google/wiki40b huggingface dataset:
Paul Signac

Elämä

Signac syntyi hyväosaiseen kauppiasperheeseen. Hän aloitti arkkitehtuurin opiskelut, mutta hylkäsi ne 18-vuotiaana maalaustaiteen hyväksi käytyään Claude Monet’n näyttelyssä vuonna 1880. Hänen varhaisissa töissään näkyy impressionismin ja erityisesti Monet’n sekä Sisleyn vaikutus; tärkeä merkitys oli myös Armand Guillauminin rohkaisulla. Vuonna 1884 Signac oli yksi Salon des Indépendantsin perustajista, ja siellä hän tapasi Seurat’n, jonka divisionistisen väriteorian systemaattisuus ja tieteellisyys tekivät häneen vaikutuksen. Se poikkesi impressionistien intuitioon perustuneesta lähestymistavasta. Vuonna 1886 molemmat taiteilijat käyttivät jo pistemaalaustekniikkaa, jossa maalattiin vierekkäin pieniä, puhtaita sekoittamattomia väritäpliä. Se muodosti pohjan neoimpressionismille, jonka omaksui pian esimerkiksi Signacin ystävä Camille Pissarro. 
1880-luvun puolivälistä lähtien Signac piti säännöllisesti näyttelyitä, mutta ensimmäisen yksityisnäyttelynsä vasta vuonna 1902. Muiden neoimpressionistien tavoin hänen teoksiaan ei alkuvaiheessa arvostettu. Hän kehitti johdonmukaisesti tyylisuuntaa, jonka tärkeimmät periaatteet hän oli omaksunut jo uransa alussa; vähitellen hän alkoi siirtyä ulkoilmamaalauksesta subjektiivisempiin aiheisiin ja muutettuaan vuonna 1892 Pariisista Saint-Tropeziin hän maalasi lähinnä ateljeessaan luonnosten pohjalta. Hän oli innokas purjehtija ja matkusti laajalti Euroopan rannikoilla. 
Signac oli myös merkittävä teoreetikko, joka kirjoitti esimerkiksi neoimpressionismia puolustavan teoksen D’Eugène Delacroix au néo-impressionnisme (1899). Kirja nousi taiteilijoiden suosioon paitsi Ranskassa myös Saksassa ja Italiassa.  Poliittisilta näkemyksiltään hän oli anarkisti.
Heikki Lounaja

Matti Heikki Lounaja (sukunimi vuoteen 1946 Lilja) (12. huhtikuuta 1912 Kiuruvesi – 19. helmikuuta 1987 Varkaus) oli suomalainen kirjailija.
Köyhiin oloihin syntynyt Lounaja kävi keskikoulun Kiuruvedellä ja sen jälkeen Rovaniemen metsäkoulun 1937–1939 ja valmistui metsäteknikoksi. Hän meni naimisiin Hilma Auerin kanssa 1938.
Talvisodassa Lounaja määrättiin vuoden 1939 itsenäisyyspäivänä taistelulähetiksi Sallan rintamalle ns. Sallan pataljoonaan. Menestyksellisistä taisteluista Sallan rintamalla komentaja kapteeni Väänänen kiitti miehiään urheudesta ja lisäsi vielä 11 sotilasta. joiden katsoi kunnostautuneen erityisesti. Yksi heistä oli Heikki Lounaja. Hänet ylennettiin alikersantiksi ja komennettiin tammikuussa 1940 reserviupseerikouluun. Talvisodan loppuvaiheessa Lounaja sai siirron joukkueenjohtajaksi Karjalan kannakselle. Hänet ylennettiin reservin vänrikiksi huhtikuussa 1940.
Lounaja palasi Sallan rintamalle jatkosodassa kesällä 1941. Hän haavoittui vaikeasti syyskuussa 1941, ja siihen loppui hänen sotansa.
Sotavuosien jälkeen Lounaja toimi Rauma-Raahen (myöhemmin Rauma-Repola) palveluksessa metsätyönjohtajana Oulaisissa ja 1947–1952 piiriesimiehenä Kajaanissa. 1950 Lounaja tuli julkisuuteen esikoiskirjallaan Pitkin varsitietä ja seuraavina vuosina syntyivät Lounajan kolme ensimmäistä kirjaa ja hän tutustui myös kirjailija Ilmari Kiantoon ja Kajaanissa asuvaan metsänhoitaja, kirjailija ja taidemaalari H. Ahtelaan (Einar Reuter).
1953–1957 Lounaja asui Rovaniemellä ja toimi Metsähallituksen suonkuivaustehtävissä. Tämän jälkeen Lounaja asui perheineen muun muassa Oulussa, Haapajärvellä, Varpaisjärvellä, Iisalmessa ja Juuassa. 1962 Lounajan vaimo kuoli ja hän meni seuraavana vuonna uudelleen naimisiin kieltenopettaja Irja Lukkarisen (s. 1916) kanssa.
Vuonna 1973 Lounaja jäi eläkkeelle ja alkoi suunnitella kolmiosaista 1800-luvun Kainuusta kertovaa teossarjaa. Tästä sarjasta toteutui vain ensimmäinen osa, joka ilmestyi nimellä Tervakansan laulu.
Heikki Lounajaa voidaan pitää ensimmäisenä kainuistina – tähän ryhmään luettiin mukaan myöhemmin muun muassa Veikko Huovinen, Lauri Leskinen ja Marko Tapio.
Japanilainen aikakausinimi

Japanilainen aikakausinimi (jap. 年号, nengō) on Japanissa yleisesti käytössä oleva kalenterijärjestelmä, jossa aikaa mitataan kausittain. Esimerkiksi vuosi 2017 on Heisei-kauden vuosi 28.
Kuten muualla Itä-Aasiassa, aikakausien käyttö on lähtöisin kiinalaisesta keisarillisesta ajanlaskujärjestelmästä. Japanin järjestelmä on kuitenkin itsenäinen kiinalaisista, korealaisista ja vietnamilaisista aikakausimerkinnöistä, ja ainoa niistä yhä käytössä oleva. Järjestelmä otettiin alun perin käyttöön vuonna 645 keisari Kōtokun hallituskaudella. Ensimmäinen nengō oli nimeltään "Taika", ja se juhlisti suuria poliittisia Taika-uudistuksia. Järjestelmän käyttö katkesi 600-luvun lopussa, mutta se otettiin pysyvästi käyttöön taas vuonna 701 keisari Mommun hallituskaudella. Sen jälkeen aikakausinimiä on annettu jatkuvasti nykyaikaan saakka.
Ennen Meiji-kautta aikakausinimestä päättivät hovin virkailijat. Kaudet vaihtuivat usein: uusi nengō aloitettiin yleensä vuoden tai kahden sisällä uuden keisarin valtaannoususta, ja uusi aikakausi aloitettiin myös usein 60 vuoden kierron ensimmäisenä, viidentenä ja 58. vuotena, sillä ne olivat pahaenteisiä vuosia onmyōdō-kosmologiassa. Aikakautta vaihdettiin myös muiden onnekkaiden tapahtumien tai luonnonkatastrofien yhteydessä. 
Historiallisesti nengōn ensimmäinen päivä alkoi milloin keisari halusi, ja ensimmäinen vuosi jatkui seuraavaan kuukalenterin uuteenvuoteen, joka aloitti aikakauden toisen vuoden. Aikakausien nimiin heijastuu usein niiden aloittamissyy: esimerkiksi nengō nimeltä Wadō (jap. 和銅, "japanilainen kupari") otettiin käyttöön Nara-kaudella, kun Chichibusta oli löydetty kuparia. 
Meiji-restauraatiosta vuodesta 1868 alkaen kausien nimet ovat vaihtuneet vain keisarin vaihtuessa. Modernissa käytännössä nengōn ensimmäinen päivä alkaa heti keisarin noustessa valtaistuimelle ja aikakauden ensimmäinen vuosi päättyy 31. joulukuuta. Vuodet seuraavat gregoriaanista kalenteria. Esimerkiksi Meiji-kausi kesti 30. heinäkuuta 1912 asti kun keisari kuoli ja uusi Taishō-kausi julistettiin alkaneeksi. Vuosi 1912 on siten sekä "Meiji 45" että "Taishō 1". Käytännöstä tuli laki vuonna 1979 aikakausinimilain (jap. 元号法, gengō-hō) myötä. Kuolemansa jälkeen keisarille annetaan hallitusaikakautensa nimi. Nykyistä keisaria ei kutsuta Japanissa aikakausinimellä ja omankin nimen (esimerkiksi Akihito) käyttö on harvinaista, vaan keisariin viitataan yleensä termeillä tennō heika (jap. 天皇陛下, "hänen majesteettinsa keisari") tai kinjō tennō (jap. 今上天皇, "nykyinen keisari").
Stanislav Stolárik

Stanislav Stolárik (s. 27. helmikuuta 1955) on slovakialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 11. kesäkuuta 1978 ja nimitettiin Košicen arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Barican titulaaripiispaksi 26. helmikuuta 2004. Piispaksi vihkiminen suoritettiin 20. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alojz Tkáč, jota avustivat Jozef Tomko ja Henryk Józef Nowacki.
Tapio Junno

Tapio Einari Junno (12. tammikuuta 1940 Piippola – 25. joulukuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Tapio Junno teki yli 20 julkista teosta eri puolille Suomea. Hänet tunnetaan erityisesti miesaiheisista pronssiveistoksistaan. Espoon  Tapiolassa Tapiontorin porrastasanteella on kaksi ja puoli metriä korkea Häikäistynyt.
Junno opiskeli ensin 1961 Taideteollisessa oppilaitoksessa, mutta siirtyi sitten Taideakatemian kouluun, josta valmistui 1965. Junnon teoksia oli ensi kertaa esillä vuonna 1964. Hänen puolisonsa on myös pronssiveistoksia tekevä kuvanveistäjä Pirkko Nukari.

Taiteellinen tuotanto

Tapio Junnon puhuttelevien teosten keskiössä on usein ihmishahmo, usein kirjaimellisestikin kasvoton outoon tilanteeseen joutunut jokamies. Teoksissa on mukana sivullisuuden tematiikkaa ja unenomaisen näyn tuntua. Hahmot ilmentävät niin olemassaolon tuskaa kuin iloakin. Myös pronssin käsittely vahvistaa vastakohtaisuuksia kuten valon ja varjon vuorottelun tuntua, samoin kuin aineettomuuden ja materiaalisuuden dynamiikkaa veistoksissa. Junno rinnastaa usein sileää kiillotettua metallipintaa kontrastiksi karhean patinoidulle pronssille.
Kirkas valo ja häikäistyminen on usein mukana Tapio Junnon veistoksissa. Aihe, josta hän oli nähnyt unia jo lapsena, kiinnosti Junnoa uran alusta asti. Teokset kuvaavat häikäistyksen hetkeä, jolloin aika pysähtyy. Samalla hahmon liike jähmettyy paikoilleen.
Junno suunnitteli vuonna 1970 Tampereen elokuvajuhlia varten Suudelma-patsaan. Suudelma on jaettu vuosittain elokuvajuhlien voittajille. Helsingin seurakuntayhtymän taidetoimikunta tilasi Junnolta 1974 teoksen Helsingin Kulosaaren kirkkoon. Junno muotoili pronssiset kynttilänjalat, joiden viillot symboloivat Kristuksen haavoja. Kynttilänjalat kuuluvat osana Junnon alttarikrusifiksiin. Helsingin Pihlajamäen kirkossa on Junnon alttarireliefi Kristuksen kärsimykset. Hän on suunnitellut myös Kaj Franck -muotoilupalkintoon kuuluvan mitalin.
Annie Jennings

Annie Jennings (12. marraskuuta 1884 - 20. marraskuuta 1999) oli brittiläinen henkilö. Hän kuoli 115 vuoden ja kahdeksan päivän ikäisenä vuonna 1999. Hän työskenteli elämänsä aikana opettajana. Hän ei saanut lapsia. Jennings oli Britannian vanhin henkilö vuodesta 1997 kuolemaansa saakka, jonka jälkeen titteli siirtyi Eva Morrisille. Jennings oli Britannian toiseksi vanhin henkilö. Häntä vanhemmaksi elänyt brittiläinen oli Charlotte Hughes. Jennings oli viimeinen dokumentoitu vuonna 1884 syntynyt henkilö.
Firma (vuoden 2012 televisiosarja)

Näyttelijät

Josh Lucas, Molly Parker, Callum Keith Rennie, Juliette Lewis.
Acipenser

Lajit

Sukuun kuuluu 17 elossa olevaa lajia. 3 suvun lajia (A. carbonarius, A. cruciferus ja A. toliapicus) on luokiteltu hävinneeksi.
Rivnen alue

Väestö

Vuoden 2012 alussa alueen väkiluvuksi arvioitiin 1 154 300. Alue on maaseutuvaltainen: kaupunkilaisia oli vain 552 300 eli 47,8% väestöstä.

Liikenneyhteydet ja vesistöt

Alueen läpi kulkee tärkeä pohjois-eteläsuuntainen liikenneyhteys Ukrainasta Valko-Venäjäälle, ja Ukrainan pohjoisosien poikittaiset liikenneväylät (rauta- ja valtatiet) Kiovasta kohti Puolaa. Alueen keskeisimmät kaupungit sijaitsevat Ukrainan rautateiden päärataverkon varrella. Rivnessä on yksi Ukrainan kansainvälisistä lentokentistä.
Rivnen alue on länsi-itä suunnassa 130 kilometriä leveä ja pohjois-etelä suunnassa 210 kilometriä pitkä. Alueella on 171 yli kymmenen kilometriä pitkää jokea, yli 500 järveä ja 31 tekojärveä. Suurimmat joet ovat Dneprin sivuhaara Pripet (ukr. Прип’ять, Prypjat) ja sen haarauma Styr (Стир). Pisin joki on Horyn (Горинь).
Leslie Caron

Ura

Caronin "keksi" Gene Kelly hänen tanssiessaan balettiryhmässä. Gene Kelly valitsi hänet naispääosaan jo klassikoksi muodostuneeseen elokuvaan Pariisin lumoissa (An American in Paris, 1951). Elokuva sai kuusi Oscaria.
Elokuva teki Lesliestä suositun tähden ja aloitti menestyksekkään elokuvauran. Hän näytteli mm. elokuvissa Lili (1953), Setä Pitkäsääri (Daddy Long Legs, 1955) vastanäyttelijänä Fred Astaire ja peräti 9 Oscaria voittaneessa elokuvassa Gigi (1958) jossa hänen vastanäyttelijöinään olivat Louis Jourdan, Eva Gabor ja Maurice Chevalier. Myöhemmällä urallaan hän on näytellyt mm. elokuvissa Pieni suklaapuoti (2000) vastanäyttelijöinä Juliette Binoche ja Johnny Depp ja Le divorce - Avioero ranskalaisittain (2003) vastanäyttelijöinä Kate Hudson ja Naomi Watts. Hän on ollut kahdesti Oscar-ehdokkana parhaaksi naisnäyttelijäksi, elokuvista Lili (1953) ja Salattu rakkaus (The L-Shaped Room, 1963).

Yksityiselämä

Leslie on ollut kolme kertaa naimisissa ja avioliitot ovat päättyneet eroon. Hänellä on kaksi lasta toisesta avioliitostaan.
Ylermi Runko

Ylermi Yrjö Runko (13. kesäkuuta 1927 Helsinki – 7. lokakuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen liikemies, osuusliike Elannon pitkäaikainen pääjohtaja. Hän vaikutti myös pitkään Helsingin kunnallispolitiikassa.
Runko oli yksinhuoltajaäidin poika Helsingin Kalliosta. Hän valmistui merkonomiksi vuonna 1949 ja jatkoluokan suoritettuaan diplomimerkonomiksi 1950 Suomen Liikemiesten Kauppaopistosta. Hän sai ensimmäisen vakituisen työpaikkansa Elannosta 1950. Hän työskenteli koko työuransa Elannossa ja jäi 1990 eläkkeelle pääjohtajana.
Rungon ensimmäinen toiminimike oli konttorin työnsuunnittelija (1950–1952), josta hän yleni reikäkorttiosaston päälliköksi (1953–1956). Hän toimi konttoripäällikkönä vuosina 1957–1964 ja hallinnollisena johtajana 1965–1967. Tie pääjohtajaksi avautui vuonna 1968, kun pääjohtajaksi alun perin valittu Mauno Koivisto saikin viran Suomen Pankista. Runko koki olevansa Elannon pitkäaikaisen toimitusjohtajan ja suuruuden luojan Väinö Tannerin perinteen vaalija. Hän jopa säilytti työhuoneessaan Tannerin aikaiset huonekalut.
Elannolla oli vankka omaisuus omien kiinteistöjen muodossa, mutta itse liiketoiminnalla meni Rungon kauden loppuaikoina yhä huonommin. Muulla edistysmielisellä osuustoiminnalla meni vielä huonommin, ja Elantoa yritettiin saada 1980-luvun alussa mukaan osuusliikkeiden suurfuusioon. Runkoa yritettiin tämän mukaan taivutella muun muassa lupaamalla hänelle vuorineuvoksen arvo. Elanto jättäytyi pois fuusiosta, koska pelkona oli varallisuuden ajautuminen muiden velkoihin.
Runko yritti viedä Elantoa S-ryhmään, mutta tieto neuvotteluista Helsingin Osuuskaupan pääjohtajan Pentti Pasurin kanssa vuoti ennenaikaisesti julkisuuteen ja yritys raukesi. Myöhemmin eläkkeellä ollessaan Runko sai seurata HOK-Elannon syntyä, joka vastasi pitkälti hänen aikaisempia ajatuksiaan. Tätä ennen hän joutui näkemään myös Elannon ajautumisen yrityssaneeraukseen 1990-luvun alun laman aikana.
Kunnallispolitiikassa Runko toimi vuodesta 1968 Helsingin kaupunkisuunnittelulautakunnan puheenjohtajana 25 vuoden ajan. Hän kannatti reipasta rakentamista ja oli valmis sallimaan Helsinkiin korkeitakin rakennuksia. Lisäksi hän kannatti Helsingin metron rakentamista ja tietulleja. Eläkevuosinaan hän oli näkyvimpiä sosialidemokraatteja Suomen EU-jäsenyyden vastustajajoukossa.
Stadin slangi ry nimesi Rungon Stadin Kundiksi vuonna 1997.
Jesse Stone: Stone Cold

Juoni

Jesse Stone on Los Angelesin entinen murhatutkija, joka jättää vaimonsa ja entisen työnsä taakseen ja aloittaa poliisipäällikön toimen pienessä kalastajakylässä Massachusettsissa. Hän miettii, onko hänen elämällään sisältöä ja juo paljon viskiä, kunnes tapahtuu murha ja raiskaus, jotka hän aikoo selvittää.
Brita Polttila

Brita Aleksandra Elinor Polttila-Turtiainen (vuoteen 1936 Ilván; 27. lokakuuta 1920 Hamina – 10. marraskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, runoilija, kääntäjä, toimittaja ja kriitikko. Vuonna 1986 Polttila sai valtion kirjallisuuspalkinnon teoksestaan Reidar: Muistiinmerkintöjä Reidar Särestöniemen elämästä. Polttila suomensi muun muassa Bertolt Brechtiä, Nazim Hikmetiä ja Federico García Lorcaa.
Kuusi runokokoelmaa julkaissut Polttila piti itseään ennen kaikkea runoilijana. Hänen ensimmäinen kokoelmansa Katson tästä julkaistiin vuonna 1963. Sairastuttuaan 1990-luvun alussa Polttila jätti muun muassa käännöstyöt, mutta hän jatkoi runojen kirjoittamista. Viimeiseksi jäänyt teos Verkkaista liikettä ilmestyi vuonna 2000.
Varhain vasemmistolaisuudesta ja feminismistä kiinnostunut Polttila oli pitkään aktiivisesti mukana kulttuuri- ja muissa järjestöissä, kuten Kiilassa ja Yhdistys 9:ssä. Hän oli myös SKDL:n Vapaa Sana -lehden toimittaja. Hän myös kirjoitti Hertta Kuusisen elämää käsittelevän kirjan Hertta Kuusinen: Ihmisen tie (1975). Puoluekannastaan huolimatta tabuja kumartamaton Polttila suuntasi kritiikkiään myös reaalisosialismia kohtaan.
Polttila oli naimisissa kahdesti. Hänen toinen aviopuolisonsa (vuodesta 1953) oli kirjailija Arvo Turtiainen. Polttilan tytär on toimittaja Eva Polttila (s. 1946). Brita Polttilan isä oli jääkärieversti Väinö Polttila. Brita Polttilan äiti oli Pietarissa vuonna 1895 syntynyt Olga Polttila  (o.s. Jacobs .)  jolla  oli saksalais-puolalais-englantilaistaustaa. Olga  pakeni Suomeen bolševikkihallintoa vuonna 1918 . Olga muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1952  jossa hän työskenteli sairaanhoitajana . Olga palasi Suomeen eläkeläisenä 1960-luvun lopulla
Iptables

Peruskäsitteitä

Pakettien käsittely perustuu sääntöihin (rule), joita voidaan muokata iptables-komennolla. Kussakin säännössä on tietyt ehdot, jotka määrittävät mihin paketteihin kyseistä sääntöä sovelletaan. Ehdot voivat määrittää esimerkiksi, että sääntöä sovelletaan paketteihin, jotka saapuvat tietystä IP-osoitteesta, tai jotka ovat matkalla tiettyyn porttiin. Lisäksi kussakin säännössä määritellään mikä toiminto suoritetaan kun paketti täsmää säännön ehtoihin. Yleensä toiminto on joko hylkääminen (DROP) tai hyväksyminen (ACCEPT).
Säännöt tallennetaan ketjuihin (chain). Kun paketti tulee käsiteltäväksi tiettyyn ketjuun, käydään ketjun sääntöjä järjestyksessä lävitse yksi kerrallaan, kunnes löytyy sääntö joka täsmää pakettiin.
Ketjut tallennetaan tauluihin (table). Oletuksena iptables käsittelee filter-taulua, jolla voidaan toteuttaa tavanomainen palomuuritoiminnallisuus. Muitakin tauluja on olemassa, mutta niiden käsittelyä voidaan pitää edistyneempänä käyttönä.
Säännöillä voidaan esimerkiksi määrittää, että tietystä IP-osoitteesta tai tiettyyn porttiin saapuvat paketit joko estetään tai päästetään läpi. Säännöillä voidaan myös määritellä edistyneempiä toimintoja, esimerkiksi voidaan estää uudet yhteydet tietystä IP-osoitteesta, jos yhteyksiä on jo samasta IP-osoitteesta auki liian monta.

Yksinkertainen palomuuri

Iptablesin oletuksena käsittelemässä filter-taulussa on kolme sisäänrakennettua ketjua, INPUT, FORWARD ja OUTPUT. Kun ulkomaailmasta saapuu palvelimelle paketti, siihen sovelletaan INPUT-ketjussa olevia sääntöjä. Vastaavasti jos palvelimelta lähtee ulospäin paketti, siihen sovelletaan OUTPUT-ketjussa olevia sääntöjä. FORWARD-ketjun sääntöjä sovelletaan siinä tapauksessa, että paketti saapuu palvelimelle ulkoa päin, mutta sen lopullinen kohde on jokin toinen palvelin, eli paketti on vain kauttakulkumatkalla.

Ongelmatilanteita

Joissakin jakeluissa käytössä olevat verkkoyhteyden hallintatyökalut saattavat aiheuttaa ongelmia, jos iptablesia käytetään käsin. Esimerkiksi Ubuntun käyttämä NetworkManager on tällainen.
Jakelun oma palomuuriasetusohjelma (esimerkiksi YaST openSUSEssa tai system-config-firewall Fedorassa) voi olla ristiriidassa käyttäjän oman iptables-skriptin kanssa. Käytännössä kannattaa joko poistaa palomuuriasetusohjelma kokonaan käytöstä tai ainakin huolehtia siitä, että sen tuottama iptables-skripti ajetaan käynnistyksen yhteydessä (init) ennen omaa skriptiä. Sama pätee luonnollisesti myös Firestarterin ja Shorewallin kaltaisiin ulkoisiin palomuuriasetustyökaluihin.
Diprotodon

Piirteet

Ulkonäöltään Diprotodon muistutti sarvetonta sarvikuonoa. Sen jalat kääntyivät vompattien lailla lievästi sisäänpäin. Sen etujaloissa oli voimakkaat kynnet, löydettyjen jalanjälkien perusteella tiedetään että sen jaloissa oli samanlainen karvoitus kuin vompateilla. Diprotodoneihin luokitellaan yleensä kolme lajia, mutta joidenkin tutkijoiden mielestä lajeja on saattanut olla jopa 20. Lajit erosivat toisistaan lähinnä koon perusteella, pienin oli noin puolet suurimman koosta. Diprotodon esiintyi tiettävästi koko Australian alueella lukuun ottamatta Tasmaniaa.

Häviäminen

Diprotodonin häviämisen syystä on esitetty useita teorioita. Sen häviäminen yhdistetään useissa teorioissa ihmisen toimintaan, näissä teorioissa esitetään että ihminen olisi hävittänyt lajin metsästämällä tai muuttamalla sen elinympäristöä esimerkiksi polttamalla metsää.
Vittanki

Vittanki (ruots. Vittangi, pohjoissaameksi Vazáš) on taajama Vittangin piirissä piirissä Kirunan kunnassa. Vittanki on Vittangisuannon kohdalla, jossa Vittanginjoki yhtyy Tornionjokeen. Tie E45 kulkee kylän halki.

Historia

Vittangin kylän perusti vuonna 1674 Henrik Mickelsson Pellon Kyröstä. Paikalle annettiin uusi nimi 1554, kun Olof Joensson Pajari kalasti siellä.
Epidemia

Epidemia on tartuntasairaus, joka esiintyy poikkeuksellisen suurella osalla jonkin tietyn alueen väestöstä. Epidemiaksi kutsutaan myös muualta tullutta kulkutautia tai taudin merkittävää leviämistä.
Epidemia voi levitä esimerkiksi pisaratartuntana tai juomaveden välityksellä. Epideemisesti esiintyviä tauteja ovat esimerkiksi influenssa, kolera, rutto ja tuhkarokko. Epidemia rajoittuu tiettyyn maahan tai maanosaan. Epidemioiksi nimitetään myös joitain sellaisia tapauksia, joissa on kyse vain muutamasta tartunnan saaneesta, kuten esimerkiksi armeijassa leviävä aivokalvontulehdus tai lastentarhassa leviävä vatsatauti. 
Erityisen suurta ihmisjoukkoa tai suurta maantieteellistä aluetta koettelevaa epidemiaa kutsutaan pandemiaksi.
Epidemioita ehkäistään esimerkiksi rokotuksin, käsienpesukampanjoin sekä kampanjoilla sukupuolitautien ehkäisemiseksi.
Myös muita kuin tartuntatauteja, esimerkiksi itsemurhia, sanotaan esiintyvän epidemioina.

Historiaa

Paleoliittisella kivikaudella kulkutaudit olivat melko harvinaisia, sillä ihmisiäkin oli vähän ja harvassa. Väkiluvun kasvaessa kulkutaudit yleistyivät voimakkaasti. Uusi kulkutauti pyyhkäisi aaltona maan yli aina, kun edellisestä epidemiasta oli kulunut riittävän kauan, ja se saattoi viedä lapsista kolmanneksen. Vielä 1900-luvun alun molemmin puolin koleraepidemiat ja 1900-luvun alussa espanjantauti ja "historian suurin tappaja" isorokko herättivät suurta kauhua. 1900-luvun aikana kulkutaudit saatiin hallintaan, ja nykyisin länsimaisen ihmisen riski kuolla kulkutauteihin on pienintä kivikauden jälkeen.
Suomen historiassa tautien aiheuttamat väestökatastrofit ovat liittyneet nälänhätiin, sillä heikkokuntoiset ovat olleet kulkutaudeille helppoa riistaa. Esimerkiksi 1690-luvun suurten kuolonvuosien aikana 30–40 % suomalaisista kuoli, ja 1860-luvun nälkävuosina alle kahden miljoonan väestöstä kuoli yli satatuhatta.
Eurocup Formula Renault 2.0 -kausi 2000

Eurocup Formula Renault 2.0 kausi 2000 oli sarjan kymmenes kausi. Sarjan mestaruuden voitti brasilialainen Felipe Massa. Toiseksi sijoittui hollantilainen Charles Zwolsman ja kolmanneksi italialainen Matteo Grassotto.
Prix Veuve Clicquot

Prix Veuve Clicquot de la Femme d’Affaires on eri puolilla maailmaa vuosittain jaettava palkinto menestyksekkäille liikenaisille.
Vuodesta 1972 jaettu palkinto perustettiin kunnioittamaan Veuve Clicquot -samppanjayrityksen johtajan, leskeksi jääneen Madame Clicquot Ponsardinin muistoa.
Palkintoa jaetaan nykyisin 27 maailman maassa. Vuosittain eri maiden voittajat saavat kutsun Ranskan Reimsissä pidettävään kansainväliseen liikenaisten seminaariin The International Business Woman Forum.

Veuve Clicquot -palkinto Suomessa

Suomessa palkintoa on jaettu vuodesta 2004. Palkittujen joukkoon kuuluvat Skannon toimitusjohtaja Barbara Roos (2003), Levin matkailuyrittäjä Päivikki Palosaari (2004), Vallila Interiorin johtaja Anne Berner (2006), Lappset Groupin hallituksen puheenjohtaja Johanna Ikäheimo (2007), Stala Oy:n toimitusjohtaja Tuija Rajamäki (2008), Dextran toimitusjohtaja Leena Niemistö (2009), Andiatan Tarja Rantanen (2011) ja Marketing Clinicin Catharina Stackelberg (2013).
Thali

Thali on intialainen monta ruokalajia sisältävä ateria. Aterian sisältö vaihtelee alueittain. Thali voi sisältää riisin lisäksi esimerkiksi lampaanlihaa tai broileria hedelmien ja pähkinöiden kera, kalaa, currya tai vihannesruokia, jogurttia, salaattia.
Harri Moora

Harri Moora, aiemmin Harry Mora (2. maaliskuuta 1900 Ehaveren kylä, Kuremaa – 2. toukokuuta 1968 Tallinna) oli virolainen arkeologi.
Moora oli Tarton yliopiston professori 1938–1941, opetusministerin avustaja 1940, ja työskenteli vuodesta 1944 Neuvosto-Viron tiedeakatemian historian instituutissa tutkijana tutkimusalanaan Baltian esihistoria.