä- ja Väli-Amerikassa. Sitä on tavattu Argentiinassa, Belizessä, Brasiliassa, Kolumbiassa, Costa Ricassa, Ecuadorissa, El Salvadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Meksikossa, Paraguayssa, Perussa, Yhdysvalloissa ja Uruguayssa.
Laji elää puoliavoimilla alueilla, kuten metsien laitamilla, tienvarsilla ja viljelyksillä. Laji välttelee sekä tiheitä metsiä että laajoja avoimia tai puuttomia alueita.

Lisääntyminen

Soreahiirihaukka rakentaa pesänsä puuhun. Pesä on koottu oksista ja vuorattu puunkuorilla ja sammalella, ja sen halkaisija on yleensä 45 x 20 senttimetriä. Naaras munii pesään kaksi vaaleaa, noin 35 gramman painoista munaa. Molemmat vanhemmat osallistuvat poikasten hoitoon, sillä naaras hautoo ja koiras hankkii ravintoa. Poikaset lähtevät pesästä hieman alle 40 vuorokauden ikäisinä. Soreahiirihaukka rakentaa joka vuosi uuden pesän.

Ravinto

Soreahiirihaukan ruokavalio on hyvin vaihteleva. Se syö usein hyönteisiä, matelijoita kuten liskoja ja käärmeitä, pieniä nisäkkäitä kuten jyrsijöitä ja joskus lintuja ja kaloja.
Soreahiirihaukka saalistaa väijymällä melko matalalla oksalla, josta se saaliin havaittuaan syöksyy alas nappaamaan saaliin. Haukka osaa hyödyntää myös metsäpaloja saalistuksessaan.

Taksonomia

Soreahiirihaukka on yleisesti luokiteltu hiirihaukkojen sukuun. Se on kuitenkin 2000-luvun tutkimusten perusteella sijoitettu omaan Rupornis-sukuunsa, eikä sillä tiedetä olevan selviä lähisukulaisia. Soreahiirihaukka on edelleen jaettu 12 alalajiin, mutta joidenkin tutkijoiden mukaan lajilla olisi useampikin alalajeja.
Brittiläinen Länsi-Afrikka

Brittiläinen Länsi-Afrikka tarkoittaa Britannian siirtomaita Länsi-Afrikassa siirtomaavallan aikana, joko yleisessä maantieteellisessä merkityksessä tai tarkemmin niitä maita, jotka käsittivät virallisen koloniaalisen siirtomaavaltiokokonaisuuden. Yhdistynyt kuningaskunta hallitsi eri osia näistä alueista tai kokonaan 1780-luvulta aina 1960-luvulle asti, jolloin ne itsenäistyivät ja jolloin Gambia, Sierra Leone, Ghana sekä Nigeria tulivat omiksi itsenäisiksi valtioiksi.

Brittiläisen Länsi-Afrikan toimivalta

Brittiläinen Länsi-Afrikka oli olemassa kahden aikakauden aikana. Ensimmäinen aikakausi alkoi 17. lokakuuta 1821 ja päättyi Brittiläisen Länsi-Afrikan hajottamiseen 13. tammikuuta 1850. Toinen aikakausi alkoi 19. helmikuuta 1866 ja päättyi lopullisesti Brittiläisen Länsi-Afrikan tullessa puretuksi 24. marraskuuta 1888 hallinnollisena kokonaisuutena senaikaisen governor-in-chiefin (verrattavissa arvoltaan kenraalikuvernööriin) alaisuudessa, joka toimi Brittiläisen Länsi-Afrikan pääkaupungissa Freetownissa, Sierra Leonen kruununsiirtomaassa.
Muut siirtomaat, jotka olivat saman toimivallan alla olivat Gambia, Kultarannikko (nykyinen Ghana) sekä Nigeria eteläistä Nigeriaa lukuun ottamatta.

Jälkivaikutus

Brittiläisen Länsi-Afrikan lopullisen purkamisen jälkeenkin Brittiläisen Länsi-Afrikan punta oli käytössä koko alueella vuosien 1907 ja 1962 välillä.
Vuonna 1954 Kultarannikko sai luvan itsehallintoon Britannialta ja vuonna 1957 itsenäistyi Brittiläisen Länsi-Afrikan valtioista ensimmäisenä, nimellä Ghana. Nigeria itsenäistyi vuonna 1960. Sierra Leone oli jo itsehallinnollinen vuoteen 1958 mennessä ja itsenäistyi vuonna 1961. Gambia itsenäistyi Brittiläisen Länsi-Afrikan maista viimeisenä, vuonna 1965.
Molekyylipilvi

Molekyylipilvi on tähtien välisen aineen kasautuma, jossa pääosin on molekyylimuodossa olevaa vetyä H₂ mutta myös kymmeniä muita molekyylejä. Niitä kutsutaan myös nimellä GMC (engl. Giant Molecular Cloud). Kylmät molekyylipilvet havaitaan radioalueella häkäkaasun CO lähettämästä radiosäteilystä.
Molekyylipilvet ovat tähtien välisen aineen kasautumia, joiden massa on 100–10⁶ Auringon massaa ja lämpötila 10–20 kelviniä. Niiden tiheys on 10–10⁶ molekyylia kuutiosentissä. Molekyylipilvien ytimet koostuvat nimensä mukaisesti erilaisista orgaanisista ja epäorgaanisista molekyyleistä. Molekyylipilvet ovat ensisijaisia tähtien syntypaikkoja.

Molekyylipilvet tähtien kehtoina

Molekyylipilvi, jonka läpimitta on noin 100 parsekia (326 valovuotta), on neutraalin vedyn pilvessä oleva tiivistymä. Näiden neutraalin vedyn pilvien läpimitta on 1 kpc eli 3 260 valovuotta. Auringon etäisyydellä Linnunradan keskuksesta suurin osa kaikesta tähtienvälisestä aineesta on molekyyleinä. Yhdessä molekyylipilvessä on hyvinkin miljoonia Auringon massoja. Pilvet sijaitsevat Linnunradan spiraalihaaroissa, ja niiden niin sanottu skaalakorkeus on Linnunradassa noin 50–75 parsekia. Skaalakorkeus on korkeus, jossa molekyylipilven tiheys laskee kertoimella 1/2,7.
Tähdet muodostuvat yleensä jättiläismäisissä molekyylipilvissä, koska niiden tiheys on suuri ja lämpötila alhainen. Näin niissä toteutuu kriteeri, jossa kaasun sisäinen painovoima voittaa kaasun paineen. Molekyylipilvissä tapahtuu yliäänen nopeudella virtauksia pyörteisessä, magnetisoituneessa kaasussa. Nämä virtaukset kuluttavat pilven energiaa ja aiheuttavat pilven osien kutistumista. Mutta samaan aikaan pilvet hajoavat muun muassa uusien tähtien kaasukuplien laajenemisen takia. Molekyylipilvet ovat yleensä hyvin vakaita, mutta tähtien synnyn laukaisee supernovien šokkiaalto ja magneettinen häiriö tai pilvien keskinäinen törmäys. Jättimolekyylipilvessä on tiheämpiä pilviä, joiden läpimitta on 10 parsekia (yli 30 valovuotta), ja näissä hyvin tiheitä ytimiä, joiden läpimitta on parsek eli noin 3 valovuotta.
Zakumi

Zakumi on Etelä-Afrikan jalkapallon MM-kilpailujen virallinen kisamaskotti. Zakumin kehittäjä on kapkaupunkilainen Andries Odendaal. Zakumin nimi tulee sanoista ZA, joka Etelä-Afrikan maatunnus ja kumi, joka tarkoittaa kymmentä usella afrikkalaisella kielellä. Zakumi on leopardi.

Syntymäpäivä

Zakumin syntymäpäivä on 16. kesäkuuta 1994. Sekä päivä että vuosi ovat Etelä-Afrikan historiassa merkittäviä: 16. kesäkuuta on Soweton mellakoiden vuosipäivä eli "Nuorison päivä". Vuonna 1994 järjestettiin ensimmäiset vapaat vaalit apartheidin jälkeen.

Luonne

FIFA mainostaa Zakumia "maskottina, jolla on asennetta". FIFA kertoo Zakumin olevan eloisa, seurallinen, seikailunhaluinen ja spontaani. Zakumi kantaa aina mukanaan jalkapalloa, sillä se on hyvä tapa tutustua ihmisiin ja rikkoa kielimuureja. Zakumin sanotaan symbolisoivan eteläafrikkalaisia luonteenpiirteitä.
Darlan Romani

Darlan Romani (s. 9. huhtikuuta 1991 Concórdia, Brasilia) on brasilialainen yleisurheilija, joka kilpailee kuulantyönnössä. Rio de Janeiron kesäolympialaisissa 2016 Romani sijoittui kuulantyönnössä viidenneksi Brasilian ennätyksellä 21,02 m. Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 hän oli neljäs Etelä-Amerikan sisäratojen ennätystuloksella 21,37 m.
Romani on voittanut Etelä-Amerikan mestaruuskilpailuissa kultaa vuosina 2017 ja 2019 sekä hopeaa vuosina 2013 ja 2015. Etelä-Amerikan kisoissa hän sai kultaa vuonna 2018 ja hopeaa vuonna 2014. Ibero-Amerikan mestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa 2016 ja 2018, hopeaa 2014 ja pronssia 2012. Romani on voittanut Brasilian mestaruuden vuosina 2014–2018.
Romani on parantanut useasti kuulantyönnön Etelä-Amerikan ennätystä. Ulkoratojen ennätyksensä 22,61 m hän työnsi Stanfordissa 30. kesäkuuta 2019. Sisäradoilla hän on työntänyt ennätyksekseen 21,68 m.
Romani on 188 senttimetriä pitkä ja painaa 150 kilogrammaa.
Isohaarakiitäjä

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan isohaarakiitäjä kasvaa noin 19–21 cm pitkäksi. Yleisväritykseltään lintu on musta. Lajilla on valkoinen silmäkulmajuova, kurkku ja kaulus niskassa. Siipien reunat ovat väriltään valkoiset. Isohaarakiitäjän siivet ovat pitkät ja sirpinmuotoiset. Pyrstö on haarautunut. Ulkonäöltään isohaarakiitäjä muistuttaa huomattavasti pikkuhaarakiitäjää (Panyptila cayennensis), mutta on tätä kookkaampi.

Levinneisyys

Isohaarakiitäjää tavataan Meksikon eteläosista Costa Ricaan ja Nicaraguaan. Lajin elinympäristöä ovat puolikuivat ylängöt ja kosteat laaksot vuorten välissä.
Jouko Rikkinen

Jouko Kalevi Rikkinen (s. 1961) on Helsingin yliopiston kasvitieteen professori.
Rikkinen nimitettiin Helsingin yliopiston kasvitieteen professorin virkaan vuoden 2005 alusta lukien. Hänen edeltäjänsä tässä oppituolissa on Timo Koponen. Sitä ennen hän oli vuodesta 2000 kasvitieteen dosentti.
Rikkinen on julkaissut lukuisia tieteellisiä tutkimuksia kasvi- ja sienitieteen eri osa-alueilta. Hänet tunnetaan erityisesti levien ja sienten symbiooseja koskevista tutkimuksistaan. Hän on myös kirjoittanut oppikirjoja ja tietoteoksia sekä ansioitunut luontovalokuvaajana.
Rikkinen kirjoitti ylioppilaaksi Haukilahden lukiosta 1981 ja aloitti opinnot Helsingin yliopistossa vuonna 1982. Hän opiskeli biologiaa ja maantiedettä ja valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi 1986 ja filosofian maisteriksi 1987. Rikkinen väitteli filosofian tohtoriksi kasvitieteestä 1995. Hän oli post doc -tutkijana Yhdysvalloissa Oregon State Universityssa 1997–1998, ja hänet nimitettiin kasvitieteen dosentiksi Helsingin yliopistoon 1999. Vuonna 2014 Suomen tietokirjailijat ry myönsi Rikkiselle Tietokirjailijapalkinnon tunnustuksena laajasta ja ansiokkaasta tietoteostuotannosta.
Jouko Rikkisen vanhemmat ovat Helsingin yliopiston kulttuurimaantieteen emeritusprofessori Kalevi Rikkinen ja Helsingin yliopiston maantieteen didaktiikan professori emerita Hannele Rikkinen.
NHL 14

Areenat

Peli sisältää kaikkien NHL-joukkueiden areenat ja viiden NLA joukkueen hallit. Pelissä on myös Hartwall Arena ja Globen.
Hanna Lappalainen

Hanna Lappalainen (24. kesäkuuta 1881 Puumala – 5. helmikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen suurlahjoittaja. Hän keräsi omaisuutensa apteekkarina. Hänelle myönnettiin 1966 apteekkineuvoksen arvonimi ensimmäisenä naisena Suomessa.
Vaatimattomista oloista peräisin ollut Lappalainen kävi kansakoulun ja Kotkassa ruotsalaista tyttökoulua, ja hänen kotikielekseen tulikin sittemmin ruotsi. Hän työskenteli eri apteekeiksi ja valmistui farmaseutuksi 1903 ja proviisoriksi 1910. Hän jatkoi 1911 opintojaan ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1916 ja hänet promovoitiin 1923 ensin filosofian maisteriksi sitten tohtoriksi. Väitöskirjan otsikko oli Biochemische Studien an Aspergillus niger, ja hän selvitti siinä mainitun homesienen eri lajien kasvua ja sen kykyä tuottaa sienitärkkelystä, oksaalihappoa ja sitruunahappoa. Jo aiemmin hän oli yhdessä kasvitieteen professorin Fredrik Elfvingin kanssa havainnut, että Aspergillus niger muodostaa tietyissä oloissa sitruunahappoa. Kumpikaan ei kuitenkaan ymmärtänyt hyödyntää siihen liittyviä taloudellisia mahdollisuuksia.
Lappalainen siirtyi vuonna 1920 apteekkialalle, jolloin hän sai Toijalan apteekin oikeudet, mutta jatkoi vielä tieteellistä tutkimusta. 1925 hän apteekkioikeuden edellisenä vuonna perustamisluvan saaneeseen Helsingin XIX apteekkiin eli Arkadia apteekkiin, jonka tilat olivat Aurorankatu 15:ssä. Hän oli ensimmäinen naisapteekkari Helsingissä. Apteekki siirtyi 1938 Lappalaisen ostamaan taloon Arkadiankatu 21:een. Hän avioitui marraskuussa 1925 agronomi Juhani (Johannes) Kurikan kanssa. Kurikka kuoli vuonna 1930, eikä heillä ollut lapsia. Lappalainen sai kaatuessaan lonkkavamman, joka paheni ajan myötä.
1930-luvun alkuvuosina Lappalainen tutustui taiteilija Sigurd Wettenhovi-Aspaan, joka muutti avioeronsa jälkeen ensin Lappalaisen luokse ja myöhemmin välien kiristyttyä Lappalaisen omistamassa talossa Arkadiankatu 21:ssä toiseen asuntoon ja lopulta talosta kokonaan pois. Wettenhovi-Aspa oli Lappalaisen seurana eri tilaisuuksissa ja kuljetti häntä pyörätuolissa ulkona ja oli mukana ulkomaanmatkoilla.
Lappalainen järjesti kotonaan keskustelutilaisuuksia ja suuria juhlia, joissa vieraina oli ajan merkkihenkilöitä. Hän tuki taloudellisesti 1935 perustettua Kalevalaiset Naiset -yhdistystä ja avusti Laulu-Miesten rakentajajäsenenä vuonna 1949 valmistuneen Laulu-Miesten talon rakentamista. Hän teki Jenny ja Antti Wihurin rahaston 1944 perustamalle Wihurin Tutkimuslaitokselle suurlahjoituksen, omistamansa kiinteistön As. Oy Warjola Ab (Arkadiankatu 21) tontteineen.
Artturi H. Virkkunen

Artturi Heikki Virkkunen (vuoteen 1906 Snellman) (19. tammikuuta 1864 Karunki – 17. marraskuuta 1924 Espoo) oli suomalainen historiantutkija. Hän toimi vuodesta 1922 vuoteen 1924 Turun yliopiston professorina ja ensimmäisenä rehtorina.
Virkkusen vanhemmat olivat kirkkoherra Gustaf Adolf Snellman ja Hilma Aurora Forsman. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta yksityislyseosta 1883 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1888 ja lisensaatiksi 1894.
Virkkunen toimi Suomalaisen normaalilyseon historian kollegana 1891–1899, Helsingin yliopiston Suomen, Venäjän ja Pohjoismaiden historian dosenttina 1895–1902, Suomalaisen reaalilyseon lehtorina 1899–1902, Suomalaisen normaalilyseon historian yliopettajana 1902–1907 sekä kouluhallituksessa historiallisten aineiden ylitarkastajana 1903–1921 ja kouluneuvoksena 1918–1921. Hän oli myös Uuden Suomettaren päätoimittajana 1917–1918, Uuden Suomen päätoimittajana 1919 sekä Turun yliopiston historian professorina ja rehtorina 1921–1924.
Virkkunen oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1909 (Kuopion läänin läntinen vaalipiiri), 1910–1911 (Hämeen läänin eteläinen vaalipiiri), 1914–1917 (Vaasan läänin eteläinen vaalipiiri) sekä 1917–1922 (Hämeen läänin eteläinen vaalipiiri). Virkkunen liittyi joulukuussa 1918 kokoomuksen eduskuntaryhmään. Hän sai vapautuksen edustajantoimesta helmikuussa 1922 sairauden takia. Hänen tilalleen eduskuntaan tuli kokoomuksen Alex Alfthan. Virkkunen toimi eduskunnan valtiovarainvaliokunnan ja tarkastusvaliokunnan puheenjohtajana 1910.
Virkkunen toimi Suomen historiallisen seuran esimiehenä ja sihteerinä.
Virkkunen oli naimisissa vuodesta 1898 Helmi Elisabeth Meurmanin kanssa.
Klaus Ludwig

Klaus Ludwig (s. 5. lokakuuta 1949 Bonn) on tunnettu saksalainen autourheilija. Hän voitti muun muassa Le Mansin 24 tunnin ajon vuosina 1979, 1984, 1985 ja ajoi myös DTM:ssä voittaen mestaruudet vuosina 1988, 1992, 1994. Hän on sittemmin toiminut mm. TV:ssä moottoriurheilukommentaattorina.
Vuonna 2008 Ludwing osallistui Speedcar Seriesin Indonesian ja Bahrainin osakilpailuihin ja ajoi pisteille.
Etelä-Pohjanmaan kansallispuku

Etelä-Pohjanmaalla on useita kansallispukuja. Tämä artikkeli kertoo Etelä-Pohjanmaan kansallispuvusta, joita on kaksi; naisen puku ja miehen puku. Sekä naisen että miehen puvusta on kaksi eri versiota: tarkistettu ja tarkistamaton.

Etelä-Pohjanmaan eli Härmän-Isonkyrön kansallispuku

U. T. Sirelius julkaisi alkujaan Keski-Pohjanmaan (Härmän-Isonkyrön seutu) -nimisen kansallispuvun vuonna 1922. Kansallispukuraati muutti puvun nimen sittemmin Etelä-Pohjanmaan eli Härmän-Isonkyrön naisen kansallispuvuksi. Pukuun kuuluu punapohjainen flammuhame, musta parkkumiliivi, kulmikaspäänteinen pystykauluspaita, vihreä silkkiesiliina tai vihreää raskia muistuttava esiliina, vaskikoukussa riippuva tilkkutasku, helysolki, viheät sukat sekä päähine. Naisten päähine on koppamyssy, jonka tykki on nyplätty tai kirjailty; tyttöjen päähine on tryytterö.

Etelä-Pohjanmaan miehen kansallispuku

Puvun kokosivat Hulda Kontturi ja Tyyni Vahter vuonna 1953. Pukuun kuuluu mustat kapealuukkuiset housut, punapohjainen nastakuviollinen liivi, listahalkiollinen napitettu paita, takki ja helavyö. Pukua kutsutaan kansanomaisesti mös ”Jussi-puvuksi”, ilmeisesti Pohjalaisia-näytelmän päähenkilön mukaan. Eteläpohjalainen mieskuoro Jussit kutsuu esiintymisasuaan Jussi-puvuksi.
Vihikoira

Ulkonäkö

Vihikoira on suuri ja voimakasrakenteinen, korkeuttaan pitempi koira. Rodun tunnusomaisin piirre on sen löysä nahka, joka muodostaa poimuja erityisesti pään ja kaulan seutuvilla. Vihikoiran kallo on hyvin syvä. Sen luusto on poikkeuksellisen raskas; suurin osa sen painosta on luuston painoa. Olemukseltaan vihikoira on arvokas ja rauhallinen. Korvat ovat riippuvat ja hyvin pitkät: ne ulottuvat eteenpäin vedettäessä koiran kuonon kärkeen saakka ja ylikin. 
Vihikoiran karva on lyhyttä ja tiheää. Pään alueella karva on pehmeämpää kuin muualla. Sallitut värit ovat punaruskea, musta punaisin merkein ja maksanruskea punaisin merkein. Myös pienet valkoiset merkit varpaissa, rinnassa ja hännänpäässä sallitaan.

Luonne

Rotu on pehmeä, rauhallinen, ystävällinen ja seurallinen ihmisten suhteen ja kiintyy syvästi omistajaansa. Sen pitää sietää muita koiria ja kotieläimiä. Sen on oltava pikemminkin pidättyväinen ja itsepäinen, ja se on yhtä herkkä niin kiitokselle kuin arvostelulle. Se ei saa olla aggressiivinen.
Luonteeltaan itsepäinen vihikoira on vahvan jäljestyshalunsa vuoksi jokseenkin hankala koulutettava.

Sairaudet

Rodulla on taipumusta lonkkaniveldysplasiaan. Toinen sen yleinen sairaus on mahalaukunkiertymä. Sen voimakkaasti poimuttunut pää on myös terveysriski. Se on yksi lyhytikäisimpiä koirarotuja.

Historia

Vihikoira ei ole Suomessa kovin yleinen. Vuoden 2009 lopussa sitä oli rekisteröity kaikkiaan 530 yksilöä ja vuoden 2009 aikana rekisteröintejä tehtiin 12 kappaletta. Nykyisen vihikoiran tärkein kantaisä oli Pyhän Hubertuksen koira, joka on peräisin 600 jaa. Ranskalainen metsästäjä (sittemmin munkki, piispa ja pyhimys St. Hubertus) Francois Hubert kasvatti oman linjansa metsästyskoiria Ranskan Ardenneilla. Hänen kuolemansa jälkeen luostarin munkit jatkoivat koirien kasvattamista. Vielä tänäänkin vietetään Pyhän Hubertuksen päivää 3. marraskuuta. 
Alun perin Pyhän Hubertuksen koirat olivat mustia, mutta ajan kuluessa niille ilmaantui pienet ruskeat merkit, joiden koko suureni vähitellen. Wilhelm Valloittaja vei vuonna 1066 mukanaan Englantiin Pyhän Hubertuksen black and tan -vihikoiria. Hänen poikansa jatkoi niiden kasvatusta Englannissa. Vihikoiria käytettiin tuolloin kauriinmetsästykseen. Lähes seitsemänsadan vuoden ajan Pyhän Hubertuksen luostarista lähetettiin kolme paria vihikoiria Ranskan kuninkaalle, joka edelleen lähetti koiria Englantiin. Alkuperäinen Pyhän Hubertuksen linja säilyi 1800-luvulle asti.
Tuomas Saikku

Tuomas Veikko Saikku (22. joulukuuta 1906 Sääksmäki – 19. syyskuuta 1963 Valkeakoski) oli suomalainen agronomi, joka toimi Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajana Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä lokakuusta 1956 heinäkuuhun 1958.
Saikku kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1928. Maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi hän valmistui vuonna 1934 ja agronomiksi vuotta myöhemmin. Suurimman osan työurastaan Saikku toimi maanviljelijänä, mutta toimi myös muun muassa konsulenttina ja opettajana. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana toimittuaan Kangasalan kunnanvaltuustossa.
Saikun vanhemmat olivat kouluneuvos ja kansanopiston johtaja Erland Rufus Saikku ja Johanna Vilhelmiina Heikkilä. Saikku oli naimisissa Kerttu Marketta Pehu-Lehtosen kanssa vuodesta 1934 lähtien. Sotilasarvoltaan hän oli kapteeni.
Wayne Routledge

Wayne Routledge (s. 7. tammikuuta 1985 Sidecup, Lontoo) on englantilainen jalkapalloilija Hän edustaa Englannin Valioliigan Swansea Cityä ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Vuonna 2001 alkaneella ammattilaisurallaan Routledge on edustanut Swansean lisäksi Crystal Palacea, Portsmouthia, Tottenhamia, Fulhamia, Aston Villaa, QPR:ää, Cardiffia ja Newcastlea Routledgen pelinumero Swanseassa on 15. Hänen pituutensa on 170 senttiä ja painonsa 64 kiloa.
Cotabato

Cotabato on Filippiinien SOCCSKSARGENin alueella sijaitseva provinssi. Sen pääkaupunki on Kidapawan. Provinssin naapureita ovat pohjoisessa Lanao del Sur ja Bukidnon, idässä Davao City ja Davao del Norte, lännessä Maguindanao ja kaakossa Sultan Kudarat ja Davao del Sur. Sen väkiluku vuoden 2010 väestönlaskennassa oli 1 226 508.
Rakastin epätoivoista naista

Vastaanotto

Elokuva sai ensi-iltansa Tampereen elokuvajuhlilla ja voitti kotimaisen kilpailun yleisöpalkinnon. Teoksessa Lyhyttä ja pitkää, Kotimaisia elokuvantekijöitä Satu Elo sanoo elokuvan kuvaavan kolmikymppisten ihmissuhdesotkuja Sairaan kauniista maailmasta tutulla nopealla kuvatyylillä ja ”sellaisella lämmöllä, ettei sen henkilöihin voi olla samastumatta”.