google/wiki40b huggingface dataset:
3x3 (koripallo)

3x3 on koripallon muunnos, jota pelataan kolmehenkisillä joukkueilla yhteen koriin. Lajin säännöt eroavatkin monella tapaa normaalista koripallosta.

Historia

Lajin historia alkaa vuodesta 2007, jolloin FIBA päätti kokeilla lajia vuoden 2010 nuorten kesäolympialaisissa. Lajia kokeiltiin kuitenkin jo vuoden 2007 Asian Indoor Gamesissa, joissa Iran voitti turnauksen mestaruuden. Lisäksi lajia kokeiltiin Aasian nuorten kisoissa vuonna 2009 ja lopulta myös vuoden 2010 nuorten kesäolympialaisissa. Syksyllä 2010 kansainvälinen koripalloliitto asetti tavoitteekseen viedä lajin osaksi vuoden 2020 kesäolympialaisia.
Vuonna 2011 lajissa järjestettiin ensimmäistä kertaa nuorten arvokisat, kun Italiassa pelattiin alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruudesta. Seuraavana vuonna järjestettiin ensimmäiset aikuisten maailmanmestaruuskilpailut Kreikassa. Mestaruuksiin nuorten kilpailuissa ylsivät tyttöjen sarjassa Espanja (2011) ja USA (2012, 2013), poikien sarjassa Uusi-Seelanti (2011), Serbia (2012) ja Argentiina (2013) sekä sekjoukkueiden sarjassa Ranska (2012). Ensimmäisen aikuisten maailmanmestaruuden vei nimiinsä Serbia miehissä, USA naisissa ja Ranska sekajoukkueiden sarjassa.
Suomuotsakutoja

Levinneisyys

Suomuotsakutojaa tavataan Angolassa, Botswanassa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa, Sambiassa ja Zimbabwessa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
South-East District

South-East District on Botswanan hallinnollisista alueista pienin. Sen pinta-ala on 1 991 neliökilometriä, ja vuoden 2006 asukasluku oli 284 839. Alueen pääkaupunki on Ramotswa. Se levittäytyy maan pääkaupungin Gaboronen ympärille.
Verhovažjen piiri

Verhovažjen piiri (ven. Верхова́жский райо́н, Verhovažski raion) on kunnallishallintoalue Vologdan alueella Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 4 300 neliökilometriä. Asukkaita on 15 600 henkeä (vuonna 2010).
Verhovažjen piiri rajoittuu pohjoisessa idässä Vologdan alueen Tarnogski Gorodokin, etelässä Totman ja Sjamžan ja idässä Vožegan piireihin sekä pohjoisessa Arkangelin alueeseen. Pinta-alasta 85 % on metsää. Suurimmat joet ovat Vienanjoen vesistöön kuuluvat Vaga, Kuloi, Pežma, Kolenga ja Termenga. Hyötykaivannaisia ovat hiekka, sora ja turve. Seudulla sijaitsee Verhovažjen maisemansuojelualue.
Piiriin kuuluu 13 maalaiskuntaa: Klimušino, Kolenga (keskuspaikka Noginskaja), Lipetskoje (Leušinskaja), Morozovo, Naumiha, Nižni Kuloi (Urusovskaja), Oljušinskoje (Srednjaja), Šelota, Sibir (Jelisejevskaja), Termenga (Kukolovskaja), Tšusevitsy, Verhovskoje (Smetanino), Verhovažje. Hallinnollinen keskus on Verhovažjen kylä, josta on matkaa 226 kilometriä Vologdaan.
Seudun kautta kulkee Moskovan ja Arkangelin välinen maantie. Tärkein elinkeino on metsäteollisuus. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä pellavan viljelyyn.
Piirissä on neljä perus- ja viisi keskikoulua. Kulttuurilaitoksia ovat lasten taidekoulu, kansanperinnekeskus, kirjastolaitos sekä kulttuuri- ja kerhotalot.
Johan De Moor

Johan De Moor (s. 17. lokakuuta 1953) on belgialainen sarjakuvapiirtäjä. Hänen isänsä Bob De Moor, oli myös sarjakuvapiirtäjä. Suomennettu Kaspar Keskiyö.
Hydroksipivalyylihydroksipivalaatti

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa hydroksipivalyylihydroksipivalaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain vähäisessä määrin veteen, mutta hyvin poolisiin orgaanisiin liuottimiin. Voimakkaasti kuumennettaessa yhdiste hajoaa. Hydroksipivalyylihydroksipivalaatin primääriset alkoholiryhmät reagoivat alkoholeille tyypillisesti, muodostaen esimerkiksi estereitä karboksyylihappojen kanssa.

Valmistus ja käyttö

Hydroksipivalyylihydroksipivalaattia voidaan valmistaa esteröimällä neopentyyliglykolia hydroksipivaalihapon kanssa. Toinen hyvin yleisesti käytetty tapa on hydroksipivaldehydin Tishchenko-reaktio. Tämä reaktio tapahtuu 80–130 °C:n lämpötilassa maa-alkalimetallihydroksidien tai alumiinialkoksidien toimiessa emäksisinä katalyytteinä. Hydroksipivalyylihydroksipivalaattia käytetään monomeerina valmistettaessa polyestereitä ja polyuretaaneja. Monomeeri parantaa polymeerien säänkestoa ja joustavuutta sekä alentaa polymeerin lasisiirtymäpistettä. Hydroksipivalyylihydroksipivalaatista valmistettuja polymeerejä käytetään erityisesti autoteollisuudessa ja pinnoitteiden valmistukseen.
Desmond Llewelyn

Elämäkerta

Llewelyn syntyi Etelä-Walesissa kaivosinsinöörin pojaksi ja kiinnostui näyttelemisestä jo nuorena. 20-vuotiaana hän pääsi opiskelemaan Lontoon Royal Academy of Dramatic Artiin. Ensiesiintymisensä elokuvissa hän teki vuoden 1939 komediassa Ask a Policeman – tosin kreditoimattomassa roolissa.
Toisen maailmansodan alettua Llewelyn palveli vänrikkinä Britannian asevoimien Royal Welch Fusiliers -yksikössä. Alkuvuodesta 1940 hänet vangittiin Ranskassa ja seuraavat viisi vuotta hän vietti saksalaisten sotavankina. Sodan päätyttyä Llewelyn palasi näyttelemisen pariin, mutta töitä oli tarjolla vain vähän ja ilman vaimonsa liikemiesisän tukea perheelle hän olisi joutunut luopumaan urastaan. Vuonna 1950 hän esiintyi pienessä roolissa Terence Youngin sotaelokuvassa He olivat erottamattomat.
Vuonna 1963 Llewelyn pääsi esiintymään järjestyksessään toisessa James Bond -elokuvassa Salainen agentti 007 Istanbulissa, jossa hän esitti MI6:n eli Britannian salaisen palvelun varustemestaria majuri Boothroydia, tuttavallisemmin Q:ta, jolla oli aina tarjota Bondille välineet, joilla selvitä kiperimmistäkin tilanteista. Ensimmäisessä elokuvassa Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962) majuri Boothroydia oli esittänyt Peter Burton.
Llewelyn jatkoi Q:n roolissa seuraavissa Bond-elokuvissa, mutta kahdeksannesta elokuvasta Elä ja anna toisten kuolla (1973) roolihahmo jätettiin kokonaan pois, sillä tuottajat halusivat supistaa teknisten vimpainten merkitystä. Katsojilta saadun palautteen vuoksi suosittu hahmo kuitenkin otettiin jälleen mukaan seuraavaan elokuvaan 007 ja kultainen ase (1974), ja Llewelyn jatkoi sen näyttelemistä.
Llewelynin ikääntyessä tuottajat, käsikirjoittajat ja näyttelijä itse alkoivat 1990-luvulla vastentahtoisesti pohtia, kuinka hahmo lopulta voisi poistua elokuvasarjasta luontevasti ja kunniallisesti. Bruce Feirstein kirjoitti elokuvaan Kun maailma ei riitä (1999) kohtauksen, jossa viitataan Q:n mahdolliseen eläköitymiseen ja hän poistuu salaovesta muistuttaen Bondille, että tällä tulisi aina olla pakosuunnitelma. Samassa elokuvassa esiteltiin Q:n oppipoika R, jota esittää John Cleese.
19. joulukuuta 1999, vain joitakin viikkoja Kun maailma ei riitä -elokuvan ensi-illan jälkeen, Llewelyn ajoi ohitustilanteessa nokkakolarin East Sussexin Firlessä. Hänet vietiin helikopterilla sairaalaan, missä hän kuitenkin pian kuoli. Myös vastaan tulleen auton kuljettaja loukkaantui vakavasti.
Llewelyn meni naimisiin vaimonsa Pamelan kanssa vuonna 1938, ja heillä oli kaksi poikaa. Viimeisinä vuosinaan Pamela kärsi Alzheimerin taudista ja asui hoivakodissa, mutta hän eli puolisoaan pidempään.
Nariqala

Nariqala (georg. ნარიყალა) on kaksiosainen linnake Georgian pääkaupungissa Tbilisissä. Se sijaitsee jyrkällä kukkulalla. Linnakkeen alemmalla tasolla on Pyhän Nikolauksen kirkko ja kahvila. Linnake perustettiin 300-luvulla Shuris-tsikhe-nimisenä ja Daavid Rakentajan johdolla sitä uudistettiin 600-luvulla. Mongolit nimesivät sen Narin Qalaksi. Vuonna 1827 maanjäristys vahingoitti linnaketta.
Thunderwing

Sarjakuva

Hänen alaisiaan olivat mm. Pretenderit Bludgeon, Strangehold ja Octopunch, Triggerconit Ruckus, Windsweeper ja Crankcase sekä Targetmasterit Quake, Needlenose ja Spinister. Thunderwing halusi itselleen kadonnutta Matrixia ja yritti löytää sen ennen Autobottien etsintäpartioita.
Thunderwing oli Mega-Pretender, hänen Pretender-kuorensa oli jonkilaisen japanilaisen demonin näköinen ja ulkokuori pystyi muuttumaan avaruusalukseksi. Sarjakuvassa Thunderwing esiintyi aina Pretender-kuori päällään. Thunderwing sai haltuunsa Matrixin, joka oli "turmeltunut". Myöhemmin Thunderwing hyökkäsi Unicronin kimppuun, hän oli henkisesti turmeltuneen Matrixin kontrollissa. Unicron hajotti Thunderwingin romuksi. Optimus Prime otti sen jälkeen Matrixin itselleen ja tuhosi Unicronin.

Transformers: Armada

Transformers: Armadassa Thunderwing oli Mini-Con, joka kuului Ilmasotilaalliseen ryhmään (Air Military Team), johon kuuluivat myös Terradive ja Gunbarrel.

Videopeli

Videopelissä Transformers: Prime – The Game Thunderwing oli transformeri, jonka Unicron oli luonut kauan sitten tuhotakseen Johtajuuden Matrixin. Yhdessä vaiheessa hän oli joutunut vangiksi pimeästä energonista koostuvan meteorin sisään. Kun Thunderwing vapautui, hänen toimintonsa olivat epävakaita. Decepticonit tarjoutuivat korjaamaan hänet, jos hän liittyisi Decepticoneihin. Mutta korjauksen jälkeen Thunderwing petti heidät.
Thunderwingin äänenä pelissä on Robin Atkin Downes.
Annikki Paasikivi

Annikki Aarre Paasikivi (20. marraskuuta 1898 Helsinki – 25. marraskuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Annikki Paasikiven vanhemmat olivat tasavallan presidentti J. K. Paasikivi ja tämän ensimmäinen puoliso Anna Forsman. Paasikivi valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1924 ja työskenteli Kajaanin kaupunginarkkitehdin apulaisena. Hänen suunnittelemiaan ovat muun muassa suojeluskuntataloksi rakennettu Kajaanin Sissilinna (1926), nykyiseltä käytöltään Kajaanin kaupunginteatterin toinen näyttämö, Kuhmoniemen suojeluskuntatalo Korpilinna (1926) sekä Kainuun rajavartioston sotilaskoti, joka on myöhemmin toiminut päällystökerhona. Paasikivi suunnitteli myös Helsingin Taka-Töölöön isänsä J. K. Paasikiven kotitalon (1930), joka on vuodesta 1974 ollut Turkin suurlähettilään virka-asunto.
Paasikivi oli vuosina 1933–1939 Kansainliiton virkailijana Genevessä Sveitsissä. Toisen maailmansodan aikana hän asui Tanskassa ja toimi Finlands hjelpen -avustusjärjestössä. Vuosina 1946–1950 hän työskenteli Yleisradion esitelmäosastolla. Paasikiven nimelle on perustettu Annikki Paasikiven stipendirahasto, joka myöntää apurahoja nuorille arkkitehdeille.
The Legend of Zelda: The Triforce Trilogy

The Legend of Zelda: The Triforce Trilogy (jap. ゼルダの伝説 ふしぎの木の実, Zelda no densetsu: fushigi no ki no mi) oli kolmiosaiseksi suunnitellun The Legend of Zelda -teemaisen videopelipelisarjan nimi. Pelejä kehitti Game Boy Colorille Capcom, ja se tuotti sarjaan kaksi peliä, vuonna 2001 julkaistut The Legend of Zelda: Oracle of Ages ja The Legend of Zelda: Oracle of Seasons -pelit. Julkaisematta jäi The Legend of Zelda: Mystical Seed of Courage -työnimeä kantanut peli.

Kehityshistoria

Alkuperäinen idea Triforce Trilogyn taustalla oli kääntää Nintendo Entertainment Systemille tehdyt The Legend of Zelda ja Zelda II: The Adventure of Link -pelit Game Boy Colorille. Koska The Legend of Zelda keskittyy viisauden Triforcen ja The Adventure of Link rohkeuden Triforcen etsintään, tulevan sarjan kolmas peli suunniteltiin sijoittuvaksi voiman Triforcen ympärille. Kolmen pelin piti selventää kahden aiemmin julkaistun pelin asemaa Zelda-maailmassa, sillä ensimmäisten Zelda-pelien tarinat olivat suppeat. Myöhemmin kävi kuitenkin ilmi, että NES-peleissä käytetyn pelimekaniikan siirtäminen Game Boy Colorille olisi ongelmallista, ja niin vanhojen pelien kääntämisestä luovuttiin.
Oracle of Seasons sisältää muutamia The Legend of Zelda -pelistä lainattuja hahmoja ja luolia. Kuusi Oracle of Seasonsin yhdeksästä loppuvastuksesta ovat The Legend of Zeldassa esiintyvät Aquamentus, Dodongo, Manhandla, Gohma, Gleeok ja Digdogger.
Pelisarjan työnimeksi vaihdettiin Fushigi no ki no mi, ja sarjaan aiottiin sisällyttää salasanasysteemi, jonka avulla kaikista peleistä löytyisi uusia ominaisuuksia toisten pelien avulla. Ilmeni kuitenkin, että salasanajärjestelmän hallinta olisi liian monimutkaista, joten pelisarja julkaistiin kaksiosaisena. Projektin tuloksena julkaistiin kaksi peliä, Oracle of Ages ja Oracle of Seasons.
Projektiin viitataan The Legend of Zelda: The Minish Capissa vuodelta 2004. Pelissä on majatalo, jossa kolme jumalatarta odottaa palvelusta Linkiltä. Kenties Triforce Trilogyn epäonnisten muistojen johdosta vain kahta kolmesta jumalattaresta voi auttaa.
Kolmen ykseyden sääntö

Kolmen ykseyden sääntö on ranskalaisen klassismin ajan draamassa käytetty rakenneperiaate, jonka ideana on ajan, paikan ja toiminnan ykseys: näytelmällä on yksi yhtenäinen juoni ilman sivujuonia, keskitetty tapahtumapaikka ja tarina tapahtuu yhden vuorokauden kuluessa.
Säännön kehittäjiä olivat 1500–1600-luvun Ranskassa muun muassa näytelmäkirjailijat Pierre Corneille ja Jean Racine, ja sen sanottiin pohjautuvan Aristoteleen Runousoppiin. Aristoteleen tiedetään kuitenkin kirjoittaneen vain toiminnan ykseydestä, joten ajan ja paikan ykseydet kehitettiin Ranskassa.
Kolmen ykseyden lisäksi ranskalaisessa klassismissa asetettiin tekstille muitakin ihanteita. Näytelmässä tuli olla viisi näytöstä, henkilöiden tuli kuulua ylimpiin säätyihin ja aiheita etsittiin antiikin Kreikasta tai Roomasta.
Neuvostoliiton korkein neuvosto

Neuvostoliiton korkein neuvosto oli Neuvostoliiton kaksikamarinen parlamentti vuosina 1938–1989. Se oli kaksikamarinen, ja molemmilla kamareista (Liittoneuvosto ja Kansallisuuksien neuvosto) oli yhtäläinen valta ja niiden toimikausi neljä vuotta. Korkein neuvosto valitsi puhemiehistön eli presidiumin, muodosti hallituksen eli ministerineuvoston sekä valitsi korkeimmin oikeuden jäsenet ja ylimmän syyttäjän.
Huomattavaa on täydellinen parlamentarismi ja vallan kolmijaon hylkäys. Koska korkeimman neuvoston katsottiin edustavan kansaa oli kansanedustuslaitoksella täydellinen valta oikeuslaitoksen ja toimeenpanovallan yli. Puhemiehistön puheenjohtaja oli myös Neuvostoliiton virallinen valtionpäämies.
Korkein neuvosto perustettiin vuoden 1936 Neuvostoliiton perustuslailla, eli ns. Stalinin perustuslailla, jossa otettiin käyttöön yleinen äänioikeus. Tässä yhteydessä myös (kommunistinen) puolue määriteltiin osaksi valtiorakennetta, jolloin keskeisten puoluevirkailijoiden (pääsihteerin) merkitys kasvoi. Korkeimman neuvoston edeltäjä oli aluksi yleisvenäläisen, vuodesta 1922 yleisliittolaisen neuvostokongressin valitsema Neuvostoliiton toimeenpaneva keskuskomitea. Neuvostoliiton alkuvuosien neuvostokongressissa äänioikeus ei ollut kaikilla eivätkä äänet olleet samanarvoisia. Vaali- ja äänioikeus on vain työtätekevillä luokilla, ei omistavilla. Kaupunkeja, joissa kommunisteja asui suhteellisesti paljon väestön enemmistön asuinalueita (maaseutua) enemmän, suosittiin alueisiin (maakuntiin) verrattuna viisinkertaisella painoarvolla edustajia valittaessa.
Vuonna 1989 kussakin kamarissa oli 750 jäsentä. Presidium eli puheenjohtajisto hoiti korkeimman neuvoston päivittäiset toiminnot silloin kun se ei ollut koolla. Käytännössä korkein neuvosto oli perestroikaan asti pitkälle politbyroon kumileimasin, jolla ei ollut mitään todellista valtaa, koska vain kommunistinen puolue sai asettaa ehdokkaita vaaleissa muutamien sitoutumattomien lisäksi.
Korkeimmassa neuvostossa oli 1980-luvulle tultaessa 1500 jäsentä, 750 vaalipiireistä ja 750 "alueellis-kansallisista" piireistä, jotka edustivat Neuvostoliiton eri kansallisuuksia.
Mihail Gorbatšovin uudistuksissa Korkein neuvosto korvattiin vuonna 1989 demokraattisesti valitulla 2 250-jäsenisellä Kansanedustajain kongressilla. Tämä puolestaan valitsi keskuudestaan uuden pysyvän pienemmän Korkeimman neuvoston, jossa oli 542 jäsentä kahdessa kamarissa. Tämä uusi parlamentti toimi vain yhden kauden 1989–1991.
Neuvostoliiton hajoamisprosessin alettua korkein neuvosto piti tasavaltojen suvereenisuusjulistuksia lokakuussa 1990 hyväksymässään päätöksessä laittomina. Neuvostoliiton korkein neuvosto lakkautettiin 26. joulukuuta 1991.
Vidar (jumala)

Vidar on skandinaavisessa mytologiassa Odinin ja jättiläisnainen Gridin poika. Vidar on hiljaisuuden ja koston jumala, ja hän on jumalista toiseksi vahvin. Ragnarökissä Fenrir-susi tappaa Odinin, ja Vidar kostaa isänsä tappamalla suden paljain käsin. Vidar asettaa jalkansa Fenririn alalaeuan päälle ja repii suden kidan auki käsillään. Toisen version mukaan Vidar tappaa Fenrir-suden puukottamalla tätä sydämeen. Vidar on yksi niistä jumalista, jotka tulevat hallitsemaan Ragnarökin jälkeen syntyvää uutta maailmaa. Vidarin sali Asgårdissa on nimeltään Vidi.
Arto Sieppi

Arto Sieppi (s. 18. elokuuta 1965 Turku) on jääkiekkoliiton valmennuspäällikkö ja Suomen naisten jääkiekkojoukkeen päävalmentaja naisten jääkiekossa talviolympialaisissa 2006.
Aiemmin hän on toiminut muun muassa Suomen urheilusukeltajain liiton koulutus- ja valmennuspäällikkönä vuosina 1990–1996 ja nuorten alle 17-vuotiaitten jääkiekon maajoukkueen päävalmentajana.
Hän on kirjoittanut vuonna 1991 kirjan, Nuoren sukeltajan opas, yhdessä Petteri Paakkunaisen kanssa.
Iiro Pakarinen

Seuraura

Pakarinen on Suonenjoen Kiekko-Karhujen (SuKiKa) kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä KalPaan kaudeksi 2006–2007, jolloin hän oli joukkueen toiseksi paras pistemies ja maalintekijä Mikko Nuutisen jälkeen. Hän voitti joukkueessa A-nuorten suomenmestaruuden vuonna 2008.
Kaudella 2009–2010 KalPan päävalmentaja Pekka Virta piti Pakarista säännöllisesti pelaavassa kokoonpanossa, osittain vahvojen harjoituspelien vuoksi. Hän teki SM-liigadebyyttinsä 24. syyskuuta 2009 kotona Ilvestä vastaan ja sai ottelussa jääaikaa 10.42 minuuttia. Syyskuussa 2009 Pakarinen teki KalPan kanssa kolmivuotisen jatkosopimuksen. Ensimmäiset kaksi liigamaaliaan Pakarinen teki 2. helmikuuta 2010 vieraissa HIFK:ta vastaan KalPan voittaessa luvuin 5–2. Hänet palkittiin Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana. Pakarinen pelasi SM-liigan debyyttikaudellaan 38 runkosarjaottelua tehoilla 3+5=8 ja 12 playoff-ottelua tehden kolme maalia. Hän pelasi miesten pelejä myös alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa Mestiksessä kuuden ottelun verran sekä KalPan A-nuorissa.
Kauden 2010–2011 Pakarinen pelasi lähes kokonaan SM-liigassa, jossa hän pelasi 46 runkosarjaottelua tehoilla 7+3=10 ja seitsemän playoff-ottelua tehden yhden maalin. Pakarinen pelasi kaudella miesten pelejä Mestiksessä alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa kolmen ottelun verran sekä KalPan A-nuorissa. Tammikuussa 2011 Pakarinen sijoittui Euroopassa pelaavien kenttäpelaajien CSS-rankingin 106. sijalle NHL:n varaustilaisuuteen 2011. Florida Panthers varasi Pakarisen seitsemännellä kierroksella 184. pelaajana
Kausi 2011–2012 oli Pakarisen ensimmäinen kokonainen kausi SM-liigassa. Hän teki runkosarjassa tehot 10+3=13 ja seitsemässä playoff-ottelussa tehot 2+2=4, joilla oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi tehokkain pelaaja Marko Kauppisen ja Tommi Miettisen kanssa. Toukokuussa 2012 Pakarinen solmi HIFK:n kanssa kaksivuotisen sopimuksen. Helmikuussa 2014 Pakarinen solmi HIFK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kesäkuussa 2014 Pakarinen solmikin Edmonton Oilersin kanssa kahden vuoden tulokassopimuksen, josta hän ansaitsee 1,85 miljoonaa dollaria, mikäli hän vain pelaa NHL:ssä. Jos matka jatkuu AHL:n puolelle, hän ansaitsee 70 000 dollaria kaudessa. Marraskuussa hänet kutsuttiin ensimmäisen kerran ylös NHL:ään. Hän teki toisessa ottelussaan avausmaalinsa. Hänet lähetettiin viiden ottelun jälkeen takaisin AHL:ään, josta hänet nostettiin helmikuussa 2015 takaisin. Samalla Edmontonin valmentaja Todd Nelson kertoi Pakarisen saavan peliaikaa ensimmäisessä hyökkäyskentällisessä ja ykkösylivoimassa.
Kaudella 2018–2019 Pakarinen tulee pelaamaan ensimmäistä kautta KHL:ssä.

Maajoukkueura

Pakarinen edusti Suomea alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2010 ja 2011. Jälkimmäisessä hän toimi Suomen varakapteenina. Pakarinen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2009 ja oli mukana voittamassa pronssia.
Pakarinen oli mukana Suomen joukkueessa voittamassa hopeaa MM-kilpailuissa 2014. Hän viimeisteli turnauksessa 3 maalia.

Muuta

Pakarisen nuorempi velipuoli Tatu Kokkola edustaa KalPan SM-liigajoukkuetta.
Frédéric Zigante

Frédéric Zigante (s. 1961) on ranskalainen kitaristi. Hän valmistui Milanon Giuseppe Verdi -konservatoriosta. Hänen opettajiaan olivat Ruggero Chiesa, Alirio Díaz ja Alexandre Lagoya. Perinteisen ohjelmiston esittämisen ohella Zigante on kantaesittänyt monia teoksia, joihin kuuluvat Alexandre Tansmanin Concertino ja Franco Donatonin Marches II. Zigante on pitänyt resitaaleja Italiassa, Britanniassa, Saksassa, Unkarissa, Kreikassa, Ranskassa, Sveitsissä, Alankomaissa, Japanissa, Espanjassa, Kiinassa, Puolassa ja Singaporessa. Hänen levytystensä joukossa ovat tulkinnat kaikista Heitor Villa-Lobosin soolokitarasävellyksistä.
Karppi

Alkuperä ja levinneisyys

Karppi lienee alun perin kotoisin Vähän-Aasian ja Kaspianmeren väliseltä seudulta, mistä se on varhain levinnyt laajalti sekä itään että länteen. Kiinassa sitä viljeltiin jo ennen täkäläisen ajanlaskun alkua. Euroopassa viljely alkoi Tonavan alueella esiintyneistä villeistä kannoista, ja munkit levittivät viljelyä ympäri maanosan. Altaissa viljellyt karpit olivat oleellinen osa keskiajan ruokakulttuuria varsinkin paastonajalla. Nykyään karppia esiintyy kaikilla mantereilla. Euroopassa sitä istutetaan enimmäkseen urheilukalastuksen tarpeisiin. Luontaisen elinalueensa ulkopuolelle siirretyistä karpeista on paikoitellen tullut uhka alkuperäisille lajeille, minkä vuoksi karppia pidetään nykyisin yhtenä maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista.

Karppi Suomessa

Suomeen keskieurooppalainen karppi saapui 1950-luvulla Ruotsista tuotuna. 1960-luvulla tuotiin toinen kanta Venäjältä. Istutettua karppia esiintyy nykyään vesistökohtaisesti Oulun korkeudelle asti. Lisääntyminen ei kuitenkaan onnistu, koska poikaset eivät selviydy ensimmäisestä talvestaan, vaan kuolevat ravinnonpuutteeseen. Karppi on kuitenkin Suomen särkikaloista suurimmaksi kasvava. Suurin Suomesta 2000-luvulla pyydetty karppi oli Lohjan Hormajärvestä tuulastamalla saatu 21,4-kiloinen kala.

Ravinto ja elintavat

Ravinnokseen karppi syö vesistön pohjasta kotiloita, simpukoita ja toukkia.

Kalastus ja käyttö

Karppi on yleinen ruokakala ja erityisen käytetty se on ollut Keski-Euroopassa. Karppi on myös hyvin arvostettu osa juutalaista keittiötä, jossa sitä valmistetaan erityisesti juhlapäivinä. Karpin makuun saattavat vaikuttaa kalan koko ja sen kasvupaikka. Etenkin seisovissa lammissa kasvaneet karpit saattavat saada mutaisen maun. Suuriksi kasvaneiden kalojen liha on puolestaan rakenteeltaan karkeaa kasvupaikasta riippumatta. Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön mukaan karpin maailmanlaajuinen kalansaalis oli vuonna 2014 145 566 tonnia ja kalankasvattamojen tuotanto samana vuonna oli 4 159 117 tonnia.

Karppimuodot

Karppien ulkonäkö vaihtelee paljon vuosisatoja kestäneen jalostuksen takia. Kalanviljelyssä samoista vanhemmista otetuista sukusoluista syntyy kolmenlaisia karppeja:, peilikarppeja, nahkakarppeja ja tavallisia suomuisia yksilöitä, suomukarppeja. Nahkakarpilla ei ole suomuja lainkaan, peilikarpin suomut ovat hyvin suuret ja rivikarpilla on suomurivi kyljissä.  Koristekaloiksi ja puutarha-altaisiin on lisäksi jalostettu monenkirjavia koriste- eli koikarppeja.
Suomen luonnonvesissä (istutettuna) tavataan suomukarppeja ja peilikarppeja. Suomukarppeja esiintyy noin kaksi kertaa niin paljon kuin peilikarppeja. Peilikarpit voidaan vielä jakaa kolmeen tyyppin: täysimittainen peilikarppi, jossa on kauttaaltaan suuria suomuja, rivipeilikarppi, jolla suomuja on rivissä selässä ja kyljissä, sekä tavallinen peilikarppi, jolla suomuja on kyljissä ja evien lähellä rypäinä.
Nahkakarppi on pääasiassa suomuton karppimuoto. Jonkin verran suomuja voi kuitenkin esiintyä  selässä. Selkäevässä on 20–25 ruotoa. Nahkakarpin uskotaan olevan kalanjalostuksen tulos. Jalostuksen tavoitteena lienee ollut helppoon perkaamiseen päätyminen.