google/wiki40b huggingface dataset:
Jalmar Lehtimäki

Jalmari Valfrid Vilhelminpoika Lehtimäki (23. joulukuuta 1896 Vahto – 7. helmikuuta 1934, Moskova, Neuvostoliitto) oli turkulainen punapäällikkö Suomen sisällissodassa.
Hänen veljiään olivat punapäällikkö ja lentäjäsankari Verner Lehtimäki sekä kirjailija Konrad Lehtimäki. Hän otti osaa Suomen sisällissotaan Vilppulan rintamalla ja Tampereella. Sodan jälkeen hän pakeni Venäjälle, kävi merisotakoulun ja otti osaa Itämeren laivaston lentäjänä Kronstadtin kapinan kukistamiseen. Vuonna 1923 hän muutti veljensä Vernerin kanssa Kiinaan Shanghaihin ja sieltä 1924 Yhdysvaltoihin. Hän palasi 1932 Venäjälle ja toi Yhdysvalloista mukanaan lentokoneita.
Virallisten tietojen mukaan Jalmar Lehtimäki kuoli vatsasyöpään Kremlin Botkinin sairaalassa. Jalmarin lapsenlapsen käsitys on, että Jalmarille aiheutettiin sairaalassa tarkoituksellisesti niin vaikeat vammat, että hän kuoli pian leikkauksen jälkeen. Toinen mahdollinen selitys kuolemalle on se, että hän kuoli Yhdysvalloista tuodun lentokonelastin purkamisen aikana tapahtuneen ampumisen jälkiseurauksiin.
Aavikkokettu

Ulkonäkö ja koko

Aavikkokettu on pienin koiraeläinlaji. Paino vaihtelee naaraiden 0,8 kilogrammasta koiraiden 1,5 kilogrammaan. Ruumis on noin 30–40 senttimetriä pitkä, ja hännän osuus siitä on 18–30 senttimetriä. Säkäkorkeus on 18–22 senttimetriä. Korvat ovat aavikkokettujen huomiota herättävin piirre. 15 senttimetriä pitkät korvalehdet ovat huomattavan suuret kallon kokoon verrattuna.
Aikuisten yksilöiden turkki on tiheää ja silkkimäistä. Turkki on selkäpuolelta ruskeankeltaista ja raajoista, naamasta, korvien reunoilta ja vatsapuolelta valkoista. Nuorten yksilöiden turkki on untuvanpehmeä ja pääosin valkoinen. Tassut ovat erittäin karvaiset, mikä suojelee polkuanturoita kuumalta hiekalta.

Levinneisyys ja elinympäristö

Aavikkokettu on levinnyt laajalle alueelle Pohjois-Afrikan ja Siinain niemimaan pohjoisosien hiekka-aavikoilla ja puoliaavikoilla. Sitä tavataan ympäri Saharaa ja Sahelin alueella 14. leveysasteelle saakka.
Aavikkokettu on yleinen levinneisyysalueellaan, ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) luokittelee sen elinvoimaiseksi.

Käyttäytyminen

Aavikkoketut ovat sosiaalisia ja elävät usein perheyhteisössä, johon kuuluu yleensä yksi lisääntyvä pari, nuori pesue ja mahdollisesti niiden vanhempia sisaruksia. Aavikkoketut ovat yksiavioisia, ja pari puolustaa reviiriään aggressiivisesti. Reviirin ne merkitsevät urealla ja ulostekasoin. Aavikkokettujen laumaluonne näkyy niiden monipuolisessa ääntelyssä. Laumanjäsenten sosiaalinen arvojärjestys ilmenee usein leikin kautta.
Aavikkoketut ovat yösaalistajia, ja ne syövät lähes mitä tahansa ravintoa, jota onnistuvat pyydystämään. Ne käyttävät ravinnokseen pikkujyrsijöitä, liskoja, lintuja, munia ja hyönteisiä. Lisäksi aavikkoketut syövät hedelmiä, lehtiä ja juuria, eikä niiden tarvitse välttämättä juoda koko elinaikanaan, sillä ne saavat ravinnosta tarvittavan nesteen.
Päivisin aavikkoketut  lepäävät kaivamissaan tunneleissa, joihin ne pakenevat aavikon kuumuutta. Tunneleista muodostuu usein laajoja järjestelmiä, joissa on useampia suuaukkoja vihollisten varalta. Tunneleita kaivetaan yleensä aavikoiden pensaiden alle niin että juuret tukevat tunneleiden seiniä.
Aavikkokettu on hyvin sopeutunut aavikon kuumuuteen ja alkaa läähättää vasta yli 35 asteen lämpötilassa. Kylmää se sen sijaan sietää huonosti ja alkaa täristä jo 20 asteessa.

Lisääntyminen

Aavikkoketun lisääntymiskausi on tammikuusta helmikuuhun, mutta naarat ovat kiimassa vain parin päivän ajan. Aavikkoketut synnyttävät kerran vuodessa. Noin 2–4 poikasta syntyy 50–53 päivää kestävän raskausajan jälkeen. Sokeat ja avuttomat poikaset painavat noin 50 grammaa. Naarasaavikkokettu pitää poikasista huolta pesäkolossa kahden viikon ajan. Viisiviikkoiset poikaset alkavat tutkia pesän ympäristöä, mutta ne vieroitetaan melko myöhään, lähes kolmen kuukauden ikäisinä. Sukukypsyyden aavikkoketut saavuttavat 6–9 kuukauden ikäisinä.

Aavikkoketut suomessa

Suomessa aavikkokettuja voi nähdä Korkeasaaren eläintarhassa. Aavikkokettuja on Korkeasaaressa kolme. Yksi niistä oli laittomasti tuotu Suomeen ja tarvitsi turvapaikkaa. Aavikkoketut asustelevat Korkeasaaren hämärätalossa.
Edinburghin raitiotieliikenne

Edinburghin raitiotie on vuonna 2014 valmistunut kevyt raideliikennejärjestelmä Skotlannin pääkaupungissa Edinburghissa. Se on kaupungin toinen raitiotiejärjestelmä. Ensimmäinen toimi vuodesta 1871 vuoteen 1956, jolloin Edinburgh Corporation Tramways lopetti toimintansa.
Raitiotien pituus on 14 kilometriä Edinburghin lentoaseman ja kaupungin keskustassa olevan York Placen välillä. Matka-aika on 35 minuuttia. Ensimmäisenä kesänä sadan päivän aikana raitiotiellä oli 1,5 miljoonaa matkustajaa.

Suunnitelma

Raitiotie valmistui toukokuussa 2014, kolme vuotta myöhässä suunnitellusta aikataulusta. Rakentaminen tuli maksamaan 1,2 miljardia euroa, mikä oli kaksinkertainen määrä alkuperäiseen budjettiin. 
Raitiotie on tarkoitus rakennuttaa useammassa osassa. Ensimmäisessä vaiheessa avattavaksi suunniteltu osuus on merkitty alla olevaan karttaan tummanpunaisella värillä. Vaaleanpunaisella ja harmaalla merkityt osuudet ovat suunnitteilla, mutta eivät vielä rakenteilla. Kartassa näkyvät myös raitiotien pysäkit ja vaihtomahdollisuudet busseihin ja juniin.
Bolšoi Dom

Bolšoi Dom (ven. Большой дом, suom. Iso talo) on konstruktivismia edustava rakennus Pietarin kaupungissa Venäjällä. Siinä on Venäjän liittovaltion turvallisuuspalvelun (FSB ven. Федера́льная слу́жба безопа́сности) Pietarin kaupungin Leningradin alueen päämaja.
Rakennus rakennettiin vuosina 1931–1932 alun perin NKVD:n (sisäasiainkansankomissariaatti eli käytännössä sisäasiainministeriö), Tšekan (neuvosto-Venäjän salainen poliisi) ja KGB:n (Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi) toimintaa varten.
Sen suunnittelivat arkkitehdit Aleksandr Gegello, Andrei Ol ja Noi Trotski aikaisemmin Helmikuun vallankumouksen aikana palaneen käräjäoikeuden talon paikalle.
Stalinin vainojen aikaan tapettiin tai kidutettiin rakennuksessa useita ihmisiä. Rakennuksesta on suora yhteys vieressä olevaan vankilaan.
Kiimajärvi (Ylitornio)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 9,0 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Meltosjoen valuma-alueella (67.98), jonka Kiimajoen–Mustijoen valuma-alueeseen (67.983) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 169,5 metriä mpy.
Ilkka Nummela

Ilkka Nummela (s. 24. syyskuuta 1950 Turku) on Jyväskylän yliopiston Suomen historian professori vuodesta 1995 ja taloushistorian vuodesta 2001. Hänen tutkimuskohteitaan ovat olleet: Suomen talouden suorituskyky, elintaso ja taloudellinen eriarvoisuus vuosina 1400–2000; nikkelikauppa sekä yhteiskunnan historian huippuyksikön tutkimuskohde kontekstuaalinen analyysi suomalaisen yhteiskunnan rakenteista ja identiteeteistä 1400-2000. Nummela johtaa Biografiakeskuksen Talouselämän vaikuttajat -julkaisuhanketta (2007–2013).
Jokijärvi (Taivalkoski)

Jokijärvi on Taivalkosken kunnassa sijaitseva kylä. Kylä sijaitsee noin 20 kilometrin päässä kirkonkylältä valtateiden 20 ja 5 välisellä yhdystiellä 8400, samannimisen järven rannalla.
Jokijärvi toimi vuosina 1868–1884 omana kuntanaan. Jokijärven Hiltukankaalla sijaitsi myös Taivalkosken ensimmäinen kirkko vuodesta 1847 vuoteen 1877, jolloin se siirrettiin nykyiselle paikalle Taivalkosken kirkonkylälle.
Nykyisin kylässä asukkaita on noin 350. Kylällä toimii vuonna 1998 perustettu Jokijärven kyläseura.
Jokijärvi on tullut kuuluksi kirjailija Kalle Päätalon kotikylänä, jota hän kuvaa laajassa omaelämäkerrallisessa romaanisarjassaan Juuret Iijoen törmässä. Päätalon lapsuudenkoti, Kallioniemi, sijaitsee järven etelärannalla.
Tapsa laulaa ja laulattaa

Tapsa laulaa ja laulattaa on vuonna 1967 ilmestynyt Tapio Rautavaaran albumi, joka edellisenä vuonna ilmestyneen albumin Kansanlauluja 1 tapaan sisältää pääasiassa suomalaisia kansanlauluja. Tämän albumin sisältö on kuiten hieman vauhdikkaampaa kuin edellisen, herkempää puolta edustaa vain Niin minä, neitonen, sinulle laulan, jonka Rautavaara laulaa akustisen kitaran säestyksellä. Muiden laulujen sovituksissa on taustalla yhtye ja kuoro. Kuorossa laulavat Maila Rautio-Mäkinen, Lasse Kuusela ja Erkki Valaste. Yhtyeessä soittavat Pauli Granfelt (viulu ja trumpetti), Seppo Peltola (pasuuna), Nacke Johansson (piano), Heikki Laurila (kitara), Aaro Kurkela ja Kalevi Nyqvist (harmonikka), Erkki Seppä (kontrabasso) ja Ilpo Kallio (rummut). Kappaleet on sovittanut Toivo Kärki ja esitykset johtaa Jaakko Borg. Levy on suunniteltu myös yhteislaulutilaisuuksia ajatellen; levykannesta löytyvät avuksi laulujen sanat. Levylle ilmestyi kaksi vuotta myöhemmin jatko-osa Tapsa laulaa ja laulattaa 2.
Kyyhkyhapero

Ulkonäkö ja koko

Kyyhkyhaperon lakki on väriltään violetti, ruskea tai harmaa, joissakin tapauksissa jopa vihreä. Jalka on valkoinen tai kermanvärinen.

Levinneisyys

Kyyhkyhaperoa tavataan Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Suomessa se on harvinainen, ja sitä on tavattu vain maan etelä- ja lounaisosissa.

Käyttö

Kyyhkyhaperoa voi käyttää ruokasienenä.
Lignaanit

Lignaanit ovat laaja ja rakenteeltaan monimuotoinen joukko fenoleihin kuuluvia orgaanisia yhdisteitä, joiden perusrakenne koostuu difenyylibutaaniyksiköistä. Lignaaneja esiintyy useissa kasveissa ja niitä on eristetty 55 kasviheimon lajeista. Rakenteeltaan erilaisia lignaaneja on tunnetaan yli 450. Kasveissa lignaanien rooli ei ole täysin selvillä. Ne voivat toimia hapettumista ehkäisevinä aineina, torjumaan kasveja syöviä hyönteisiä ja niillä on myös fungisidisia ominaisuuksia.

Rakenne ja biosynteesi

Lignaanit ovat perusrakenteeltaan monolignolien eli koniferyylialkoholin, p-kumaryylialkoholin ja sinapyylialkoholin dimeerejä. Rakenteessa on perusyksikkönä kaksi aromaattista ryhmää, jotka erottaa toisistaan neljästä hiiliatomista muodostunut ketju. Ketju voi olla suora, haaroittunut tai rengasmainen. Fenyylirenkaiden substituentit eli niihin kiinnittyneet muut ryhmät ovat tyypillisesti molemmissa renkaissa samat. Lignaanien perustyyppiä voidaan pitää difenyylibutaanin johdannaisina. Lignanolideissa aromaattisten renkaiden välillä on butyrolaktonirengas, ja tällainen lignaani on esimerkiksi matairesinoli. Monoepoksilignaanit ovat tetrahydrofuraanin johdannaisia, ja tähän ryhmään kuuluu muun muassa larisiresinoli. Diepoksilignaaneissa on kaksi fuusioitunutta tetrahydrofuraanirengasta, ja tällainen on esimerkiksi pinoresinoli.
Kasvit muodostavat lignaaneja lähtien monolignoleista. Hapettavien entsyymien kuten lakkaasien tai peroksidaasien vaikutuksesta monolignoleista muodostuu radikaaleja. Kaksi tällaista radikaalia reagoi keskenään muodostaen lignaanien perusrungon. Biosynteesi on samankaltainen ligniinin biosynteesin kanssa. Ligniinistä poiketen lignaanit esiintyvät usein tiettyinä enantiomeereinä. Stereokemiaa kontrolloivat proteiinit, joilla ei ole entsymaattista aktiivisuutta, mutta jotka pitävät radikaalit sellaisessa asennossa, että muodostuu kiraalinen tuote. Perusrungon muodostumisen jälkeen muut entsyymit voivat hapettaa yhdisteen, jolloin muodostuu esimerkiksi lignanolideja ja epoksilignaaneja.

Biologiset ominaisuudet

Monet lignaanit ovat biologisesti aktiivisia. Kasveissa niillä on rooli puolustautumisessa kasveja syöviä hyönteisiä ja bakteeri- sekä sienipatogeeneja vastaan. Monilla niistä on myös antiviraalisia ja hapettumista estäviä ominaisuuksia. Eräät lignaaneista, kuten podofyllotoksiini, ovat hyvin myrkyllisiä. Kasveissa lignaaneja on paljon viljoissa, erityisesti täysjyvärukiissa. Lignaanit muuttuvat ihmisen suolistossa bakteerien vaikutuksesta enterodioliksi ja enterolaktoniksi, joilla on sepelvaltimotautia ja eräitä syöpiä ehkäiseviä ominaisuuksia.
In vitro -toksikologia

In vitro -toksikologia on tieteellistä analyysia toksisten kemiallisten aineiden vaikutuksesta soluihin. Tutkimukset suoritetaan in vitro -tekniikassa elävän organismin ulkopuolella, esimerkiksi koeputkessa.
Eniten in vitro -tutkimusta tehdään aineiden vaikutusmekanismien selvittämiseksi pelkistetyissä olosuhteissa. Tässä voidaan käyttää kokonaisia elimiä (esimerkiksi maksaa tai istukkaa), tai elimien osia (esimerkiksi verisuonen tai suolen seinämää), solun osia (esimerkiksi "mikrosomeja", jotka ovat maksan solulimakalvoston osasia), tai mikrobeja. Tekniikan etuna on mahdollisuus pelkistää olosuhteet niin, että voidaan tutkia vain yhtä asiaa kerrallaan. Haittana on luonnollisesti se, että kokonaisessa elimistössä kaikki vaikuttaa kaikkeen, eikä kokonaisvaikutus ole ennustettavissa. Lisäksi in vitro -tutkimuksissa voidaan tutkia vain sitä asiaa, mitä ymmärretään tutkia.
Toksisuuden testauksessa in vitro -kokeiden ensisijaisena tarkoituksena on tunnistaa kemiallisten aineiden haittoja ja toisaalta myös vahvistaa tiettyjen toksisten vaikutusten poissaolo tietyn kemiallisen aineen suhteen. Menetelmää käytetään muun muassa uusien lääkkeiden testauksessa, maatalouskemikaalien testauksessa sekä lisäaineiden testauksessa. In vitro -toksikologiaa suositaan nykyisin eläinkokeiden sijasta (esim. REACH-asetus). Tosiasiassa tiettyä eläinkoetta korvaavia kokeita on erittäin vähän, ja paljon tärkeämpi in vitro -tutkimuksen käyttö on mekanismien tutkiminen.
In vitro -toksikologisten kokeiden etuna ovat niiden pienet kustannukset, testien nopeus sekä eläinten kärsimyksen vähentäminen. Kokeet eivät toisaalta kykene korvaamaan eläinkokeita, koska niillä voidaan tutkia vain tunnettua määräasiaa. In vitro -toksikologia on laajentuva toksikologian alue. Yleisimpiä in vitro -tutkimuksen käyttöalueita toksikologiassa ovat mikrosomien käyttö vierasainemetabolian tutkimuksessa sekä erilaiset genotoksisuutta mittaavat testit. Esimerkkinä erikoisemmasta in vitro -toksikologisesta testistä on sian siittiötesti.
Jarkko Kurvinen

Ura

Kurvinen perusti ensimmäisen oman yrityksensä, toiminimen, vuonna 2004. Hänen toinen yrityksensä, Plutoni Oy, on perustettu vuonna 2006. Yritys toteuttaa myynti- ja markkinointikoulutuksia yrityksille ja asiantuntijoille ja auttaa niitä kehittämään myynnin ja markkinoinnin prosesseja ja hyödyntämään erilaisia työkaluja.

Luottamustoimet

Kurvinen on mukana Hämeenlinnan Nuorkauppakamarissa sekä Hämeen kauppakamarissa, jossa hän on toiminut Kasvu- ja kansainvälistymisvaliokunnan varapuheenjohtajana ja puheenjohtajana.

Yksityiselämä

Kurvinen asuu vaimonsa kanssa Hämeenlinnassa Kankaantakana. Hän suorittaa työnsä ohessa ylempää ammattikorkeakoulututkintoa Hämeen ammattikorkeakoulussa.
CUNA

CUNA oli Italian autonvalmistajien kehittämä normi autojen tehon mittaamiseksi. CUNA tulee italian kielen sanoista Commissione Tecnica di Unificazione nell'Autoveicolo. CUNA-normissa moottorin lisälaitteet ovat mukana tehon mittauksessa lukuun ottamatta äänenvaimenninta. Italialaiset autonvalmistajat siirtyivät 1970-luvun alussa käyttämään DIN-normia autojen tehon ilmoittamisessa.
CUNA-normin mukaan mitatut teholukemat ovat hieman suurempia kuin DIN-normissa. Saksalaisessa DIN-normissa moottorin kaikki lisälaitteet ovat mukana tehomittauksessa, myös CUNAsta puuttuva äänenvaimennin.
Eräitä esimerkkejä saman auton tehosta eri normien mukaan. NSU Prinz 1000L vuonna 1964: 43 hv DIN, 47 hv CUNA ja 51 hv SAE . Auton teho nykyisin käytettyinä kilowatteina on 31,6 kW DIN.
Vuoden 1968 Fiat 850:n teho on 47 hv CUNA ja 45 hv DIN-standardin mukaan (33 kW). Saman vuosimallin Fiat 850 Sport Coupen teho on 54 hv CUNA ja 52 hv DIN eli 38 kW.
SAE-normin mukaisessa tehomittauksessa moottorista on riisuttu useimmat moottorin lisälaitteet mahdollisimman suuren teholukeman saamiseksi, joten SAE-tehon mittauksessa käytetty moottori poikkeaa melko paljon sarjatuotantomoottorista.  Tämä koskee SAE brutto (SAE gross horsepower) -mittaustapaa, joka oli käytössä vuoteen 1971 saakka  eli samoihin aikoihin, kun myös CUNA-normi väistyi tehon mittauksessa.
Napoleonin kruunaus

Napoleonin kruunaus (ransk. Le Sacre de Napoléon) on ranskalaisen Jacques-Louis Davidin vuonna 1807 valmistunut suurikokoinen maalaus, joka esittää Ranskan keisari Napoleonin kruunajaisseremoniaa 2. joulukuuta 1804 Pariisin Notre Damen katedraalissa. Teoksen koko nimi on Sacre de l’empereur Napoléon Ier et couronnement de l’impératrice Joséphine dans la cathédrale Notre-Dame de Paris, le 2 décembre 1804 (”Keisari Napoleon I:n hallitsijaksi vihkiminen ja keisarinna Josephinen kruunaus Pariisin Notre Damen katedraalissa 2. joulukuuta 1804”).
Kannatettuaan aiemmin Ranskan vallankumousta Davidista oli 1800-luvun alussa tullut Napoleonin hovimaalari. Vuosina 1805–1807 tehty Napoleonin kruunaus on merkittävin Davidin Napoleonille tekemistä maalauksista. Sen tilasi Davidilta Napoleon itse, ja David osallistui tätä varten kruunajaisseremoniaan. Maalauksessa David on yhdistänyt Ranskan perinteisten hallitsijamuotokuvien tyyliin vaikutteita ja suoria lainauksia italialaisesta renessanssitaiteesta. Vaatteiden ja sisustuksen kuvauksessa on käytetty rikkaasti erilaisia värejä. Maalauksen tyyli on realistinen, mutta monia yksityiskohtia on muutettu poikkeamaan todellisuudesta; esimerkiksi kirkkosalia on pienennetty, jotta hahmot näyttäisivät suhteessa suuremmilta. Monumentaalisen teoksen esikuvana on pidetty Peter Paul Rubensin maalausta Maria de’ Medicin kruunaus.
Napoleon kutsui kruunajaisseremoniaansa paavi Pius VII:n, mutta laskikin kruunun itse päähänsä. Davidin maalaus esittää hetkeä, jolloin Napoleon on seuraavaksi kruunaamassa puolisoaan, keisarinna Josephinea. Tarkoituksena oli saada Napoleon vaikuttamaan taideteoksessa jalommalta. Maalauksessa on kuvattu kruunajaisseremonian tärkeimmät osanottajat, keskeisimmät hahmot ylhäältä lankeavan valonsäteen valaisemina. Keskellä ovat Napoleon ja Josephine, heistä oikealla paavi kardinaalien ja piispojen ympäröimänä. Josephinen takana seisoo marsalkka Joachim Murat pitelemässä tyynyä, jolla kruunu on hetkeä aiemmin levännyt. Etuoikealla on selin kolme korkeaa arvohenkilöä, jotka pitelevät keisarikunnan symboleja: kotkavaltikkaa, valasauvaa eli ”oikeuden kättä” ja valtakunnanomenaa. Vasemmalla olevassa ihmisjoukossa on muun muassa kaksi Napoleonin veljeä ja kaksi sisarta. Napoleonin äiti Letizia Bonaparte istuu erillisessä aitiossa taustalla. Hän ei todellisuudessa osallistunut kruunajaisseremoniaan, mutta David maalasi hänet silti tauluun Napoleonin pyynnöstä. Niin ikään Napoleonin pyynnöstä paavi on kuvattu tekemään siunausta. Muista tunnetuista henkilöistä maalaukseen on kuvattu muun muassa ulkoministeri Charles Maurice de Talleyrand. David maalasi myös itsensä lehterille luonnosvihkon kanssa.
Maalauksen leveys on 9,79 metriä ja korkeus 6,21 metriä. Se kuuluu nykyään Louvren taidemuseon kokoelmiin.
Kankaanpään Pallo

Edustusjoukkue

Kankaanpään Pallo on perinteikäs alasarjajoukkue Pohjois-Satakunnasta. 2000-luvun paras sijoitus on vuodelta 2003, Satakunnan Kolmosen neljäs.  Kaudella 2012 KaPa sijoittui toiseksi Satakunnan Vitosessa ja nousi Neloseen.
Anthon Bruun

Anthon Bruun (23. lokakuuta 1778 Hamina – 12. elokuuta 1824 Hamina) oli suomalainen kauppias ja kauppaneuvos.

Tausta

Bruunin kauppiassuku oli asettunut Haminaan 1700-luvun alussa. Jo suvun ensimmäiset edustajat eli veljekset Johan ja Heino Erik Bruun kohosivat kaupungin huomattavimpien porvareiden joukkoon. Johan Bruunin (1714–1756) poika oli kauppias Carl Bruun (1748–1809), josta aikanaan tuli Anthon Bruunin isä. Carl Bruunin pojista neljä toimi kauppiaina Haminassa.

Elämä

Anthon Bruun syntyi perheensä toiseksi vanhimpana poikana. Hän varttui Haminassa. Sukunsa perinteitä noudattaen hän siirtyi kaupan alalle. Hänellä oli Haminassa oma kauppaliike. Nuorena kuolleen Bruunin ura kauppiaana jäi tosin melko lyhyeksi. Hänen onnistui kuitenkin saavuttaa taloudellista menestystä, vaikka taloudelliset olot Venäjän keisarikunnan hallintaan (1809) autonomisena alueena liitetyssä Suomen suuriruhtinaskunnassa olivat vielä alkuvuosina (eli 1810-luvulla) taloudellisesti vaikeat. Kauppahuoneen keskeisiä välitystuotteita olivat vilja ja suola. 1810-luvulla Anthon Bruun oli Haminan merkittävin viljan maahantuoja.
Kauppaliikkeen ohella Bruun omisti veljensä Christianin kanssa osan Anjalassa sijainneesta Ummeljoen sahalaitoksesta. Anthon Bruun otti osaa myös Haminan kunnalliselämään. Hän oli vuodesta 1813 lähtien Haminan kaupunginvanhimpien puheenjohtaja.
Vuonna 1821 Haminan kaupungin keskusta paloi. Anthon Bruunin kerrotaan menettäneen terveytensä, kun hän osallistui palon sammutustöihin. Vuonna 1822 hän sai kauppaneuvoksen arvonimen. Sen jälkeen hän eli enää vain pari vuotta.

Perhe

Anthon Bruun oli vuodesta 1814 naimisissa Jacobina Catharina Stewenin (1790–1853) kanssa. Pariskunnalla oli kaksi tytärtä, jotka avioituivat venäläisten upseerien kanssa. Bruunin poika oli ministerivaltiosihteeri Theodor Bruun.
Kateřina Pauláthová

Kateřina Pauláthová (s. 23. heinäkuuta 1993 Havířov) on tšekkiläinen alppihiihtäjä, joka edustaa Ski club Paulát Havířov -seuraa.
Hän on osallistunut neljiin alppihiihdon MM-kilpailuihin: Garmisch-Partenkirchenissä 2011 hän oli suurpujottelussa 37:s, Schladmingissa 2013 hän keskeytti sekä pujottelussa että suurpujottelussa, Vailissa / Beaver Creekissä 2015 hän oli supersuurpujottelussa 32:s ja Sankt Moritzissa 2017 suurpujottelussa 29:s, syöksylaskussa 35:s ja supersuurpujottelussa 36:s. Sotšin olympialaisissa 2014 Pauláthová sijoittui supersuurpujottelussa 25:nneksi.
Alppihiihdon maailmancupissa Pauláthová kilpaili ensimmäisen kerran Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2010. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Špindlerův Mlýnin suurpujottelussa maaliskuussa 2011 oltuaan 28:s. Parhaimmillaan hän on ollut 20:s Crans-Montanan alppiyhdistetyssä helmikuussa 2017.
ORP Horodyszcze

Palvelus

Horodyszcze osallistui kesällä 1923 sotaharjoituksiin Puckin lahdella. Alus liitettiin keväällä 1926 yhdessä sisaraluksensa ORP Pinskin kanssa Pinskin laivueeseen. Aluksen konehuoneen modernisointi oli luultavasti edelleen kesken toisen maailmansodan puhjetessa.
Saksan hyokättyä Puolaan toisen maailmansodan alussa Horodyszcze osallistui sotatoimiin, kunnes sen miehistö upotti aluksen 1. lokakuuta.
Neuvostojoukot nostivat 6. lokakuuta ja korjasivat aluksen, minkä jälkeen se liitettiin Dneprille sijoitettuun laivueeseen nimellä Babrujsk.
Antti-Jussi Miettinen

Antti-Jussi Miettinen (s. 30. maaliskuuta 1983 Tampere, Suomi) on suomalainen jääkiekkohyökkääjä. Hän edustaa EHC Dortmundia, joka pelaa Saksan neljänneksi korkeimmalla sarjatasoa. Miettinen debytoi kaudella 2001–2002 Tampereen Ilveksessä. Kaudella 2002–2003, hän kuului WHL:ssä pelaavan Lethbridge Hurricanesin joukkueeseen. Pelattuaan kauden WHL:ää hän siirtyi takaisin Tampereelle Ilvekseen, jossa hän pelasi koko kauden 2003–2004 ja osan kaudesta 2004–2005, jolloin hän siirtyi KooKoohon. KooKoosta hän siirtyi lopulta Ratinger Ice Aliensin kautta nykyiseen seuraansa, EHC Dortmundiin.
Raumanoja

Raumanoja on pienen rannikkovesistön muodostava oja tai joki Uudenkaupungin kaupungin alueella Varsinais-Suomessa. Pieni osa valuma-alueesta kuuluu myös Taivassalon ja Vehmaan kuntiin.
Raumanoja laskee Saaristomereen Huikonaukkoon. Raumanojan valuma-alueella on viisii järveä: Ahmasvesi (264 ha), Kallisjärvi (22 ha), Alhontaanjärvi (18 ha), Haapalanjärvi (16 ha) ja Sannasvesi (8 ha). Raumanojan virtaussuunta kuitenkin vaihtelee, meriveden ollessa korkealla, virtaa Raumanojaa pitkin suolaista merivettä Ahmasveteen.
Raumanojan valuma-alue on 39,72 km² ja se muodostaa Suomen ympäristöhallinnon vesistöalueluokituksessa Raumanojan vesistöalueen, joka on 3. jakovaiheen vesistöalue ja tunnukseltaan 82.064. Raumanojan valuma-alueen eteläpuolella on Ruonanojan valuma-alue, itäpuolella Marjavuorenojan valuma-alue, pohjoispuolella Taipaleenjärven valuma-alue, muualla välialueita.
Vuonna 2012 lopetetulta Lokalahden jätevedenpuhdistamolta johdettiin käsitellyt jätevedet avo-ojaan, joka laskee Raumanojaan. Raumanojan veden laatua tarkkailtiin säännöllisesti, kun vuonna 2005 alkanut Lokalahden jätevedenpuhdistamon purkuvesistön vesistötarkkailu aloitettiin. Näytteitä otettiin kahdesti vuodessa kahdesta kohtaa Raumanojasta. Viimeisen kerran vesistötarkkailu tehtiin heinäkuussa 2012 jolloin todettiin, että jätevedenpuhdistamon vaikutuksia ei enää ole havaittavissa Raumanojassa.