google/wiki40b huggingface dataset:
Wu Jing

Nuoruus

Jing aloitti kamppailulajien harrastamisen kuusivuotiaana Pekingin urheiluinstituutissa. Myös hänen isänsä ja isoisänsä harrastivat kamppailulajeja. Jing kilpailu muun muassa Jet Lin tavoin ennen näyttelijäuraansa Pekingin Wushu joukkueessa. Hän saavutti menestystä kansallisella tasolla nuorten ja myöhemmin aikuisten tasolla.

Näyttelijänä

Yuen Woo-ping huomasi Jingin kyvyt 1995 ja päätti roolittaa hänet ohjaamaansa Tai Chi Boxer elokuvan päärooliin. Tämän jälkeen Jing esiintyi enemmän televisiosarjoissa, kuten Master of Tai Chi, Love in the Turbulent Times ja Huangshang Dubuqi. 2001 Jing palasi myös elokuvien pariin sivuroolin merkeissä Tsui Harkin ohjaamassa Zu Warriors.
Savvati Solovetskilainen

Pyhittäjä Savvati Solovetskilainen (ven. Савватий Соловецкий, Savvati Solovetski; k. 27. syyskuuta 1435) oli yksi Solovetskin luostarin perustajista. Hän saapui luostarisaarelle pyhittäjä Kyrill Valgetjärveläisen perustamasta luostarista Laatokan Valamon luostarin kautta. Kummassakaan näistä edellisistä luostareistaan hän ei ollut saanut kunnioitettuna kilvoittelijana rauhaa ja joutui näin hakeutumaan yksinäisyyteen kilvoittelemaan.
Tavattuaan Vienanmeren alueella sillä kilvoitelleen pyhittäjä Herman Solovetskilaisen, he siirtyivät yhdessä Solovetskin saarelle, jonne perustivat Solovetskin luostarin.
Myöhemmin, Hermanin ensin väliaikaisesti poistuttua Solovetskista ja Savvatin kuoltua, perustajien joukkoon liittyi vielä pyhittäjä Sosima Solovetskilainen, joka jatkoi kunniakkaasti pyhittäjä Savvatin aloittamaa työtä.
Pyhittäjä Savvati kuoli syyskuun 27. päivänä vuonna 1435 ja tuota päivää ortodoksinen kirkko kunnioittaa tämän pyhittäjän ja Karjalan valistajan muistopäivänä.
Häkärinteet

Häkärinteet on laskettelukeskus, joka sijaitsee Hankasalmella. Siellä on 12 rinnettä ja 5 hissiä. Ne on raivattu Sauvamäen rinteeseen. Keskus on nimetty kuuluisan nopeuslaskijan Kalevi "Häkä" Häkkisen mukaan. Hän ei omista kyseistä yritystä. Yrityksen omistaa Jukka Kirjavainen.
Häkärinteet valittiin vuoden 2008 hiihtokeskukseksi.
Salaattikastike

Salaattikastike on salaatin kanssa tarjottavaksi tarkoitettu kastike. Niitä valmistetaan muun muassa öljy-, kermaviili- ja sinappipohjaisina eri tavoin maustettuna. Erilaisten salaattien kanssa sopivat erilaiset kastikkeet, ja aina salaatti ei kastiketta kaipaa lainkaan. Salaattikastike tarjotaan joko erikseen tai valmiiksi salaattiin sekoitettuna.
James Hadley Chase

James Hadley Chase (oikealta nimeltään René Lodge Brabazon Raymond, 24. joulukuuta 1906 Lontoo – 6. helmikuuta 1985 Corseaux, Sveitsi) oli brittiläinen rikoskirjailija. Yksi hänen tunnetuimpia teoksiaan on vuonna 1939 julkaistu romaani Ei kukkia neiti Blandishille (No Orchids for Miss Blandish).
Asko Salokorpi

Asko Matti Salokorpi (15. huhtikuuta 1935 Viipuri – 20. joulukuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen arkkitehtuurin historian tutkija, arkkitehtuurikriitikko ja tietokirjailija, joka teki valtaosan elämäntyöstään Suomen rakennustaiteen museon eri tehtävissä. Hän toimi myös Ensimmäisen parlamentaarisen liikennekomitean pääsihteerinä sekä tutkijana Helsingin kaupunginmuseossa. Asko Salokorven isä oli tiedustelu-upseeri Toivo Salokorpi (entinen Sirén) ja äiti Wilhelmiina Salokorpi, omaa sukua Laitinen.
Salokorpi pääsi ylioppilaaksi Svenska Normallyceumista Helsingissä vuonna 1953 ja suoritti filosofian maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa pääaineenaan taidehistoria. Hän aloitti vastaperustetun Suomen rakennustaiteen museon arkistoharjoittelijana 1956 ja toimi sittemmin museon arkistonhoitajana, tutkimuspäällikkönä ja varajohtajana. Lisäksi hän opetti arkkitehtuurin historiaa Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1973–1982. Salokorpi perusti yhdessä Lauri Nodbergin kanssa Liikennepoliittinen yhdistys Enemmistö r.y.n vuonna 1968 ja toimi yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana. Hän julkaisi useita arkkitehtuuriteoksia sekä suomensi arkkitehtuuritekstien ohella myös kaunokirjallisuutta, kuten Michael Innesin Hyvästi iäks’ (1960) ja Jerzy Kosinskin Kirjava lintu (1967).
Markkinajärvi (Mänttä-Vilppula)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kuoreveden alueella (35.61), jonka Lahnajoen valuma-alueeseen (35.615) se kuuluu.
HMS Milne (G14)

Palvelus

Alus lähti 4. huhtikuuta 1945 Gibraltarilta Harwichiin, jossa se poistettiin palveluksesta. Alus siirrettiin 16. elokuuta reserviin ja se ankkuroitiin Harwichiin, kunnes se siirrettiin Rosythiin. Alus toimi reservin ja telakalla olevien alusten miehistöjen majoitusaluksena. Alus päätettiin muuttaa tyypin 62 fregatiksi ja se hinattiin Plymouthiin. Muutostöitä ei kuitenkaan toteutettu, koska luokan alukset todettiin sopimattomiksi muutoksiin ja alus oli muutenkin heikkokuntoinen. Alus hinattiin Penarthiin ankkuroitavaksi ja se asetettiin poistolistalle.
Alus myytiin 24. syyskuuta 1957 Turkille ja se siirrettiin telakalle modernisoitavaksi. Alus luovutettiin 12. kesäkuuta 1959 Turkin laivastolle, joka nimesi sen Alp Arslaniksi. Alus poistettiin palveluksesta 1971 ja se myytiin romutettavaksi.
Tsygootti

Tsygootti (kreikkaa: ζυγωτόν) on hedelmöittynyt munasolu. Se koostuu kahdesta haploidisesta sukusolusta: yleensä naaraan munasolusta ja uroksen siittiöstä. Nämä muodostavat yhden diploidisen solun eli tsygootin: solun, jossa on kaksinkertainen määrä kromosomeja.
Eläinten tsygootti jakaantuu mitoosin avulla, ja siitä tulee alkio. Muiden organismien tsygooteissa saattaa tapahtua myös meioosia.
Kaksoset voivat olla monotsygootteja (samanmunaisia, identtisiä, samasta munasolusta syntyneitä) tai ditsygootteja (erimunaisia, kaksi eri munasolua on hedelmöittynyt).
UELN

Universal Equine Life Number (UELN) on kansainvälinen hevosprojekti, jonka tarkoituksena on ottaa käyttöön hevoskohtainen tunnistenumero, jolla pystytään luotettavasti tunnistamaan jokainen hevosyksilö. UELN luotu niin hevosjalostuksesta, kilpailutoiminnasta kuin hevosten yleisestä rekisteröinnistä vastaavien erilaisten virallisten hevos- ja hevosurheilujärjestöjen käyttöön.
Kunkin yksittäisen hevosen UELN-numero koostuu 15 numeron sarjasta, josta ensimmäiset kolme numeroa määrittävän hevosen ensirekisteröinnin suorittavan maan, seuraavat kolme rekisteröinnistä vastaavan rekisterin ja loput yhdeksän numeroa on varattu kunkin rekisterin omaan käyttöön. 
UELN projektipäällikkö Bérengère Lacroix esitteli 2011 Melbournessa pidetyssä Equitana-messuilla projektin yksityiskohtaisest:
UELN-organisaatio tarjoaa hakupalvelun, jonka avulla voi selvittää niin maakohtaiset kuin yksittäisten järjestöjen ja hevosrotujen UELN-koodit, UELN-koodeja myöntävien organisaatioiden yhteystiedot ja lopuksi vielä UELN-numeron perusteella sitä vastaavan organisaation.

UELN Euroopassa

UELN on ollut käytössä Euroopan unionissa vuodesta 1999, ja se on muuttunut pakolliseksi vuodesta 2009 alkaen. 
UELN, yhtenäistetyt ja pakolliset hevospassit ja hevosten mikrosirutus ovat kaikki uusia ja yhteensovitettuja hevosen tunnistuksen 2010-luvun taitteessa voimaanastuneita varmennuskeinoja EU-maissa.
Samankaltaista standardia pyritään luomaan ja noudattamaan muuallakin maailmassa.
Hokuto no ken

Hokuto no ken (jap. 北斗の拳, ”Otavan nyrkki”) on japanilainen anime- ja mangasarja. Sen on käsikirjoittanut Buronson ja piirtänyt Tetsuo Hara. Mangaa julkaistiin alun perin Shūkan Shōnen Jump -lehdessä vuosina 1983–1988. Animea tehtiin televisioon kaksi sarjaa vuosina 1984–1987 ja 1987–1988. Sekä elokuva Fist of the North Star vuonna 1986.
Animesarjaa on myöhemmin jatkettu nimellä Shin Hokuto no Ken (New Fist of the North Star) vuosina 2003-2004 kolmen jakson verran.
Jani Ruscica

Tunnustus

Ruscica sai Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen Avek-palkinnon vuonna 2010. Palkintoraati sanoo Ruscicasta, että hän on "verraten lyhyessä ajassa onnistunut rakentamaan audiovisuaalisten teosten kokonaisuuden, jossa merkitykselliset ja monitasoiset tarinat avautuvat niin elokuvailmaisun kuin installaatiotaiteenkin keinoin". Lähellä elokuvaa olevia teoksia on esitetty gallerioissa ja museoissa.
Gossip (elokuva)

Vastaanotto

Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Manu Haapalainen pitää Gossipia sekavana monen elokuvatyylilajin sekoituksena, joka kuitenkin pysyy jotenkuten koossa ällistyttävän nimekkään näyttelijäkaartinsa ansiosta.
Kääpiötapparakala

Koko ja ulkonäkö

Kääpiötapparakala jää alle kolme senttiä pitkäksi. Sen hopeanhohtoinen ruumis on erikoisen muotoinen, koska se on sopeutunut sieppaamaan ruokaa veden pinnasta.

Alkuperä

Kääpiötapparakala on peräisin Etelä-Amerikasta, Rio Negro- ja Orinoco-joen vesistöstä.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Kääpiötapparakala on rauhallinen parvikala, joka pysyttelee pinnan tuntumassa. Parvessa pitäisi olla ainakin kuusi kalaa. Se hyppää helposti pois akvaariosta varsinkin totutellessaan uusiin paikkoihin, joten pienet aukot kansilaseissa on tukittava hyvin.

Vesiolot ja ravinto

Kääpiötapparakalalle sopiva lämpötila-alue on 24–28 °C ja pH 5–8. Ne voivat syödä vain ruokaa joka kelluu pinnalla; kuivatut hyönteiset ja tubifex-madot sopivat tähän oikein hyvin.
Pääkalloprikaati

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen pitää Pääkalloprikaatia uskomattomana mutta viihdyttävänä ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Neiokõsõ

Neiokõsõ on virolainen yhtye, joka edusti maataan võronkielisellä laululla ”Tii” (tie) Eurovision laulukilpailussa 2004. Yhtye sai 57 pistettä ja tuli 11. sijalle, mutta se ei riittänyt finaaliin pääsyyn, vaan he olivat 14 pisteen päässä finaalista.
Jere Lehtinen -palkinto

Jere Lehtinen -palkinto on jääkiekon nuorten SM-liigassa vuosittain jaettava palkinto. Palkinto annetaan liigan herrasmiespelaajalle. Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 2011, jolloin sen sai Tampereen Ilveksen Roope Nikkilä. Jääkiekkoliitto julkisti 62 uutta pelaajapalkintoa marraskuussa 2010.
Kaleta

Kaleta tai Caleta on naamioitumisyhteisö etelä-Beninissä. Kaletan toivat Beniniin entiset orjat Brasiliasta 1800-luvun puolessa välissä.

Alkuperä

Afrobrasilialaiseen alkuperään pohjautuva Kaleta saapui Beniniin noin vuosina 1830-1835 entisten vapautettujen orjien mukana. Yhteisö koostuu aikuisten, teini-ikäisten ja lasten naamioituneista ryhmistä, joissa on mukana tanssijoita, laulajia ja eri soittimien soittajia. Kaleta järjestetään festivaalien ja kansanjuhlien aikana.
Jouluna lapset pukeutuvat kaleta-naamioihin ja kulkevat talosta taloon tanssien ja laulaen suosittuja lauluja. Taloissa heille maksetaan kolikoita tai annetaan herkkuja, jotka ryhmän jäsenet jakavat keskenään. Jokaisen esityksen lopussa esitetään kiitokset, jolloin kaletat tanssivat ilmaisemalla ryhmän kiitollisuutta heidän auttajilleen.

Festivaalit

Kaleta-festivaali periytyy Brasilian afrikkalaisten orjien naamioduista karnevaalitansseista, joissa karnevaalitapahtumia käytettiin ilmaisuina, joissa ilkutaan valkoisille orjanomistajille ilman rangaistuksen pelkoa. Kaleta Festival ja Arts Aguda järjestävät festivaalin vuosittin Ouidahissa. Ajatuksena on säilyttää ja edistää beniniläistä kulttuuriperintöä, joka on katoamassa. Vuonna 2018 järjestettiin 15. festivaali. Tapahtumaan on liittynyt kilpailu, joka huipentuu jouluaattoyönä.

Vaikutus

Kaleta on vaikuttanut Beninin taiteilijoihin. Esimerkiksi Romuald Hazoumè on kertonut rakentaneensa lapsena naamioita Kaletalle. Vuosia myöhemmin hän ymmärsi naamion merkityksen Beninissä asuville eurooppalaisille, jotka käsittivät sen afrikkalaisen taiteen olennoitumana.
Risto Rinne (yritysjohtaja)

Risto Tapio Rinne (s. 11. joulukuuta 1949 Masku) oli Nesteen toimitusjohtaja vuosina 2004–2008. Hän jäi eläkkeelle toimitusjohtajan paikalta lokakuussa 2008 sydämen rytmihäiriöiden takia. Hänen seuraajakseen valittiin Matti Lievonen.
Rinne oli Nesteen palveluksessa vuodesta 1975. Ennen Neste Oilin toimitusjohtajaksi valintaa hän työskenteli saman yhtiön palveluksessa useissa eri tehtävissä kuten Naantalin jalostamon johtajana sekä Porvoon jalostamon tutkimusjohtajana. Hän toimi Fortum Oyj:n öljysektorin johtajana (2004) ja Fortum Oyj:n öljynjalostusyksikön (Neste Oilin) johtajana (1999–2004). Hän oli Kemianteollisuus ry:n hallituksen puheenjohtaja, EUROPIA:n (European Petroleum Industry Association) hallituksen jäsen ja Öljy- ja Kaasualan Keskusliitto ry:n hallituksen puheenjohtaja. Hän on toiminut Turun Osuuskaupan hallituksen jäsenenä vuodesta 2011. 
Rinne valmistui ylioppilaaksi Juhana Herttuan Yhteiskoulusta vuonna 1968 ja diplomi-insinööriksi Åbo Akademista vuonna 1974. Joulukuussa 2008 tasavallan presidentti Tarja Halonen nimitti Rinteen vuorineuvokseksi. Vuonna 1998 hän sai Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan kunniamerkin.
Rinne asuu Naantalissa. Hän harrastaa kalastusta.
Antti Räty

Henkilöhistoria

Antti Räty syntyi 1825 Kuokkaniemen kylässä Sortavalan pitäjässä. Hänen vanhempansa olivat suutari Anders Räty ja Fredrika Juliana Räty (o.s. Henritius). Perhe muutti pian Pietariin, jossa poika pääsi käymään koulua. Vanhempien kuolema ja köyhyys pakottivat hänet kuitenkin lopettamaan koulunkäynnin ja palaamaan takaisin Sortavalaan.
Räty pääsi Sortavalassa Henrik Renqvistin, rukoilevaisuuden herätysliikkeen johtajan, apulaiseksi ja suomensi tämän uskonnollisia kirjoituksia. Hän harrasti myös maallisempaa runoilua ja tarjosi 1847 runojaan ja runojen suomennoksia Carl Axel Gottlundin toimittamaan Suomi-lehteen. Runoja julkaistiinkin, mutta ilmeisesti Gottlund oli korjannut niiden kieltä savolaisempaan suuntaan. Samana vuonna ilmestyi Rädyn suomentamana myös muualla Euroopassa suosittu Johann Christoph von Schmidin uskonnollinen teos Genoveva, joka nousi vuosikymmenien ajaksi yhdeksi rakastetuimmista kirjoista kansan keskuudessa. Räty käänsi vielä neljä muutakin von Schmidin teosta, joista ei tullut yhtä suosittuja.
Vuonna 1848 Räty muutti Viipuriin, josta hän Pietari Hannikaisen suosittelemana sai työtä kansakoulunopettajana. Räty ei kuitenkaan viipynyt Viipurissa kauan – mikä saattoi johtua hänen alkoholiongelmistaan – vaan siirtyi jo saman vuoden syksyllä Helsinkiin. Sieltä hänen tiensä kävi Nurmijärvelle Huunan tilalle, jossa hän vietti viimeiset vuotensa lastenopettajana.
Työnsä ohessa Räty jatkoi käännöstöitä ja kuului Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan. Vuonna 1849 ilmestyi hänen suomentamanaan Alexandre Dumas’n Kertomus Wilhelmi Tellistä ja Sveitsinmaan vapauttamisesta. Kirja oli osaltaan vaikuttamassa 1850 annettuun kieliasetukseen, joka kielsi julkaisemasta suomen kielellä muuta kuin uskonnollista tai taloudellista kirjallisuutta.
Vuonna 1850 Viipurin Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julkaisi kokoelman Lauluja Suomen neitoisille, joka sisälsi Rädyn sanomalehdissä ilmestyneitä runoja ja käännöksiä. Kolme vuotta myöhemmin Rädyn runoja ilmestyi myös Pieni Kanteletar -kokoelmassa, mutta Räty oli sitä ennen jo ehtinyt kuolla 1852 alkoholisminsa seurauksena vain 27-vuotiaana.
Kirjallisuushistorioissa Räty saatetaan mainita varhaisena suomenkielisenä runoilijana, mutta muuten hän on jäänyt paljolti unohduksiin. Julius Krohnin (1954: 409) luonnehdinnan mukaan Räty oli runollisilta taidoiltaan ”sangen mitätön”, vaikka hänen kielensä olikin ”sujuva, selvä runollinen ja ylipäätään puhdas”. Joka tapauksessa Räty oli osaltaan edistämässä suomenkielisen kirjallisuuden nousua 1800-luvulla.
Viirukylkiluura

Levinneisyys

Viirukylkiluuraa tavataan Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Roukko

Roukko on Valkeakosken 6. kaupunginosa pohjoisosassa kaupunkia keskustan välittömässä läheisyydessä. 
Asutus on muodostunut etupäässä 1950-luvun rintamamiesasumisella. Roukossa on myös kerrostaloja. Roukonperän pienalue onkin uudempaa ja kaukaisempaa. Roukko on alueena erittäin mäkistä ja luonnonläheistä.

Roukon kylä

Roukko on myös yksi Sääksmäen vanhoista kylistä. Roukon kylä on sijainnut Lotilanjärven pohjoispäässä nykyisen 7. kaupunginosan rajalla. Se on kuulunut isossajaossa samaan jakokuntaan Lotilan kartanon ja Vanajaveden Rauttunselän rannalla sijaitsevien Annilan ja Salon kylien kanssa.
Valkeakosken nykyisistä kaupunginosien ulkopuolisista asuinalueista Roukon maarekisterikylään kuuluu  kaupungin koillislaidalla sijaitseva Vanhakylä. Viuhan tavoin Vanhakylä on rakennettu pääosin 1940-luvulla. Vanhankylän koillisosaan rakennettiin Lintulan lähiö, jossa pidettiin vuoden 2009 Asuntomessut.
Huittula

Huittula on kylä ja taajama entisessä Sääksmäen kunnassa, joka kuuluu nykyään Valkeakosken kaupunkiin. Taajamassa oli vuoden 2011 lopussa 332 asukasta.
Huittula on Sääksmäen kunnan entistä keskustaa, jonka lähellä sijaitsee keskiajalta peräisin oleva Sääksmäen kirkko. Kirkon seutu, joka muodostaa historiallisen Sääksmäen ytimen, kuuluu Valtioneuvoston päätöksen mukaisesti valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Huittulassa toimii Rauhalan koulu ja lähellä ovat Rapolan kartano, Rapolanharjun muinainen linnavuori sekä Voipaalan kuvataidekeskus. Linkkimasto Huittulanharjun kupeessa on Huittulan ja Kemmolan kylien välisellä rajalla.
Kylän pääkatu on Huittulantie, joka on osa Yhdystie 3071:tä eli Vanhaa Hämeenlinnantietä.

Huittulan taiteilijayhdyskunta

Huittulassa oli merkittävä taiteilijayhdyskunta kesäisin 1910-luvulla ja itsenäisyyden alkuvuosina. Vakituisesti Huittulassa ovat asuneet ja työskennelleet taiteilijaveljekset Mikko Carlstedt ja Kalle Carlstedt. Heidän luoksensa kerääntyi kesäisin "marraskuulaisia" kuvataiteilijoita. Viljo Kojo kuvaa kylän ja taiteilijaboheemien kesäistä maalaiselämää teoksissaan Kylä ja kaupunki (1916), Aurinko, kuu ja valkoinen hevonen (1919), Kiusauksesta kirkkauteen (1922) ja Suruttomain seurakunta (1921).
Kalle Carlstedtin ystävä Joel Lehtonen osti Vanajaveden saaresta Lintukoto-nimisen huvilan 1920-luvun alussa. Myös hän kertoo Huittulasta kirjassaan Hyvästi Lintukoto. Mikko Carlstedtin kanssa Huittulassa maalasi jopa samoja aiheita useana vuonna Mikko Oinonen, joka suunnitteli asettuvansa kylään vakituisesti asumaan.
Filosofian tohtori Thorsten Renvall rakennutti Lars Sonckin suunnitteleman kansallisromanttisen huvilansa, nykyisen Tervapääskyn, keskeiselle paikalle Huittulaan vuonna 1913.
Ähtärin rautatieasema

Ratapiha

Liikennepaikalla on kaksi junaliikenteen käytössä olevaa raidetta, joilla molemmilla on matkustajalaituri. Asemalla tapahtuu yksi junakohtaus lauantaisin, jolloin H 481 Seinäjoelle käyttää raidetta 1 ja H 422 Tampereelle käyttää raidetta kaksi. Laituriraiteiden lisäksi ratapihalla on kuormausraide, jota käytetään pääasiallisesti ratatyökoneiden säilytykseen.
NextGen Series

Sarjajärjestelmä

Ensimmäisellä kaudella kilpailuun kutsuttiin 16 seuraa niiden akatemioiden tason perusteella. Joukkueet jaettiin neljään neljän joukkueen alkulohkoon, joiden kaksi parasta etenivät pudotuspeleihin. Kaudella 2011–2012 kilpailuun osallistuivat Aston Villa, Liverpool, Manchester City, Tottenham, Wolfsburg, Internazionale, Marseille, Ajax, PSV, Molde, Rosenborg, Sporting, Celtic, Barcelona, Basel ja Fenerbahçe.
Kaudeksi 2012–2013 kilpailu on laajentui 24 joukkueen kokoiseksi. FC Basel jättäytyi pois ja uusina osallistujina mukaan liittyivät Arsenal, Chelsea, Paris Saint-Germain, Anderlecht, TsSKA Moskova, Athletic Bilbao, Juventus, Borussia Dortmund ja Olympiakos.
HMS Minerva (F45)

Palvelus

HMS Minerva oli 1968 Länsi-Intian saaristossa sijoitettuna Bermudalle näyttämässä lippua. Vuonna 1970 alus oli mukana Beira-partioissa valvomassa Rhodesian öljykauppaa ennen vierailujaan Aasiassa ja Tyynellä valtamerellä. 
Marraskuussa 1972 prinssi Charles liittyi aluksen miehistöön. Seuraavan vuoden helmikuussa se vieraili Karibialla, jossa se osallistui useisiin laivastoharjoituksiin ennen marraskuista paluutaan Britteinsaarille. Alus palasi 1975 Karibialle.
HMS Minerva oli modernisoitavana joulukuusta 1975 maaliskuuhun 1979, jona aikana alukselle asennettiin Exocet-ohjusten laukaisualusta. Koeajoissa aluksen kattila räjähti ja se piti hinata Chathamin telakalle korjattavaksi. Seuraavan vuoden joulukuussa aluksen päälle kaatui myrskyssä telakkanosturi, joka vaurioitti aluksen kansirakenteita.
Vuonna 1980 alus oli Välimerellä, jossa se osallistui Naton sotaharjoitukseen. Alus muun muassa varjosti Neuvostoliiton laivaston lentotukialus Kijeviä. Seuraavana vuonna alus oli harjoituksissa Persianlahdella.
Alus osallistui 1982 Falklandin sotaan Bristolin ryhmässä, johon kuului sisaralustensa HMS Penelopen ja HMS Andromedan kanssa. Osasto saapui Falklandeille vasta 26. toukokuuta, jonka jälkeen alus oli lähinnä suojaustehtävissä. Alus ei vaurioitunut sodan aikana, ja se palasi syyskuussa Devonportiin.
Marraskuussa alus törmäsi Rothesay-luokan fregatti HMS Yarmouthiin. Vuoden 1984 lopulla alus palasi Etelä-Atlantille, mistä se palasi kotimaahan 1985. Alus poistettiin palveluksesta maaliskuussa 1992 ja myytiin romutettavaksi vuotta myöhemmin.
Vaaleanpunainen

Käyttö ja symboliikka

Vaaleanpunainen ja muut pastellivärit yleistyivät vaatetuksessa vasta 1700-luvulla. Tätä ennen se oli harvinainen väri, koska aatelisto suosi tummempia punaisen sävyjä. Vaaleanpunaisen yleistymiseen vaikutti erityisesti Ludvig XV:n rakastajatar Madame de Pompadour (1721–1764) 
1800-luvun Englannissa vaaleanpunaista käytettiin poikalasten vaatetuksessa ja aikuiset miehet suosivat tummanpunaista. Vaaleanpunaista pidettiin maskuliinisena värinä, ja tytöt puettiin usein valkoiseen ja siniseen. Nykyään vaaleanpunainen yhdistetään tyttöihin ja naiseuteen ja vastaavasti sininen poikiin ja miehuuteen. Tyypillisesti tytöille suunnatut lelut tehdään vaaleanpunaisiksi. Vaaleanpunainen on muuttunut maskuliinisesta väristä feminiiniseksi väriksi 1930- ja 1940-lukujen aikana, jolloin myös sininen on muuttunut poikien väriksi. 
Yhdysvalloissa vaaleanpunainen nousi suureen suosioon naisten vaatetuksessa ja sisustuksessa 1950-luvun puolessavälissä presidentti Dwight D. Eisenhowerin puolison Mamien vaikutuksesta. Stanley Donenin elokuvassa Rakastunut Pariisissa (Funny Face, 1957) on laulu ”Think Pink”, jolla muotilehden päätoimittaja Maggie Prescott (Kay Thompson) julistaa uuden muotitrendin alkaneeksi.
Monet feministit ovat tuominneet vaaleanpunaisen, koska heistä se edustaa naisia sortavaa, vanhaa naiskuvaa. Kuitenkin monet muut naiset ovat halunneet säilyttää vaaleanpunaisen ja muita naiseuden stereotyyppisiä ominaisuuksia ja olla ylpeitä niistä.
Miehillä vaaleanpunaiseen pukeutuminen on yhdistetty usein homoseksuaalisuuteen. Natsien keskitysleireillä seksuaalirikolliset (joihin myös homoseksuaalit laskettiin) joutuivat käyttämään tunnuksenaan vaaleanpunaista kolmiota (katso Keskitysleirivankien tunnukset).
Yleisesti halvat vaaleanpunaiset muoviset esineet voidaan nähdä klišeisinä tyyppiesimerkkeinä niin sanotusta krääsästä tai kitchistä, pinnallisuutta ja huonoa makua ilmentävästä turhasta tavarasta.
Helsingissä heräsi vuonna 1996 vilkas keskustelu nykytaiteen museo Kiasman rakennustyömaata ympäröineestä vaaleanpunaisesta aidasta, joka kulki Mannerheimin patsaan läheltä. Kilpailun voittajatyönä toteutettu ratkaisu oli muun muassa kuvanveistäjä Laila Pullisen ja arkkitehti Osmo Siparin mielestä hyvän maun vastainen ja häpäisi lähistöllä olevia kansallisia monumentteja.
Kerkinlampi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,7 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Ähtärinjärven alueella (35.43), jonka Korpisenpuron valuma-alueeseen (35.438) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 163,4 metriä mpy.