Kiinalainen filosofia

Kiinalaisella filosofialla eli kiinalaisessa kulttuuripiirissä harjoitetulla filosofialla on monituhatvuotinen historia. Sen katsotaan usein alkaneen Yijingistä (I ching, "Muutosten kirja", oikeammin "Muutosten klassikko"), muinaisesta ennustamisen käsikirjasta, joka esitteli monet kiinalaisen filosofian perusajatukset. Sen iästä voidaan esittää vain arvioita – se on tunnettu kirjallisena ainakin 500-luvulla eaa., mutta se perustuu neoliittiseltä kaudelta kulkeutuneeseen suulliseen perimätietoon.
Länsimaisen filosofian tavoin kiinalainen filosofia on käsittänyt monenlaisia osa-alueita ja siihen kuuluu useita eri suuntauksia. Monia merkittäviä filosofisia koulukuntia syntyi erityisesti Kevättä ja syksyä ja Taistelevat läänitysvaltiot -kausilla. Tämän vuoksi aikakaudesta käytetään nimitystä Sata koulukuntaa. Tuona aikana alkunsa saaneista koulukunnista merkittävimmät ovat kungfutselaisuus, taolaisuus, mohismi ja legalismi. Myöhemmin Intiasta levinneestä buddhalaisuudesta tuli myös merkittävä filosofinen ja uskonnollinen oppi Kiinassa.
Uudella ajalla kiinalainen filosofia on omaksunut aineksia myös länsimaisesta ajattelusta. Muun muassa toukokuun neljännen päivän liike pyrki hylkäämään vanhat keisarilliset instituutiot ja käytännöt, ja Sun Yatsen pyrki tuomaan demokratiaa, republikanismia ja industrialismia Kiinaan. Mao Zedong lisäsi marxilaisuuden. Nykyinen Kiinan hallitus suosii ”sosialismia kiinalaisilla erityispiirteillä”. Vanhan kiinalaisen ajattelun vaikutus on kuitenkin juurtunut syvälle kiinalaiseen kulttuuriin.
Kiinalainen filosofia on levinnyt ympäri maailmaa muun muassa uuskungfutselaisuutena sekä erilaisten perinteisten kiinalaisten oppien (kuten perinteinen kiinalainen lääketiede) myötä.

Varhaiset uskomukset

Varhainen Shang-dynastian aikainen ajattelu perustui syklisyyteen. Ajatus oli peräisin siitä, mitä ihmiset näkivät ympärillään: päivä ja yö, kuun vaiheet sekä vuodenajat vaihtelevat sykleissä. Näin ajatus heijasteli luonnon järjestystä. Tämä muodostaa kiinalaiselle filosofialle erilaisen perustan kuin länsimaiselle filosofialle, jossa hallitsevaksi muodostui lineaarinen aikakäsitys.
Kiinalaiset uskoivat, että kohtaloon voidaan vaikuttaa jumalten kautta. Esi-isien palvonta oli keskeinen osa uskontoa. Kiinassa tunnettiin myös ihmis- ja eläinuhrit.
Zhou-dynastian aikana esiteltiin uusi poliittinen, uskonnollinen ja filosofinen käsite, Taivaan mandaatti. Se mahdollisti dynastioiden vaihtumisen ja oikeutti Zhou-dynastian. Arkeologisen aineiston perusteella tuona aikana lukutaito lisääntyi ja uskonto muuttui maailmallisemmaksi.

Keisariaika

Qin-dynastian aikana legalismi oli virallinen valtiofilosofia. Tuona aikana kungfutselaisia ja mohistisia koulukuntia vainottiin. Tähän aikaan sijoittuu ”kirjojen polttaminen ja oppineiden hautaaminen”, kun Kiinan ensimmäinen keisari Shi Huang määräsi hautaamaan oppineet ja polttamaan suuria määriä eri alojen teoksia. Legalismi säilyi vaikutusvaltaisimpana filosofiana, kunnes Han-dynastia omaksui taolaisuuden ja myöhemmin kungfutselaisuuden viralliseksi opiksi. Taolaisuudesta ja kungfutselaisuudesta tuli sittemmin kiinalaisen ajattelun hallitsevat suuntaukset 1900-luvulle saakka. Kuitenkin myös buddhalainen filosofia sai jalansijaa maassa, erityisesti Tang-dynastian aikana, osaksi siksi, että siinä nähtiin yhtäläisyyksiä taolaisuuden kanssa.
Uuskungfutselaisuus herätti Song-dynastian aikana vanhoja kungfutselaisia ajatuksia uudelleen henkiin ja yhdisteli niihin aineksia buddhalaisesta, taolaisesta ja legalistisesta ajattelusta. Siitä tuli myöhemmin suosittu Ming-dynastian aikana.
Taolaisuuden ja kungfutselaisuuden vuorovaikutusta on usein kuvattu seuraavasti: ”kiinalaiset ovat kungfutselaisia päivällä, mutta taolaisia yöllä”. Vastaavasti monet kiinalaiset mandariinit olivat valtion virkamiehiä päivätyössä ja runoilijoita tai taidemaalareita vapaa-ajallaan.

Nykyaika

Uudella ajalla kiinalainen filosofia on omaksunut aineksia myös länsimaisesta ajattelusta. Xinhai-vallankumouksen aikana vuonna 1911 toukokuun neljännen päivän liike pyrki hylkäämään vanhat keisarilliset instituutiot ja käytännöt. Muun muassa Sun Yatsen pyrki tuomaan demokratiaa, republikanismia ja industrialismia Kiinaan. Mao Zedong lisäsi marxilaista ja stalinistista ajattelua.
Kun Kiinan kommunistinen puolue otti vallan Kiinan sisällissodan jälkeen, aiemmat koulukunnat, kuten legalismi, tuomittiin taantumuksellisiksi, ja myöhemmin kulttuurivallankumouksen aikana ne pyrittiin jopa tuhoamaan. Vanhojen koulukuntien vaikutus elää Kiinassa kuitenkin edelleen.
Nykyinen Kiinan hallitus suosii ”sosialismia kiinalaisilla erityispiirteillä”. Viime aikoina Kiinan hallitus on tullut sallivammaksi perinteisten uskomusten harjoittamiselle. Kiinan kansantasavallan vuoden 1978 perustuslaki takaa ”uskonnonvapauden” eräillä rajoitteilla. Henkisten ja uskonnollisten yhdyskuntien perustaminen on sallittua, niin kauan kuin niitä ei nähdä uhkana Kiinan kommunistiselle puolueelle, ja kun ne toimivat puolueen valvonnassa.

Koulukuntia

Kiinalainen ajattelu on kautta historian sopeutettu Kiinassa vallinneisiin koulukuntiin ja oloihin. Kiinalaisen filosofian koulukunnat ovat olleet yleensä sekä kriittisiä että suvaitsevia toisiaan kohtaan. Vaikka joku koulukunta onkin usein ollut hallitsevan dynastian suosiossa, muita koulukuntia ei yleensä ole vainottu, lukuun ottamatta Qin-dynastian kautta. Kiinalaisen filosofian koulukunnilla on ollut myös paljon vuorovaikutusta keskenään. Erimielisyyksistä huolimatta ne ovat jakaneet ajatuksia ja omaksuneet niitä osaksi omia oppejaan.