google/wiki40b huggingface dataset:
Dungeon Master

Peli-idea

Pelissä ohjataan neljää hahmoa luolastossa. Peli on pelihahmojen näkökulmasta kuvattu luolasto, jossa viholliset ja esineet on piirretty spriteinä.
Dungeon Masterin uutuuksia tietokoneroolipelien genressä oli reaaliaikaisuus ja tekstipohjaisten komentojen puute. Kirjoittamisen sijaan pelaaja pääsee suoraan ympäristön objekteihin käsiksi hiirtä käyttämällä.
Roolipelaamisen kannalta pelin loitsu- ja kokemuspistesysteemit ovat omintakeisia ja saivat kiitosta. Kokemuspisteitä ei näy, mutta kaikki hahmot oppivat asioita tekemällä niitä, ja eri taitojen kertyessä he voivat päästä uusille tasoille, jotka on jaettu neljään eri luokkaan (wizard, priest, ninja ja fighter). Hahmoja ei ole siis sidottu mihinkään tiettyyn rooliin (toisin kuin Dungeons & Dragonsissa, jossa esimerkiksi velho ei voi edes laittaa miekkaa käteensä). 
Loitsusysteemi taas perustui erilaisiin taikasymboleihin, joita yhdistelemällä oli mahdollista tehdä erilaisia taikoja. Esimerkiksi tulipallon luomiseksi täytyy valita tulisymboli ja lentosymboli. Pelissä oli myös muutamia realistisia piirteitä, joita useimmista peleistä puuttui. Ensinnäkin luolastot olivat pimeitä, ja pelaajan täytyy löytää soihtuja tai tehdä valotaikoja. Toisekseen liikkuminen muuttui sitä raskaammaksi, mitä enemmän varusteita hahmoilla oli. Dungeon Master oli itse velkaa aiemmille tietokoneroolipeleille, varsinkin Ultima -sarjalle, jossa on vastaavanlaisia käytäviä.
Yksi Dungeon Masterin laajasti kopioidusta innovaatioista on ns. paperinukke-tavaraluettelon (paper doll inventory) käyttöönotto. Hahmo varustetaan panssarein ja asein ja muilla varusteilla vetämällä nämä repusta hahmon kuvan päällä oleviin varusteiden sijoihin.

Jatko-osat ja jäljittelijät

Dungeon Mastersille ilmestyi pian jatko-osaksi Chaos Strikes Back, joka oli pelimekaniikaltaan ja grafiikaltaan sama peli uudella luolastolla ja uusilla hirviöillä ja tavaroilla. Chaos Strikes Backiin saattoi siirtää Dungeon Masterin vanhat hahmot, mikä usein auttoi, sillä peliä moitittiin jokseenkin vaikeaksi läpäistä noviisijoukkiolla. Myöhemmin ilmestyi myös Dungeon Master II, mutta siitä ei tullut erityisen menestynyttä.
Dungeon Master aiheutti uuden pelityypin synnyn ja sai lukuisia jäljittelijöitä. Näistä tunnetuimpia olivat tulevaisuuteen sijoitettu Captive (1990), sekä Dungeons & Dragons -maailmaan sijoitettu Eye of the Beholder (1991). Muita olivat esimerkiksi Knightmare (1991), Bloodwych (1989) sekä Black Crypt (1992). Vuonna 2012 julkaistu suomalainen Legend of Grimrock on uudempi peli-idean toteuttaja.
Suomessa Niko Nirvi arvosteli pelin MikroBitti -lehdessä toukokuussa 1988 antaen sille täydet viisi tähteä. Nirvin mukaan samantyylisistä peleistä vasta vuonna 1992 ilmestynyt ja lajityyppiä paljon eteenpäin vienyt Ultima Underworld pystyi haastamaan Dungeon Masterin pelinä.
Peli pidetään tietokoneroolipelien lajityypissä yhtenä merkittävimmistä.
Arron Asham

Ura

Montreal Canadiens varasi Ashamin kolmannella kierroksella (# 71) NHL:n varaustilaisuudessa vuonna 1996. Montreal myi Ashamin New York Islandersiin 22. kesäkuuta 2002 yhdessä viidennen kierroksen varausvuoron kanssa vaihdossa Mariusz Czerkawskiin. Ashamin vietettyä vuosia Montrealin ja sen silloisten farmijoukkueiden Fredericton Canadiensin ja Quebec Citadellesin riveissä, hän vakiinnutti paikkansa Islandersin kokoonpanossa NHL:n piste-ennätyksellään. Hän kokosi 78 pelistä tehot 15+19=34. Pelattuaan neljä kautta newyorkilaisessa joukkueessa Asham teki yksivuotisen sopimuksen New Jersey Devilsin kanssa 7. elokuuta 2007.
Kaudelle 2008–09 Ashamin sopimus Devilsien kanssa päättyi ja 7. heinäkuuta 2008 hän teki kahden vuoden sopimuksen Philadelphia Flyersiin. Ensimmäisellä kaudella Flyers-paidassa hän keräsi oman henkilökohtaisen jäähyennätyksensä 155 minuutillaan.
Vuoden 2010 NHL:n pudotuspeleissä Asham laukoi neljä maalia, jolloin Flyers ylsi finaaleihin ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1997. Chicago Blackhawks vei kuitenkin Stanley Cupin otteluvoitoin 4–2.
Kauden 2009–10 jälkeen Asham teki 700 000 Yhdysvaltain dollarin (n. 530 000 euron) arvoisen vuoden kestävän sopimuksen Pittsburgh Penguinsin kanssa. Penguinsin pudotuspelit päättyivät kuitenkin jo ensimmäisellä kierroksella Tampa Bay Lightningia vastaan, jonka jälkeen Ashamin sopimusta pidennettiin Penguinsin kanssa vielä vuodella.
Kauden 2011–12 jälkeen Asham teki kahden miljoonan Yhdysvaltain dollarin arvoisen kahden vuoden sopimuksen New York Rangersin kanssa.

Yksityiselämä

Ashamilla on kolme lasta: poika Dexter sekä tyttäret Azilyn ja Oceane. Asham on métisi.
Queenstown (Singapore)

Queenstown (kiin. 女皇镇, tamiliksi குவீன்ஸ்டவுன்) on yksi Singaporen alueista (engl. urban planning area). Se sijaitsee Keskisellä suuralueella Etelä-Singaporessa. Queenstown rajoittuu lännessä Clementiin, pohjoisessa Bukit Timahiin, koillisessa Tangliniin, lännessä Bukit Merahiin ja etelässä Singaporensalmeen. Queenstown on nimetty kuningatar Elisabet II:n mukaan. Ennen kuin Queenstowniin rakennettiin asuntoja, alueella oli brittien sotilastukikohta. Se oli myös ensimmäinen satelliittikaupunki. Queenstownissa olevassa Har Par Villassa on esillä kiinalaista kulttuuria esittelevä huvipuisto. Queenstownissa on myös Holland Village, joka on tunnettu suuresta määrästä ravintoloita ja kahviloita. Queenstownissa on myös Singaporen kansallisen yliopiston.
asukasluku vuoden 2010 väestölaskennassa oli 98 502 ja vuoden 2015 ennusteessa 98 050. Alueen pinta-ala on 20,43 km².
Nicolas Anelka

Ura

Oikukkaana pelaajana tunnettu Anelka on edustanut ranskalaisseuroista Paris Saint-Germainia kahteen otteeseen sekä ulkomailla Arsenalia, Real Madridia, Liverpoolia, Manchester Cityä, Fenerbahçea, Bolton Wanderersia, Chelseaa ja nykyistä seuraansa Shanghai Shenhuaa. Kansallisen liigamestaruuden hän on saavuttanut Arsenalissa (1998) ja Fenerbahçessa (2005), Mestarien liigan Real Madridin paidassa (2000) sekä FA Cupin Arsenalissa (1998).
Anelka nousi Juan Sebastian Veronin ohi siirtyessään tammikuussa vuonna 2008 englantilaiseen Chelseaan 15 miljoonan punnan hintaan. Anelka ei pystynyt loppukaudella antamaan vastinetta siirtosummalle ja kevään Mestarien liigan finaalissa Manchester Unitedia vastaan ratkaisi voiton Manulle missaamalla rangaistuspotkukisassa Chelsean seitsemäntenä vetäjänä. Anelka kuitenkin jäi vielä Chelseaan ja iski seuraavalla kaudella seuralle yhteensä 25 osumaa (19 Valioliigassa, 4 FA Cupissa, 2 Mestarien liigassa) ja Valioliigan maalikuninkuuden hän voitti tiukan Cristiano Ronaldoa vastaan käydyn taiston jälkeen vain maalilla.  
Tammikuussa 2012 Nicolas Anelka siirtyi kiinalaiseen Shanghai Shenhuaan. 
Heinäkuussa 2013 Anelka teki vuoden mittaisen sopimuksen Englannin Valioliigassa pelaavan West Bromwichin kanssa. Anelka siirtyi West Bromwichiin vapaana pelaajana.

Maajoukkueessa

Anelka pelasi Ranskan maajoukkueessa 69 maaottelua ja teki niissä 14 maalia. Hän kuului voittajajoukkueeseen EM-kilpailuissa 2000 ja Maanosaliittojen cupissa 2001. Hän edusti Ranskaa EM-kisoissa 2008 ja MM-kisoissa 2010. Ranskan päävalmentaja Raymond Domenech lähetti Anelkan kotiin kesken MM-kisojen 2010, koska tämä oli arvostellut Domenechia Meksiko-ottelun puoliajalla. Anelkan pakattua tavaransa ja häivyttyä, koko muu Ranskan joukkue osoitti seuraavissa harjoituksissa mieltään ja kieltäytyi harjoittelemasta Anelkan tapauksen takia. Lopulta Ranska saalisti kisoista vain yhden tasapelipisteen ja lähti aikaisin kotimatkalle.

Yksityiselämä

Anelka on naimisissa belgialaissyntyisen koreografin Barbara Tausian kanssa. He avioituivat kesäkuussa 2007 Marrakechissa Marokossa. 
Anelka on muslimi. Hän kääntyi islaminuskoon virallisesti vuonna 2004 ja otti käyttöön musliminimen Abdul-Salam Bilal.
Ruostekärpässieni

Koko ja ulkonäkö

Ruostekärpässienen usein pienikokoinen lakki on väriltään kellertävän ruskea, eikä siinä ole pilkkuja. Lakin muoto on aluksi puolipallomainen, mutta se laakenee sienen ikääntyessä. Lakin reunassa on säteittäisiä uurteita. Heltat ovat valkoiset. Lajin jalka on pitkä ja ontto, eikä siinä ole rengasta. Vaalean jalan tyvellä oleva tuppi on väljä, minkä vuoksi se jää usein maahan sientä poimittaessa. Kuivuessaan sieni alkaa nimensä mukaan myös saada ruskehtavan värin. Sienen maku ja haju ovat mietoja.

Samankaltaiset lajit

Samankaltaisia renkaattomia kärpässienilajeja on useita. Tämän lisäksi myös joiltain renkaallisilta lajeilta rengas voi joissain yksilöissä jäädä syystä tai toisesta puuttumaan. Näiden seikkojen vuoksi ruostekärpässienen ravintokäyttöä ei suositella. Yksi erityisesti ruostekärpässientä muistuttavista lajeista on lievästi myrkyllinen kangaskärpässieni (Amanita porphyria). Sen lakki on kuitenkin väriltään vaalean violetin harmaa, eikä sen reunassa ole uurteita. Kangaskärpässienen jalassa on myös rengas, joka tosin usein putoaa vanhemmasta sienestä.

Kasvuaika ja -paikka

Lajia tavataan mm. Suomessa yleisenä heinäkuun alusta lokakuun loppuun. Tyypillisimmin se kasvaa karuissa kangasmetsissä.
Saksa toisessa maailmansodassa

Tausta

Vuonna 1939 Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop ja Neuvostoliiton pääministeri Vjatšeslav Molotov solmivat maiden välisen hyökkäämättömyyssopimuksen, joka tunnetaan nimellä Molotov–Ribbentrop-sopimus. Sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa sovittiin valtioiden kesken etupiireistä ja Puolan jakamisesta. Tuolloin Saksan johtajalla Adolf Hitlerillä oli jo mielessään sodan aloittaminen ja elintilan valloittaminen saksalaisille. Hitler liitti pian sopimuksen jälkeen Saksaan rauhanomaisesti Itävallan ja Tšekkoslovakian. Tätä Euroopan muut valtiot katsoivat vielä läpi sormien, mutta britit varoittivat tuolloin Hitleriä, että mikäli Saksa hyökkäisi Puolaan, Yhdistynyt kuningaskunta julistaisi Saksalle sodan.

Italia ulos toisesta maailmansodasta

Keväällä 1943, Afrikassa liittoutuneiden suurhyökkäys saartoi kenraali Rommelin joukot Egyptissä, kenraali Pattonin ja Montgomeryn johtaessa liittoutuneiden operaatiota. Sota Afrikassa päättyi liittoutuneiden voittoon ja näin Välimeri oli nyt liittoutuneiden hallussa. 
Liittoutuneiden tunkeudettua Italiaan vuonna 1943, Italia vaihtoi liittoutuneiden puolelle. Saksa miehitti Italian pohjoisosan, ja vuosina 1943–1945 Italiassa käytiin taisteluita liittoutuneiden ja Saksan välillä.

Saksan tappio

Vuoteen 1945 mennessä Saksa oli jo täysin piiritetty ja tappio oli jo lähes varma. Keväällä 1945 Neuvostoliiton edettyä Berliiniin Hitler teki itsemurhan. Pian tämän jälkeen Saksa antautui ja se miehitettiin.
Väinö Peltonen

Väinö Rafael Peltonen (23. kesäkuuta 1902 Askola – 18. tammikuuta 1988 Helsinki) oli Aamulehden päätoimittaja 1964-1970.
Peltosen vanhemmat olivat pientilallinen, kiertokoulun opettaja Johan Peltonen ja Ida Maria Mikkola. Kirjailija Johannes Linnankoski eli Vihtori Peltonen oli hänen setänsä. Peltonen osallistui 1918 koulupoikana Suomen sisällissotaan. Talvisodassa ja jatkosodassa hän oli rintamalehtien kuten Karjalan Viestin toimittaja ja TK-komppanian kirjeenvaihtaja. Toimittajan kokemusta Peltosella oli jo opiskeluajalta, Keski-Uusimaasta ja Iltalehdestä. Valmistuttuaan filosofian kandidaatiksi 1928 hän tuli Aamulehden kaupunki- ja artikkeliosaston toimittajaksi Tampereelle. Hän toimi toisaalta jopa muotitoimittajana ja perusti lehteen mainostoimiston. 1933 hän siirtyi aikakauslehtien pariin, sitten mainosmieheksi, opettajaksi ja ammattiyhdistystyöhön, mutta palasi 1951 Aamulehteen päätoimittajan työpariksi, ensin Jaakko Tuomikoskelle ja sitten Jaakko Hakalalle. Päätoimittajana hän työskenteli itse vuodesta 1964 aina eläkkeelle jäämiseensä asti vuonna 1970. Lehtimiehenä Peltosta kiinnostivat erityisesti politiikka ja talous, kolumnistina hän käytti nimimerkkiä Jumi. Poliittiseen keskusteluun Peltonen osallistui aktiivisesti vielä eläkkeellä ollessaankin.
Peltosen puoliso vuodesta 1932 oli Anna-Maija Ritala.
Schaliach

Historia

Schaliach on norjalaisen muusikon Ole Børudin death metal -hanke, joka julkaisi täyspitkän albuminsa Sonrisen vuonna 1996, ollessaan alle 18-vuotias. Albumilla on vaikutteita doom metalista ja perinteisestä sekä melodisesta death metalista. Imperiumi.netin mukaan albumi sai suurta kulttisuosiota. Laulusta albumilla vastasi Peter Balbakk, joka siirtyi vaikuttamaan viikinkimetalliyhtye Vardøgeriin. Børud soitti myöhemmin vuodesta 1998 suositussa Extol-yhtyeessä, soitti kitaraa yhtyeen kolmella ensimmäisellä albumilla, kirjoitti suuren osan yhtyeen kappaleista ja äänitti Extol-laulaja Peter Espevollin avulla uuden Schaliach-kappaleen nimeltä "Purple Filter". Se päätyi Endtime Productions -levy-yhtiön kokoelmalle In the Shadow of Death (2000). Vuonna 2005 norjalaislevymerkki Momentum Scandinavia julkaisi uudelleen Sonrisen uusitulla ulkoasulla, ja painos sisältää "Purple Filter" -lisäkappaleen. Vuonna 2000 Ole Børud ilmoitti Chronicles of Chaos -verkkolehden haastattelussa työstävänsä toista Schaliach-albumia, joka noudattaisi enemmän brittiläisen doom metalin perinteitä. Albumin äänitykset eivät kuitenkaan edenneet. Børud työskentelee nykyisin kevyen musiikin parissa.
Superoksidi

Superoksidi on anioni, jonka kaava on O₂⁻ usein myös O₂·⁻. Superoksidi-ionissa on pariton määrä elektroneja eli se on radikaali ja erittäin helposti reagoiva. Metallikationin ja superoksidianionin muodostamaa ioniyhdistettä kutsutaan myös superoksidiksi.

Ominaisuudet

Superoksidi-ionissa happiatomien hapetusluku on −½ ja niiden välinen etäisyys on 1,33 ångströmiä. Happimolekyylissä vastaava etäisyys on 1,21 Å ja peroksidi-ionissa 1,49 Å.
Superoksidi-ioni ja metallisuperoksidit ovat väriltään keltaisia tai oransseja. Ioni tekee yhdisteistä myös paramagneettisia. Ioni on myös vahva hapetin.
Alkalimetalleista kaliumista, cesiumista ja rubidiumista muodostuu niiden superoksideita hapen ja metallin välisellä reaktiolla. Natriumperoksidi muuntuu hapen vaikutuksesta natriumsuperoksidiksi korotetussa lämpötilassa ja paineessa.
Kuivina superoksidit ovat melko stabiileja, mutta vedessä ne hajoavat disproportioituen hyvin nopeasti.
2 O₂⁻ + 2 H₂O → O₂ + H₂O₂ + 2 OH⁻
Superoksidit hajoavat myös kuumennettaessa.
2 O₂⁻ → O₂²⁻ + O₂

Biologinen rooli

Elimistössä superoksidi-ioneita muodostuu muun muassa mitokondriossa, jos elektroninsiirtoketjun tuloksena tapahtuva hapen pelkistyminen ei tapahdu täydellisesti. Sitä muodostuu myös NMDA-reseptorien ylistimulaatiossa sekä hieman myös lipidisynteesin yhteydessä.
Superoksidi-ioni voi vahingoittaa solukalvoja sekä muodostaa neurotoksisia hydroperoksyyliradikaaleja tai peroksinitriittejä, jotka ovat myrkyllisiä.
Superoksididismutaasientsyymi eli SOD muuntaa superoksidi-ionin vetyperoksidiksi ja hapeksi ja estää näin solujen ikääntymistä ja syöpäkasvaimien syntyä. Entsyymin aktiiviseen kohtaan on sitoutunut metalli-ioneita, joita voivat olla esimerkiksi mangaani ja rauta tai kupari ja sinkki. CuZnSOD-entsyymiä on kaikilla aitotumaisilla eliöillä ja myös joillakin bakteereilla. Nisäkkäillä entsyymi on aktiivinen erityisesti aivoissa, maksassa ja verisoluissa.
Killen kimppakyyti

Killen kimppakyyti (engl. Ziggy and The Zoo Tram) on 2016 vuonna animaatio.  Leo Timmersin kirjoihin perustuvan 52-osaisen lastensarjan ovat ohjanneet Tanguy de Kermel ja Federico Milella. Kille on australialainen krokotiili, joka ystävineen työskentelee eläintarhassa. 
Kille (krokotiili), Roosa (flamingo), Annikki (norsu), Leopold (leijona), Tomppa (tukaani), Hemmo (kirahvi) sekä pingviinit kulkevat työmatkaansa herra Karhulan ohjaamassa raitiovaunussa aamuin illoin.
Tupolev Tu-2

Kehitys

Tupolev Tu-2:n suunnittelun lähtökohtana oli kehittää kaksimoottorinen, sisäisellä pommikuilulla varustettu pommikone, jonka nopeus olisi lähellä hävittäjälentokoneen nopeutta. Koneen rakenteen piti myös kestää syöksypommituksen aiheuttamat rasitukset. Koneen suunnittelu aloitettiin Andrei Tupolevin johdolla 1. maaliskuuta 1940, koodinimellä ”Samoljot (lentokone) 103” (ven.  Самолёт 103). Ensimmäinen prototyyppi, Mikulin AM-37 -moottoreilla varustettu Tupolev ANT-58, lensi ensilentonsa 29. tammikuuta 1941, lentäjänä Mihail Nukhtikov. Koneen suoritusarvot ylittivät Neuvostoliiton ilmavoimien sille asettamat vaatimukset. Konetta kehitettiin ensilennon jälkeen, muun muassa ohjaamon kattoa korotettiin ja koneen takaosaan, rungon alapuolelle, lisättiin konekivääriampumo ehkäisemään alasektorista tulevia hyökkäyksiä.
Seuraava, edelleen kehitetty prototyyppi, muun muassa siiven alapuolisilla rakettikiskoilla varustettu  ANT-59 (Samoljot 103U), lensi ensilentonsa 18. toukokuuta 1941. Kone oli, kuten ANT-58, varustettu kehitysvaiheessaan olevilla AM-37-moottoreilla, jotka vaihdettiin ensilennon jälkeen luotettavampiin Švetsov ASh-82 -moottoreihin. Koneen huippunopeus pieneni moottorien vaihdon seurauksena noin 80 km/h, luotettavuutta pidettiin kuitenkin nopeutta tärkeämpänä. Koneen sarjatuotanto aloitettiin Omskissa entisen autotehtaan tiloissa 1. elokuuta 1941. Tuotanto oli aluksi niin hidasta, että ensimmäinen sarjatuotantokone, ANT-58:aan pohjautuva ANT-60 (Samoljot 103V), valmistui vasta marraskuussa 1941. Kaikkiaan vain yhdeksäntoista konetta ehdittiin valmistaa, kun tehtaan koneenrakennuskapasiteetti keskitettiin Jakovlev Jak-1 -hävittäjän valmistukseen.
Tupolev sai luvan jatkaa koneen kehittämistä, ja syksyllä 1942 ilmavoimat kokeili kolmea edelleen kehitettyä, sarjatuotantoon paremmin soveltuvaa prototyyppiä. Koneiden tyyppimerkintä oli ANT-61 (Samoljot 103S), ja ne olivat ensimmäiset, joille ilmavoimat antoi oman tyyppimerkintänsä Tu-2. Rintamalaivueessa kokeiltavana olleet Tu-2:t saivat niin myönteiset arvostelut, että konetyyppi otettiin takaisin tuotantoon. Varsinaisen tuotantoversion prototyyppi lensi ensilentonsa 26. elokuuta 1943, ja ensimmäiset koneet tyyppimerkinnällä Tu-2S alkoivat saapua rintamalaivueisiin keväällä 1944. Kaikkiaan Tu-2S-koneita rakennettiin sodan loppuun mennessä noin 1 100 kappaletta.

Käyttö

Tuotantovaikeuksien takia konetta ei ehditty toisen maailmansodan aikana käyttää halutussa laajuudessa. Konetyypillä varustetut yksiköt osallistuivat kesällä 1943 muun muassa Kurskin taisteluun sekä vuotta myöhemmin Karjalankannaksen valtaukseen, johon osallistui 600 Tu-2-konetta. Tu-2-koneita käytettiin lisäksi laajasti sodan päättäneissä, Berliinin valtaukseen johtaneissa taisteluissa. Koneen todellinen käyttöarvo ymmärrettiin vasta toisen maailmansodan päätyttyä, ja siitä kehitettiin sodan jälkeisinä vuosina useita versioita, jotka pysyivät neuvostoilmavoimien käytössä 1950-luvun puoleenväliin saakka. Myös useat Itä-Euroopan maat, kuten Bulgaria, Jugoslavia, Romania ja Unkari käyttivät Neuvostoliiton toimittamia Tu-2:a. Kiinan ilmavoimat käytti konetyyppiä vielä 1970-luvulla.
Lajien synty

Julkaisuhistoria

Lajien synty maksoi julkaisuvuonna 15 šillinkiä, ja koko ensimmäisen painoksen 1 250 kappaletta myytiin loppuun muutamassa päivässä. Teoksesta julkaistiin toinen, tarkistettu laitos 7. tammikuuta 1860, kolmas 1861, neljäs 1866 ja viides 10. helmikuuta 1869. Jokaiseen uuteen laitokseen lisättiin aineistoa ja tietoja päivitettiin. Kirjan kuudes, lopullinen laitos julkaistiin 19. helmikuuta 1871. Siinä Darwin käytti ensimmäisen kerran sanaa evoluutio, ja kirjaan lisättiin VII luku, jossa keskityttiin tarkastelemaan teorian kohtaamaa arvostelua.

Sisältö

Darwin esitti teoksessa ajatuksensa hyvin johdonmukaisesti ja keräsi niitä tukemaan valtavan määrän todistusaineistoa ja esimerkkejä, joten hän pystyi puolustamaan käsitystään lajinkehityksestä hyvin. 1800-luvulla luonnontieteellinen tietämys oli noussut riittävälle tasolle, ja ajan henki alkoi olla sopiva luonnontieteellistä näkemystä mullistavalle julkaisulle.

Suomennokset

Kirja on suomennettu kolmesti. Ensimmäinen suomennos (Aarno Rafael Koskimies) julkaistiin erillisinä vihkoina vuodesta 1913 alkaen. Anto Leikola suomensi vuonna 1979 Richard E. Leakeyn lyhennelmän. Kolmas suomennos (Pentti Ranta) vuodelta 2009 perustuu alkuteoksen ensimmäiseen, ei kuudenteen laitokseen.
Olga Rozanova

Elämäkerta

Rozanova aloitti 1904 opiskelun K. Bolšakovin ja Konstantin Juonin ateljeissa Moskovassa. Samaan aikaan hän opiskeli Stroganovin taideteollisuuskoulussa.
Vuonna 1911 hänestä tuli taiteilijaryhmä Nuorten liiton (Sojuz Molodjoži) aktiivinen jäsen. Seuraavana vuonna hän ystävystyi futuristirunoilijoiden Velimir Hlebnikovin ja tulevan miehensä Aleksei Krutšenyhin kanssa. Vuonna 1916 hän liittyi venäläisten avantgardistien ryhmään Supremukseen, jota johti Kazimir Malevitš. Siinä vaiheessa hänen aiemmin kubismista ja italialaisesta futurismista vaikutteita saanut maalaustyönsä suuntautui täysin itsenäisesti puhtaaseen abstraktismiin, jossa sommitelma perustuu visuaalisen painon ja värien suhteeseen.
Samana vuonna Rozanova työskenteli yhdessä muiden suprematistien, kuten Kazimir Malevitšin, Aleksandra Eksterin, Nina Genken, Ljubov Popovan, Ksenia Boguslavskajan, Nadežda Udaltsovan, Ivan Kljunin, Ivan Punin ynnä muiden, kanssa Verbovkan kylän taiteilijayhteisössä Kiovassa, jossa avantgardetaiteilijat toimivat yhteistyössä käsityöläisten kanssa kehittäen modernia koriste- ja käyttötaidetta, kuten mattoja, tyynyjä, huiveja ja vöitä.
Vuosina 1917–1918 hän teki sarjan non-objektiivisia maalauksia, joista hän käytti nimitystä värimaalaus (tsvetopis). Hänen Ei-esineellinen sommitelmansa, 1918, joka tunnetaan myös nimellä Vihreä raita, ennakoi eräiden abstraktien ekspressionistien litteää kuvapintaa ja runollista vivahteikkuutta.
Mohnin majakka

Historia

Mohnin saarelle rakennettiin puinen majakka vuonna 1806. Vuonna 1852 sen tilalle rakennettiin noin 20 metriä korkea tiilinen. Jo muutaman vuoden kuluttua kävi selväksi etteivät huonolaatuiset tiilet kestäneet kovaa ilmastoa. Vuonna 1871 majakkaa pidennettiin 7 metriä, ja koko rakennus vuorattiin ulkopuolelta uudella tiilikerroksella. Siihen tilattiin lyhtyhuone tehtaalta Latviaan Liepājasta ja linssistö Englannista Chance Brothers & Co nimiseltä yritykseltä. Jatkuvan rapautumisen vuoksi majakka päällystettiin toisen maailmansodan jälkeen betonilla. Betonivuoraus kuitenkin poistettiin vuonna 1998. 
Majakan vieressä on erilaisia sivurakennuksia jotka liittyvät sen huoltoon, sekä silloisen henkilökunnan asuntoja jotka kaikki ovat nykyään kansallisia muistomerkkejä.
Mohnin saari kuuluu myös Lahemaan kansallispuistoon.
Kauno Kallio

Kauno Sankari Kallio (31. heinäkuuta 1877 Ruovesi, Suomi – 29. kesäkuuta 1966 Helsinki, Suomi) oli suomalainen arkkitehti, joka on suunnitellut muun muassa kirkkoja ja hautamuistomerkkejä. Hän oli Oiva Kallion veli ja työskenteli veljensä kanssa.
Kallion vanhemmat olivat kirkkoherra, lääninrovasti Pietari Antero Kallio (entinen Öst) ja Lydia Charlotta Durchman. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1896 ja hän valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta vuonna 1900. Hän työskenteli aluksi arkkitehti Gustaf Nyströmin toimistossa sekä Nyström-Petrelius-Penttilän arkkitehtitoimistossa kunnes hän perusti 1903 yhteisen toimiston arkkitehti Werner von Essenin ja rakennusmestari E. Ikäläisen kanssa. Tämä toimisto suunnitteli useita asuintaloja Helsinkiin. Kallio perusti oman toimistonsa 1913 ja hänen ensimmäinen merkittävä työnsä oli samana vuonna valmistunut Tampereen teatteri. 
Kallio osalistui veljensä Oiva Kallion kanssa 1910- ja 1920-luvuilla useisiin arkkitehtikilpailuihin ja he suunnittelivat kilpailuehdotustensa pohjalta muun muassa Imatran voimalaitoksen julkisivut. Kauno S. Kallio suunnitteli myös kymmenen Kansallis-Osake-Pankin haarakonttorirakennusta vuosien 1920–1937 välillä. Kallio  erikoistui sitten kirkkorakennusten suunnitteluun ja uudisrakennusten lisäksi hän suunnitteli myös kirkkojen korjauksia ja entisöintejä.