Oder–Neisse-linja

Oder–Neisse-linja (puol. Granica na Odrze i Nysie Łużyckiej, saks. Oder-Neiße-Grenze) on toisen maailmansodan jälkeen vedetty Saksan ja Puolan raja. Rajalinja alkaa Tšekin rajalta ja kulkee pitkin Neisse-jokea, kunnes joki yhtyy pääjokeensa Oderiin. Itämeren läheisyydessä raja kuitenkin erkanee Oderista siten, että Szczecin kuuluu Puolaan, vaikka se sijaitsee Oderin länsipuolella. Raja kulkee edelleen Oderinhaffin poikki ja jakaa Usedomin saaren kahtia.
Ennen toista maailmansotaa Saksan ja Puolan raja oli kauttaaltaan kulkenut huomattavasti idempänä, mutta uuden rajan itäpuoliset alueet liitettiin tuolloin Puolaan lukuun ottamatta Itä-Preussin pohjoisosaa, joka liitettiin Kaliningradin alueena Neuvostoliittoon. Puolaan ja Neuvostoliittoon liitetyiltä alueilta karkotettiin saksalaisväestö.
Oder–Neisse-linja oli Saksan demokraattisen tasavallan ja Puolan rajana vuosina 1949–1990. Saksan liittotasavalta tunnusti rajan vuonna 1970 Puolan ja Neuvostoliiton kanssa tekemällään sopimuksella, vaikka se tunnusti Saksan demokraattisen tasavallan käytännössä vasta vuonna 1972 (ei koskaan virallisesti). Kun Saksat yhdistyivät vuonna 1990, Oder–Neisse-linjasta tuli yhdistyneen Saksan ja Puolan välinen raja.

Saksan ja Puolan historiallinen raja

Oder-Neisse-linja vastaa suurin piirtein Puolan keskiaikaista länsirajaa Piast-suvun hallitessa. Tähän sukuun kuuluneen Bolesław I Urhean aikana (992–1025) Puolan alueisiin liitettiin muun muassa Pommeri ja Sleesia, ja maan länsiraja kulki osittain Oderia pitkin. Keskiajan lopulla Puola kuitenkin menetti nämä läntiset alueensa Pyhälle saksalais-roomalaiselle keisarikunnalle ja siihen kuuluville ruhtinaskunnille, erityisesti Brandenburgin vaaliruhtinaskunnalle, ja nämä alueet saksalaistuivat asutukseltaankin. Paljon myöhemmin, 1700-luvun lopulla, Puola menetti itsenäisyytensä, kun Preussi, Itävalta ja Venäjä jakoivat sen alueet keskenään.

Maailmansotien välinen aika

Kun Puola ensimmäisen maailmansodan jälkeen jälleen itsenäistyi, siihen tuli kuulumaan Saksan, Itävalta-Unkarin ja Venäjän siihen saakka hallitsemia alueita. Saksan ja Puolan raja vahvistettiin Versailles’n rauhansopimuksessa vuonna 1919. Se vastasi suunnilleen Puolan länsirajaa sellaisena kuin se oli ollut ennen Puolan ensimmäistä jakoa 1772 ja samalla suunnilleen saksan ja puolan välistä kielirajaa. Puolan käytävä ja Danzigin vapaavaltio erottivat Itä-Preussin muusta Saksasta.
Kysymys siitä, missä Puolan rajojen pitäisi kulkea, herätti kuitenkin jo alusta lähtien kiistoja. Jo maailmansotien välisenä aikana Puolassa esiintyi mielipiteitä, että maahan olisi liitettävä ne silloisen Saksan itäiset alueet, jotka keskiajalla Piast-suvun hallitessa olivat kuuluneet Puolalle. Tällaisten niin sanottujen "läntisten ajatusten" (puol. myśl zachodnia), ja niiden ehkä tunnetuin kannattaja oli Zygmunt Wojciechowiski, jonka mukaan Puolaan olisi pitänyt liittää Sleesia, Pommeri, Länsi-Preussi ja Suur-Puola.

Kaavailut rajasta toisen maailmansodan aikana

Toisen maailmansodan alkuvaiheessa syyskuussa 1939 Saksa ja Neuvostoliitto miehittivät Puolan ja jakoivat maan keskenään. Vuonna 1941 Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon maa joutui kokonaisuudessaan Saksan miehittämäksi.

Puolan ja Neuvostoliiton vaatimukset

Alustavan sopimuksen mukaan Saksalle oli määrä jättää Stettin, mutta Puolaan olisi liitetty koko Itä-Preussi, Königsberg eli nykyinen Kaliningrad mukaan luettuna. Tätä Puolan hallitus oli vaatinutkin jo syyskuussa 1939, koska Itä-Preussin strateginen asema teki Puolan mahdottomaksi puolustaa.
Stalin kuitenkin vaati, että Königsberg oli liitettävä Neuvostoliiton alueisiin, jotta maan sotalaivasto saisi sieltä jäätymättömän sataman. Sen sijaan Puola saisi korvauksena Stettinin. Puolan maanpaossa olleella sotaa edeltävällä hallituksella ei ollut asiasta paljon sanottavaa, mutta se vaati, että Puolan historiallinen kaupunki Lwów (nykyinen L’viv) jäisi Puolalle. Siihen Stalin ei myöntynyt, mutta tarjosi vastineeksi Breslauta (Wrocław). Monet Lwów’in silloisista asukkaista muuttivat myöhemmin Gdańskiin.

Toisen maailmansodan jälkeen

Puolaan liitetyt alueet käsittivät melkein koko Sleesian, yli puolet Pommerista, itäisimmän osa Brandenburgista, pienen osa Saksia, Danzigin ja eteläosan Itä-Preussia eli Masurian ja Warmian.
Alueelta karkotettiin tai sinne estettiin palaamasta noin 14 miljoonaa asukasta, mikä on maailmanhistorian suurimpia etnisiä puhdistuksia. Saksalaisten asukkaiden karkottamiseksi käytettiin julmia väkivaltakeinoja.
Puolalainen propaganda alkoi nimittää maahan liitettyjä alueita palautetuiksi alueiksi. Tämä perustui siihen, että keskiajalla ne olivat kuuluneet puolalaisen Piastin dynastian hallintaan. Suurin osa niistä oli kuitenkin liitetty Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan ja Preussiin jo vuosisatoja ennen 1700-luvulla tapahtuneita Puolan jakoja. Nimitys tuli käyttöön välittömästi toisen maailmansodan jälkeen. Tuolloin uskottiin, että lopullinen rauhansopimus solmittaisiin piankin ja että uusi raja jäisi pysyväksi.
Puolassa rajansiirtoa ja saksalaisväestön karkottamista ei juuri arvosteltu. Niitä pidettiin oikeudenmukaisena hyvityksenä natsi-Saksan Puolassa toimeenpanemasta kansanmurhasta ja toisaalta myös aluemenetyksistä Neuvostoliitolle.
Uusi järjestely oli myös Stalinin intressien mukainen, koska se teki Neuvostoliitolle mahdolliseksi toimia Puolan länsirajan pääasiallisena takaajana.

Rajan tunnustaminen

Aluksi Itä-Saksan vuonna 1946 perustettu Sosialistinen yhtenäisyyspuolue (SED) hylkäsi Oder–Neisse-linjan. Neuvostoliiton painostuksesta se kuitenkin otti maalis-huhtikuusta 1947 lähtien käyttöön sitä tarkoittavan termin Friedensgrenze (rauhan raja).
Puolan ”uudet territoriot” julistettiin liitetyiksi Puolaan 11. tammikuuta 1949. Vuonna 1950 Saksan demokraattinen tasavalta ja Puola solmivat Zgorzelecin sopimuksen, jossa rajalinja tunnustettiin ja sitä nimitettiin ”Rauhan ja ystävyyden rajaksi” Yhdysvallat ja Iso-Britannia tuomitsivat sopimuksen, ja Ranska vaati vuoden 1937 rajojen palauttamista.
Vuonna 1989 Saksan demokraattinen tasavalta ja Puola tekivät lisäksi sopimuksen merirajasta Itämerellä, mikä lopetti asiaa koskeneen, vuonna 1985 alkaneen kiistan.
Vuonna 1952 Stalin asetti Oder–Neisse-linjan hyväksymisen pysyväksi rajaksi yhdeksi niistä ehdoista, joilla se voisi suostua Saksan jälleenyhdistymiseen. Saksan liittotasavallan liittokansleri Konrad Adenauer hylkäsi ehdotuksen. Saksassa länsivaltojen vyöhykkeille, johon suurin osa Puolaan liitetyiltä alueilta karkotetusta väestöstä oli asettunut, rajan tunnustamista pysyväksi pidettiin kauan mahdottomana hyväksyä.
Saksan liittotasavallan ja Puolan väliset väliset suhteet alkoivat kuitenkin parantua 1960-luvulla liittokansleri Willy Brandtin aikana, jolloin käytettiin termiä Ostpolitik. Vuonna 1970 Saksan liittotasavalta teki Neuvostoliiton kanssa Moskovan sopimuksen, jolla Oder–Neisse-linja todettiin tosiasiaksi, jota ei pitänyt voimakeinoin muuttaa. Samalla alueelta karkotettujen sallittiin tietyin edellytyksin vierailla entisellä kotiseudullaan, mutta paluumuutto oli edelleen mahdotonta.
Marraskuussa 1990, Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen, Saksa ja Puola allekirjoittivat sopimuksen, jolla raja vahvistettiin. Sitä ennen Saksan perustuslaista oli kumottu sen 23. artikla, johon jälleenyhdistyminenkin oli perustunut, mutta jota nyt olisi voitu käyttää perusteena myös Puolalle menetettyjen alueiden palauttamiselle. Sopimus tuli voimaan 16. tammikuuta 1992.