google/wiki40b huggingface dataset:
Tramlink

Linjat

Tramlink koostuu neljästä linjasta, joiden varrella on 39 pysäkkiä ja joiden yhteispituus on 28 kilometriä. Seitsemältä pysäkiltä on vaihtoyhteys National Railin palveluihin. Lontoon metroon on vaihtoyhteys ainoastaan Wimbledonissa. Overground-paikallisjunajärjestelmään pystyy vaihtamaan West Croydonin pysäkillä. Raitiovaunuvuorot liikennöidään Bombardierin valmistamilla Flexity Swift CR4000- sekä Stadlerin Variobahn -matalalattiavaunuilla. Viides linja on suunnitteilla.
Barry Cook

Barry Cook (s. Nashville, Tennessee) on yhdysvaltalainen animaattori, joka on erikoistunut tekemään visuaalisia efektejä. Lisäksi hän on Annie-palkittu animaatio-ohjaaja. Päätoimisesti Cook on työskennellyt elokuvien parissa.

Elämäkerta

Cook syntyi ja kasvoi Nashvillessa ja alkoi tehdä elokuvia 10-vuotiaana perheensä kameralla. Hän voitti 12-vuotiaana kaksi palkintoa paikallisen PBS:n sponsoroiman nuorten elokuvatekijöiden festivaalissa "The Vampire" ja "Dr. Jekyll and Mr. Hyde" lyhytelokuvilla. Täytettyään 18 vuotta hän muutti Kaliforniaan pyrkiäkseen elokuvaohjaajaksi. Cook opiskeli Columbia Collegessa ja toimi samalla työharjoittelijana Hanna-Barberalla. Sittemmin hän sai töitä Disneylta vuonna 1981 ja on siitä lähtien tehnyt töitä Disneylle.
Cook asuu Floridassa vaimonsa ja neljän lapsen kanssa.
Mel Parnell

Melvin Lloyd "Mel" Parnell (13. kesäkuuta 1922 – 20. maaliskuuta 2012) oli yhdysvaltalainen baseballsyöttäjä. Hän syntyi New Orleansissa, Louisianassa.
Parnell vietti koko peliuransa (1947–1956) Boston Red Soxissa. Hän osallistui All-Star-otteluihin vuosina 1949 ja 1951.
MLB:n pelaajana vetäydyttyään Parnell jatkoi valmennus- ja selostustöissä. Hänen uraansa kunnioitettiin vuonna 1997 paikalla Boston Red Sox Hall of Famessa.
PKI

PKI-kritiikkiä

PKI ideana on peräisin ajalta ennen Internetiä, mutta kovasta yrityksestä huolimatta PKI-markkinat ovat hyvin pienet. Suurin osa luottamuksellisesta viestinnästä, mukaan lukien kaupankäynti verkoissa, tapahtuu joko ilman PKI:tä tai sitä hyvin pinnallisesti soveltaen, lähinnä vain SSL-palvelinvarmenteen muodossa. PKI-järjestelmiin on kuitenkin investoitu huomattavia summia. Useimmat PKI-hankkeet ovat kuitenkin olleet melko vaatimattomia menestyksiä. Syiksi on mainittu mm. julkisen avaimen teknologian käsitteellinen vaikeus, X.509-standardin puutteet ja epämääräisyys ja siten yhteensopivuusongelmat sekä teknologian, busineksen, juridiikan ja politiikan sekoittuminen hankalasti varmenteiden luottamussuhteissa. 
VTV arvostelee Suomen valtion varmennehankkeita:
http://www.vtv.fi/files/145/161_2008_Tunnistuspalvelut_NETTI.pdf

»"...Tarkastuksen piiriin kuuluneiden tunnistuspalveluiden kehittämis- ja käyttökustannukset olivat vuosina 1999–2007 yhteensä noin 40 miljoonaa euroa...Kuitenkaan tarpeita tunnistuspalveluiden käytölle sähköisessä asioinnissa ei ole selvitetty riittävästi..."» 
Vastaava tarkastusvirasto GAO sanoo Yhdysvalloissa:
http://www.informationweek.com/news/security/privacy/showArticle.jhtml?articleID=17301563

»"...The federal government has spent about $1 billion on 89 public key infrastructure programs among 20 major agencies in recent years, but the results of those programs are mixed..."» 
Uudessa-Seelannissa:
http://www.e.govt.nz/archive/services/see/see-pki-paper-14/chapter6.html

»"...Based upon overseas and New Zealand experiences, it is obvious that a PKI implementation project must be approached with caution. Implementers should ensure their risk analysis truly shows PKI is the most appropriate security mechanism and wherever possible consider alternative methods..."» 
PKI Considered Harmful -sivusto:
http://iang.org/ssl/pki_considered_harmful.html
Emil Aaltosen museo

Historia

Emil Aaltonen oli jo nuorena kiinnostunut kulttuurista, ja 1920-luvun nousukaudella hän alkoi kerätä taidetta aktiivisesti. Parin vuosikymmenen aikana kenkätehtailija hankki omistukseensa noin 250 teosta. Aaltonen uskoi, että taiteella oli hyviä vaikutuksia ihmisiin. Niinpä tauluja pidettiin esillä muun muassa hänen tehtaidensa konttoreissa. Aaltonen myös lahjoitti taidetta eteenpäin. Sotamuseolle hän antoi muotokuvasarjan, jonka Antti Favén oli maalannut valkoisten upseereista. Aaltosen kuoleman jälkeen kokoelman teoksia on lahjoitettu Tampereen Taideyhdistykselle.

Taiteilijat

Emil Aaltosen kokoelmassa on pääasiassa vanhaa suomalaista taidetta. Aaltonen arvosti etenkin taiteilijoita, jotka olivat teknisesti taitavia, hallitsivat aiheensa ja osasivat välittää tunnelmia. Hyvä taide oli hänen mielestään esittävää ja ihannoivaa. Aaltosen lempitaiteilijoihin kuuluikin Albert Edelfelt, jonka maalauksissa yhdistyivät realismi ja romantiikka. Modernismista Aaltonen ei innostunut, mutta hän sisällytti silti kokoelmaansa Gabriel Engbergin värikkäitä ekspressionistisia töitä.
Kokoelman taiteilijoista Aleksander Lauréuksen ja Robert Wilhelm Ekmanin töissä näkyy romantiikan vaikutus ja ateljeemaalauksen pitkä perinne. Düsseldorfin koulukuntaa kokoelmassa edustavat Werner Holmberg, Victor Westerholm ja Fanny Churberg, jotka ottivat jo askelia ulkoilmamaalauksen suuntaan. Myöhempää suoranaisempaa naturalismia ja realismia seuranneita taiteilijoita kokoelmassa ovat Albert Edelfelt, Helene Schjerfbeck, Maria Wiik ja Fredrik Ahlstedt.
Aaltonen hankki myös esimerkiksi Adolf von Beckerin, Hjalmar Munsterhjelmin sekä von Wrightin veljesten teoksia. Suomalaisen taiteen lisäksi kokoelmassa on jonkin verran ulkomaista vanhempaa maalaustaidetta.
Adventure Galley

Adventure Galley oli 1690-luvulla englantilainen kaapparilaiva, jonka päällikkö oli pahamaineinen kapteeni Kidd.

Laivan saavutukset

Adventure Galley lähetettiin Intian valtamerelle torjumaan merirosvoja. Siellä alus kaappasi armenialais-ranskalaisen kauppalaivan nimeltä Quedagh Merchant. Tämä oli Adventure Galleyn ja sen miehistön suurin saavutus.

Aluksen polttaminen

Adventure Galley poltettiin Île Sainte-Marien merirosvosatamassa Madagaskarilla. Aluksen vaurioitunut hylky makaa edelleen matalassa merenpohjassa.
Tatra 17

Moottori

Autossa oli voimanlähteenä 6-sylinterinen, nestejäähdytteinen nelitahtimoottori, joka perustui edeltäjämalleihin NW S, T ja U. Moottorissa oli erikoisuutena väliakselin ja kartiohammaspyörien välityksellä toimiva sylinterinkannen yläpuolinen nokka-akseli ja vierintälaakeroitu kampiakseli. Nokka-akseli käytti etupäästään jäähdytyspuhallinta, takapäästään virranjakajaa. Sylinterinkansi oli alumiinivalua ja moottorinlohko silumiinia. Polttoaineensyötöstä vastasi kaksi Zenith Pallas -vaakaimukaasutinta. Auton huippunopeus oli n. 110 km/h.

Voimansiirto ja alusta

Moottorin takana oli märkä kartiokytkin ja nelinopeuksinen vaihteisto. Kardaaniakseli kulki auton kantavana rakenteena toimineen keskusputkirungon sisällä.
Etuakseli oli erillisjousitettu ja varustettu poikittaisella, puolielliptisellä lehtijousella. Takana oli heiluriakseli ja poikittainen lehtijousi, joka oli kiinnitetty keskeltä vetopyörästöön ja päistään jarrukilpiin. Joka pyörällä oli mekaanisesti toimivat rumpujarrut. Seisontajarru vaikutti takapyöriin. Jäähdytysrivoituksella varustetut jarrurummut oli valmistettu alumiinivalusta, sisäpinnat olivat valurautaa.

Kori ja varusteet

Yleisimmät korimallit olivat neliovinen sedan ja cabriolet, mutta yksityiset korivalmistajat rakensivat myös erilaisia muunnelmia erityistarpeisiin, kuten paloautoiksi.
Kojelauta oli varustettu kierroslukumittarilla. Sähköjärjestelmä oli 12-volttinen. 70-litrainen polttoainetankki oli sijoitettu taka-akselille.
Erikoisuutena autossa oli jousitetuin teleskooppivaimentimin varustettu etupuskuri.

Muunnelmat

Vuonna 1928 esiteltiin T17:n seuraaja T31, mutta T17:n valmistus jatkui rinnalla vuoteen 1930 asti. Loppupään malleissa käytettiin T31:n hiukan isompaa ja tehokkaampaa moottoria, ja siksi ne tunnetaankin nimellä T17/31. Moottori oli perusrakenteeltaan aikaisempaa vastaava, mutta iskutilavuutta oli lisätty kasvattamalla sylinterinhalkaisijaa 64:stä 70 millimetriin. Suurin muutos oli nokka-akselin käyttömekanismissa, jossa väliakseli oli korvattu rullaketjulla.
Vuonna 1929 Tatra suoritti testejä ilmajousituksella varustetulla T17:lla. Myös ahtimen käyttöä kokeiltiin.
T17 saavutti menestystä ralleissa sekä Tšekkoslovakiassa että ulkomailla.
CIM-10 Bomarc

CIM-10 Bomarc oli Boeingin Yhdysvaltain ilmavoimille valmistama maasta laukaistava ilmatorjuntaohjus. Sen ensilaukaisu tapahtui 24. helmikuuta 1955. Boeingin ohella ohjuksen kehitystyöhän osallistui Michiganin yliopisto. Boeing valmisti vuosien 1957 ja 1964 välisen aikana kaikkiaan 700 Bomarc-ohjusta ja niihin 420 laukaisujärjestelmää. Ohjukset olivat käytössä 1970-luvun alkuvuosiin saakka.

Bomarck-kriisi

Yhdysvallat ja Kanada solmivat vuonna 1957 NORAD-sopimuksen, joka johti John Diefenbakerin konservatiivihallituksen päätökseen sijoittaa Kanadan alueelle Bomarc-ohjuksia. Kanada vastaanotti 56 ohjusta, jotka sijoitettiin La Macazaan, Quebeciin ja North Bayhin, Ontarioon. Ohjusten hallinnasta vastasi NORAD. Päätöstä tehtäessä hallitus ei ollut kuitenkaan tehnyt selväksi, että ohjukset oli tarkoitus varustaa ydinkärjillä. Asian tultua julki vuonna 1960, syntyi väittelyä tulisiko Kanadaan sijoittaa ydinaseita. Viivytys huononsi Kanadan ja Yhdysvaltojen välisiä suhteita. Päätös ydinkärjistä viipyi vuoteen 1963, jolloin ne hyväksyi uudeksi pääministeriksi nousseen Lester B. Pearsonin johtama liberaalihallitus, ja ydinkärjet toimitettiin laukaisupaikoille 31. joulukuuta 1963. Päätös oli kuitenkin tehty vastahakoisesti ja vuonna 1969 valtaan noussut Pierre Trudeaun hallitus kumosi sen. Kanadassa Bomarcit poistettiin käytöstä vuoteen 1971 mennessä.

Asetyypille tapahtuneet onnettomuudet

7.6. 1960 syttyi tuleen Bomarc-A tyyppinen ohjus McGuiren lentotukikohdassa kun ohjuksen nesterakettimoottoreita oltiin tankkaamassa. Aseen ydinlatauksesta pääsi karkaamaan plutoniumia, joka saastutti tukikohdan aluetta. Se peitettiin betonoinnilla sekä asfaltoinnilla.
Säiliöitten pitäminen täysinä olisi aihettanut korroosiota. Täyttäminen oli taasen hidasta sekä vaarallistakin, mikä teki aseen toimintavalmiuden heikoksi.
Hippo Taatila

Hippo Taatila (s. 1981 Loimaa) on suomalainen kirjailija ja toimittaja. Häntä pidetään Suomen parhaimmistoon lukeutuvana koripallojournalistina ja hän on työskennellyt Suomen koripallomaajoukkueen Susijengin tiedottajana.
Taatilan esikoisromaani, omaelämäkerrallisvivahteinen Isipappablues julkaistiin vuonna 2014. Vuotta aikaisemmin hän oli suomentanut G. I. Gurdjieffin kirjan Kohtaamisia merkittävien henkilöiden kanssa. Hän on kirjoittanut myös tietokirjoja. Kesästä 2015 kesään 2016 Taatila kirjoitti Miika Särmäkarin Koripalloelämää-nimiseen blogiin yhteensä 42 julkaisua häntä itseään kiinnostaneista koripalloaiheista. Perusteellisia blogijulkaisuja siteerattiin muun muassa YLE Urheilussa.
Helmikuussa 2017 julkaistiin YUP - Helppoa muisteltavaa, Taatilan kirjoittama historiikki rock-yhtye YUP:sta. Syyskuussa 2017 julkaistiinTaatilan kirjoittama henkilökuva koripalloilija Petteri Koposesta. Syksyllä 2019 Taatilalta julkaistaan kaksi kirjaa: Teflon Bible, joka kertoo Teflon Brothers -yhtyeen sekä siihen kuuluvien artistien (Pyhimys, Heikki Kuula, Voli) tarinan tähän asti sekä Talo, jonka Esko rakensi, joka on Kokkolan HalpaHallin 50-vuotisjuhlateos. 
Koulutukseltaan Taatila on uskontotieteilijä ja filosofian tohtoriopiskelija. Hän työskenteli aikaisemmin muun muassa Suomen Koripalloliiton tiedotuksessa. Koripalloilija Veli Taatila on Taatilan isoveli.
Konsortio

Konsortio (lat. consors, 'osallisuus', 'kumppanuus') on organisaatioiden usein väliaikainen yhteenliittymä jonka tarkoituksena on näiden edun ajaminen. Perinteisesti konsortio-käsite on kuvannut pankki- ja liikemaailman yhteistoimintaa, mutta siitä on tullut korkeakoulumaailmassa yksi oppilaitosten välisen yhteistyön muodoista.
Ann Blyth

Ann Marie Blyth (s. 16. elokuuta 1928) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on esiintynyt mm. useissa Hollywood-musikaaleissa ja ollut ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Blyth syntyi Mount Kiscossa, New Yorkin osavaltiossa vanhemmille, jotka erosivat pian tyttärensä syntymän jälkeen. Hän sai äidiltään roomalaiskatolisen kasvatuksen. Hän aloitti esiintymisen nimellä "Anne Blyth", mutta otti käyttöön oikean etunimensä (Ann) aloittaessaan elokuvauransa. Hänen Broadway-debyyttinsä tapahtui kaudella 1941–1942.
Blyth sai sopimuksen Universal Studiosilta ja teki ensiesiintymisensä elokuvassa vuonna 1944. Hänellä oli tärkeä rooli mm. elokuvassa Mildred Pierce – amerikkalainen nainen (1945). 1960-luvulta eteenpäin hän on työskennellyt musiikkiteatterissa, kesäteatterissa ja televisiossa. Hänet nähtiin vielä vuonna 1985 sarjan Murhasta tuli totta jaksossa. 
Ann Blyth meni vuonna 1953 naimisiin Dennis Dayn veljen, tohtori James McNultyn kanssa. Pari kasvatti viisi lasta ja eli yhdessä, kunnes mies kuoli vuonna 2007.
Preparoitu piano

Preparoitu piano on 1900-luvun taidemusiikkia varten kehitetty soitin, jossa tavallisen pianon tai flyygelin kieliin kiinnitetään erilaisia esineitä, jotka muuttavat soittimen ääntä.
Käsitteen ”preparoitu piano” kehitti alun perin John Cage 1940-luvulla teoksen Bacchanale yhteydessä, vaikka pianon kieliä oli manipuloitu jo paljon tätä aikaisemminkin. Muun muassa Erik Satie, Maurice Ravel ja Henry Cowell olivat käyttäneet preparointia pianon soinnin muuttamiseksi jo ennen Cagea.
Dick Cavett

Richard Alva ”Dick” Cavett (s. 19. marraskuuta 1936 Gibbon, Nebraska) on yhdysvaltalainen televisioesiintyjä, joka tuli tunnetuksi 1960-luvulta 2000-luvulle jatkuneesta urastaan keskusteluohjelmien (engl. talk show) isäntänä. Hänen tunnetuin ohjelmansa oli vuonna 1968 alkanut The Dick Cavett Show, jossa hän haastatteli erityisesti populaarikulttuurin kuten musiikin ja elokuvan suurnimiä. Hänet on palkittu kahdesti Emmy-palkinnolla.
Dick Cavett syntyi opettajaperheeseen Nebraskassa, jossa hän harrasti kilpavoimistelua ja esiintyi jo nuorena radio-ohjelmissa ja taikurina. Hän opiskeli Yalen yliopistossa pääaineenaan aluksi englanti ja sitten teatteri. Hän pääsi yhdeksi Johnny Carsonin The Tonight Show’n käsikirjoittajaksi NBC-yhtiöön vuosiksi 1960–1962, sitten Merv Griffinin ja Jerry Lewisin käsikirjoittajaksi 1962–1964. Vuonna 1964 hän alkoi Groucho Marxin ja Woody Allenin innostamana esiintyä standup-koomikkona. Vuonna 1968 Cavett sai oman aamuisin lähetettävän talk show’nsa ABC-kanavalle. The Dick Cavett Show sai suosiota ja siirrettiin aluksi prime timeen ja sitten myöhäisiltaan kilpailemaan katsojista The Tonight Show’n kanssa. Hänen pitkien haastattelujensa vieraina nähtiin muun muassa Groucho Marx viidesti, Jimi Hendrix, John Lennon ja Yoko Ono (kädessään lähikuviin päässyt Björn Weckströmin sormus), Salvador Dalí, Ingmar Bergman, Danny Kaye, Angela Davis, Katharine Hepburn, Marlon Brando ja Oscar Peterson.
Vuonna 1974 ABC lopetti The Dick Cavett Show’n, mutta Cavett jatkoi sitä CBS-verkossa 1977–1982, USA Network -verkossa 1985–1986 ja uudestaan ABC:llä 1986–1987. Hän on juontanut myös kymmeniä muita sarjoja ja pisteohjelmia Yhdysvaltain televisiossa.
Cavettin tv-haastatteluja on julkaistu myös dvd-tallenteina.
Jumalien keskusteluja

Jumalatarten kauneuskilpa

Jumalatarten kauneuskilpa (kreik. Θεῶν Κρίσις, Theōn krisis; lat. Dearum Iudicium) käsittelee niin kutsuttua Pariksen tuomiota. Siinä Zeus valitsee Pariksen tuomariksi Afroditen, Heran ja Athenen kiistassa siitä, kuka heistä on kaunein. Hermes ja jumalattaret lähtevät Fryygian Ida-vuorelle, missä Paris on paimenena.
Paris arvioi jumalattaret ensin yhtä kauniiksi. Hän pyytää heitä myös riisuutumaan, mutta sekään ei auta ratkaisun tekemisessä. Lopuksi hän arvioi jumalattaria vielä yksi kerrallaan. Tällöin kaikki yrittävät lahjoa Pariksen. Hera lupaa tälle koko Aasian, ja Athene puolestaan sen, ettei tämä koskaan häviäisi taistelussa. Paris ei anna näiden vaikuttaa tuomioonsa. Afrodite sen sijaan lupaa järjestää kauniin Helenan Pariksen puolisoksi, vaikka tämä onkin jo naimisissa Menelaoksen kanssa. Paris sanoo rakastuneensa Helenaan pelkästään Afroditeen tästä antaman kuvauksen perusteella. Hän suostuu tarjoukseen, ja julistaa Afroditeen voittajaksi.
Hämeenkatu (Turku)

Hämeenkatu (ruots. Tavastgatan) on yksi Turun keskustan pääkaduista. Se alkaa Kiinamyllynkadun risteyksestä ja päättyy Aurajoen rannalla sijaitsevaan Aurakadun, Itäisen Rantakadun ja Kaskenkadun risteykseen. Keskustasta päin tultaessa Hämeenkatu muuttuu Kiinamyllynkadun risteyksessä Hämeentieksi, jonka alussa on Turun yliopistollisen keskussairaalan U-sairaala ja rantaradan ylittävän Hämeensillan jälkeen T-sairaala. Hämeentie muuttuu Halistentien ja Tammitien risteyksessä Hämeen valtatieksi, joka on osa Hämeenlinnaan johtavaa valtatietä 10.
Joukkoliikenne Turun itäisiin kaupunginosiin kulkee Hämeenkatua pitkin.

Historia

Liikenteellisesti nykyisinkin merkittävä Hämeenkatu on yksi Turun kaupungin vanhoista maanteistä. Se mainitaan asiakirjoissa ensimmäistä kertaa vuonna 1426 Tauastagathuna. Hämeenkatu oli osa vanhaa Turusta Hämeenlinnaan johtanutta Hämeen härkätietä.
Tunturi Start

Tunturi Start on Tunturipyörän valmistama mopomalli. Niitä valmistettiin vuosina 1970–1984 sen jälkeen, kun poljinpakko poistui. Useimmat Startit ovat väriltään vihreitä tai punaisia. Nykyään ne ovat myös jonkin tasoisia harvinaisuuksia: niitä ei enää juuri yleisillä teillä näe. Näitä noin 45 kilometrin tuntivauhtiin kykeneviä mopoja kutsutaan usein myös lempinimellä ”Pappa-Tunturi”. Ne eroavat Tunturi Maxista sen verran, että näissä on jalkavaihteet ja jalkatapit, Maxissa vaihteet ovat kädensijassa ja se oli varustettu polkimilla.
Tunturi Starteissa ei ole itse voitelevaa moottoria, eli niissä ei ole omaa öljysäiliötä, vaan voitelu tapahtuu sekoittamalla 2-tahtiöljyä tavalliseen bensiiniin. Sekoitussuhde on 1:25 (=4%) tai 1:50 (=2%) öljyn laadusta riippuen.
Jaana ja Tiina

Jaana ja Tiina oli kaksossisarusten Jaana ja Tiina Tynellin (s. 1963) muodostama lapsiduo. Heidän tunnetuin kappaleensa on vuonna 1971 levytetty "Mustan kissan tango" sekä Nisse-polkka. Tyttöjä kutsuttiin lastentarhassa nimellä "Tiitiäiset".
Pariisin rauha (1973)

Pariisin rauha 1973 oli Vietnamin sodan loppuvaiheessa tammikuussa 1973 solmittu rauhansopimus Yhdysvaltojen, Vietnamin tasavallan, Etelä-Vietnamin kansallisen vapautusrintaman ja Pohjois-Vietnamin välillä. Yhdysvallat sitoutui siinä vetämään joukkonsa pois Vietnamista. Taistelut lakkasivat noin vuoden ajaksi myös Etelä- ja Pohjois-Vietnamin välillä. Rauhansopimusta pidetään joskus pelkkänä aseleposopimuksena, koska se ei ratkaissut alueen jännitteitä.
Sopimukseen sisältyi aselepo, yhdysvaltalaisten sotavankien vapauttaminen ja sen joukkojen poistuminen Vietnamista kahden kuukauden kuluessa. Vietnamin asiat ratkaistaisiin rauhanomaisesti vapaiden vaalien kautta.

Sopimuksen tausta

Yhdysvaltain presidentti Richard Nixon voitti vuonna 1972 presidentinvaalit, jossa hänen päävastustajansa George McGovern kampanjoi Vietnamin sodan vastaisuudella. Istuva presidentti Nixon puolustautui sillä, että melkein kaikki amerikkalaiset sotilaat ovat jo vetäytyneet maasta. Ulkoministeri Henry Kissinger vakuutti äänestäjille, että rauhansopimus on lähellä toteutumista. Sopimus syntyikin melko pian vaalien jälkeen.

Sopimuksen jälkeiset tapahtumat

Sopimuksen pääneuvottelijat, ulkoministerit Lê Ðức Thọ ja Henry Kissinger saivat vuoden 1973 Nobelin rauhanpalkinnon, joskin Lê Ðức Thọ kieltäytyi ottamasta sitä vastaan.
Presidentti Nixon voitti selvästi vuoden 1972 vaalit, mutta Watergate-skandaali murensi hänen arvovaltansa. Niinpä Yhdysvaltain kongressi alkoi tehdä päätöksiä, jotka sitoivat presidentin käsiä. Elokuussa 1973 se kielsi Yhdysvaltojen ilma-aseen käytön Indokiinassa. Sen vuoksi Yhdysvallat ei pystynyt ilma-aseella ja taloudellisella avulla puolustamaan liittolaistaan Vietnamin tasavaltaa. Keväällä 1975 Vietnamissa tapahtui lopullinen välienselvittely, jossa Vietnamin tasavallan puolustus romahti odottamattoman nopeasti. Koko Etelä-Vietnamin armeija hajosi muutamassa viikossa. Pääkaupunki Saigon luhistui huhtikuun lopussa, ja sota päättyi Pohjois-Vietnamin ja sen eteläisten liittolaisten voittoon.
Hakajärvi (Ruovesi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,0 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Paloveden lähialueeseen (35.321) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 125,8 metriä mpy.
Juho Tulikoura

Juho Tulikoura (vuoteen 1906 Brandstaka, 29. toukokuuta 1862 Vehkalahti – 25. huhtikuuta 1918 Kouvola) oli vehkalahtelainen maanviljelijä, joka oli suomalaisen puolueen ja myöhemmin maalaisliiton kansanedustajana 1900-luvun alussa.
Tulikouran vanhemmat olivat knaappisukuiset Anton Brandstaka, Husupyölin Pukkilan isäntä, ja Anna Maria Brandstaka. Tulikouran nuorempi veli Aleksanteri Koskenheimo oli hänkin kansanedustaja. Juho Tulikoura kävi kansakoulun ja toimi sen jälkeen maanviljelijänä Vehkalahdella. Hän oli myös sen ohella sunnuntaikoulun opettajana 25 vuotta ja toimi poliisina 1891–1903. Tulikoura oli naimisissa vuodesta 1886 Anna Sakin kanssa.
Tulikoura oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1913 ja Maalaisliiton kansanedustajana 1914 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Tulikoura oli myös Vehkalahden kunnallislautakunnan esimies.
Suomen sisällissodan aikana Tulikoura joutui punaisten vangitsemaksi ja hänet surmattiin Kouvolassa 25. huhtikuuta 1918.
Tilavuuspaino

Tilavuuspaino on suure, joka ilmoittaa tutkittavan aineen painon suhteen sen tilavuuteen. Tilavuuspainon SI-järjestelmän mukainen yksikkö on N/m³.
Tilavuuspainoa käytetään lähinnä konetekniikassa, virtausmekaniikassa ja geotekniikassa. Sitä voi kuitenkin soveltaa mihin tahansa. Esimerkiksi veden tilavuuspaino Maan pinnalla 5°C:ssa on 9807 N/m³.
Open Handset Alliance

Open Handset Alliance on 84 yrityksen yhteenliittymä, joka kehittää kännykkäalan avoimia standardeja  ja koordinoi Android-käyttöjärjestelmän kehitystä. Yhteenliittymä perustettiin vuonna 2007.
Yhteenliittymän jäseniä ovat muun muassa Google, Samsung Electronics, LG Electronics, HTC, Sony, Dell, Motorola, Intel, Qualcomm, Texas Instruments, Nvidia, Vodafone, NTT DoCoMo, T-Mobile ja Sprint Nextel.
Esko Könönen

Koulutus

Esko Könönen syntyi Sortavalassa, josta perhe muutti Joensuuhun Eskon ollessa pikkupoika. Esko tiesi jo poikavuosinaan, että hänestä tulisi nimenomaan harmonikansoittaja, ja hän esiintyi jo sotavuosina viihdytyskiertueilla rintamalla. Könönen opiskeli harmonikansoittoa muun muassa Eino Lajusen ja Viljo Vesterisen johdolla. Hän oli tekemisissä myös Lasse Pihlajamaan kanssa. Kun Könönen meni keikalle Joensuuhun, hän meni Pihlajamaan hotellihuoneeseen kysymään neuvoja soittamiseen.

Ura ja saavutukset

Könönen voitti Suomen harmonikkamestaruuden kolme kertaa vuosina 1947, 1959 ja 1960, jonka lisäksi hän oli viides harmonikansoiton maailmanmestaruuskilpailuissa Helsingissä 1965. Hän oli myös voittoisassa Suomi-Ruotsi harmonikkamaaottelujoukkueessa vuonna 1961 yhdessä Kalevi Nyqvistin ja Reijo Walleniuksen kanssa.
Hän teki lukuisia levytyksiä, toimi tanssimuusikkona, harmonikansoiton opettajana, sekä kotimaan lisäksi konsertoi Yhdysvalloissa, Neuvostoliitossa ja Saksassa. Esko Könönen piti omien sanojensa mukaan klassisesta ja ranskalaisesta musette-musiikista, mutta perheen elatuksen vuoksi joutui soittamaan pääosin tanssimusiikkia. Yotubessa on hänen esittäminään mm. kaksi musette-valssia, Soir de Paris ja Teema tv-sarjasta Komisario Maigret, jotka hän levytti 1960-luvun jälkipuoliskolla nuoremmalta mestarilta Kaarlo Vihiseltä lainaamallaan, tiettävästi Suomen ainoalla erikosrakenteisella Scandalli Professional- harmonikalla. Hän soitti myös oman trionsa kanssa johon hänen lisäkseen kuuluivat veljensä Lasse Könönen ja Erkki Ihalainen. Hän soitti myös duettoja Taito Vainion ja Kaarlo Vihisen kanssa. Lisäksi hän sävelsi muutamia harmonikkakappaleita.  
Esko Könösen kohtaloksi koitui se, että hän joutui toimimaan sinä aikana, jolloin harmonikkamusiikki oli suureksi osaksi menettänyt yleisen arvostuksensa pop- ja rockmusiikin paineessa. Muusikkokollegoiden mielestä Könönen oli liian taitava taustamuusikoksi ja olisi tarvinnut enemmän tukea voidakseen kehittyä huippuluokan konserttiesiintyjäksi.