google/wiki40b huggingface dataset:
Kalle Lehmus

Kaarle ”Kalle” Aukusti Lehmus (29. joulukuuta 1907 Tampere – 3. maaliskuuta 1987) oli eversti, joka toimi jatkosodan aikana majurina Päämajan tiedotusosaston päällikkönä.
Välirauhan aikana Mannerheim antoi silloiselle SDP:n järjestösihteerille, kapteeni Kalle Lehmukselle tehtäväksi suunnitella Suomen armeijalle tiedotusyksikkö. Lehmus lähetettiin Saksaan tutkimaan maan armeijan propagandakoneiston toimintaa. Keväällä 1941 Päämaja organisoi tiedotuksen hoidon Lehmuksen suunnitelman mukaan: perustettiin Päämajan tiedoitusosasto ja suunniteltiin sodan aikana sen alaisuudessa toimivat tiedotuskomppaniat.
Ennen sotia Lehmus kuului Mannerheimin nimittämään toimikuntaan, jonka tehtävänä oli selvittää maan käsittävän aseveliliiton perustamista. Hän oli myös Mannerheimin 75-vuotisjuhlia 1942 järjestelleen toimikunnan jäsen.
Sodan jälkeen Lehmus johti Pääesikunnan tiedotusosastoa vuoteen 1955 saakka. Vuosina 1948–1950 hän luovutti salaisia sotilastietoja Norjan puolustusministerille, Jens Christian Haugelle. Tiedot koskivat Suomen ja Neuvostoliiton sotilaallista tilannetta ja uhkakuvia. Lehmus tapasi Haugea salaisissa tapaamisissa Tukholmassa ja Oslossa.
Vuodesta 1955 Lehmus toimi puolustusministeriön kansliapäällikkönä ja puolustusministerinä von Fieandtin virkamieshallituksessa vuosina 1957–1958. Hän oli puoluekannaltaan sosiaalidemokraatti, ja hänellä oli puolueessa vaikutusvaltaa, vaikka hänellä ei muodollisesti ollut merkittäviä puoluetehtäviä.

Lappeenrannan sotaoikeus

Toistaiseksi ainoassa Lappeenrannan sotaoikeudesta julkisuuteen tulleen asiakirjan reunamerkinnässä kerrotaan, että majuri (everstiluutnantti) Kalle Lehmus määrättiin valvomaan asiakirjojen hävittäminen. Merkinnän tekijäksi on nimetty sotatuomari Toivo Tapanainen. Asiakirjojen puuttumisen vuoksi niin kutsuttu Huhtiniemen joukkohautojen mysteeri on säilynyt sitkeänä huhuna, kunnes lokakuussa 2006 aloitetuissa kaivauksissa löytyi 11 aikuisen joukkohauta, joka nosti asian uudelleen julkisuuteen. Tarkemmissa tutkimuksissa vainajat osoittautuivat autonomian aikana kuolleiksi venäläisiksi. Mitään vuoteen 1944 liittyvää ei löytynyt.
Koko tämän ns. "Huhtiniemen mysteerin" on sittemmin todettu perustuneen yksityishenkilön tehtailemiin väärennettyihin todisteisiin ja eri "todistajien" myöhemmin asiasta antamiin lausuntoihin, jotka on nyttemmin voitu todeta kokonaan vääriksi tai vahvasti liioitelluiksi. Myöskään Lappeenrannan salaisen kenttäoikeuden olemassaolosta ei ole mitään todisteita.
Lamminjärvi (Laitilan Seppälä)

Maantiede

Järven pinta-ala on 8,8 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 280 metriä leveä. Siihen laskee kolme laskuojaa, joista yksi tuo laskettujen Kurijärven ja Omitunjärven vedet. Järvellä on kaksi laskuojaa Lukujärveen. Toinen on 70 metriä pitkä ja toinen, joka alkaa itärannalta, on 280 metriä pitkä. Järvellä on 1,3 kilometriä rantaviivaa ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa. Rannoille on rakennettu viisi loma-asuntoa, joille johtaa tiet valtatieltä 8.

Luonnontila

Järven tilaa on tutkittuviimeksi vuoden 1990 tammikuussa. Vesinäytteessä oli tuolloin fosforia sen verran, että järveä voitiin pitää rehevänä. Talven puolivälissä esiintyi jo lievää happivajausta.
Võhmetu järv

Maantietoa

Järvi sijaitsee Pandiveren ylängöllä. Sen pinta-ala on 9 ha ja se on 750 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Vaikka järvi kuuluu niin sanottuihin karstijärviin, on se suuruutensa vuoksi melko pysyvä. Sen ympärillä olevat pienet lammet kuten Laks järv ja Toomra järv kuivuvat kesäisin kokonaan. Võhmatu järvelle voi käydä myös näin, mutta ilmeisesti sen suuruus ja länsirantaa seuraava harju estää sen. Järven rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järven pohja on kova ja se muodostuu sekä hiekka- ja kalkkikivestä että sorasta. Järvi on autio eikä sillä ole laskuojaa. Järveen ei myöskään tule ojia, mutta se saakin vetensä sadannasta ja pohjassa olevien lähteiden kautta. Järvessä ei elä kaloja.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (viroksi Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 1) mukaan kovavetinen järvi (viroksi kareda veega järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti alkalitrofiseksi järveksi (viroksi alkalitroofne tai allikatoiteline, AL). Tällaisiin järviin on veteen liuennut runsaasti kalkkikivestä irronnutta vetykarbonaattia, joka aiheuttaa veden emäksisen happamuustason (pH on yli 7). Vedessä on myös runsaasti mineraaleja, jotka muuttavat vedenvärin usein turkoosiksi tai sinertäväksi. Koska vesi on emäksistä ja sen sisältämät mineraalit ja ravinteet poikkeavat muista järvistä, on näihin järviin kehittynyt omanlainen levien muodostama ekosysteemi.
Trasimenojärvi

Historia

Antiikin aikaan järvi tunnettiin nimellä Trasimenus. Vuonna 217 eaa. järven koillisrannalla käydyssä Trasimenusjärven taistelussa Hannibal voitti roomalaiset.
Kaksinkertanen

Maantietoa

Järven pinta-ala on 17,7 hehtaaria, se on 1,1 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari.  Sen rantaviivan pituus on 3,7 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Seppälänjoen valuma-alueeseen (14.175) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 102,4 metriä mpy.
Övedsklosterin linna

Övedsklosterin linna (ruots. Övedsklosters slott) on linna Sjöbon kunnassa, Skånen läänissä. Se rakennettiin vuosina 1765–1776. Rakennuttaja oli Hans Ramel. Linnan suunnittelusta vastasi puolestaan ruotsalainen arkkitehti Carl Hårleman. Päärakennus edustaa ranskalaista rokokoo-tyyliä, ja se on rakennettu punaisesta hiekkakivestä.
Övedsklosterin tilan edeltäjä oli 1100-luvun puolivälissä perustettu premonstratenssien luostari, joka siirtyi Tanskan valtiolle uskonpuhdistuksen yhteydessä ja muutettiin sen jälkeen läänitilaksi. Hans Ramelin aikana vanhat rakennukset purettiin ja sitten rakennettiin linna C. Hårlemanin piirustusten mukaan J. E. Rehnin johdolla.
Pjotr Semjonov

Pjotr Mihailovitš Semjonov  (ven. Пётр Михайлович Семёнов; 11. heinäkuuta 1934 Prääsän piirin Rodin-Yarvin kylä – 17. maaliskuuta 2019 Petroskoi) oli karjalainen kirjailija ja kääntäjä.
Syntynyt talonpoikaiseen perheeseen.
Kari Tikka

Kari Juhani Tikka (s. 13. huhtikuuta 1946 Siilinjärvi) on suomalainen säveltäjä, kapellimestari ja oboisti.
Tikka opiskeli Sibelius-Akatemiassa orkesterinjohtoa Jorma Panulan kapellimestariluokalla ja sävellystä Joonas Kokkosen ja Einojuhani Rautavaaran johdolla. Tikan sävellystuotantoon kuuluu kirkkomusiikkia, oopperoita, kuoro- ja yksinlauluja sekä orkesteri- ja kamarimusiikkia.
Tikan teokset perustuvat usein hengellisiin teksteihin. Hänen tunnetuin teoksensa on Armolaulu. Martti Lutherin elämästä kertovaa Luther-oopperaa on esitetty eri puolilla Suomea sekä Yhdysvalloissa ja Saksassa, muun muassa Lutherin omassa kirkossa Wittenbergissä. Teoksesta tehtiin myös ensimmäinen suomalainen ooppera-dvd vuonna 2004.
Tikka on toiminut oboistina Helsingin kaupunginorkesterissa (1965–1969), Radion sinfoniaorkesterissa ja Suomen Kansallisoopperassa (1968–1969). Kapellimestarina hän on ollut muun muassa Tampereen Teatterissa, Suomen Kansallisoopperassa (1970–72 ja 1979-2011), Radion sinfoniaorkesterissa (1972–76) ja Tukholman kuninkaallisessa oopperassa (1974–77).
Tikka oli perustamassa Sinfoniaorkesteri Vivoa vuonna 1986 ja toimi sen kapellimestarina vuoteen 1996. Urkuyö ja aaria -festivaalin taiteellisena johtajana hän toimi vuosina 2006–2011. Tikka sai vuonna 2000 kirkon kulttuuripalkinnon ja vuonna 2013 Luterilaisen Kulttuurin Säätiön tunnustuspalkinnon.
Puhelinkeskus

Puhelinkeskus on järjestelmä, joka muodostaa kytkentöjä puhelinlinjojen välille. Kytkentää soittajan (tilaajan) ja vastaanottajan välillä kutsutaan piiriksi, ja puhelinverkkoa piirikytkentäiseksi. Puhelun ajaksi muodostuva kytkentä muodostaa kiinteän reitin, joka ei muutu puhelun aikana ja jota ei voida käyttää muihin puheluihin. Puhelun päätyttyä yhteys purkautuu, ja reitin osat vapautuvat käytettäväksi toiselle puhelulle.
Puhelinvaihde (PBX, private branch exchange) on pienimuotoinen puhelinkeskuksen kaltainen laite, joka on asiakkaan tiloissa ja kytkee puheluita joko vaihteen sisällä (talon sisäiset puhelut) tai saapuvia puheluita alanumeroihin tai lähteviä puheluita jollekin ulkolinjoista.
Käytännössä nykyaikainen puhelinverkko ei ole enää täysin piirikytkentäinen, vaan runkoverkossa hyödynnetään lähiverkoista ja internetistä tuttua pakettivälitteistä verkkoa. Myös nykyaikaiset matkapuhelinverkot mahdollistavat pakettikytkentäisen liikenteen. Pakettivälitteisessä verkossa tilaajan ja vastaanottajan välille ei muodostu piiriä, vaan paketit voivat kulkea monia eri reittejä. Samalla reitillä voi myös kulkea samaan aikaan usean eri yhteyden paketteja.

Puhelinkeskusten tekniikka

Ensimmäiset puhelinkeskukset olivat käsivälitteisiä, ja keskuksenhoitaja muodosti yhteyden kytkemällä liittimellä varustetun johdon keskuksen taulussa olevaan pistokkeeseen. Keskuksenhoitajia, jotka useimmiten olivat naispuolisia, kutsuttiin Suomessa muun muassa nimellä ”sentraalisantra”.
Vuonna 1891 Almon Strowger patentoi mekaanisen kytkimen, josta alkoi puhelinkeskusten automatisointi. Strowgerin yritys asensi ensimmäisen 75 liittymän automaattisen vaihteen vuonna 1892 Laportessa Indianassa. Tunnetuimmassa kytkinmallissa oli pyörivä varsi, joka liikkui kymmenen askelta. Kun puhelimella soitettiin, jokainen valintalevyltä tuleva pulssi liikutti vartta yhden askeleen. Joissakin keskuksissa käytettiin myös suoraviivaisesti liikkuvia valitsimia. Näiden yhdistelmänä muodostui nousukiertovalitsin, joka on osaltaan vaikuttanut numerointeihin: joissain maissa on edelleen tapana esittää puhelinnumerot kahden numeron ryhmissä. DTMF-äänitaajuusvalinta ja digitalisoituminen syrjäyttivät mekaaniset puhelinkeskukset.
Phillip Alexander Clancey

Phillip Alexander Clancey (26. syyskuuta 1917 Glasgow, Skotlanti – 18. heinäkuuta 2001 Durban, Etelä-Afrikka) oli skotlantilainen lintutieteilijä.
Clancey syntyi Glasgow'ssa mutta pian hänen vanhempansa muuttivat ensin Lontooseen ja sitten Sveitsiin. Phillipin ollessa 7-vuotias he muuttivat takaisin Glasgow'uun. Hän opiskeli Glasgow'n Taidekoulussa (Glasgow School of Art).
Toisessa maailmansodassa Clancey palveli 51. divisioonassa muun muassa Sisiliassa ja Italiassa. Hän välttyi täpärästi kaatumiselta mutta menetti räjähdyksessä kuulon toisesta korvastaan.
Vuosina 1948–1949 hän osallistui eversti Richard Meinertzhagenin lintutieteelliselle tutkimusretekelle Jemeniin, Adeniin, Somaliaan, Etiopiaan, Keniaan ja Etelä-Afrikkaan.
Clancey muutti Etelä-Afrikkaan vuonna 1950 ottaakseen vastaan Natalin museon kuraattorin tehtävän Pietermaritzburgissa. Hän toimi Durbanin museon ja Durbanin Taidegallerian johtajana 1. tammikuuta 1952 lähtien eläkkeelle jäämiseensä asti 25. syyskuuta 1982. Hän toimi myös Eteläisen Afrikan museoiden liiton puheenjohtajana sekä Eteläisen Afrikan lintutieteellisen seuran (Southern African Ornithological Society) ja Natalin lintukerhon (Natal Bird Club, nykyään BirdLife Port Natal) puheenjohtajina.
1981 Natalin yliopisto myönsi hänelle tohtorin arvon.
Clanceyn taito linnunnahkojen preparoinnissa oli ainutlaatuinen. Natalin museon lintukokoelmaa, joka on Afrikan kolmanneksi laajin ja käsittää noin 32 000 näytettä ja jonka nahoista monet ovat hänen 26 turkimusretkellään keräämiä, pidetään Afrikan hienoimpana.
Clanceyn loistelias maalaustaito näkyy hänen kirjojensa monissa lintumaalauksissa ja Durbanin luonnonhistoriallisen museon dioraamoissa, joita miljoonat vierailijat ovat ihailleet.
Clancey kirjoitti ahkerasti pääasiassa afrikkalaisten lintujen taksonomiasta ja hän nimesi noin 200 alalajia, muun muassa isotörmäpääskyn alalajin xerica yhdessä Irwinin kanssa vuonna 1966. Hän nimesi myös savannihempon (Serinus citrinipectus) yhdessä Lawsonin kanssa vuonna 1960.
Baana

Baana on kevyen liikenteen väylä Helsingissä. Se on rakennettu Pohjoisen ja Eteläisen Rautatiekadun väliseen kuiluun, jossa kulki aikaisemmin Helsingin satamarata. Baanan pituus on noin 1,3 kilometriä ja se kulkee Kiasman ja Ruoholahden–Kampin rajoilla olevan Länsilinkin alueen välillä. Sitä käyttää vuosittain noin 700 000 pyöräilijää.

Historia

Ratakuiluun suunniteltiin aiemmin ajotietä, joka olisi samalla ollut osa Helsingin keskustatunnelia, mutta kaupunginvaltuusto päätti, ettei sitä ainakaan lähivuosina rakenneta. Sen sijaan paikalle rakennettiin keskustasta Ruoholahteen johtava kevyen liikenteen väylä, joka vuonna 2009 pidetyn nimikilpailun tuloksena sai nimen Baana. Se avattiin 12. kesäkuuta 2012. Baanan rakentaminen on yhteydessä myös Töölönlahden kehittämisprojektiin, ja Baanan tarkoitus oli parantaa alueen saavutettavuutta.  Baanan varrelle entisen ratapihan paikalle Marian sairaalan vierelle sijoitettiin myös koripallo- ja muita pelikenttiä.
Myöhemmin nimitys baana otettiin käyttöön myös yleisemmässä merkityksessä tarkoittamaan tietyt laatuvaatimukset täyttäviä pyöräteitä, jollaiset suunnitelmien mukaan tulevat muodostamaan Helsingin baanaverkon.
Lievestuoreen rautatieasema

Historia

Rautatien valmistuessa vuonna 1918 Lievestuore oli vielä Laukaan syrjäinen maalaiskylä. Alkuperäisen, vuonna 1914 valmistuneen melko vaatimattoman asemarakennuksen suunnitteli arkkitehti Thure Hellström. Pian rautatien valmistuttua Lievestuoreelle syntyi tehdasyhdyskunta, jonne perustettiin sellutehdas vuonna 1926. 
Lievestuoreen nykyinen, samoin Thure Hellströmin suunnittelema asemarakennus siirrettiin 1929 Koiviston maalaiskunnan Humaljoelta Karjalan kannakselta, jonne se oli rakennettu 1915, ja vanha asemarakennus muutettiin tavaramakasiiniksi. Vuoteen 1930 mennessä Lievestuoreesta oli muodostunut jo Laukaan suurin taajama, jossa oli yli 2 000 asukasta. Sota-aikana vuonna 1940 Lievestuoreelle, aseman länsipuolelle, sijoittui myös asevarikko. Lievestuoreen sellutehdas ajautui konkurssiin vuonna 1985, mutta myöhemmin paikkakunnalle on syntynyt uutta pienteollisuutta. Lipunmyynti Lievestuoreen asemalla lopetettiin vuonna 2000.
Lievestuoreen liikennepaikka oli miehitetty 3. toukokuuta 2007 kello 14:40 saakka, jolloin liikennepaikan uusi asetinlaite otettiin käyttöön ja liikenteenohjaustoiminnot siirtyvät hoidettavaksi kaukokäytöllä Pieksämäeltä käsin. Ensimmäinen kauko-ohjattu liikennetapahtuma oli henkilöjunan numero 828 saapuminen ja lähtö.
Viimeisinä vuosina Lievestuoreen asemalla pysähtyi päivittäin neljä InterCity-matkustajajunaa Jyväskylän suuntaan ja viisi Pieksämäen suuntaan. 11. elokuuta 2014 lähtien matkustajajunat eivät enää pysähtyneet Lievestuoreella. Syy on VR:n mukaan aseman vähentynyt käyttö viime vuosina. Matkustajia oli ollut noin kolme matkustajaa junaa kohti. Nykypäivänä Lievestuoreelta lähimmät henkilöliikenneasemat ovat Jyväskylä ja Hankasalmi.
Lievestuoreen asema-alueen rakennuksista on jäljellä aseman lisäksi makasiini ja varastorakennus. Alueelta on purettu vesitorni, saunarakennus, leivintupa sekä asuinrakennus. Asemarakennus ja tavaramakasiini siirtyivät valtion kiinteistöyhtiölle Senaatti-kiinteistöt Oy:lle vuonna 2007 ja ovat nykyään yksityisomistuksessa.
Museovirasto on luokitellut Lievestuoreen asema-alueen valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi. Muutaman kilometrin päässä asemalta Jyväskylän suuntaan sijaitsee Pönttövuoren rautatietunneli.
FS Dumont D'Urville (L9032)

Palvelus

Alus saapui 13. kesäkuuta 1983 Tahitille aloittaen palveluksensa Papeetella Ranskan Polynesiassa. Se siirrettiin 15. elokuuta 2010 Martiniquelle Fort de Franceen, missä se korvasi sisaraluksensa Francis Garnierin. Alus poistettaneen palveluksesta 2016.
Vaihtolämpöisyys

Vaihtolämpöinen eli poikiloterminen on eliö, jonka lämpötila muuttuu ympäristön mukaan. Vaihtolämpöiset eivät pysty säilyttämään aineenvaihduntareaktioissa muodostunutta lämpöä ja niiden liikkeet ja toiminnot hidastuvat kylmässä ja lopulta ne voivat pysähtyä kokonaan.
Vaihtolämpöisiä ovat kaikki muut eläimet paitsi linnut ja nisäkkäät, jotka ovat tasalämpöisiä.
Yhdyskunnissa elävillä vaihtolämpöisillä eläimillä on paremmat mahdollisuudet selvitä kylmästä talvesta. Esimerkiksi mehiläiset voivat värisyttää siipiä tiiviinä pallona ja säilyttää näin pesässä suhteellisen korkean lämpötilan.
Vaihtolämpöisyydessä on myös etuja. Koska vaihtolämpöisten ei tarvitse itse tuottaa ruumiiseensa lämpöä, niiden ei tarvitse liikkua ja syödä niin paljon kuin tasalämpöisten. Niinpä monet vaihtolämpöiset selviävät pitkiä aikoja syömättä.
Alanen Päällystenlammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 0,9 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Jakaman valuma-alueella (35.34), jonka Parkusjoen alaosan alueeseen (35.342) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 113,4 metriä mpy.
Vaivaispäästäinen

Levinneisyys

Vaivaispäästäinen on levinnyt suureen osaan Eurooppaa ja sitä tavataan myös Irlannissa ja Gotlannissa.

Tuntomerkit

Vaivaispäästäinen on metsäpäästäistä hieman vaaleampi ja sillä on selvästi pienempi ruumis, vain 4,2–6,4 senttiä ja paino 2–7,5 grammaa.
Vaivaispäästäisen hännän tyvi on lyhytkarvainen. Nuorten yksilöiden häntä on karvainen ja erikoisesti keskiosasta miltei tuuhea.

Elintavat

Vaivaispäästäinen esiintyy yleisenä rehevissä kuusimetsissä ja lehdoissa, kosteissa rantametsissä, rantaniityillä sekä peltojen laiteilla korkeissa heinikoissa. Suomessa tehdyissä pyynneissä parhaalla biotoopilla kosteissa koivuvaltaisissa tiheiköissä vaivaispäästäisiä on ollut peräti 37 % pyydetyistä pikkunisäkkäistä.

Ravinto

Vaivaispäästäinen syö eri selkärangattomia, kuten hämähäkkejä ja kovakuoriaisia. Se on myös taitava uimari ja kiipeilijä.
Ahmed Zaki Jamani

Ahmed Zaki Jamani (myös: Ahmed Zaki Yamani) (arab. أحمد زكي يماني‎, s. 30. kesäkuuta 1930) on šeikki, lakimies ja poliitikko, joka toimi Saudi-Arabian öljyministerinä 1970-luvun vuoden 1973 öljykriisin aikana. 
Jamani opiskeli oikeustiedettä Egyptissä ja Yhdysvalloissa. Palattuaan kotimaahansa hän toimi eri yritysten johtotehtävissä. Maan valtiovarainministerinä hän oli 1956–1958 ja ulkoministerinä 1960–1962. Vuosina 1962–1986 hän toimi tämän maailman suurimman öljynviejämaan öljyministerinä. Hän oli keskeisesti vaikuttamassa öljyntuottajajärjestö OPEC:ssa ja oli sen puheenjohtajana vuosina 1974–1975. Tällöin maan öljytulot kohosivat huippuunsa. OPEC:n asema kuitenkin heikentyi 1980-luvulla, ja öljytulot laskivat. Tällöin Jamani menetti kuningashuoneen suosion, ja hän menetti ministerinviran 1986.
Jamani oli vuonna 1975 OPEC:n öljyministereiden panttivankikriisin keskeinen panttivanki.
Yuna (laulaja)

Yuna eli Yunalis Mat Zara'ai (14. marraskuuta 1986 Alor Setar, Malesia) on malesialainen laulaja-lauluntekijä.

Tausta

Yuna aloitti omien laulujensa kirjoittamisen 14-vuotiaana ja esitti niitä ensimmäisen kerran yleisölle 19-vuotiaana, jolloin hän oppi soittamaan kitaraa. Hän on esiintynyt lukuisissa akustisissa show’ssa ja tapahtumissa ympäri Malesiaa vuodesta 2006 lähtien. Amerikkalainen indie-rockia tuottava levy-yhtiö löysi Yunan ja lensi hänen kotimaahansa vakuuttamaan naisen yhteistyöhön heidän kanssaan. He onnistuivat saamaan sopimuksen newyorkilaisen Fader Label levy-yhtiölle helmikuussa 2011. Yuna julkaisi Amerikan debyyttialbuminsa Decorate Yhdysvalloissa saman vuoden maaliskuussa.

Yksityiselämä

Aktiivisen musiikkiuran aikana Yuna oli myös lakiopiskelijana Universiti Teknologi MARA:ssa Shah Alamissa Malesiassa. Hän valmistui 2009 lakiopintojen kandidaatiksi. Hän toimii myös liikekumppanina naistenvaatefirmassa nimeltä IAMJETFUEL http://shop.iamjetfuel.com/ sivuprojektina.
Sevilla Atlético

Historia

Sevilla Atléticon juuret ovat seurassa nimeltä Club Deportivo Puerto, josta tuli Sevilla FC:n sisarseura vuonna 1958. Vuonna 1960 nimeksi vaihtui Sevilla Atlético Club ja joukkue aloitti pelit alimmalla kansallisella sarjatasolla Tercera Divisiónissa, jossa se voitti lohkonsa 1960–1961 ja 1961–1962. Jälkimmäisellä kaudella joukkue voitti myös nousukarsinnan ja nousi Segunda Divisióniin, josta se kuitenkin putosi jo yhden kauden jälkeen. 1970-luvulla Sevilla Atlético joutui pelaamaan myös alueellisia sarjoja pudottuaan Tercera Divisiónista. Vuonna 1976 joukkue nousi takaisin Tercera Divisióniin ja siitä edespäin se liikkui Tercera Divisiónin, jossa se voitti lohkonsa viidesti 1980-luvulla, ja Segunda División B:n välillä.
1990-luvulla Espanjan kuninkaallinen jalkapalloliitto tiukensi reservijoukkueita koskevia sääntöjä, minkä seurauksena Sevilla Atlético sulautui emoseuraansa, vaihtoi nimekseen Sevilla B ja alkoi käyttää emoseuran värejä ja tunnusta. Vanha nimi, tunnus ja värit palasivat käyttöön liiton hyväksynnällä vuonna 2006.
Vuonna 2000 joukkueen valmentajaksi tuli Sevillan entinen pelaaja Manolo Jiménez, jonka johdolla joukkue nousi yhden kauden jälkeen Tercera Divisiónista Segunda División B:hen. Tulevan kuuden kauden aikana joukkue pääsi neljästi Segunda Divisiónin nousukarsintoihin sijoituttuaan lohkossaan kahdesti ensimmäiseksi ja kahdesti kolmanneksi. Kauden 2006–2007 karsinnoissa Sevilla Atlético voitti Universidad LPGC:n ja Burgosin, ja nousi lopulta toista kertaa historiassaan Segunda Divisióniin. Jiménez siirtyi pian kauden 2007–2008 alettua Sevillan edustusjoukkueen valmentajaksi. Hänet korvannut Fermín Galeote luotsasi Sevilla Atléticon Segunda Divisiónin yhdeksänneksi, joka on sen historian paras saavutus. Toinen kausi Segundassa sujui heikommin, ja joukkueen putoaminen takaisin Segunda B:hen varmistui jo kahdeksan kierrosta ennen sarjan päätöstä.  Sevilla Atlético sijoittui lopulta sarjan viimeiseksi voitettuaan kauden aikana vain kaksi ottelua. Kauden loppupuolella valmentajaksi tuli Diego Rodríguez.
Historiansa aikana Sevilla Atlético on pelannut kaikkiaan viisi kautta Segunda Divisiónissa, 28 kautta Segunda División B:ssä ja 24 kautta Tercera Divisiónissa.

Kenttä

Sevilla Atlético pelaa yleensä kotiottelunsa seuran harjoituskeskuksessa Ciudad Deportiva José Ramón Cisneros Palaciosissa, jonka pääkentän yleisökapasiteetti on 2 500. Cisneros Palacios oli sevillalainen lakimies, joka toimi Sevilla FC:n puheenjohtaja vuosina 1968–1972 ja oli harjoituskeskuksen rakennuttaja. Joukkue pelaa ajoittain myös seuran stadionilla Ramón Sánchez Pizjuánilla, jonka kapasiteetti on 45 500.
Hugo ja kadonneet jalokivet

Juoni

Kikulaisten kylä on suuressa vaarassa: ilkeä noita Skylla, tämän apuri Don Kroko, ja heidän sotilaansa ovat tukkineet kylän lähellä olevan tulivuoren kraatterin suurella kivenlohkareella. Tulivuori voi purkautua minä hetkenä hyvänsä ja tuoda kylään laavatulvan. Tuhotakseen tulivuoren kraatterin tukkineen lohkareen ja pelastaakseen kylän, kikulaisten kylänvanhin tarvitsee kolme Aurinkokiveä.
Fernando-tukaani lähtee Peikkometsään pyytämään Hugo-peikon auttamaan kikulaisia ja etsimään kivet. Hugo lentää lentokoneellaan Viidakkosaarelle ja aloittaa etsinnät. Hän löytää ensimmäisen kiven inkapyramidin raunioista sekä toisen kiven lumisilla vuorilla sijaitsevasta luolasta. Vanhasta merirosvoluolasta päästyään hän joutuu Skyllan vankityrmiin ja paettuaan hän löytää kolmannen Aurinkokiven. Huomatessaan Hugon paon, Skylla lähettää hänen peräänsä pyörremyrskyn.
Jos Hugo pääsee kylään, kikulaiset asettavat Aurinkokivet vanhaan kivipaneeliin ja niistä ammennetuilla voimilla tuhoavat tulivuoren kraatterissa olevan lohkareen ja lähettävät pyörremyrskyn takaisin Skyllan luokse. Hugo juhlii voittoa Skyllasta kikulaisten kylässä ennen paluutaan Peikkometsään.