google/wiki40b huggingface dataset:
Venäläisen taiteen museo

Venäläisen taiteen museo tai Venäläinen museo (ven. Государственный Русский музей, Gosudarstvennyi Russki muzei, "Valtiollinen venäläinen museo") on maailman laajin venäläisen taiteen museo. Se toimii neljässä eri rakennuksessa Pietarin keskustassa.
Museo perustettiin huhtikuussa 1895 Nikolai II:n käskystä taiteen, kulttuurin ja historian museoksi ja avattiin maaliskuussa 1898 nimellä Keisari Aleksanteri III:n venäläinen museo (Русский Музей Императора Александра III). Museon kokoelma koostui alkuvaiheessa Eremitaašin ja muiden palatsien tauluista. Vuonna 1902 museossa avattiin etnografinen osasto.
Museon empiretyylinen päärakennus, entinen Mihailovskin palatsi, joka oli alun perin suuriruhtinas Mihail Pavlovitšin yksityisasunto, rakennettiin vuosina 1819-1825 arkkitehti Carlo Rossin piirustusten mukaan. Se sijaitsee Pietarin kaupungin pääkadun Nevski prospektin tuntumassa Taiteiden aukiolla. Museon edustan puistossa seisoo Aleksandr Puškinin patsas (Mihail Anikušin, 1957).
Benoisin ja Rossin siipirakennusten lisäksi museolla on käytössään barokkityylinen Stroganovin palatsi Nevskin alkupäässä sekä uusklassista tyyliä edustavat Marmoripalatsi Nevan rannalla ja Insinöörilinna Mars-kentän kaakkoispuolella. Museon piiriin kuuluvat myös viheraluekokonaisuudet Mihailovskin puisto, Kesäpuisto ja Pietari Suuren Kesäpalatsi.
Karl Gustaf Veijola

Karl Gustaf Veijola (11. marraskuuta 1864 Ii – 4. syyskuuta 1936 Ii) oli suomalainen maanviljelijä, kunnankirjuri ja kansanedustaja.
Veijolan vanhemmat olivat maanviljelijä Kustu Veijola ja Liisa Kurttila. Hän kävi kansakoulun ja kauppakoulun.
Veijola toimi maanviljelijänä Iissä. Veijola oli Iin kunnankirjurina vuodesta 1924 alkaen ja hän oli lisäksi Iin paloapuyhdistyksen rahastonhoitajana.
Veijola oli Maalaisliiton kansanedustajana 1908–1909 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli myös Iin kunnallislautakunnan esimiehenä.
Veijola oli naimisissa 1897–1922 Laura Maria Puolakan kanssa ja vuodesta 1926 Anna Maria Tolosen kanssa.
Victor Klemperer

Elämä

Victor Klemperer oli kahdeksanlapsisen perheen kuopus. Hänen isänsä Wilhelm Klemperer (1839–1912) oli juutalaisen seurakunnan rabbi. Myös hänen vanhemmat lääkäriveljensä olivat kansainvälisesti tunnettuja tiedemiehiä, Georg Klemperer (1865–1946) syöpätutkija ja Felix Klemperer (1866–1932) tuberkuloositutkija.
Klemperer opiskeli vuosina 1902–1905 romaanista ja saksalaista kirjallisuutta, sekä filosofiaa Münchenissä, Genevessä, Pariisissa ja Berliinissä. Työskenneltyään välillä lehtimiehenä Berliinissä, hän väitteli tohtoriksi Münchenin yliopistossa 1913. Klemperer kutsuttiin 1920 Dresdenin teknillisen korkeakoulun romaanisen filologian professorin virkaan, josta hänet Saksan korkeakoulupolitiikan muutoksen ja natsihallinnon valtaannousun vuoksi erotettiin 1935.
Toisen maailmansodan aikana hän ja pianistivaimonsa Eva o.s. Schlemmer (1882–1951) päättivät pysyä kotikaupungissaan Dresdenissä. Päiväkirjan kirjoittamisen ohella Klemperer pyrki jatkamaan tieteellistä tuotantoaan ajoittaisesta työvelvoitteestaan ja lyhyestä vankilatuomiostaan huolimatta.
Natsismin kukistumisen jälkeen hänen maineensa palautui vähitellen Itä-Saksassa, mutta liittyminen kommunistisen puolueen jäseneksi oli siitä maksettavaa hintaa. Victor Klemperer luennoi vuodesta 1947 alkaen kuolemaansa saakka Greifswaldin, Hallen ja Berliinin yliopistoissa. Myöhemmin hänestä tuli DDR:n parlamentin Volkskammerin ja tiedeakatemian jäsen. Hänet myös palkittiin DDR:n valtionpalkinnolla.
Lone Wolf (kuvitteellinen etsivä)

Lone Wolf on yhdysvaltalaisen kirjailija Louis Joseph Vancen luoma fiktiivinen yksityisetsivä, oikealta nimeltään Michael Lanyard. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran kirjassa vuonna 1914, ja elokuviin se siirtyi kolme vuotta myöhemmin. Radiossa Mutual Broadcasting System esitti Lone Wolfia vuonna 1948. Televisiosarjaa esitettiin syndikoituna vuonna 1954.
Alkydi

Alkydi on maalin sideaineena käytettävä polyesteri, jota on funktionalisoitu rasvahapoilla. Sana alkydi, alun perin alcid, on yhdistelmä sanoista alcohol (alkoholi) ja acid (happo). Sitä ei pidä sekoittaa alkyyliin.
Alkydit valmistetaan polymeroimalla polyolia ja dikarboksyylihappoanhydridiä. Funktionalisoimalla polyesteri edelleen rasvahapolla saadaan hartsi, joka muodostaa joustavan pinnoitteen. Käyttämällä tyydyttymättömiä rasvahappoja ja kobolttikatalyyttiä alkydimaali kovettuu ilmassa, koska happi reagoi rasvahapon alkeeniryhmän kanssa, muodostaa lipidiperoksideja ja siten ristisilloittaa rasvahapot toisiinsa kiinni. Rasvahappojen määrästä riippuu, kuinka helposti maali kovettuu: vähärasvahappoiset maalit kovettuvat vasta kuumennettaessa, joten niitä käytetään vain teollisuudessa, kun taas pitemmälle funktionalisoituja, helposti ilmassa kovettuvia maaleja myydään kuluttajille.
Korkeampilaatuisia alkydejä valmistetaan sekoittamalla polyoli, dianhydridi ja rasvahappo ja kuumentaa reaktioseosta kunnes sen viskositeetti on riittävä. Edullisempia alkydeitä saadaan ensin transesteröimällä suoraan triglyseridejä (rasvoja) polyolin kanssa ja lisäämällä sitten anhydridi. Tavallisimpia happoanhydrejä ovat ftaalianhydridi ja maleiinianhydridi ja polyoleja trimetylolipropaani, glyseroli ja pentaerytritoli. Rasvoja tai rasvahappoja saadaan esim. pellavaöljystä.
Alkydimaalit ovat öljypohjaisia.
Seppo Aalto

Seppo Kalevi Aalto (s. 23. helmikuuta 1951 Kuusankoski) on suomalainen historiantutkija.
Aalto kirjoitti ylioppilaaksi Mäkelänrinteen iltalukiosta 1979 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1988, filosofian lisensiaatiksi 1991 sekä väitteli filosofian tohtoriksi 1996 Helsingin yliopistossa. Työuransa hän aloitti Helsingin yliopiston historian laitoksen assistenttina ja tutkijana 1988–1996. Helsingin yliopiston Suomen ja Skandinavian historian dosenttina hän on toiminut vuodesta 1997. Aalto toimi määräaikaisessa virkasuhteessa olevana professorina 1998–2001 ja akatemiatutkijana 2001–2004, Helsingin historian tutkijana 2004– ja määräaikaisessa virkasuhteessa olevana yliopistonlehtorina 2006–2007.
Päätyönsä ohessa Aalto on toiminut Tilaushistoriakeskuksen johtokunnan jäsenenä vuodesta 2001 ja Suomen historiallisen seuran tutkijajäsenenä vuodesta 1996.
Aalto on kirjoittanut lukuisia Suomen historiaa käsitteleviä teoksia sekä artikkeleita useisiin teoksiin. Lisäksi hän on kirjoittanut tieteellisiä artikkeleita agraariajan rikollisuudesta, paikallisyhteisöistä ja urheilun historiasta.
Super Mario Ball

Tarina

Mario, Prinsessa Peach ja Toad vierailevat huvipuistossa ja löytävät laitteen, joka muuttaa käyttäjänsä palloksi. Toad kiipeää laitteeseen ja lentää pallona maalitauluun. Prinsessa Peachin asettuessa laitteeseen Goombat hyökkäävät huvipuistoon ja ampuvat palloksi muuttuneen prinsessan suoraan Bowserin linnaan. Marion on pelastettava prinsessa käyttäen apuna huvipuiston laitetta.

Pelin kulku

Peli koostuu viidestä maailmasta, joissa jokaisessa on useampi ruutu. Jokainen ruutu vastaa yhtä flipperin pöytää, jossa on iskurit pelin ohjaamiseen, erilaisia kimmokkeita, hirviöitä ja esineitä sekä käytäviä tai reikiä muihin saman maailman kenttiin. Maailmoiden välillä Mario liikkuu käyttämällä kunkin maailman ensimmäisestä pöydästä löytyvää kanuunaa, joka ampuu pallomaisen Marion maailmasta toiseen. Mario pysyy pallomuodossa läpi pelin ja menettää elämän vain pudotessaan ränniin maailman alimmalta pöydältä. 
Pelin tavoitteena on pelastaa Prinsessa Peach Bowserin linnasta. Päästäkseen sisään linnaan Marion on etsittävä tähtiavaimia muista maailmoista. Toissijainen tavoite on kerätä kaikki 35 tähteä eri maailmoista. 
Mariota ei voi ohjata suoraan, vaan pallomaisen Marion kimpoillessa seinästä toiseen tälle voi antaa vauhtia kahdella pöydän alaosassa olevalla iskurilla. Pöydällä oleviin esineisiin ja olentoihin voi vaikuttaa iskemällä Marion riittävän lujalla voimalla niitä kohti. Uuteen pöytään saavuttaessa rännin suojaksi ilmestyy hetkeksi putki, joka helpottaa pöydällä pysymistä.

Alueet

Peli alkaa huvipuistosta, josta voi halutessaan heti siirtyä toiseen maailmaan tai suorittaa huvipuiston kentät. Browserin linnaan pääsee haettuaan neljä tähtiavainta muista maailmoista. Huvipuiston lisäksi tähtiavain on maailmoissa Lumi, Ruoho ja Hiekka. Lumimaailmasta ja Browserin linnassa on vedenalaisia pöytiä, joissa Mario liikkuminen poikkeaa normaaleista kentistä.

Esineet

Tähtiavaimia tarvitaan Browserin linnaan pääsemiseen ja niitä vartioi kunkin maailman päävartija. Tavallisia tähtiä on kerättävissä tavallisesti yksi jokaiselta pöydältä suoritettuaan tietyn tehtävän. Jos tehtävän suorittaa uudelleen, tähden sijaan pöydälle ilmestyy kysymysmerkki, josta saa sattumanvaraisen bonusesineen. Esineitä saa myös iskemällä kysymysmerkillä merkittyjä tiiliä tai ostamalla niitä Toadin kaupasta. Tähtiä, avaimia ja kolikoita lukuun ottamatta Mario voi kantaa yhtä esinettä kerrallaan, jonka voi ottaa käyttöön koska tahansa. Näitä esineitä ovat punainen sieni, joka tekee Mariosta hetkeksi suuren, Yoshin muna, jolla Mario-pallo väistyy hetkeksi Yoshi-pallon tieltä ja putki, jolla rännin voi hetkeksi tukkia.

Viholliset

Pöydillä Mario kohtaa useita tasohyppelypeleistä tuttuja vihollisia. Jokaisessa maailmassa on myös päävartija, jonka voittamisesta Mario palkitaan tähtiavaimella. Tavalliset hirviöt jättävät jälkeensä kolikoita, joilla Mario voi tehdä ostoksia Toadin kaupassa. Monet tähdet ilmestyvät pöydälle, kun kaikki  sen viholliset ovat tuhottuja. Tähden ottamisen jälkeen viholliset palaavat kentälle ja ne voi voittaa uudelleen saaden ylimääräisiä bonuksia.
Luigi Romersa

Luigi Romersa (5. heinäkuuta 1917 Boretto, Italia – 19. maaliskuuta 2007 Rooma, Italia) oli italialainen toimittaja, kirjailija ja sotakirjeenvaihtaja.

Toimittajan ura

Valmistuttuaan Parman yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta Romersa aloitti journalistina vuonna 1937 Gazzetta di Parma -lehdessä.
Toisen maailmansodan aikana Romersa toimi Italian fasistihallituksen sotakirjeenvaihtajana useille sanomalehdille, joista huomattavimpia olivat Corriere della Sera ja Il Messaggero.
Romersa väitti saaneensa olla läsnä todistamassa Saksan onnistunutta atomipommikoetta toimiessaan lyhyen aikaa Benito Mussolinin virallisena lähettiläänä. Myös saksalaisen historioitsijan Rainer Karlschin kirjan mukaan kyseinen ydinkoe tapahtui lokakuun alkupuolella vuonna 1944 Itämeressä sijaitsevalla Rügenin saarella. Romersan todistuksesta huolimatta väitettyä ydinkoetta ei ole saatu pitävästi todistettua muista lähteistä. Joitain löyhiä aihetodisteita löytyy, esimerkiksi Hans-Ulrich Rudelin maininta keskustelusta Adolf Hitlerin kanssa 29. maaliskuuta 1944.
Sodan jälkeen Romersa työskenteli milanolaisen Tempo-lehden erikoislähettiläänä.
Vuoden 1956 Suezin kriisin ja myöhemmin kuuden päivän sodan aikana Romersa raportoi sotien tapahtumista paikan päällä.
Wernher von Braunin ystävänä Romersalla oli myös hyvä tilaisuus kirjoittaa runsaasti lehtijuttuja kuumatkoista.
Turkka Mastomäki

Yksityiselämä

Mastomäellä oli parisuhdelaulaja Sanin kanssa vuosina 2006–2013 ja heillä on yhteinen, vuonna 2010 syntynyt tytär.
Sophie Marceau

Sophie Marceau (s. 17. marraskuuta 1966 Pariisi) on ranskalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. 
Marceau aloitti uransa 13-vuotiaana ja on siitä lähtien kuulunut suosituimpien ranskalaisten elokuvatähtien joukkoon. Hänelle myönnettiin vuonna 1983 lupaavimman naisnäyttelijän César-palkinto. Myöhempiä merkittäviä rooleja hänellä on ollut muun muassa elokuvissa Pilvien takana (1995), Braveheart – taipumaton (1995) sekä Kun maailma ei riitä (1999). 
Sophie Marceaulla on kaksi lasta.
Yrjö Boije

Yrjö Boije af Gennäs (ruots. Göran Boije, n. 1540–7. joulukuuta 1617) oli suomalainen valtaneuvos, laamanni ja sotilas.

Elämäkerta

Yrjö tai Yrjänä Boije oli Niilo Antinpoika Boijen ja Briita Kristerintytär Horn af Åminne. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Anna Yrjänäntytär, joka oli Högsjögårdin herran Yrjänä Hannunpojan ja tämän puolison Märta Tönnentytär Tott. Hänen toinen puolisonsa oli Magdaleena Schade, joka oli Frans Schaden ja Barbara von Heringin tytär.
Boije toimi pitkän vihan aikana välillä Suomessa olleen armeijan ylipäällikkönä ja oli yksi Täyssinän rauhan allekirjoittajista. Hän oli käskynhaltijana Itä-Suomessa vuosina 1584–1588 ja Virossa 1592–1600. Hän oli Etelä-Suomen laamanni vuosina 1583–1599 ja 1602–1617. Vuonna 1602 Boijesta tuli valtaneuvos.
Boije osallistui Helsingin maapäiville vuonna 1616 aatelissäädyn edustajana.
Karen Black

Karen Blanche Black (o.s. Ziegler; 1. heinäkuuta 1939 Park Ridge, Illinois, Yhdysvallat – 8. elokuuta 2013 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa elokuvista Easy Rider – matkalla (1968), Rajut kuviot (1970), The Great Gatsby (1974), Heinäsirkat (1975), Nashville (1975), Perintö (1976), Suljettu ovi (1976), Dogtown (1996), Fallen Arches (1998) ja Firecracker (2005).

Yksityiselämä

Black oli naimisissa neljä kertaa: Charles Blackin, Robert Burtonin, L.M Kit Carsonin ja Stephen Eckelberryn kanssa. Hänellä oli kaksi lasta, yksi biologinen poika ja adoptoitu tytär.
Stefan Edberg

Ura

Edberg nousi tennismaailman tietoisuuteen menestyvänä junioripelaajana 1980-luvun alussa. Vuonna 1983 hän voitti kaikki juniorien Grand Slam -turnaukset. Ammattilaisena Edberg otti ensimmäisen turnausvoittonsa nelinpelissä vuonna 1983 Baselissa ja kaksinpelissä vuonna 1984 Milanossa.
Edberg voitti kaksi ensimmäistä Grand Slam -titteliään Australian avoimissa. Vuonna 1985 hän voitti maanmiehensä Mats Wilanderin suoraan kolmessa erässä ja vuonna 1987 viimeisissä ruohoalustalla pelatuissa Australian avoimissa isäntämaan Pat Cashin viiden erän kamppailussa. Vuonna 1987 hän voitti myös Australian avointen ja Yhdysvaltain avointen nelinpeliturnaukset parinaan maanmiehensä Anders Järryd. 
Edberg selviytyi Wimbledonin loppuotteluun kolme kertaa, kaikki peräkkäisinä vuosina. Vuoden 1988 loppuottelu Boris Beckeriä vastaan kesti sateen vuoksi kolme päivää – Edberg voitti Beckerin neljässä erässä. Myös kahtena seuraavana vuonna Edbergin loppuotteluvastustajana oli Boris Becker. Vuonna 1989 Becker voitti turnauksen suoraan kolmessa erässä ja vuoden 1990 loppuottelun voitti puolestaan Edberg viiden erän kamppailun jälkeen. 
Edberg nousi maailmanlistan kärkeen elokuussa 1990. Hän piti sijaa hallussaan loppuvuoden ja suuren osan myös vuosista 1991 ja 1992. Hän on myös International Tennis Federationin maailmanmestari vuodelta 1991. 
Edbergin viimeiset Grand Slam -voitot tulivat Yhdysvaltain avoimissa: vuonna 1991 hän voitti yhdysvaltalaisen Jim Courierin suoraan kolmessa erässä ja seuraavana vuonna saman maan Pete Samprasin neljässä erässä.
Vuonna 1996 Edberg voitti Australian avoimissa kolmannen ja viimeisen Grand Slam -tittelinsä nelinpelissä parinaan Petr Korda.
Ainoa Grand Slam -turnaus, jota Edberg ei kyennyt voittamaan, oli Ranskan avoin tennisturnaus. Hän eteni turnauksen loppuotteluun kerran, vuonna 1989, mutta hävisi 17-vuotiaalle Michael Changille viidessä erässä. Yleensäkin Edberg menestyi paremmin nopeilla alustoilla: neljä hänen kuudesta kaksinpelin Grand Slam -turnausvoitostaan tuli ruoholla, joka on tennisalustoista nopein.
Edberg oli myös neljä kertaa voittamassa Davis Cupia Ruotsin joukkueessa: 1984, 1985, 1987 ja 1994. Hän pelasi yhteensä seitsemän kertaa Davis Cup -finaaleissa, mikä on Ruotsin ennätys. Edberg voitti Ruotsin joukkueessa myös vuosien 1988, 1991 ja 1995 World Team Cupin, joka on Davis Cupin jälkeen toiseksi arvostetuin miesten joukkuekilpailu tenniksessä. 
Vuoden 1984 kesäolympialaisissa Los Angelesissa, joissa tennis oli näytöslajina, Edberg voitti kultaa miesten kaksinpelissä. Vuoden 1988 kesäolympialaisissa Soulissa Edberg voitti pronssia sekä kaksinpelissä että nelinpelissä. 
Edberg voitti urallaan yhteensä 42 kaksinpeliturnausta ja 18 nelinpeliturnausta ja esiintyi ennätyksellisesti 54 peräkkäisessä Grand Slam -turnauksessa. Hän oli maailmanlistan kärjessä yhteensä 72 viikkoa. Edberg vastaanotti myös viisi kertaa ATP:n reilun urheiluhengen palkinnon (1988–1990, 1992 ja 1995). Tunnustuksena tästä saavutuksesta palkintoa kutsutaan nykyään nimellä "Edberg Sportsmanship Award". Vuonna 2004 hänet valittiin tenniksen kansainväliseen Hall of Fameen.
Pahojärven piilokirkko

Pahojärven piilokirkko on lohkareluola Varsinais-Suomessa Laitilassa. Sen pituus on 6 metriä, leveys 6 metriä ja korkeus 5 metriä. Sitä ovat sotapakolaiset käyttäneet asuinpaikkana.
Tarinan mukaan isonvihan aikana sinne pakenivat Varhonkylän kyläläiset piiloon mutta Killun muori paljasti heidät. Kaikki surmattiin, vain muori säästettiin. Tapaus tunnetaan Varhonkylän verilöylynä.
Hopeasulfidi

Hopeasulfidi (Ag₂S) on sulfideihin kuuluva mineraali, jonka muotoja ovat akantiitti ja argentiitti. Sitä on kutsuttu myös rikkihopeaksi ja hopeahohteeksi. Väriltään se on yleensä musta. Se ei liukene helposti edes happoihin. Luonnossa sitä esiintyy muihin mineraaleihin sekoittuneena. Sitä voi esiintyä myös korrosioitumaan päässeissä hopeaesineissä, joiden hopea on reagoinut rikin kanssa. Näin voi tapahtua muun muassa meressä kauan olleille hopeaesineille, koska merivesi sisältää rikkiä merkittävässä määrin.
Kaartlammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 24 hehtaaria ja se on 700 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Se sijaitsee Turistonsuolta länteen ja se on keskeltä kapeampi kuin järven päistä, koska järveen laskee Kaartjoki sen keskivaiheille. Sen rantaviivan pituus on 2,6 kilometriä ja sen rannat ovat kokonaan ojitettua suota. Lampi on autio eikä sinne johda maantietä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjoen alaosan alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 114,1 metriä mpy. Lampeen on johdettu yli 20 suo-ojaa ja se on myös Kaartjoen läpivirtausjärvi. Kaartjoki alkaa Kaartjärvestä ja se laskee seitsemän kilometrin päässä Torhoon ja Lairoon.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa sen nimi kirjoitettiin ”Karalampi”. Vuoden 1979 peruskartassa se nimi on ollut Kaartlampi ja silloin oli Kaartjoen tulouoma oikastu Riihisalosta tulevalla leveällä ojalla. Vanha uoma luikerteli uuden uoman vierellä seisahtuneena. Suoalue oli ojittamatta, mutta vuoden 1979 kartassa oli koko suo ojitettu.
Hotelli Paradiso

Juoni

Bottom-sarjan hahmoja muutenkin kuin etunimiltään muistuttavat Richie ja Eddie ylläpitävät Britannian halvinta hotellia.
Zaōn hyppyrimäki

Historia

Zaōn hyppyrimäessä on järjestetty vuosittain kansallisia kilpailuja sen valmistumisesta asti. Vuodesta 2000 alkaen on järjestetty myös Continental Cupin kilpailuja. Vuodesta 2012 alkaen siinä on järjestetty naisten maailmancupin osakilpailuja.
Keväällä 2013 vanha vauhtimäki purettiin ja sen jälkeen alettiin rakentaa kokonaan uutta vauhtimäkeä samalle paikalle. Uuteen vauhtimäkeen asennettiin Ski-Line-latu-ura. Remontin yhteydessä myös alastulorinne muotoiltiin uudelleen, rakennettiin uusi hiihtohissi ja tuomaritorni sekä uusittiin hyppyrimäen valaistus. Tammikuussa 2014 järjestettiin ensimmäiset kilpailut uudessa hyppyrimäessä. Joulukuussa 2015 alastulorinteeseen asennettiin muovitus ja hyppyrimäki FIS-sertifioitiin uudelleen. Sertifioinnissa K-piste siirtyi 90 metristä 95 metriin ja HS-piste siirtyi 100 metristä 106 metriin, samalla hyppyrimäki nimettiin Kuraray Zao Schanzeksi. Vuonna 2016 HS-piste siirrettiin 103 metriin ja kesällä 2017 HS-piste siirrettiin 102 metriin.
Operation IVY (yhtye)

Operation IVY oli vuosina 1987-1989 toiminut ska punk/hardcore punk-yhtye Kalifornian Berkeleysta. Yhtyeen musiikki on pääosin sekoitus ska -ja hardcore punkia. Yhtyeen ainoa studioalbumi Energy on ska punkin klassikoita.
Kitaristi Armstrong sekä Matt Freeman perustivat Rancid-nimisen punkyhtyeen Operation IVyn hajottua.
Kansalaisfoorumi (järjestö)

Kansalaisfoorumi on yksi Suomen kahdestatoista vapaata sivistystyötä harjoittavasta valtakunnallisesta sivistysjärjestöstä. Kansalaisfoorumi toimii sivistysliittona ja opintokeskuksena, ja toimintaa säätelee laki vapaasta sivistystyöstä.
Kansalaisfoorumin jäsenjärjestöjä ovat Kanteleliitto, Suomen Kansanmusiikkiliitto, Suomen Nuorisoseurat, Suomen Nuorisosirkusliitto, Suomen Puhallinorkesteriliitto, Suomen Harrastajateatteriliitto ja Suomen Senioriliike. Jäseniä näissä järjestöissä on yhteensä noin 120 000.
Kansalaisfoorumin toiminta keskittyy yhteisölliseen ja kulttuuriseen sivistystyöhön. Se opintotoiminnan tavoitteina on luoda edellytyksiä henkiselle kasvulle, elämän hallinnalle, elinikäiselle oppimiselle sekä kansalaisyhteiskunnan aktiivisena jäsenenä toimimiselle. Opintokeskuksen järjestämistä kursseista lähes 90 prosenttia ja opintokerhotoiminnasta lähes 70 prosenttia on eri taidealojen (tanssi, teatteri ja musiikki) ja taiteiden välistä toimintaa.
Kansalaisfoorumilla on 13 päätoimista työntekijää. Keskustoimisto sijaitsee Vantaalla ja aluetoimistot neljällä paikkakunnalla: Lahdessa, Tampereella, Oulussa ja Rovaniemellä. Kansalaisfoorumi valitsi pitkäaikaisen pääsihteerin Aaro Harjun jälkeen uudeksi pääsihteeriksi 1.2.2019 alkaen Anneliina Wevelsiepin. Kansalaisfoorumin hallituksen puheenjohtajana on vuodesta 2007 toiminut Juha Suoranta.
Rakas varkaani

Arviot

Aikalaiskriitikoilta elokuva sai paljon kiitosta, mutta katsojat eivät siitä innostuneet, vaan katsojamäärät jäivät vähäisiksi.
Televisioesitysten yhteydessä julkaistussa kritiikissä elokuvaa sanottiin ilmavaksi hupailuksi, ja sitä pidettiin epäloogisuuksilla leikittelevyytensä vuoksi viehättävänäkin. Käsikirjoitusta tosin eräs kriitikko pitää väkinäisenä, ja itse elokuvan pitävät hänen mukaansa pystyssä pääosien esittäjät.
Theodor Höijer

Elämänvaiheet

Höijerin isä oli menestynyt käsityöläinen, helsinkiläinen sisustusverstaan omistaja Henrik Höijer, joka halusi pojalleen arkkitehdin koulutuksen. Höijer kävi Helsingin teknillistä reaalikoulua 1856–1860, mutta ilman ylioppilastutkintoa hän ei päässyt uralle Intendentinkonttoriin. Sen sijaan hän pääsi harjoittelijaksi lääninarkkitehti G. T. Chiewitzin toimistoon ja jatkoi 1863–1868 opintojaan Tukholman vapaiden taiteiden akatemiassa Fredrik Wilhelm Scholanderin johdolla. Valmistuttuaan vuonna 1868 Höijer palasi Suomeen.
Helsingissä Höijer oli aluksi kaksi vuotta perheyrityksensä palveluksessa ja sen jälkeen toiset kaksi Yleisten rakennusten ylihallituksen pääjohtaja Hampus Dalströmin apulaisena. Vuonna 1872 hän perusti arkkitehtitoimiston yhdessä Frans Sjöströmin, Axel Loenbohmin ja Theodor Deckerin kanssa. Yhteistyö päättyi vuonna 1876, mistä alkaen Höijerillä oli oma toimisto. Samana vuonna tapahtui myös hänen läpimurtonsa Helsingin teollisuusnäyttelyn näyttelyrakennusten suunnittelijana. Vuosina 1872–1876 Höijer myös toimi ensimmäisen kerran arkkitehtuuripiirustuksen opettajana Polyteknillisessä opistossa (nykyinen Teknillinen korkeakoulu). Toisen kerran hän oli samassa tehtävässä vuosina 1902–1903.
Höijerin tärkeimmät työnantajat hänen uransa alkuvuosina olivat Sinebrychoffin panimo sekä Helsingin kaupunki ja seurakunta. Hän suunnitteli asuin- ja liikerakennuksia useille kaupungin nousevaan porvaristoon kuuluneille gryndereille, joista erityisesti yhteistyö Fredrik Wilhelm Grönqvistin kanssa osoittautui hänen uralleen keskeiseksi. Uran huippua edusti Ateneumin taidemuseon toteuttaminen valtiolle; senaattori Leo Mechelin valitsi Höijerin voittajaksi ohi rakennushallituksen arkkitehtien. Höijer itse sen sijaan ei koskaan päässyt rakennushallituksen yliarkkitehdiksi, vaikka haki virkaa kahdesti. 1890-luvun alussa Höijer oli myös itse toisena omistajana Huberin talon rakennushankkeessa, mutta joutui henkilökohtaisen vararikon vuoksi myymään osuutensa yhtiökumppanilleen Robert Huberille. Höijerin koti ja työhuone jäivät kuitenkin vuokralaisiksi hänen itse suunnittelemaansa taloon.
1900-luvulle tultaessa Höijer jäi nuorempien arkkitehtien varjoon eikä kyennyt kunnolla omaksumaan uutta kansallisromanttista tyylisuuntausta. Hänen uransa päättyi sairauskohtauksesta johtuneeseen osittaiseen halvaantumiseen vuonna 1905.
Höijer oli myös Tekniska Föreningen i Finland -järjestön perustajajäsen ja sen arkkitehtiklubin puheenjohtaja vuodesta 1895 sekä Helsingin kaupunginvaltuutettu vuosina 1881–1892.