Tabloidisaatio

Tabloidisaatio on kehityssuuntaus, jossa sensaatiojournalismin sisällölliset ja tyylilliset piirteet leviävät laajemmin koko mediakenttään. Opetushallituksen ylläpitämällä Median maailma -sivustolla termi on määritelty tarkoittamaan ”perinteisesti asiallisen median vajoamista sisällöltään iltapäivä- ja juorulehtien suuntaan”.

Tabloidisaation käsite

Käsite juontaa nimensä sanasta tabloidi, joka on iltapäivälehdistön suosima sivuformaatti. Termille ei ole olemassa suomennettua vastinetta, mutta se ”voidaan kääntää hieman kömpelösti iltapäivälehtimäisyydeksi”. Ensimmäisten joukossa termiä on analysoinut Washington Post -lehden mediakriitikko Howard Kurtz vuonna 1993 ilmestyneessä kirjassaan Media Circus. Kirjassa määritellään yhdeksi käännekohdaksi Yhdysvaltojen vuoden 1987 presidentinvaalikampanja, jonka yhteydessä tiedotusvälineet paljastivat ehdokas Gary Hartin syrjähypyt. Sen jälkeen poliitikkojen seksielämästä kirjoittaminen on yleistynyt viestimissä.
Ilmiö näyttäytyy viihteellisten arvojen korostumisena informatiivisuuden kustannuksella. Journalistiset lajityyppimääritelmät hämärtyvät ja esitystavat muuttuvat. Kaupallisten viestimien ja viestintäyhtiöiden keskinäisen kilpailun myötä korostuu sisällöntuottamisen kustannustehokkuus ja sisältöjen mahdollisimman laajan myytävyyden vaade. Monimutkaisia asioita yksinkertaistetaan uutisen myyntiarvon kasvattamiseksi.
Ilmiössä näkyy urheilusta lainattujen kerrontatapojen leviäminen muuhun, myös politiikkaa koskevaan journalismiin. Keskeisiä teemoja ovat voittaminen ja häviäminen, draama ja jännitys, sekä sankaruus. Ilmiö on kytköksissä niin sanottuun human interest -journalismiin, jossa asioita kuvataan yksittäisten ihmisten tunnekokemusten kautta pyrkien lukijan tunteisiin vetoamiseen. Tohtori Mervi Pantin mukaan tabloidisaatioon sisältyy myös sukupuolittunut ”naisellistamisen” ulottuvuus, jossa ”naisellinen” tunne ja kokemus korvaa kerrontatavoissa ”miehisen” järjen, erittelyn ja yleistämisen.
Tabloidisaation arvostelu kohdistuu monimutkaisten asioiden hukkumiseen huomiota herättävien sisältöjen tieltä. Kun yleisön miellyttämisen halu ylittää tiedottamisen halun, pelätään, että riski uutisten vääristelystä kasvaa.

Tabloidisaatiosta käytyä keskustelua mediassa

Pulitzer-palkitun kirjailija David Halberstamin mukaan journalismin laatu vajosi Yhdysvalloissa ennennäkemättömän alhaiselle tasolle Clinton-Lewinsky-skandaalin aikana, jolloin perinteiset laatulehdetkin perustivat uutisointinsa nimettömistä lähteistä saatuihin toisen ja kolmannen käden tietoihin. Halberstamin mukaan tässä jupakassa näkyi erityisen hyvin, kuinka tyhjänpäiväiset uutisaiheet ottivat mediassa aiemmin tärkeiden uutisaiheiden paikan ja toisinpäin.
Opetusministeri Henna Virkkunen puhui tabloidisaatiosta YLE TV2:n Pressiklubi-ohjelmassa 22. tammikuuta 2010. Hänen mukaansa ”tänä päivänä ei ole sellaista perinteistä rajaa eri medioiden välillä, että esimerkiksi STT voi siteerata Seiskaa. Myös iltapäivälehtien tyylit ovat laajentuneet muuhun sanomalehdistöön.” Pressiklubin vakiovieraana oleva toimittaja Saska Saarikoski puolustautui vastaten, että tabloidisaation rinnakkaisilmiö on politiikan henkilöityminen. Hänen mukaansa tällainen journalismi ei olisi mahdollista, elleivät johtavat poliitikot käyttäisi perhettään ja henkilökohtaisia asioitaan poliittisen kampanjoinnin välineenä.

Tabloidisaation tutkiminen

Viestintätutkimuksessa ilmiötä on tutkittu muun muassa mittaamalla kuvien ja ulkomaanuutisten määrän muutoksia tiettyinä ajanjaksoina. Esimerkiksi Göran Djupsund ja Tom Carlson ovat tutkineet tabloidisaatiota vuosina 1982–97 lehdissä Vasabladet, Hufvudstadsbladet, Västerbottens-Kuriren ja Dagens Nyheter. Tampereen yliopiston tiedotusopin laitoksella julkaistussa väitöskirjassaan Sinikka Torkkola selittää terveysjournalismissa korostuvat ”ihmeparannukset, oudot sairaudet ja julkkisten tarinat” tabloidisaation ilmentymänä. Jyväskylän yliopiston viestintätieteiden laitoksella julkaistussa journalistiikan lisensiaatintyössään Markus Mattlar liittää Tony Halmeen maaliskuun 2003 eduskuntavaalien vaalivoiton osaksi tiedotusvälineiden tabloidisaatiokehitystä.
Tabloidisaatio nähdään yleisesti kielteisenä ilmiönä, mutta sillä on myös puolustajansa. Bergenin yliopiston mediatutkimuksen professori Jostein Gripsrud on todennut, ettei ilmiö ole yksiselitteisesti huono asia demokratiassa. Lisäksi hänen mukaansa koko termi ei ole käsitteenä kovin analyyttinen, vaan ”enemmänkin tabloidi-ilmaus”. Skotlantilaisen Strathclyden yliopiston journalismin ja viestinnän professori Brian McNair näkee, että tabloidisaation tuomaa yhteiskunnallisten kysymysten painoarvon vähenemistä on liioiteltu. Hänen mukaansa kansanomainen muotokieli jopa lisää yleisön kiinnostusta yhteiskunnallisia aiheita kohtaan. Mediatutkija ja toimittaja Liz Nice on havainnut teini-ikäisten tyttöjen lehtien kehitystä eritellessään, ettei tabloidisaatio johda automaattisesti huonompaan journalismin laatuun, jos ei toki parempaankaan. Catharine Lumby on kirjassaan Bad Girls kirjoittanut, että tabloidisaation arvostelu on lähinnä perinteisten ”julkisten asioiden” puolustamista. Tällaisia ovat muun muassa liiketoiminta, parlamentaarinen politiikka, talous ja laki. Hän näkee tabloidisaation mahdollisuudeksi tuoda yksityiseen, kotitalouksiin ja erityisesti feminiinisyyteen liittyviä aihepiirejä julkiseen keskusteluun. Hän listaa tällaisina aiheina esimerkiksi kotiväkivallan, lasten hyväksikäytön, riippuvuudet, syömishäiriöt, vanhemmuuden ja seksuaalisuuden. Hänen mukaansa ilmiön kautta on toteutunut erityisesti feministiliikkeen ajamien asioiden läpimurto, jossa aiemmin yksityisyyden piiriin jääneet asiat on saatu yleiseen keskusteluun ja myös teemoiksi julkishallinnon päätöksenteossa.

Muu ”tabloidistuminen”

Tabloidisaatio viittaa lähinnä journalismin sisällölliseen ja tyylilliseen kehitykseen. Tämän lisäksi on olemassa kaksi muuta ”tabloidistumisen” kehityslinjaa. Nämä ovat erillisiä, vaikkakin tabloidisaatioon jossakin määrin kytköksissä olevia ilmiöitä.
Ensinnäkin monet perinteisesti broadsheet-formaatissa julkaistut sanomalehdet ovat 2000-luvulla vaihtaneet tabloid-kokoon. Esimerkkeinä tästä ovat Suomessa Hufvudstadsbladet ja Ruotsissa Svenska Dagbladet. Lapin Kansa, Pohjolan Sanomat ja Kainuun Sanomat tekivät päätöksen tabloid-formaattiin siirtymisestä vuonna 2011. Helsingin Sanomat siirtyi tabloid-kokoon tammikuussa 2013 ja Sanoma Lehtimedian maakuntalehdet seuraavat perässä keväällä 2013.
Toinen ”tabloidistuminen” koskee 1990-luvulla alkanutta tabloid-muodossa ilmestyvien ilmaisten kaupunkilehtien yleistymistä. Tämän lajityypin kuuluisin edustaja on Metro-lehti.