google/wiki40b huggingface dataset:
Operaatio Brushwood

Operaatio Brushwood oli Yhdysvaltain joukkojen maihinnousu Fedalaan Vichyn Ranskan hallinnoimaan Marokkoon 8. marraskuuta 1942. Operaatio oli osa Pohjois-Afrikan maihinnousua eli operaatio Torchia.

Suunnitelma

Fedalassa oli tavoitteena saada maihin ensimmäisen tunnin aikana 6000 miestä varusteineen. Joukkojen oli tarkoitus vallata Fedalan kaupunki, estää laivaston tukemana rannikkotykistön toiminta sekä mahdollistaa hyökkäyksen jatkaminen kohti Casablancaa. Kolmesta osastosta keskimmäinen oli merkittävin ja siihen kuuluvilla aluksilla oli 19870 maavoimien sotilasta, 1701 ajoneuvoa ja noin 15000 pitkää tonnia tarvikkeita, mitkä piti saada maihin neljän vuorokauden aikana. Merivoimien henkilöstöä aluksilla oli kaikkiaan 17723 miestä.
Maihinnousu alue Fedhalan niemen ja Skerkin niemimaan välillä oleva kaksi ja puoli mailia pitkä hiekkaranta, jossa oli nousua 1:40 ja syvyyttä neljästä viiteensataan jalkaa riippuen veden korkeudesta. Riutat ja karikot jakoivat alueen viiteen osaan, jotka saivat nimet Red, Red 2, Red 3, Blue ja Blue 2. Maili Fedhalan niemen niskasta länteen oli Yellow-ranta ja kolme mailia itään Skerkistä oli Blue 3 -ranta. Kaksi hiekkarannan ulkopuolista ja Red jätettiin pois suunnitelmasta, joten maihinnousu tehtiin neljään keskelle jääneeseen alueeseen.

Puolustus

Rantojen suojana oli rannikkotykistönä juuri lahden niskasas patteri du Port, jossa oli kolme 100 millimetrin tykkiä ampuma-alueena rannikolta luoteeseen. Patteri kykeni tulittamaan kahdelle rannikkokaistalle. Toisena oli kiinteä kaksiputkinen 75 millimetrin patteri lähellä niemen kärkeä, mikä hallinnoi kolmea rannoista. Kolmas oli Pont Bondin patteri, jonka aseistuksena oli Skerkin niemimaalla neljä modernia 138,6 millimetrin rannikkotykkiä kaivantoihin asennettuina. Tykkien kantama oli 18000 jaardia. Kiinteän tykistön lisäksi rannikkoalueen suojana oli lukuisia konekivääreitä kummassakin niemessä sekä liikkuva 75 millimetrinen patteri.

Maihinnousu

Ensilinjan kuljetusalukset Wood, Jefferson, Carroll ja Dickman saapuivat purkualueelle ajallaan aloittaen maihinnousuveneiden veteen laskun ja niiden kuormaamisen hieman puolen yön jälkeen. Joukot olivat veneissä ennen kello yhtä.
Ahmasjärvi (Eura)

Maantiede

Ahmasjärven pinta-ala on 33,6 hehtaaria ja se on noin 1,0 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järven luusua sijaitsee sen pohjoisrannalla suuren Omasuon keskellä, mistä järven laskujoki Ahmasoja saa alkunsa. Järven omalla valuma-alueella on runsaasti ojitettuja soita, joiden ojista se saa vetensä.
Järven rantaviiva on 2,7 kilometriä pitkä. Järven pohjoisrannat ovat soistuneina asumiskevottomat. Sen eteläpuolella on molemmilla rannoilla moreeni- ja kalliopohjaista maastoa, jonne on rakennettu loma-asuntoja. Järven ainoa asuttu Ahmasjärven tila sijaitsee aivan järven eteläkärjessä, missä tilan pellot rajautuvat rantaan. Järvelle kulkee ajotie, jonne pääsee Mestilän kylästä kantatie 43:n tiehaarasta.
Järvellä ei ole saaria. Viereisten mäkien nimet ovat Ahmastenpalo ja Ahmanen.

Luonto

Järven pohjoisosan ojitetut suot vaikuttavat suuresti järven tilaan. Niiden vaikutuksista ei kuitenkaan ole tietoa, mutta ruohikkoisen järven eteläosasta huolimatta se ei vaikuta rehevöityneeltä. Järvessä viihtyy ainakin jokirapu, hauki ja ahven, jotka ovat alkuperäisiä lajeja, sekä ankerias, joka on istutettu laji.
Hiidenvuolle

Hiidenvuolle on Vanajaveden Korteselän kapeikko Lempäälässä ja osa Vanajaveden reittiä. Vanajavesi laskee Hiidenvuolteen kautta Ahtialanjärveen, joka taas laskee sen pohjoispuolella sijaitsevien Herralankosken ja Kuokkalankosken kautta Pyhäjärveen. Hiidenvuolteelta Pyhäjärveen johtaa myös Lempäälän kanava. Hiidenvuolteen ja Lempäälän kanavan kautta kulkee Hämeenlinnasta Tampereelle johtava yleinen vesiväylä, jonka kulkusyvyys on 1,8 m.
Hiidenvuolteen rantakaistaleilla sijaitsevat länsirannalla Maakalan ja Miemolan kylät sekä Sulkola, joka on osa Lempäälän keskustaajamaa, itärannalla Vaihmalan, Ihamaan ja Putkiston kylät. Hiidenvuolteen rannat ovat historiallista asutus- ja viljelyaluetta, jotka muodostavat seudullisesti arvokkaan kulttuurimaiseman. Hiidenvuolteeseen liittyvä avoin maatalousalue on Pirkanmaan maakuntakaavassa osoitettu maakunnallisesti arvokkaaksi kulttuuriympäristöksi (akm). Kulttuuriympäristön keskeisen rakennetun osan muodostaa Hiidenvuolteen länsirannan läheisyydessä sijaitseva Maakalan maatila rakennuksineen.
Lettosiemenkotilo

Koko ja ulkonäkö

Lettosiemenkotilo muistuttaa etenkin kalkkisiemenkotiloa (Vertigo genesii), josta se erotettiin omaksi lajikseen vasta 1966. Kotilo on muiden siemenkotiloiden tapaan pieni: 1,8–2,0 mm korkea ja 1,1 mm leveä. Kuori on hieman munanmuotoinen, kiiltävä, väriltään vaalean punaruskea ja sen pinnassa on säännöllisesti heikkoja uurteita. Kierteet ovat pulleita ja niitä on 5 kappaletta. Kierteiden väliset saumat ovat syvät. Kuoren suuaukkoa ympäröivä huuli ei yleensä ole paksuuntunut, ja suuaukolla on neljä (joskus harvoin vähemmän) hammasmaista uloketta, jotka ovat muodoltaan tappimaiset eikä niiden tyvellä ole paksunnosta. Kotilo näyttää tummalta, jos itse eläin on vielä sen sisällä.

Levinneisyys

Lettosiemenkotiloa tavataan Euroopassa Britteinsaarilta Venäjälle. Esiintymät keskittyvät kuitenkin vuoristoihin sekä Fennoskandiaan. Suomessa laji on harvinainen. Sitä tavataan Ahvenanmaalla, Lounais-Suomessa ja Hämeessä sekä Pohjois-Pohjanmaalla, Kainuussa ja Lapissa, mutta esiintymät sijoittuvat hyvin pirstoutuneesti sinne tänne ja niitä tunnetaan kaikkiaan vain reilu kymmenkunta. Samaan tapaan pirstaleinen esiintymiskuva on myös Ruotsissa.

Elinympäristö ja elintavat

Nimensä mukaisesti lettosiemenkotilon ominta elinympäristöä ovat lettosuot. Sitä voidaan tavata kuitenkin myös rantaniityillä, lähteiköissä ja Etelä-Suomessa jopa rehevissä lehtometsissä. Ruotsin ja Norjan tunturialueilla laji elää myös puurajan yläpuolella. Se ei siedä vedenpinnan korkeuden vaihtelua tai elinpaikan ajoittaistakaan kuivumista ja suosii kalkkipitoista elinympäristöä. Karpaateilta tiedetään yksilömäärien kasvavan veden pH:n kasvaessa, mutta Ruotsissa sitä on tavattu soilta, joiden pH on vain 5,75–7,5. Lajilla ei ole selkeää elinkiertoa, vaan nuoruusvaiheen yksilöitä tavataan ympäri vuoden. Kukin yksilö tuottanee elämänsä aikana korkeintaan 10 munaa. Kotilon ravintoa ovat luultavasti mikroskooppiset levät, mutta muuten sen elintapoja ei juuri tunneta.
Lettosiemenkotilo kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteen lajeihin, eli sen suojelemiseksi tulee perustaa Natura 2000 -alueita. Suomessa laji on rauhoitettu ja luokiteltu vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa silmälläpidettäväksi (NT). Sama luokitus sillä on myös Ruotsissa. Etenkin lettosoiden kuivatus uhkaa lajin säilymistä.
Mljetin kansallispuisto

Mljetin kansallispuisto sijaitsee Kroatiassa Mljetin saaressa. Kansallispuisto on kahden saarella olevan järven ympärillä ja se kattaa saaresta kolmanneksen. Järvet ovat 29 metriä syvä Malo jezero (pieni järvi) ja 48 metriä syvä Veliko jezero (suuri järvi), jossa sijaitsevassa saaressa on Pyhän Marian (Sveta Marija) benediktiiviläisluostari. Järvet ovat kirkasvetisiä ja niiden vesi on suolaista. Suurempi järvistä yhdistyy Adrianmereen kapealla uomalla, ja siitä on taas uoma pienempään järveen. Järvissä elää suojeltuja Aurelia-meduusoja sekä Paracentrotus lividus-merisiilejä.

Retkeily

Kansallispuiston alueella kulkee paljon polkuja, joita pitkin pääsee tutustumaan alueeseen. Saaren kylissä vuokrataan polkupyöriä, joilla pääsee ajamaan vaikka järviä kiertävän asvaltoidun reitin. Myös kanootteja vuokrataan järvien rannoilla.
Joe Lo Truglio

Joe Lo Truglio (s. 2. joulukuuta 1970) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten alemmuuskompleksisena konstaapelinä sarjassa Brooklyn 99.
Kääpiökotilo

Koko ja ulkonäkö

Täysikasvuisen kääpiökotilon kuoren läpimitta on vain 1,2–1,5 mm. Kuori on väriltään kellanruskea, silkinhohtoinen ja sen pinnassa on hyvin tiheässä säännöllisin välein uurteita. Kierteitä on 3–3,5 ja niiden välillä on syvät saumat. Kuoren napa on syvä ja laaja, jopa 25 % kuoren läpimitasta. Muodoltaan jokseenkin pyöreän suuaukon reunalla ei ole paksuuntunutta huulta.

Levinneisyys

Lajin levinneisyys kattaa Euroopan sekä Aasian länsi- ja pohjoisosat. Suomessa se lukeutuu kaikkein yleisimpiin kotilolajeihin ja esiintyy runsaslukuisena koko maassa.

Elinympäristö ja elintavat

Kääpiökotilon elinympäristöä ovat etenkin haapaa tai koivua kasvavat lehti- ja sekametsät sekä ravinteikkaat suot. Elinympäristöjen kirjo on suuri. Kotilot elävät karikkeen joukossa ja laji voi olla hyvin runsaslukuinen, sillä parissa litrassa kariketta voi olla jopa 500 kotiloa.
Lisääntyminen tapahtuu yleensä parittelun kautta, mutta kukin kotilo kykenee lisääntymään myös itsenäisesti. Eläin munii 1–16 munaa yksitellen usean päivän aikana ja munat kuoriutuvat reilun parin viikon kuluttua. Vastakuoriutuneen yksilön kuoren läpimitta on noin 0,5 mm. Poikaset kasvavat nopeasti, kunnes saavuttavat täysikasvuisen yksilön mitat. Tämän jälkeen kasvu on huomattavasti hitaampaa, mutta jatkuu silti koko kotilon eliniän. Kääpiökotilo elää keskimäärin noin 200 vuorokautta.
Hugo Lund

Hugo Lund (2. syyskuuta 1872 Hämeenlinna – 11. joulukuuta 1915 Porvoo) oli suomalainen opettaja ja Suomen ensimmäinen sinologi.
Lundin vanhemmat olivat kelloseppä Ferdinand Lund ja Agnes Vilhelmina Lindholm. Hän pääsi ylioppilaaksi 1889 Hämeenlinnan lyseosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1894.
Lund opiskeli klassillista ja nykykiinaa Humboldtin yliopistossa Berliinissä ja Lontoossa. Hän oleskeli Kiinassa vuosina 1899–1901. Lund menetti matkan aikana Helsingin yliopiston kirjastoa varten keräämänsä kirjat ja muun materiaalin boksarikapinan aikana ollessaan Pekingissä kapinallisten piirittämässä lähetystökorttelissa. Hän onnistui kuitenkin hankkimaan uusia teoksia menetettyjen tilalle poikettuaan paluumatkalla Shanghaissa. Lund pystyi toimittamaan Suomeen noin 40 hyllymetriä klassillista kiinalaista kirjallisuutta ja lisäksi pienemmän määrän nykykiinalaisia tekstejä.
Vuodesta 1910 alkaen Lund toimi Porvoon ruotsalaisen klassillisen lyseon suomen kielen opettajana.
Lund oli naimisissa vuodesta 1889 Saima Mathilda Lindellin (1875–1941) kanssa.
Orbcomm

Satelliitit

Orbcommin LEO-radan tietoliikennesatelliiteilla on sama nimi kuin yhtiöllä. Vuoteen 2008 mennessä niitä laukaistiin 44 kappaletta. Satelliitit ovat toiminnaltaan samanlaisia kuin neuvostoliittolaiset Strela-viestivälityssatelliitit.
Satelliiteista on eri versioita: Orbcomm-CDS oli koesatelliittien sarja: Orbcomm-X laukaistiin vuonna 1991 - se ei toiminut lainkaan. Sitä seurasi ensin CDS-1 ja itten CDS-2, joka laukaistiin vuonna 2008. Tässä satelliitissa oli laivojen seurannan AIS-tekniikkaa mukana.  CDS-2 sai nimen Orbcomm FM-29
Varsinaiset operatiiviset satelliitit: Orbcomm-1 on tämän konstellaation nimi. Niitä laukaistiin 35, satelliitteja jäi yli 8 kappaletta. Yhden satelliitin toiminta-aika oli vain neljä vuotta.
Orbcomm-QL ovat konstellaation sammuneiden satelliittien korvaussatelliitteja. Näissä satelliiteissa on havaittu sähkäjärjestelmän ongelmia.
Orbcomm-2 on toinen satelliittisukupolvi Orbcomm Generation 2 (OG2), jotka laukaistaan vuosien 2011 ja 2014 välissä. Satelliitteja valmistetaan 30 kappaletta ja niiden laukaisu tuottaa SpaceX-yhtiölle kaupallisia Falcon 1-laukaisutilauksia. 
ORBCOMM OG2-satelliitteja on tilattu Sierra Nevada Corporationin ja Boeingin konsortiolta ainakin 18 kappaletta.
Arathorn II

Arathorn II oli henkilö J. R. R. Tolkienin fantasiamaailmassa, Keski-maassa. Hän oli Aragorn Arathornin pojan isä. Hänen koko nimensä oli Arathorn II Aradorin poika.

Elämäkerta

Arathorn syntyi noin vuonna 2895–2905 Keski-Maan kolmannella ajalla. Vuonna 2929 Arathorn ottaa puolisokseen Gilraen kauniin. Gilraen oli syntynyt vuonna 2907. Vuonna 2930 Arador Arathornin isä sai surmansa peikkojen käsissä. Vuonna 2931 Aragorn Arathornin poika syntyi.
Gilraenin äiti Iworwen lausui ennustuksen, että hänen tyttärensä poika olisi pelastaja heidän kansallee ja olihan Aragorn pelastaja koko Keski-Maan vapaille kansoille, kun hänestä tuli Gondorin kuningas ja hän toi rauhan kaikkialle Keski-Maahan. Vuonna 2933 Arathorn kuoli, kun hänen poikansa oli vain kahden vanha.

Triviaa

Arathorn ei esiinny Peter Jacksonin ohjaamassa elokuvassa Taru Sormusten Herrasta, eikä myöskään kuin mainita kirjassa. Tietenkin hänet mainitaan myös elokuvassa (Aragorn son of Arathorn).
Country Life

Taustaa ja albumin tyyli

Roxy Music oli alusta asti luokiteltu glam rockiin suuntautuneen taiderockin ja hienostuneen, aistikkaan popin välimaastoon. Kosketinsoittaja Brian Enon eroamisen myötä yhtye alkoi Country Lifella siirtyä uuteen, kaupallisempaan ilmaisuun. Tästä huolimatta levyn on katsottu olevan viimeinen, joka edustaa Roxy Musicin ”vanhaa tyyliä” ennen tulevien levyjen funk- ja soul-vaikutteita. 
John Gustafson soitti albumin bassoraidat, mutta syksyllä 1974 hänen paikkansa yhtyeessä otti John Wetton. Wetton soitti muun muassa syksyllä alkaneella Britannian-kiertueella sekä tammikuussa 1975 alkaneella Amerikan-kiertueella. Seuraavan Roxy Music -albumin, Sirenin, äänityksiin Gustafson oli kuitenkin palannut.

Kansikuva

Albumin kansitaide herätti ilmestyessään yhtä paljon huomiota kuin itse musiikki. Kuvassa on kaksi yhtyeen saksalaista fania, Constanze Karoli ja Eveline Grunwald, jotka solisti Bryan Ferry oli tavannut Portugalissa kirjoittaessaan Country Lifen kappaleita ja pyytänyt poseeraamaan uuden albumin kannessa. Paljas pinta ja sormien vihjaileva sijoittelu aiheutti kohun. Useassa valtiossa kansi julkaistiinkin sensuroituna versiona, jossa oli vaihtoehtoisesti joko lähikuva naisten kasvoista tai pelkkä taustalla näkyvä lehdistö. Muun muassa Yhdysvalloissa käytettiin sensuroitua versiota.
Myöhemmin on spekuloitu sillä, olisiko albumi menestynyt Yhdysvalloissa yhtä hyvin ilman kanteen liittynyttä kohua.

Julkaisu ja vastaanotto

Country Life julkaistiin Britanniassa 15. marraskuuta 1974. Levyn julkaisivat Euroopassa sekä Island Records että Polydor Records. Yhdysvalloissa jakelijana toimi Atco Records, ja siellä albumi ilmestyi tammikuussa 1975. Levyn Ranskan-versio oli siitä erikoinen, että se oli muiden valtioiden painosten vastaisesti niin sanottua gatefold-mallia, eli avattavakantinen.
Solisti Bryan Ferry oli albumin ilmestyessä tyytyväinen:
»Se on paljon parempi kuin edellisalbumi. [...] Uskoisin, että soittaminen on kehittynyt huomattavasti, ja levyllä on myös mielenkiintoisia rakenteellisia kollaaseja. Luulen sen olevan myös edellislevyä suorempi.» 
(Bryan Ferry)
Peter Adolf Europaeus

Peter Adolf Europaeus (31. heinäkuuta 1753 Uusikirkko – 11. kesäkuuta 1825 Savitaipale) oli suomalainen rehtori, kirkkoherra ja kielitieteen ja kirjallisuuden harrastaja.
Europaeuksen vanhemmat olivat Viipurin läänin Uudenkirkon kirkkoherra Jakob Johan Europaeus (1721–1758) ja hänen toinen puolisonsa Beata Katarina Heintzius. Hän kävi Viipurin katedraalikoulua ja Porvoon lukiota ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1771. Europaeus vihittin papiksi Haminan hiippakunnassa 1777.
Europaeus oli Haminan tuomiorovastin apulaisena Vehkalahden suomalaisessa seurakunnassa vuodesta 1777, Viipurin katedraalikoulun kieltenopettajana vuodesta 1781, Haminan triviaalikoulun rehtorina vuodesta 1785 ja Haminan normaalikoulun opettajana vuodesta 1788. Hänestä tuli Haminan arkkidiakoni ja saksalaisen seurakunnan pappi 1790 ja hän oli samalla Haminan tuomiokirkon taloudenhoitajana ja toimi tuomiokapitulin jäsenenä jo vuodesta 1784. Savitaipaleen kirkkoherraksi Europaeus valittiin vuonna 1795 ja lääninrovasti hänestä tuli vuonna 1804.
Europaeus harrasti kielitiedettä ja kirjallisuutta. Hän oli yli 20 vuoden ajan kirjeenvaihdossa Henrik Gabriel Porthanin kanssa.
Peter Adolf Europaeus oli naimisissa 1784–1803 Eva Kristina Platanin (k. 1803) kanssa ja vuodesta 1806 Sofia Peijon (k. 1850) kanssa. Hänen poikiaan olivat Turun ja Porin lääninkanslian venäjän kielen kääntäjä Emil Europaeus (s. 1807), alikapteeni Nils Vilhelm Europaeus (1810–1858) ja kielentutkija David Emanuel Daniel Europaeus (1820–1884).
Diocletianuksen palatsi

Diocletianuksen palatsi (kroatiaksi Dioklecijanova palača) on antiikin Rooman ajalta säilynyt rakennus Splitin kaupungissa Kroatiassa.
Palatsin rakennutti keisari Diocletianus synnyinkaupunkinsa Salonan lähelle 300-luvun alussa, ja vetäytyi sinne viettämään eläkepäiviään luovuttuaan keisariudesta vuonna 305.
Keskiajan jälkeen palatsi unohdettiin länsimaissa vuosisadoiksi. Skotlantilainen arkkitehti Robert Adam tutki sen raunioita 1700-luvulla. Hänen julkaisujensa ja esitelmiensä kautta palatsin muodot vaikuttivat uusklassimin muodostumiseen ja suosioon.
Palatsi on Unescon maailmanperintökohde.
Hollon saha

Hollon saha oli Lempäälässä 1880-luvun lopussa perustettu, kaikkien aikojen Suomen suurin sahalaitos. Hollonnokan niemellä, Kirkkojärven rannalla sijaitsevan sahan perustaja oli Antti Ahlström, joka toiminta muutettiin vuonna 1908 A. Ahlström Osakeyhtiöksi.
Saha käytti tehokkaasti hyväkseen alueen liikennemahdollisuuksia uittamalla puita Pyhäjärveltä, sekä Längelmävedeltä asti. Valmis sahatavara kuljetettiin yhtiön omaa kapearaiteista rataa pitkin valtion radan seisakkeelle, josta sen matka jatkui eteenpäin maailmalle. Sahalla toimi parhaimpina vuosina noin sata työntekijää ja heidän lapsiaan varten Lempäälään perustettiin Kuokkalan kansakoulu, sekä päiväkoti.
Vuosisadan alkuun osuneet huonot ulkomaan markkinat ja sahateollisuuden lama hiljensi myös Hollon sahan toimintaa. Ahlström siirsi samoihin aikoihin sahaustoimintaansa Itä-Suomeen ja luopui vuosina 1907-1916 Tampereen seudulla omistamistaan Niemen, Santalahden ja Hollon sahoista. Hollon saha lopetti toimintansa 1912 ja vuonna 1919 Lempäälän kunta osti Hollon maa-alueet ja saharakennukset. Entisestä sahan isännöitsijän talosta tehtiin lastenkoti mutta muut saharakennukset purettiin.

Sahan kapearaiteinen rautatie

Sahan puukuljetuksia varten sahayhtiö rakensi vuonna 1898 750 mm raideleveydellä olevan kapearaiteisen rautatien, jota kutsuttiin nimellä Pässi-paana. Noin 1 km pitkä rata kulki nykyisen kylätien (Nokkatie-Katepalintie) kohdalla Hollon sahalta Lempäälän rautatieaseman pohjoispuolelle. Sahan ja valtion ratojen yhtymäkohtaan perustettiin seisake, jonka nimeksi tuli myös Hollo. Rata oli toiminnassa vielä kesällä 1927. Veturina radalla oli ainakin Krauss 3717/1898, 0-4-0WT, joka siirtyi sahan toiminnan loputtua Varkauteen ja sieltä edelleen Jämsänkoskelle.

Polttopaikan rata

Sahan jätteet poltettiin 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa Helvetti-nimisessä polttopaikassa. Paikalle johti sahalta kapearaiteinen rata, jota pitkin työmiehet työnsivät jätevaunuja. Pohjoisen puoleisessa päässä rata nousi useita metrejä polttopaikan päälle, jossa paloi ikuinen tuli. Mäkeä, jonka laidalla polttopaikka oli, kutsutaan tästä syystä nimellä Helvetinmäki.
Kansallispukukeskus

Suomen kansallispukukeskus esittelee ja tallentaa suomalaisia kansallispukuja sekä muuta perinteistä pukeutumista. Kansallispukukeskus palvelee kaikkia kansallispuvuista kiinnostuneita vastaamalla kansallispukuja koskeviin kysymyksiin esimerkiksi kansallispuvun käytöstä ja hankinnasta. Keskus on perustettu vuonna 1991 ja se toimii Suomen käsityön museon yhteydessä Jyväskylässä.

Toiminta

Suomen kansallispukukeskus järjestää näyttelyitä, työnäytöksiä, työpajoja ja tapahtumia. Sen tietopalvelu vastaa kansallispukuja koskeviin kysymyksiin. Kansallispukuraati on osa  kansallispukukeskuksen toimintaa, Suomen kansallispukukeskuksessa työskentelevät kansallispukukonsultti Taina Kangas ja kansallispukuamanuenssi Marja Liisa Väisänen.  Kansallispukukeskuksen perusnäyttelyssä esitellään kansallispukujen historiaa, kauneutta, värikkyyttä. Kujalla-näyttelytilassa esitellään perinteiseen pukeutumiseen liittyviä lyhytaikaisia pieniä näyttelyitä. Tietopalvelu on avoinna puhelimitse keskiviikkoisin ja torstaisin klo 10-15 ja kansallispukukeskus ylläpitää tietoja suomalaisista kansallispuvuista verkkosivustolla kansallispuvut.fi.
Pekka Mäkinen

Pekka Mäkinen (1925 – 5. tammikuuta 2005) oli autokauppias ja kuorma-autokaupan uranuurtaja Tampereen seudulla. Mäkisen omistama Autotalo Pekka Mäkinen oli 1960-luvulla Pohjoismaiden suurin raskaiden ajoneuvojen myyntiliike.

Nuoruus

Mäkinen joutui keskeyttämään koulunkäyntinsä Tampereen klassillisessa lyseossa kun hänen hevoskauppiaana toiminut isänsä kuoli äkillisesti. Hän jatkoi aluksi isänsä hevoskauppoja mutta siirtyi sitten auto-alalle ja perusti vuonna 1950 ensimmäisen autokauppansa Tampereelle Suvantokatu 9:ään. Liikkeen toiminnan laajentuessa paikka kävi ahtaaksi laajennuksista huolimatta, ja vuonna 1966 Mäkinen alkoi rakentaa uutta toimitaloa Viinikan kaupunginosaan Viinikankatu 53:een.

Loppuaika

Mäkisen liikkeestä ja sen vaihtoautoista muodostui ajan mittaan eräänlainen 1960–1970-luvun vaihteeseen pysähtynyt automuseo. Autot olivat alun perin hyväkuntoisia, ja Mäkinen maalautti liikkeeseen vaihdossa tulleet kuorma-autot uudelleen ja asennutti niihin uudet renkaat. Vuosien mittaan luonnonvoimat ja varastoalueille tunkeutuneet vandaalit tekivät tuhojaan ulkosäilytyksessä olleille kuorma-autoille. Liikkeen varastoissa oli myös hyllymetreittäin tehdasuusia varaosia näihin autoihin, ja liikkeen arkistosta löytyi muun muassa vanhoja autojen myyntiesitteitä, korjaamokäsikirjoja yms.
Mäkinen omisti Lempäälän Sulkolassa Maakalan tilan jossa hän kasvatti hevosia. 
Mäkisen kuoleman jälkeen Santalahden kiinteistön alueella vielä olleet autot on vähitellen joko myyty alan harrastajille tai viety romutettaviksi.

Tikkutehtaan kiinteistö

Tikkutehtaan kiinteistö on osittain romahtanut, ja sen sisällä on yksi suomen merkittävimmistä graffitialakulttuurin maalauspaikoista. Talon sisältä voi yhä löytää merkkejä Autotalo Pekka Mäkisen ajasta, mutta esimerkiksi ikkunat ja sähköjohdot on jo varastettu. Talon pihaan on rakennettu yksityisin varoin skeittipuisto, ja alueesta onkin muodostunut nuorisolle merkittävä harrastus- ja oleskelupaikka. Tikkutehtaan alueella on ollut joitakin tulipaloja, mutta rakennuksessa on hädin tuskin enää mitään palavaa jäljellä. Alueella on majaillut myös Romaneja.