Mauno Pekkala

Henkilöhistoriaa

Mauno Pekkalan vanhemmat olivat metsätyönjohtaja Johan Oskari Pekkala ja Amanda Matilda Grönroos. Hän pääsi ylioppilaaksi 1909, suoritti metsänhoitajan tutkinnon 1913 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1921.
Pekkala oli Pellervo-seuran metsäosaston toimistossa konsulttina 1914–1917 ja sitten metsähallituksessa vt. metsänhoitajana 1917–1919, metsänmyyntiasiain esittelijänä 1919–1920, vt. yksityismetsien ylitarkastajana 1920–1921, metsäneuvoksena ja maankäyttöosaston päällikkönä 1921–1932 sekä vt. ylijohtajana 1928–1929 ja vuodesta 1932. Viimeksi Pekkala oli metsähallituksen pääjohtajana vuosina 1944–1952. 
Pekkala toimi Metsätaloudellisen aikakauskirjan vastaavana toimittajana 1917–1921, Suomen metsänhoitoyhdistyksen sihteerinä 1919–1920, Suomen metsätieteellisen seuran varapuheenjohtajana 1925–1926 sekä puheenjohtajana 1926–1927, Pienviljelijäin liiton liittotoimikunnan jäsenenä ja puheenjohtajana vuodesta 1927 ja Keskusmetsäseura Tapion hallintoneuvoston ja johtokunnan jäsenenä sekä johtokunnan varapuheenjohtajana vuodesta 1928.

Poliittinen ura

Pekkala valittiin eduskuntaan vuoden 1927 vaaleissa Suomen sosialidemokraattisen puolueen (SDP) listoilta. Hän oli silloin jo valmiiksi Väinö Tannerin hallituksen maatalousministerinä. Hän nousi myös SDP:n puoluetoimikuntaan. Puolueessa Pekkala oli ennen sotia vahvasti Väinö Tannerin linjan kannattaja.

Sota-aikana

Vuodet 1939–1942 Pekkala toimi valtiovarainministerinä kolmessa eri hallituksessa. Hän vastusti voimakkaasti jatkosotaa edeltänyttä armeijan liikekannellepanoa. Pekkala meni jopa niin pitkälle, että varoitti Helsingissä Neuvostoliiton tiedustelupäällikkönä toiminutta Jelisei Jelisejeviä Saksan hyökkäyksestä ja Suomen osallistumisesta siihen. Pekkala luovutti Jelisejeville tiedot presidentti Risto Rytin hallitukselle 31. toukokuuta 1941 esittämästä tilannekatsauksesta. Josif Stalin ei kuitenkaan uskonut Jelisejevin hänelle välittämiä tietoja tai pitänyt saksalaisten aiheuttamaa uhkaa tarpeeksi vakavana, eikä siksi ryhtynyt tarvittaviin toimiin hyökkäyksen varalta.
Jatkosodan aikana hän kuitenkin riitautui puolueensa ja Tannerin kanssa Saksaan nojaavasta sotapolitiikasta, erosi hallituksesta ja siirtyi niin sanotun rauhanopposition linjoille. Tämän vuoksi häntä ei myöskään nostettu esiin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, vaikka hän oli ollut puolueensa korkein ministeri jatkosodan alkaessa. Jatkosodan jälkeen Pekkala nousi esiin puolueensa sotavuosien politiikan arvostelijana ja hänestä tuli salkuton ministeri Paasikiven II hallitukseen. Kun SDP ei Pekkalan toiveiden mukaan tehnyt vuoden 1945 eduskuntavaaleissa vaaliliittoa SKDL:n kanssa, hän meni eduskuntaan SKDL:n eikä SDP:n ehdokkaana, mistä seurasi puoluetoimikunnasta ja lopulta koko SDP:stä erottaminen. Vaalien jälkeen hän tuli puolustusministeriksi Paasikiven III hallitukseen "sosialidemokraattina", vaikka liittyi pian SKDL:n jäseneksi. Tämä herätti pahaa verta vanhassa puolueessa. Myöhemmin Pekkala liittyi alkuvuodesta 1946 perustettuun Sosialistiseen yhtenäisyyspuolueeseen, joka toimi SKDL:n sisällä.

Pääministerinä

Paasikiven noustua presidentiksi Mauno Pekkalasta tuli pääministeri. Pekkala johti pääministerinä muun muassa Suomen valtuuskuntaa Pariisin rauhanneuvotteluissa vuosina 1946–1947 samoin kuin neuvoteltaessa YYA-sopimuksesta, jonka hän myös allekirjoitti Vjatšeslav Molotovin kanssa Moskovassa 6. huhtikuuta 1948. Jälkimmäisissä neuvotteluissa Pekkala jäi kuitenkin Urho Kekkosen ja J. O. Söderhjelmin varjoon. Keväällä 1948 hän johti ministerivaliokuntaa, joka tutki väitteitä kommunistien kaappaushankkeista.
Pekkalan epäsäännölliset elämäntavat ja niin sanottu häilyväisyys herättivät aikanaan kritiikkiä. Paheksuntaa on herättänyt erityisesti se, että Pariisin rauhanneuvotteluissa hän oli puoluetoveriensa neuvosta antanut Suomen valtuuskunnan puheen etukäteen Molotovin tarkastettavaksi, minkä seurauksesta siitä jouduttiin poistamaan aluepalautustoiveisiin viitanneet kohdat. Hän vältteli muulloinkin Neuvostoliiton edustajien ärsyttämistä.
Kuitenkin Pekkalan hallitus toteutti kaudellaan useita merkittäviä lakeja. Se paitsi hoiti sotien aiheuttamat korvaus-, maahankinta- ja rauhansopimus- ym. asiat, myös käsitteli sotavuosina lykättyjä uudistuksia kuten sosiaalisen lainsäädännön – varsinkin työlainsäädännön – kehittäminen, ja antoi esitykset työntekijän vuosilomalaista, työaikalaista, työtuomioistuimesta ja työehtosopimuslaista. Vuonna 1948 hallitus teki esityksen lapsilisästä. Lisäksi on arvioitu, että Pekkalan, kuten myös sisäministeri Yrjö Leinon, maltillisuus ja verkkaisuus päätöksenteossa estivät kommunisteja johtamasta kehitystä Suomessa samaan suuntaan kuin kansandemokratioiksi kehittyneissä Itä-Euroopan maissa.
Pääministerikautensa jälkeen Pekkala oli vielä SKDL:n ehdokas presidentinvaaleissa 1950 ja jatkoi kansanedustajana kuolemaansa asti. Myös Mauno Pekkalan vanhempi veli Eino Pekkala osallistui aktiivisesti politiikkaan ja oli oikeusministerinä veljensä johtamassa hallituksessa.