google/wiki40b huggingface dataset:
Gumbinnenin taistelu

Tausta

Ensimmäisen maailmansodan alussa Saksan joukot olivat lukumääräisesti selvästi alakynnessä itärintamalla. Saksan itäistä armeijaa johtaneen Maximilian von Prittwitzin suunnitelmana oli vetäytyä rajalta 160 kilometriä länteen ja johdattaa venäläisjoukot näin syvälle Itä-Preussiin. Tällöin maastontuntemus olisi saksalaisten puolella, eivätkä venäläiset voisi huoltaa joukkojaan rautateitä pitkin, sillä Venäjällä käytettiin eri raideleveyttä. Tähän vetäytymiseen oltiin jo ryhtymässä kun saksalaisten tiedustelu sai tietää venäläisiä johtaneen Paul von Rennenkampfin käskystä pysäyttää joukkonsa Gumbinnenin kaupungin eteläpuolelle lepoa ja huoltoa varten. Tällöin von Prittwitzin alainen ja yhtä armeijakunta johtanut Hermann von François ilmoitti von Prittwitzille aikovansa hyökätä venäläisjoukkoja vastaan. Von Prittwitz hyväksyi tämän suunnitelman.

Taistelu

Von Prittwitzin tarkoituksena oli vahvistaa von Françoisin hyökkäystä kahdella muulla armeijakunnalla, mutta malttamaton von François ei odottanut vahvistuksia vaan hyökkäsi venäläisten suurempaa joukkoa vastaan aamuneljältä 20. elokuuta. Saksalaiset näyttivät aluksi menestyksekkäiltä saavuttamansa yllätyksen ansiosta. Venäläiset työnnettiin taaksepäin ja luullen saavuttaneensa suuren voiton von François yllytti muita armeijakuntia yhtymään taisteluun. Kaksi muuta armeijakuntaa saapuivatkin paikalle samana päivänä. Todellisuudessa von François oli kuitenkin vain lyönyt venäläisten heikon etuosaston ja saksalaiset kohtasivat edetessään venäläisten ensimmäisen armeijan pääosan. Saksalaisten armeijakunnat joutuivat nyt taistelemaan toisistaan erillään paljon suurempaa vihollista vastaan. Yksi armeijakunnista lähtikin päivän päättyessä vetäytymään kahden muun seuratessa hieman myöhemmin.

Seuraukset

Saksalaisten tappiot olivat raskaat ja venäläiset ottivat muun muassa 6 000 sotavankia. Tappion jälkeen von Prittwitz pelkäsi venäläisten seuraavan ja hajaantuneiden joukkojensa joutuvan saarretuiksi. Tästä syystä hän suunnitteli ennen hyökkäystä suunniteltua vetäytymistä vieläkin suurempaa vetäytymistä Veikselin taakse, joka olisi tarkoittanut käytännössä koko Itä-Preussin jättämistä venäläisten armoille. Saksan yleisesikuntapäällikkö von Moltke raivostui ja määräsi pysäyttämään vetäytymisen sekä otti von Prittwitzin ja tämän esikunnan pois armeijan johdosta. Armeijan johtoon nousi Paul von Hindenburg, jonka johdolla saksalaiset voittivat venäläiset myöhemmin käydyssä Tannenbergin taistelussa.
Onésimo Sánchez

Ura

Onésimo edusti pelaajaurallaan muun muassa kahdesti Real Valladolidia vuosina 1986–1988 ja 1990–1993. Välivuodet hän pelasi Cádizissa ja Barcelonassa. Hän päätti pelaajauransa 33-vuotiaana ja viimeiseksi seuraksi jäi Palencia.
Valmentajauransa hän aloitti vuonna 2006, kun hän siirtyi Real Valladolidin reservijoukkueen peräsimeen. Vuonna 2008 Onésimo otti päävalmentajan vastuun Huescassa. Huesca nousi kauden päätteeksi sarjasporrasta ylemmäksi Segunda Divisióniin. 1. helmikuuta 2010 Onésimo siirtyi Real Valladolidin päävalmentajaksi korvaten tehtävässä erotetun José Luis Mendilibarin. Onésimo ei ehtinyt valmentaa Valladolidia kuin hieman yli kaksi kuukautta, kun Primera Divisionin toiseksi viimeisenä ollut joukkue antoi Onésimolle potkut huhtikuun alussa.
Heinäkuussa 2015 Onésimosta tuli Segunda B:ssä pelaavan CD Toledon päävalmentaja.
Davis Drewiske

Ura

1. huhtikuuta 2008 Drewiske teki varaamattomana pelaajana tulokassopimuksen Los Angeles Kingsin kanssa. Kauden 2007–2008 loppuun asti hän pelasi Kingsin AHL-yhteistyöseura Manchester Monarchsissa. Myös seuraavan ja ensimmäisen kokonaisen ammattilaiskautensa 2008–2009 Drewiske aloitti Monarchsissa, josta Kings kutsui hänet ensimmäisen kerran NHL:ään 2. helmikuuta 2009. NHL-debyyttinsä Drewiske teki päivää myöhemmin 3. helmikuuta 1–0 -voitossa Ottawa Senatorsia vastaan. Ensimmäisen maalinsa hän teki tyhjään maaliin 6–4 -voitossa San Jose Sharksista 6. lokakuuta 2009. 
NHL:n lyhyellä työsulkukaudella 2012–2013 Drewiske kaupattiin Kingsistä Montreal Canadiensiin, joka antoi tilalle viidennen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuuteen 2013.
13. kesäkuuta 2013 Drewiske teki Montrealin kanssa kahden vuoden jatkosopimuksen.
World of Warcraft: Cataclysm

Pelaaminen

Pelaajien tasokatto nousee 80:stä 85:een. Azerothin kaksi mannerta Itäiset kuningaskunnat ja Kalimdor käyvät läpi suuret muutokset, Cataclysm aukaisee uudet alueet käyttöön: Hyjal-vuori (engl. Mount Hyjal), vedenalainen maailma Vashj'ir, Deepholm, Uldum ja Twilight Highlands.
Uusia instansseja, joista osa sijoittuu täysin uudelle alueelle, Elemental Planeen (suom. Elementaalitaso), maailmaan, jonne titaanit kauan sitten vangitsivat elementaalit. Vanhat instanssit, kuten Shadowfang Keep ja Deadmines saavat uudet HC-versiot tason 85 pelaajille. Kaksi uutta taistelukenttää: Twin Peaks ja Taistelu Gilneasista (engl. Battle for Gilneas). Uusi PvP-alue on tason 85 pelaajille: Tol Baradin vankilasaari.
Uutta toissijaista ammattia, arkeologiaa, voidaan hyödyntää mm. aarteiden etsinnässä. Pelaajat voivat käyttää lentäviä ratsujaan Kalimdorissa ja Itäisissä kuningaskunnissa.
Kiltakehitys ja kiltasaavutukset ovat uusia. Uusia raideja kuten Blackwing Descent, The Bastion of Twilight, Throne of the Four Winds, Firelands (päivitys 4.2) ja Dragon Soul (päivitys 4.3). Aikojen luolan (engl. Caverns of Time) kautta pääsee nyt myös Muinaisten sotaan (engl. War of the Ancients).
Uusi Reforging-kyky, jolla pelaaja kykenee muuttamaan varusteiden arvoja kuten Enchanting-ammatilla.
Grafiikan tasoa on nostettu, vesi muutettu aidomman näköiseksi ja sekä Auringon että muiden valon lähteiden heijastusefektiä lisätään.

Uudet rodut

Kuten World of Warcraftin ensimmäinen lisäosa The Burning Crusade, Cataclysm tuo peliin kaksi uutta pelattavaa rotua. Yhden Liittoumalle: worgenit legendaarisesta Gilneasin kuningaskunnasta ja yhden Laumalle: hiidet Kezanin saarelta.

Uudet yhdistelmät

Cataclysm tuo peliin uudet mahdolliset hahmoluokkayhdistelmät vanhoille roduille.

Tarina

Tarina sijoittuu aikaan kolme vuotta toisen lisäosan, Wrath of the Lich Kingin, jälkeen. Lich-kuningas on kuollut ja voitokkaat sankarit palaavat kotiin mutta juhlan sijasta heitä odottaa raamatuksellinen hävitys, mantereet ovat repeilleet ja osa rannikkoalueista on vajonnut meren syliin. Tuttu Azeroth ei ole enää entisellään. Warcraft II:sta tuttu Deathwing on odottanut kauan ja on nyt palaamassa Azerothin pinnalle syvältä maan alapuolelta. Hänen paluunsa aiheuttaa maankuoren mullistumia josta seuraa monien alueiden ulkonäön muuttuminen pysyvästi.

Vanha maailma

Luonnonkatastrofit ovat tuhonneet alueita itsessään ja Liittouman ja Lauman vanhat kaunat palautuvat muistiin. (kiitos Lauman uuden johtajan Garrosh Hellscreamin) Alkaa uusi taistelu maan herruudesta mm. Ashenvale siirtyy lähes kokonaan Lauman omistukseen ja Barrenssista voi löytää Liittouman leirejä. Useat alueet ovat kokeneet kovia, mutta jossain on rehevöitynyt.
Józef Wróbel

Józef Wróbel SCJ (s. 18. lokakuuta 1952 Bestwina, Puola) toimi katolisen kirkon Helsingin hiippakunnan piispana vuosina 2001–2008. 
Wróbel vihittiin piispaksi Helsingin Johanneksenkirkossa 27. tammikuuta 2001. Hänet vihki virkaansa kardinaali Edward Idris Cassidy, joka toimi tuolloin Vatikaanin Paavillisen kristittyjen ykseyden edistämisen neuvoston puheenjohtajana.
Józef Wróbel on lähtöisin maanviljelijäperheestä Etelä-Puolasta. Hänet on vihitty papiksi vuonna 1980. Wróbel on väitellyt bioetiikasta moraaliteologian tohtoriksi Roomassa vuonna 1985. Hän kuuluu Jeesuksen pyhän sydämen pappien veljeskuntaan, johon noin puolet Suomessa toimivista katolisista papeista kuuluu. Hän toimi piispan työnsä ohella puolalaisessa Lublinin katolisessa yliopistossa moraaliteologian professorina.
Paavi Benedictus XVI siirsi Wróbelin tämän omasta pyynnöstä kesäkuussa 2008 Lublinin arkkihiippakunnan neljänneksi apulaispiispaksi. Piispa Wróbel ei missään vaiheessa kunnolla kotiutunut Suomeen, koska oli toisaalta tottunut toisenlaiseen hallintokulttuuriin ja toisaalta itse edusti toisenlaista hallintokulttuuria kuin edeltäjänsä Paul Verschuren. Tämä osaltaan aiheutti jännitteitä piispan ja seurakunnan välille. Myöskään Wróbelin kielitaito tai sen puute ei edesauttanut sopeutumista. Wróbel kyllä osasi sujuvasti saksaa, ranskaa ja italiaa, mutta perin huonosti englantia eikä lainkaan suomea tai ruotsia.
16. kesäkuuta 2009 paavi nimitti hänen seuraajakseen suomalaisen Teemu Sipon. Teemu Sippo on ensimmäinen suomalainen katolinen piispa sitten Arvid Kurjen.
Tokionlahti

Tokionlahti on vesialue Japanissa, Kantōn alueen eteläosassa. Se on suojaisa, etelään aukeava lahti joka jää kahden niemimaan, Bosonniemen ja Miuranniemen väliin. Lahden pinta-ala on sen etelärajan määritelmästä riippuen noin 900-1300 neliökilometriä. Tokion kaupunki on levittäytynyt lahdelle täyttömaan päälle, ja alueella on Rainbow Bridgen lisäksi useita muita siltoja ja tunneleita. Lahdella on useita keinotekoisia saaria, joita rakennettiin 1600-luvulta alkaen merilinnoituksia varten. Saaria on muutettu ostoskeskuksiksi ja matkailunähtävyyksiksi.
Timo Serenius

Timo Serenius (s. 1955) on suomalainen jääpalloilija. Hänet valittiin Suomen vuoden jääpalloilijaksi vuonna 1982 ja ensimmäisten joukossa Jääpallon Kunniagalleriaan vuonna 2012.
Serenius edusti seurajoukkueurallaan Lappeenrannan Palloa, Veiterää ja ruotsalaista Vetlandaa. Hän saavutti Suomen-mestaruuden Veiterässä vuonna 1980 ja Ruotsin-mestaruuden Vetlandassa vuonna 1986.
Serenius pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1976–1989 110 A-maaottelua, joissa hän teki 45 maalia. Hänet valittiin parhaaksi keskikenttäpelaajaksi vuoden 1987 MM-kilpailuissa, joissa Suomi sijoittui hopealle.
Sereniuksen isä Matti ja isoisä Yrjö olivat myös jääpalloilijoita.
Adlerbeth

Adlerberth oli Ruotsin ritarihuoneeseen kuulunut aatelissuku numero 1732. Suvun juuret olivat Jönköpingin läänissä. Maisteri Petruksen poika Samuel Beth kohosi kapteeniksi vuonna 1717 ja hänet aateloitiin yhdessä nuoremman veljensä Gudmundin kanssa vuonna 1720 
Gudmundin pojanpoika Gudmund Göran (1751-1818) korotettiin parooniksi ja hän perusti vapaaherrallisen suvun nro 329, joka kuitenkin sammui hänen poikansa, muinaistutkija Jakob Adlerbethin myötä. Hän oli tunnettu kirjailija ja akateemikko, joka käänsi ruotsiksi Horatiuksen ja Vergiliuksen tekstejä.
Kouvolan museokortteli

Kouvolan museokortteli on matkailukohde Kouvolan kaupungin Kaunisnurmen kaupunginosassa. Alueella sijaitsee 1900-luvun alussa rakennettuja puutaloja, jotka aikanaan asuttivat rautatieläisiä perheineen. Nykyisin alueen taloissa toimii erilaisten käsityöläisten ja taiteilijoiden pajoja, sekä pieniä puoteja ja museo.

Kouvolan miljöö- ja radiomuseo

Puotien ja pajojen lisäksi museokorttelissa on myös Kouvolan miljöö- ja radiomuseo, jossa pääsee tutustumaan 1920-1960- lukujen miljööseen, sekä lukuisiin radiolaitteisiin, joita tuolloin käytettiin kodeissa. Lisäksi Kouvolan miljöö- ja radiomuseolla on sotilasradiomuseo, jossa on esillä talvi- ja jatkosodassa, sekä sotien jälkeen käytössä olleita radiolaitteita.
Sápmelaš

Sápmelaš, alun perin Sabmelaš, oli pohjoissaameksi ilmestynyt aikakauslehti, jota julkaistiin Suomessa vuodesta 1934 vuoteen 2001. 
Lehden perusti 1934 Lapin sivistysseura, ja se sai tukea Suomen valtiolta vuoteen 1995, jonka jälkeen sitä rahoitti Suomen saamelaiskäräjät. Vuonna 2001 lehti jouduttiin lakkauttamaan rahoituksen puutteen vuoksi.
Lehden ensimmäisiä päätoimittajia olivat Paavo Ravila (1934–1943) ja Erkki Itkonen (1934–1950), jotka molemmat olivat Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisten kielten professoreita. Jouni Kitti oli päätoimittajana 1981–1998.
Amfilokhos (Alkmaionin poika)

Amfilokhos (muinaiskreikaksi Αμφίλοχος) oli kreikkalaisessa mytologiassa Alkmaionin ja Manton poika.
Apollodoros viittaa Euripideen näytelmään lähteenä, jossa sen jälkeen, kun Alkmaion oli murhannut äitinsä Erifylen, erinykset tekivät tämän rangaistukseksi teostaan hulluksi. Tämän mielenvikaisuuden aikana Alkmaionin sai kaksi lasta Manton, Teiresiaan tyttären, kanssa: Amfilokhoksen ja Teisifonen. Alkmaion toi lapset mukanaan Korinttiin, ja jätti heidät kuningas Kreonin huomaan kasvatettavaksi. Heidän vartuttuaan Kreonin puoliso oli kuitenkin myynyt Teisifonen orjaksi pelätessään tämän tavattoman kauneutensa avulla syrjäyttävän hänet itsensä kuninkaan puolisona. Almaion kuitenkin sattumalta osti hänet tunnistamatta tytärtään ennen kuin palasi takaisin Korinttiin hakemaan lapsiaan, jolloin hän löysi myös poikansa. Tämän jälkeen Amfilokhos asutti Amfilokhokhiaan Argosin, aitolialaisen kaupungin, Apollonin käskyn mukaisesti.
Amfilokhos, Amfilokhoksen kaupungin perustaja, mainitaan kuitenkin useimmissa lähteissä Amfiaraoksen pojaksi, ja siten Alkmaionin veljeksi eikä suinkaan pojaksi.
NRP Douro (1913)

Palvelus

Alus poistettiin laivastoluettelosta vuonna 1931.
Formula 1 -kausi 2010

Talvitestaus

Kautta edeltävä talvitestaus alkoi 1. joulukuuta nuorten kuljettajien testauksella. Testeissä käytettiin kauden 2009 autoja. Rahan säästämiseksi uusien autojen testaus on laskettu minimiin. Ennen kautta ajetaankin vain muutama yhteistesti, ja uusien sääntöjen mukaiset autot tuodaan radalle vasta helmikuussa 2010.
Aiempien suunnitelmien mukaan rengasvalmistaja Bridgestone olisi tuonut jo joulukuun testeihin kaudella 2010 käyttöönotettavat kapeammat eturenkaat. Kuitenkin vain harvat tallit olivat tuoneet uusien sääntöjen mukaisen kapeamman etusiiven, joten uusien renkaiden testaaminen siirrettiin vuoden 2010 puolelle.
Helmikuun alussa uusien autojen testaus aloitettiin yhteistestillä Valenciassa, jossa mukana olivat Ferrari, McLaren, Mercedes, Williams, Renault sekä Toro Rosso. Ferrari oli nopein kaikkina kolmena päivänä.
Seuraavalla viikolla testaus jatkui Jerezissä, jossa testauksen aloittivat Force India, Red Bull sekä Virgin. Jerezissä satoi ensimmäisenä ja kolmantena testipäivänä, mikä häiritsi tallien testausohjelmaa. Toisella Jerezin testiviikolla mukaan tuli Lotus. Myös tällä viikolla sade häiritsi testausta paljon.
Talvitestaus päättyi Barcelonaan helmikuun viimeisinä päivinä. Kaikki muut hyväksytyt tallit paitsi Hispania pääsivät testaamaan autojaan.
Jan Klenberg

Ura

Sukutausta vaikutti Jan Klenbergin uranvalintaan: hänen molemmat isoisänsä olivat merikapteeneita. Klenberg valmistui merivoimien upseeriksi Merisotakoulusta vuonna 1951 ja suoritti yleisesikuntaupseerikurssin vuonna 1961. Uransa alussa hän toimi 1. lippueen nuorempana upseerina 1951–1955. Vuosina 1956–1959 hän palveli  viirikön päällikkönä merivoimissa ja moottoritykkivenelaivueen komentajana 1961–1962. Merisotakoulussa ja Sotakorkeakoulussa hän opetti 1963–1964. Puolustusneuvoston yleissihteerin apulaisena hän toimi 1965–1971. Puolustusvoimien virkojen lisäksi hän toimi sotilasurallaan tutkijana Harvardin yliopistossa vuosina 1966–1967. Silloisessa Laivastolippueessa (nyk. Rannikkolaivasto) hän toimi  vartiolaivueen komentajana 1971–1972. 
Sotakorkeakoulun maanpuolustuskursseja Klenberg johti 1973–1977. Pääesikunnan komento-osaston päällikkönä hän toimi 1977–1978 sekä komentopäällikkönä 1978–1979. Merivoimien puolustushaarakomentajuutta 1980–1983 seurasi vaihe pääesikunnan päällikkönä 1983–1989, minkä jälkeen hän toimi puolustusvoimien komentajana 1990–1994.

Tunnustukset

4. heinäkuuta 2007 tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi Klenbergille Vapaudenristin ritarikunnan suurristin, joka on toiseksi korkein kunniamerkki presidenteille annettavan Suomen Valkoisen ruusun suurristin ketjuineen jälkeen.

Muuta

Vuonna 2006 Klenberg totesi Ruotuväki-lehden haastattelussa, että Suomen tulisi harkita vakavasti liittymistä sotilasliitto Natoon. Syksyllä 2016 hän arvioi, että idän ja lännen suhteiden huonontumisen ja Yhdysvaltain presidentinvaalien arvaamattomuuden takia asiassa on syytä odottaa ja samalla vahvistaa omaa puolustusta; Natoon olisi hänen mukaansa ollut edullisinta liittyä heti kylmän sodan päätyttyä.
Suzanne Flon

Suzanne Flon (28. tammikuuta 1918 – 15. kesäkuuta 2005) oli ranskalainen näyttelijä. Hän sai parhaan naissivuosan César-palkinnot vuosina 1984 ja 1990.
Flon esiintyi muiden muassa elokuvissa Punainen mylly (1952), Juna (1964) ja Varjojen vanki (1976).
Varhaisella urallaan Flon työskenteli Édith Piafin sihteerinä. Hän kuoli vatsasairauteen Pariisissa 87-vuotiaana.
Kettukankaan jätinkirkko

Sijainti

Kettukangas sijaitsee Raahen kirkosta noin 14 kilometriä kaakkoon Jylhänharjun etelärinteellä yhdystien 18565 eteläpuolella. Jylhänharju kohoaa yli 75 metriä merenpinnan yläpuolelle, mutta Kettukangas työntyy siitä lounaaseen matalampana ja loppuu savipellolle Haapajoen pohjoispuolella. Yhdystien yhteydessä sijaitsee sorakuoppa, jonka lounaispuolelle asuinpaikka ja jätinkirkko jäävät.

Jätinkirkko

Jätinkirkko sijaitsee Kettukankaan eteläpäässä lähellä mäen lakikohtaa, ja se sijaitsee mäkeen kaivetun sorakuopan reunalla. Jätinkirkon toisesta reunasta on tuhoutunut hiekanotossa noin 40 prosenttia, mutta siitä on vielä tunnistettava osa jäljellä. Luoteis-, länsi- ja lounaisosan kivivallista tunnistaa helposti kolme kulmausta ja jätinkirkon muodoksi hahmottuu pyöreäkulmainen ja lähes suorakulmainen nelikulmio. Sen pituus on 30 metriä ja leveys 20 metriä. Jätinkirkon pituusakseli osoittaa pohjoisesta katsottuna 49 astetta myötäpäivään. Säilyneet kivivallit ovat 3–4 metriä leveät, mutta vain noin 30 senttimetriä korkeat. Vallissa on lounaissivun eteläkulmassa yksi portiksi kutsuttu matalampi kohta, joka on noin neljä metriä leveä. Jätinkirkon keskikohdasta katsottuna portin aukeamissuunta on tarkalleen 194 asteen kulmassa pohjoisesta eli melkein etelään päin. Muita portteja ei ole säilynyt. Jätinkirkon länsikulmassa sijaitsee kivivallissa kiinni oleva kiviröykkiö, ja jätinkirkon lounaissivussa sijaitsee toinen suurempi kiviröykkiö. Lähimmät asumuspainanteet sijaitsevat jätinkirkosta parikymmentä metriä etelään. Kivivallin sisäosa on melko tasainen, ja se on ilmeisesti raivattu puhtaaksi irtokivistä. Sieltä on löydetty kvartsi-iskoksia ja palaneen luun kappale.

Tutkimuksia

Alue löydettiin vuonna 1975, ja sen tarkastivat vuonna 1976 kahdesti Paula Purhonen ja Pentti Koivunen. Myöhemmin vuonna 1991 Koivunen, Eero Jarva ja Jari Okkonen kartoittivat alueen laajuuden ja sen muinaisjäännökset. Aulis Forss suoritti kaivaukset vuosina 1996 ja 1999, mutta kaivaukset eivät koskeneet jätinkirkkoa. Kaisa Lehtonen ja Pentti Risla tarkastivat asuinalueen vuonna 2010. Jätinkirkkoa ei ole tutkittu ollenkaan.

Hoitaminen ja opastus

Alueelle on tehty maisemallinen harvennushakkuu, joka helpottaa alueen hahmottamista. Jätinkirkkoa reunustava sorakuoppa on siistitty ja alueelle on rakennettu muinaispolku. Paikalle opastaa yhdystien varteen pystytetty tienviitta.
Aracruz

Aracruz oli brasilialainen yritys, joka tuotti sellua ja paperia. Aracruz perustettiin 1972 São Paulossa. Liikevaihto oli vuonna 2007 1,9 mrd. $. Vuonna 2009 yritys fuusioitui VCP :n kanssa ja uuden yrityksen nimeksi tuli Fibria.
Veracel on Stora Enson ja Aracruzin yhdessä perustama tehdas Brasiliassa. Tehdas käynnistyi vuonna 2005. Tehdas tuottaa 900 000 tn sellua vuodessa. Valmistuessaan se oli maailman suurin eukalyptussellua valmistava tehdas.
Liisa Rautiainen

Kirsti Anna Eliisabet (Liisa) Rautiainen (15. syyskuuta 1919 Kemi – 24. elokuuta 2018 Keminmaa) oli suomalainen kuvataiteilija ja kuvataideopettaja, joka tunnetaan lyijykynätöistään sekä suurikokoisista maalauksistaan.
Rautiainen aloitti opintonsa Taideteollisessa oppilaitoksessa Helsingissä vuonna 1949 ja valmistui 1952. Häntä on luonnehdittu Lapin taiteen ”Grand Old Ladyksi” Eva-Johanna Mäkisen väitöstutkimuksen mukaan. Rautiaiselle myönnettiin Lapin yliopiston kunniatohtorin arvo vuonna 1992. 
Tita Jänkälä on ohjannut Rautiaisesta kertovan 26 minuuttia pitkän dokumenttielokuvan Toinen ovi, joka valmistui vuonna 2010.
Haapana

Koko ja ulkonäkö

Haapana on 42–52 cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 73–87 cm. Haapana painaa 600–850 grammaa. Haapana on keskikokoinen ja lyhytkaulainen. Sillä on pyöreä ja suhteellisen suuri pää, korkea otsa, pieni nokka, kapea kaula ja terävät siivet ja pyrstö. Haapanalla on kaikissa puvuissa valkoinen vatsa ja epäselvärajaisen likaisenharmaat kainalot ja siiven alapeitinhöyhenet. Nokka on pieni ja vaaleansiniharmaa, ja siinä on tumma kärki.
Juhlapukuisella koiraalla on punaruskea pää ja kaula ja kellanbeige päälaen etuosa. Rinta on punertava, kupeet ja selkä harmaat sekä peräpää mustavalkoinen. Siiven yläpuolella on suuri valkoinen laikku ja vihreä siipipeili. Naaraan värityksessä on pientä vaihtelua, mutta punaruskea tai harmahtava ovat kaksi päävärityyppiä. Naaras on epäselvästi täplikäs, mutta jotkut yksilöt ovat hyvin yksivärisiä. Siipipeili on tumma ja sisimmät kyynärsulat ovat usein vaaleareunaiset. Sulkasatoinen koiras muistuttaa naarasta, mutta sen puku on voimakkaamman punaruskea ja sen valkoinen siipilaikku säilyy.
Vanhin suomalainen rengastettu haapana on ollut 9 vuotta 11 kuukautta ja 28 päivää vanha. Euroopan vanhin oli brittiläinen 34 vuotta ja 8 kuukautta vanha sorsa.

Levinneisyys

Haapana suorittaa pesimisen Siperiassa, Skandinaviassa, Pohjois-Englannissa tai Islannissa. Suomessa haapanaa tavataan koko maassa aina pohjoisinta Lappia myöten. Etelässä kanta on harvalukuista, pohjoisessa runsaampaa.
Talven haapana viettää yleensä Keski-Euroopassa, Etelä-Euroopassa tai Pohjois-Afrikassa. Suomeen talveksi jääneet haapanat viettävät talviajan Etelä-Suomen rannikolla. Maailman haapanapopulaatioksi arvioidaan 2,8–3,3 miljoonaa yksilöä ja IUCN luokittelee lajin elinvoimaiseksi. Kanta on kuitenkin laskussa. Suomessa arvioitiin 1990-luvun lopulla pesivän noin 70 000 haapanaparia, mutta kanta on taantunut 1990-luvulta lähtien.

Elinympäristö

Haapana pesii hyvin monenlaisissa vesistöissä sekä sisämaassa että saaristossa. Karuimmissa järvissä ja lammissa se ei kuitenkaan viihdy hyvin, sillä se vaatii kasvillisuutta ruokailuun. Syksyllä haapanat ruokailevat rehevillä lahdilla ja lintujärvinä suurina parvina. Keväisin haapanat ruokailevat tulvaniityillä ja jopa taajamien nurmikoilla.

Lisääntyminen

Haapana rakentaa pesänsä ruoikon laitaan tai metsän reunaan, aluskasvillisuuden suojaan. Jotkut parit ovat alkaneet pesiä kaupunkien puistoissa ja pihoilla. Naaras munii huhti-kesäkuussa 7–9 munaa, joita se hautoo n. 24 vuorokautta. Naaras huolehtii poikasistaan noin kuusi viikkoa, jolloin poikasista tulee lentokykyisiä. Useiden muiden sorsalintujen tapaan myös haapanan poikaset ovat pesäpakoisia, eli ne etsivät ravintonsa ja varhaisessa vaiheessa itse, mutta pysyttelevät silti tiiviinä poikueena naaraan seurassa.
Talvehtimaan jääneet haapanat voivat risteytyä sinisorsien kanssa.

Ravinto

Haapana on puolisukeltaja. Haapanan ravinto koostuu lähes yksinomaan kasvinosista, mutta se saattaa ajoittain syödä myös vesihyönteisiä. Suomessa rehevillä vesillä tehdyn tutkimuksen mukaan sen suosimia kasvilajeja ja kasvinosia olivat pikkulimaska, vesirutto, kilpukan talvehtimissilmut ja vesikasvien siemenet.