google/wiki40b huggingface dataset:
Seleenivety

Happovakio

Seleenivedyllä H₂Se on hyvin samanlaiset ominaisuudet rikkivedyn H₂S kanssa, vaikkakin seleenivety muodostaa voimakkaamman hapon sen happovakion ollessa pKₐ = 3.89, ja rikkivedyn pKₐ = 11.0 lämpötilassa 25 °C.

Reaktiivisuus

Seleenivety käyttäytyy hyvin paljon samalla tavoin kuin arseenivety eli arsiini. Seleenivetyä käsiteltäessä on oltava erityisen varovainen ja vältettävä kaasun vuotamista sisätiloihin, ei ainoastaan sen myrkyllisyyden vuoksi: kaasu voi ilmaa raskaampana lähteä valumaan, kasaantua etäällä matalaan kohtaan ikään kuin "lammikoksi" ja muodostaa syttymis- tai räjähdysvaaran.
Seleenivety myös hajoaa yli 100 °C:n lämpötiloissa tai palaessaan jolloin syntyy myrkyllisiä seleenipitoisia huuruja, ja joutuessaan kosketuksiin ilman kanssa, seleeni hapettuu ja muodostaa myrkyllistä ja syövyttävää seleenidioksidia.
Seleenivety on voimakas pelkistin ja reagoi kiivaasti hapettavien aineiden kanssa aiheuttaen palo- ja räjähdysvaaran.

Terveysvaikutukset

Vaikka seleeni onkin ihmiskeholle välttämätön hivenaine (n. 4 μg painokiloa kohden päivässä), se alkaa olla elimistölle vaarallista jo 500 μg päiväannoksina.
Seleenivety imeytyy ruumiiseen ja verenkiertoon helposti hengitysteitse ja suurille pitoisuuksille altistuminen johtaa helposti kuolemaan joko itse seleenimyrkytykseen tai tukehtumiseen. Hengitysaltistuksessa elimistöön ehtii imeytyä suuria määriä seleeniä lyhyessä ajassa. Ensimmäiset oireet seleenimyrkytyksessä ovat hengenahdistus, yskä, kurkun ja silmien polttelu ja vatsakipu. Kroonisessa seleenimyrkytyksessä eli selenoosissa näiden oireiden lisäksi esiintyy mm. ripulia, hengitysteiden tulehdukset ja sairaudet (keuhkokuume, keuhkoputkentulehdus), hammasmädän nopea ja laaja ilmaantuminen, ja hammaskiilteen, hiusten ja muun karvoituksen värjäytyminen punaiseksi seleenistä.
Usein seleenille altistuneilla esiintyy myös metallinmakua suussa ja valkosipulimaista hajua hengityksessä ja ihossa.
Seleenivetyä säilytetään ja kuljetetaan puristettuna ja nesteytettynä kaasupulloissa. Nesteen vuotaminen paljaalle iholle aiheuttaa kuitenkin paleltumavamman kiehuvan seleenivedyn imiessä itseensä kaiken lämpöenergian pisaroiden lähituntumassa, ja laskee lämpötilan niin alas että iho saattaa jopa jäätyä.
Rolf Tiivola

Rolf Leonard Tiivola (3. joulukuuta 1894 Helsinki – 3. tammikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen rovasti ja päätoimittaja.

Henkilöhistoria

Tiivolan vanhemmat olivat pankkivirkailija Johan Leonard Tiivola ja Mathilda Ahlblad. Hän pääsi ylioppilaaksi 1914 ja hänet vihittiin papiksi 1918.
Tiivola oli kirkkoherran apulaisena Hietamäellä Inkerinmaalla 1916–1917 ja sitten sotilaspastorina Pohjan poikien rykmentissä 1919, Raskaassa tykistörykmentissä 1919–1921, Uudenmaan rakuunarykmentissä 1921–1924, Rannikkotykistörykmentti 1:ssä 1924–1928 sekä Uudenmaan rykmentissä 1928–1939. Sotavuosina hän oli pastorina 1939–1940 Kannaksen armeijan esikunnassa ja sitten maavoimien esikunnassa. Hän oli pastorina Helsingin varuskunnassa vuodesta 1941 ja merivoimien esikunnassa vuodesta 1943.
Tiivola toimi lisäksi Lappeenrannan pakkotyölaitoksessa apulaisopettajana ja saarnaajana 1921–1924 sekä tuntiopettajana Helsingin tyttökoulussa 1925–1927. Hän oli Suomen Sotilas-lehden päätoimittajana 1927–1943, Koti ja Kasarmi-lehden päätoimittajana 1931–1943 sekä Kylväjä-lehden päätoimittajana vuodesta 1943. Nuori Mies-lehden toimitussihteerinä Tiivola oli 1947–1953.
Rolf Tiivola oli naimisissa vuodesta 1919 Inez Maria Palmrothin kanssa. Heillä oli viisi lasta, joista tunnetuin oli pääjohtaja Mika Tiivola.
Dresdenin hallintopiiri

Dresdenin hallintopiiri (saks. Regierungsbezirk Dresden) oli yksi saksalaisen Saksin osavaltion kolmesta hallintopiiristä. Se sijaitsi osavaltion itäosassa ja kattoi 7 930,80 neliökilometrin suuruisen alueen. Hallintopiirissä asui noin 1,7 miljoonaa ihmistä ja sen pääkaupunki oli Dresden. Väestötiheys oli 209 as./km².
Hallintopiiri koostui kahdeksasta piirikunnasta ja kolmesta piirittömästä kaupungista (saks. kreisfreie Städte). Piirittömiä kaupunkeja Dresdenin hallintopiirissä olivat Dresden, Görlitz ja Hoyerswerda.
Mikko Suomi

Mikko Suomi (s.1976) on turkulainen kirjailija. Suomen esikoisteos Atlantiksen Perilliset ilmestyi vuonna 2012. Tyyliltään kirjailijan teos on seikkailu, mutta kirjassa käsiteltyjen esoteeristen aiheiden vuoksi kirjaa voisi luonnehtia pseudohistorialliseksi teokseksi. Yhden julkaistun kirjan perusteella ei voida päätellä onko kirjailijan tyyli kauttaaltaan samankaltainen. Kustannusyhtiöltä saatujen jatko-osaa vihjaavien tietojen perusteella näin kuitenkin voisi sanoa.
Saab 9-5

Moottorit

Huomionarvoista on, että kaikki 9-5:ssä käytetyt moottorit ovat turboahdettuja. Perusmoottorina on 2,0-litrainen voimanlähde ja lisäksi tarjolla on eritehoisia 2,3-litraisia vaihtoehtoja. 2,2-litrainen dieselmoottori on Opelin valmistama ja 3,0-litraisesta dieselistä puolestaan vastaa Isuzu.
Yrjö Weilin

Georg (Yrjö) Hugo Karl Weilin, kirjailijanimet Yrjö Veijola tai Weijola ja Juho Aura (12. elokuuta 1875 Jyväskylä – 5. joulukuuta 1930 Helsinki), oli suomalainen liikemies, kirjailija, kustantaja ja suomentaja.

Henkilötietoja ja ammattiura

Weilinin vanhemmat olivat liikemies ja koulunopettaja Alexander Georg Weilin ja Hanna Elisabet Dorothea von Brandenburg. Hänen puolisonsa vuodesta 1900 oli Helmi Matilda Wilhelmina Mäkelä. Weilin tuli ylioppilaaksi 1893 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1899 ja maisteriksi 1900. 
Weilin oli Helsingin Sanomien avustaja 1912–1915 ja Kaunokirjailijaliiton sihteeri 1901–1906. Hän toimi Minervan kirjakaupan ja kustannusliikkeen johtajana 1901–1911, autoliike Yrjö Weilin & Kumpp. Oy:n johtajana 1911–1929. 
Weilin oli ensimmäinen ajokortin Suomessa saanut sen jälkeen, kun autoilijoiden järjestyssäännöt olivat valmistuneet. Eri lähteissä 1980-luvulta lähtien sanotaan, että hän olisi tilannut autoliikettään varten vuoden 1907 Tukholman autonäyttelyyn Akseli Gallen-Kallelalta julisteen Bil-Bol, josta tuli myöhemmin yksi suomalaisen julistetaiteen kulmakiviä, mutta nämä tiedot on osoitettu kiistanalaisiksi. Tilaaja ei välttämättä ollut Weilin, tai jos olikin, hän mahdollisesti vain välitti ruotsalaisen autokauppiaan tilauksen.

Kirjallinen tuotanto

Weilin julkaisi runoja ja huvinäytelmiä. Hänen näytelmätuotantonsa koostuu lähinnä komedioista ja kansannäytelmistä. Näytelmästä Nuori luotsi (1904) tehtiin kaksi mykkäelokuvaa, joista ensimmäisen ohjasi Kaarle Halme 1913 ja toisen Erkki Karu 1928. Hänen runosuomennoksinaan tunnetaan myös J. L. Runebergin runoja sekä Jean Sibeliuksen säveltämä Viktor Rydbergin Ateenalaisten laulu ja hän suomensi myös muun muassa Lars Stenbäckin, Gustaf Frödingin ja Oscar Levertinin runoja. Weijolan tunnetuin suomennos lienee Émile Zolan prostituutiota käsittelevä romaani Nana (1930).
Timanttikyyhky

Yleistä

Timanttikyyhky on pienin Australiasta kotoisin olevista kyyhkyistä. Se on kotoperäinen australialainen laji, joten sitä ei esiinny muualla. Timanttikyyhky painaa 23–32 grammaa ja on suunnilleen 17–20 senttimetrin pituinen päästä pyrstöön mitattuna. Perusväriltään se on sinisenharmaa, ja lisäksi aikuisilla yksilöillä on siivissä valkoisia pieniä täpliä. Timanttikyyhkyistäkin on olemassa useita eri värimuunnoksia, mutta Suomessa saatavilla on yleensä harmaita ja niin kutsuttua villiä värimuunnosta, joka on ruskea.
Silmiä ympäröivät oranssinpunaiset renkaat, jotka ovat useimmiten koirailla hieman paksummat kuin naarailla. Yli vuoden ikäisellä koiraalla renkaan paksuus on noin 2–3 millimetriä, kun taas naaraalla se on noin yhden millimetrin paksuinen. Koiraan ja naaraan voi tunnistaa toisistaan myös siiven höyhenpeitteen avulla. Koirailla on hopeanharmaa väritys, naarailla väritys on pikemminkin ruskeanharmaa. Vankeudessa timanttikyyhkyt elävät 10–14 vuotta tai jopa enemmän. 
Timanttikyyhkyt ovat helppoja lemmikkejä. Ne eivät vaadi erikoista ruokavaliota ja pysyvät terveinä oikein hoidettuina. Ne tulevat myös hyvin toimeen muiden pienten ja rauhallisten lintujen, esimerkiksi peippojen, kanssa, jos vain tilaa on tarpeeksi.

Hoito ja ruokinta

Timanttikyyhkyt ovat melko aktiivisia lintuja ja lentelevät paljon, joten ne tarvitsevat suurehkon häkin, vaikka ovatkin pienehköjä lintuja. Koiraat saattavat olla aggressiivisia toisia timanttikyyhkykoiraita kohtaan, mutta naaraat tulevat yleensä hyvin toimeen keskenään.
Luonnossa timanttikyyhkyt syövät erilaisten ruohojen siemeniä. Niitä voikin ruokkia siis melkeinpä samalla tavalla kuin peippoja.

Pesintä

Timanttikyyhkyt lisääntyvät vankeudessa melko helposti, kunhan olosuhteet ovat sopivat. 
Timanttikyyhkyt munivat kaksi munaa päivän välein. Hautominen kestää 13–14 päivää. Koiras hautoo munia päivisin ja naaras öisin. Joskus molemmat linnut saattavat istua pesässä, varsinkin hautomisen loppuvaiheessa. Poikaset kuoriutuvat ilman höyheniä, mutta saavat täyden höyhenpuvun viikon sisällä ja lähtevät lentämään 12–14 päivän kuluttua kuoriutumisesta. Vanhemmat ruokkivat poikasia kupumaidolla ensimmäiset kaksi viikkoa, kunnes poikaset pystyvät syömään tarpeeksi siemeniä itse. Poikaset voi erottaa vanhemmista noin 20 päivän iässä. Timanttikyyhkyt tulevat sukukypsiksi hyvin nuorina, ja naaraskyyhky saattaakin alkaa munia jo 12 viikon ikäisenä.
Eliel Mickelsson

Anton Eliel Mickelsson (15. toukokuuta 1886 Korppoo – 10. tammikuuta 1963 Korppoo) oli suomalainen poliitikko. Mickelsson toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1922 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Siviiliammatiltaan Mickelsson oli merikapteeni ja luotsivanhin. Hän kävi lyseota kolme luokkaa, suoritti aliperämiestutkinnon vuonna 1904, yliperämiestutkinnon vuonna 1907 ja merikapteenin tutkinnon vuonna 1911. Mickelssonin vanhemmat olivat luotsivanhin Mikael Anton Mickelsson ja Matilda Ottiliaana Mattson. Mickelssonin puoliso vuosina 1913–1918 oli Anna Ulrika Lindblom sekä vuodesta 1922 Marja Mielikki Vahe.
Equites singulares

Equites singulares oli Rooman keisarin henkivartiokaartin ratsuväki. Trajanus perusti osaston korvaamaan Galban perustaman germaanikaartin. Kaarti saattoi keisaria taistelukentällä, mutta muuten se palveli vain Roomassa. Kaartia johti kaksi tribuunia. Konstantinus Suuri lakkautti kaartin ja lahjoitti toisen sen kasarmeista kirkolle joka rakensi sen alueelle Lateraanikirkon.
King Kong elää

Juoni

Kun King Kong ammuttiin alas World Trade Centeristä, ei se kuollutkaan vaan vaipui koomaan. Kymmenen vuotta myöhemmin tiedemiehet haluavat herättää King Kongin takaisin henkiin. Tiedemiehet löytävätkin viidakon uumenista uuden jättiläisapinan, jonka he kuljettavat Yhdysvaltoihin vaativaa operaatiota varten. King Kong herää eloon ja ihmiset tulevat todistamaan valtaisaa tuhoa…

Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen suositteli elokuvaa vain ”camp-herkistelijöille” ja antoi sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Awdaghost

Awdaghost (myös Aoudaghost, Audaghost, Awdaghust) oli keskiaikainen kaupunki nykyisen Mauritanian eteläosassa. 800–1000-luvuilla se oli tärkeä Ghanan valtakunnan ja Pohjois-Afrikan välisen karavaanikaupan välittäjä.
Ghanan pohjoisrajalla sijainnut Awdaghost oli ilmeisesti Sanhadja-ryhmään kuuluneiden zenagaberberien perustama. 900-luvun lopussa se oli laajan valtakunnan pääkaupunki. Kaupungissa asuneet arabit ja berberit harjoittivat kaupankäyntiä, käsityöammatteja, maanviljelyä ja karjanhoitoa. Kaupankäynnin perustan muodosti Ghanasta tuotu kulta. Tärkein karavaanireitti johti Taghazan kautta Marokon Sidjilmasaan
Almoravidit valloittivat ja hävittivät Awdaghostin vuonna 1054/1055. Vuosisadan loppuun mennessä se liitettiin Ghanan valtakuntaan. Kaupunki säilytti asemansa kaupan keskuksena 1200-luvun loppuun saakka, minkä jälkeen se rappeutui nopeasti. Myöhemmin paikalle syntyi pienempiä asutuksia.
Awdaghostin rauniot, joista nykyään käytetään nimitystä Tegdaoust, sijaitsevat 35 kilometriä Tamchakettista koilliseen. Vuodesta 1960 lähtien suoritetuissa arkeologisissa kaivauksissa on löydetty kivestä ja savitiilistä rakennettuja taloja, joiden arkkitehtuuri on samanlaista kuin Oualatassa, Tichittissä ja Chinguettissa.
Georgianvuoristokoira

Ulkomuoto

Georgianvuoristokoira on tyypillinen molossityyppinen vuoristokoira ja yksi maailman kookkaimmista roduista. Se on voimakasluustoinen, lihaksikas ja atleettinen. Sen pää on kookas ja raajat voimakkaat. Urosten säkäkorkeus on 74-85 cm ja paino 65-85 kg; nartuilla vastaavat mitat ovat 65-76 cm ja 55-70 kg. Rodusta on kaksi muunnosta: lyhytkarvainen qazbegilainen muunnos nimeltä nagazi ja pitkäkarvainen muunnos.

Luonne ja käyttäytyminen

Georgianvuoristokoira on itsevarma, rohkea ja valpas. Paimenet käyttävät sitä lampaiden suojelemiseen petoeläimiltä eikä se sovellu kerrostaloon.

Alkuperä

Georgianvuoristokoira on ikivanha alkuperäisrotu, joka on hyvin läheistä sukua kaukasiankoiralle. Se on kotoisin Georgian puoleisesta Kaukasus-vuoristosta, jossa sitä on käytetty laumanvartijana jo vuosisatojen ajan. Lyhytkarvainen muunnos on kotoisin Qazbegista Mtskheta-Mtianetin alueelta maan itäosista. Se on kahdesta muunnoksesta vanhempi ja puhtaampana säilynyt.
Sen jälkeen kun suurin osa georgianvuoristokoirista siirrettiin pois Georgiasta Neuvostoliiton aikana, georgialaiset harrastajat alkoivat ympäristöministeriön tuen avulla etsiä jäljellä olleita yksilöitä, kirjoittaa niistä kuvauksia ja valokuvata niitä. Maa alkoi tehdä rotua tunnetummaksi TV-lähetysten ja lehtiartikkelien avulla jotta se elpyisi ja yleistyisi. 
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Georgia alkoi jälleen tukea rodun elvyttämistä. Nykyisin suurin huomio on keskitetty ikivanhaan valkoiseen georgialaiseen vuoristokoiraan, joka on hyvin harvinainen. Georgianvuoristokoiraa käytetään nykyisin myös koiratappeluihin. 
Fédération Cynologique de Géorgie on kiistellyt pitkään Venäjän Kennelfederaation kanssa kaukasiankoiran alkuperästä.FCI tulee tämän johdosta päättämään vuoden 2012 aikana mikä on rodun virallinen alkuperämaa. Käytännössä georgianvuoristokoira on siis kaukasiankoiran paikallismuunnos, jota kasvatetaan erillään venäläisestä populaatiosta ennen kaikkea nationalistista syistä.
Anna Sailamaa

Anna Sailamaa (s. 8. huhtikuuta 1979 Tornio) on suomalainen sarjakuvantekijä.
Sailamaa on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa taidekasvatusta (taiteen maisteri) ja opettaa Lahden muotoiluinstituutissa kuvittamista. Hän on Kutikuti-kollektiivin jäsen ja myös Kuti.lehden toimituksen jäsen.
Sailamaan sarjakuvia on julkaistu ulkomaillakin, kuten Puolassa, Liettuassa, Ranskassa ja Belgiassa. Julkaisijoista merkittävä on erityisesti latvialainen Kuš, joka julkaisee ja levittää kokeellista sarjakuvaa englanniksi ympäri maailman. Sailamaan tärkeimpiä teoksia ovat Ollaan nätisti (2008), Paimen (2011) ja Mehiläispesä (2015). Omien teosten lisäksi Sailamaan tarinoita on julkaistu antologioissa sekä kotimaisissa että ulkomaisissa. 
Sailamaa pitää näyttely Kuvitus-galleriassa elokuussa 2019 ja julkaisee sen yhteydessä suomenkielisen sarjakuvan.
Äärimmäinen köyhyys

Köyhyys globaalin moniulotteisen köyhyysindeksin mukaan

Monipuolisempi köyhyysmittari on Oxfordin yliopiston vuonna 2010 julkaisema maailmanlaajuinen moniulotteinen köyhyysindeksi (Global MPI, Global Multidimensional Poverty Index), jonka UNDP esitteli ja otti käyttöönsä samana vuonna. MPI-köyhyyteen vaikuttavina ulottuvuuksina arvioidaan koulutusta, terveydentilaa ja elinoloja.  Moniulotteisen mittaustavan voidaan nähdä täydentävän kuvaa köyhyydestä ja mittaavan sitä laajemmin kuin Maailmanpankin äärimmäisen köyhyyden köyhyysraja, joksi on sovittu ostovoimakorjattu (PPP) käytettävissä oleva rahamäärä 1,25 dollarin/päivä (2005 tasolla). 
Kesäkuun 2015 päivityksessä OPHI arvioi globaalin MPI-indeksin 101 maailman maalle. Vertailumaissa asuu yhteensä 75 prosenttia maailman väestöstä eli 5,2 miljardia ihmistä. Tästä joukosta 1,6 miljardia ihmistä voidaan todeta moniulotteisen köyhyysindeksin perusteella köyhiksi. Heistä 54 prosenttia asuu Etelä-Aasiassa ja 31 prosenttia Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Enemmistö, eli 70 prosenttia MPI-köyhistä asuu keskitulotason maissa.
Maikat

Juoni

Juristinainen (Williams) saapuu kurittomaan high schooliin tuomaan haastetta entiseltä oppilaalta, joka syyttää koulua siitä ettei ole oppinut yhtään mitään. Siellä hän tapaa toinen toistaan erikoisempia opettajatyyppejä, kuten loppuunpalaneen vanhan hipin (Nolte) ja mielisairaalasta lomalla olevan sijaisen (Mulligan).

Vastaanotto

Helsingin Sanomien Mikael Fränti luonnehti Maikkoja pyrkimyksiltään demokraattiseksi ja edistykselliseksi kouluelokuvaksi: ”Hillerin kerronta poimuilee ja kaartelee kaaoksen reunoilla. Sävytys on pitkälle humoristinen ja farssimainen. Kuitenkin sisimmältä olemukseltaan elokuva on jopa traaginen kuvaus siitä, mitä yhteiskunnassa tapahtuu ja miten meille on käymässä.” Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen piti Maikkoja kriittisenä mutta ratkaisuja tarjoamattomana ja antoi sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Karkkilalainen

Historia

Lehden perustivat vuonna 1991 Helena ja Hannu Parovuori. Vuonna 1997 sen osti Länsi-Uusimaa Oy, vuonna 2004 lehti siirtyi Suomen Lehtiyhtymän omistukseen. Vuosina 1999–2005 lehden osaomistajana oli Heikki Savola. Vuonna 2013 lehti siirtyi Keskisuomalainen-konsernin omistukseen Lehtiyhtymän kaupan kautta. Lehti oli lopetusuhan alla loppuvuonna 2013, mutta sen osti Karkkilan Mediatalo Oy ja jatkaa sen julkaisemista.
Sauli Sinkkonen

Sauli Sinkkonen (s. 1989 Äetsä) on suomalainen lentopalloilija.  Ennen ulkomaille lähtöään Sinkkonen pelasi yhdeksän kautta Iskun riveissä Tampereella.
Urallaan äetsäläinen on voittanut kahdesti SM-pronssia (2009, 2011) sekä kertaalleen Suomen Cupin kullan (2011) ja hopean (2008). 
Vuonna 2011 Sinkkonen debytoi Suomen miesten lentopallomaajoukkueessa. Neljän vuoden tauon jälkeen hän palasi maajoukkuepaitaan kesällä 2015 ja esiintyi myöhemmin syksyn 2015 EM-kisoissa. Miesten maaotteluita Sinkkoselle on kertynyt ennen vuoden 2018 MM-kisoja kaikkiaan 93.

Ura

Sinkkonen kuului juniorivuosinaan oman ikäluokkansa nuorten maajoukkueryhmään. Hän opiskeli Lentopalloliiton valmennuskeskuksessa Kuortaneella lukiovuodet, minkä jälkeen hän siirtyi Iskun riveihin lentopalloliigaan. 1-sarjassa Sinkkonen on pelannut Kuortaneen lisäksi A-Volleyn (nyk. Akaa Volleyn) mukana. Liigadebyyttinsä Sinkkonen teki kaudella 2007-08. Kaikkiaan hän esiintyi kauden aikana kolmen eri joukkueen paidassa. Iskun lisäksi Sinkkonen pelasi Kuortaneen riveissä 1-sarjaa ja ajoittain A-Volleyssa 2-sarjaa. Iskussa Sinkkonen pelasi alun perin kehityspelaajasopimuksen turvin. Vuonna 2008 Sinkkonen valittiin kauden miesjunioriksi.
Sinkkonen teki A-maajoukkuedebyyttinsä kesällä 2011 lentopallon Maailmanliigassa. Startti oli nuorukaiselle mallikas ja mieleenpainuva, kun Suomi kukisti lajin suuriin kuuluvan Serbian Maailmanliigan ottelussa vieraskentällä. Kesän 2011 jälkeen Sinkkonen oli sivussa maajoukkuetehtävistä. Hän ei kirjauttanut tililleen yhtään maaottelua neljään vuoteen. Sinkkonen palasi maajoukkueryhmään kesällä 2015. Äetsästä lähtöisin olevan keskitorjujan otteet olivat muutaman vuoden tauon jälkeen palanneet takaisin maajoukkuevalintaan vaadittavalle tasolle. Ensimmäisen kerran maajoukkueen päävalmentaja Tuomas Sammelvuo lähestyi Sinkkosta marraskuussa 2014. Sinkkonen sai päävalmentajan kanssa käydyn juttutuokion lisää intoa tekemiseensä ja pelasi ehjän kauden seurajoukkueessaan. Keväällä 2015 tuli kutsu maajoukkueleiritykseen. Maailmanliigassa näyttöpaikka avautui keskiotorjuja Jukka Lehtosen loukkaannuttua. Sinkkonen pelasi kaikkiaan kuusi ottelua maajoukkuepaidassa kesällä 2015. Vahvat esiintymiset kesän Maailmanliigassa toivat hänelle myös valinnan syksyn 2015 EM-kisajoukkueeseen ja sittemmin olympiakarsintajoukkueeseen.
Sinkkonen pelasi toistaiseksi viimeisen kautensa kotimaisessa lentopalloliigassa 2015-16. A-maajoukkueen vakiopelaajaksi noussut äetsäläiskasvatti solmi kesällä 2016 uransa ensimmäisen ammattilaissopimuksen ja siirtyi Belgian lentopalloliigassa pelaavan TopVolley Antwerpenin riveihin. Sinkkonen vakuutti debyyttikaudellaan Euroopan kentillä ja sai solmittua kaudeksi 2017-2018 sopimuksen Ranskan liigan hallitsevaan mestariin Chaumontiin. Hän voitti Chaumontin riveissä heti maan mestaruuden maan Super Cupissa, joka ratkaistaan yhdessä ottelussa vuosittain edelliskauden liiga- ja cup-mestarin välillä. Kausi päättyi hopeamitaliin.
Elite (ravintola)

Ravintola Elite on Helsingin Töölössä osoitteessa Eteläinen Hesperiankatu 22 sijaitseva ravintola. Elite perustettiin 1932. Ravintolaa johti Ernst Mattas. Vuonna 1938 ravintola muutti nykyiselle paikalleen, uuteen Reitzin taloon, jonka katutasoon ravintolalle suunniteltiin oma huoneisto. Ernst Mattasin työtä jatkoi hänen poikansa Willy vaimonsa Margarethan kanssa aina vuoteen 1985 asti, jolloin ravintola siirtyi Alkon tytäryhtiölle Kantaravintolat Oy:lle ja sitten saman omistajan Arctialle vuoteen 1997 saakka, jolloin sen osti Royal Ravintolat yhdessä monien muiden Arctia-ravintoloiden kanssa.
Elitestä muodostui alusta alkaen suosittu taiteilijaravintola. Asiakkaisiin kuuluivat muun muassa kirjailijat Satu ja Mika Waltari, näyttelijät Tauno Palo, Kirsti Ortola, Sakari Halonen, Uuno Laakso ja Aku Korhonen, kuvataiteilijat Aimo Kanerva ja Unto Koistinen, kulttuurin ja politiikan kirjaaja Matti Kurjensaari sekä musiikkimiehet Aarre Merikannosta Selim Palmgreniin. Taiteilijakoti Lallukan sijainti lähistöllä vaikutti ratkaisevasti Eliten rooliin taiteilijaravintolana. Ravintola oli Tauno Palon suosikkiravintoloita. Elitessä on vielä nykyisinkin tarjolla hänen nimensä mukaan nimetty sipulipihvi. Palon kantapöytä on merkitty seinälaatalla.
Ravintolan suunnitteli 1938 Stockmannin arkkitehtitoimisto. Ravintola on entisöity vuonna 1986, jolloin entisöinnin suoritti Studio Pekka Perjo. Eliten kuvaan kuuluvat perinteinen, suurelta osin entisellään säilytetty miljöö valkoisin pöytäliinoin sekä Mattasin suvun yksityiskokoelmiin kuuluneet maalaukset, joita on yhteensä 26 kappaletta ja joista ainakin seuraavat teokset ovat Lallukan kuvataiteilijoiden maalaamia: V. Hervon Stilleben (1954), P. Lindforsin Lappi (1940), T. Mäntysen Miehiä (1982), Joen rannalla (1986), Kulmakapakka (1986) ja M. Visannin Lemminkäinen ja Aino (1955), Lemminkäinen saapuu saaren neitojen luo (1955) ja Neitsyt Maria (1954).
Aarni Krohn kuvaili muistelmateoksessaan Eliteä seuraavasti:
»Elite vähän väistelee luonnehdintoja. Se ei ole täsmällisesti määriteltävissä. Taiteilijakapakka – kyllä, jo läheisen Lallukankin vuoksi, mutta ei pelkästään. Paljolti korttelikapakka, mutta ei vain sitä. Töölöläisten oma keidas, miksei. Seudun virkamiesten pysähdys- ja keskustelukrouvi, varmasti.» 
(Aarni Krohn )
John William McCormack

John William McCormack (21. joulukuuta 1891 Boston, Massachusetts – 22. marraskuuta 1980 Dedham, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän edusti Massachusettsia edustajainhuoneessa vuosina 1928–1971, ja toimi edustajainhuoneen puhemiehenä 1962–1971.
McCormack oli myös ensimmäisen maailmansodan veteraani, sillä hän palveli Yhdysvaltain armeijassa sodassa vuosina 1917–18.

Poliittinen ura

McCormack toimi Massachusettsin osavaltion edustajainhuoneessa 1920–1922 ja senaatissa 1923–1926. Hänet valittiin kongressiin täytevaaleissa 1928 edellisen edustajan James A. Gallivan kuoltua. Edustajainhuoneen enemmistöjohtajana hän oli 1940–1947, 1949–1953 ja 1955–1961.
Riminin maakunta

Maantiede

Riminin maakunta sijaitsee Adrianmeren rannalla. San Marinon kääpiövaltio on sen itsenäinen länsinaapuri. Maakunta on pääosin tasankoa. Rannikkoalue on alava ja sen ranta on leveä sekä hiekkarannat ovat matalia. Maakunnassa ei ole suuria järviä. Alueen sen tärkein joki on Marecchia.

Matkailu

Maakunnassa on monia vesipuistoja. Alueen matkailua on kehitetty 1800-luvun puolesta välistä, ja sen huippuvuosia olivat 1960- ja 1970-luvut.
Karbonaattimineraali

Karbonaattimineraalit ovat mineraaleja, jotka koostuvat metalleista ja karbonaatti-ionista CO₃²⁻. Karbonaattimineraalit ovat varsin pehmeitä.