Marie-Thérèse-Louise de Savoie-Carignan

Tausta

Madame de Lamballe sai syntyessään nimen Maria Luisa Teresa di Savoia, mutta avioliittonsa kautta hänet tunnetaan paremmin nimellä Lamballen ruhtinatar tai Lamballen prinsessa. Hän syntyi Torinossa Savoijin kuningashuoneen jäseneksi. Hänen vanhempansa olivat Ludvig Viktor, Carignanin prinssi ja  Christina Henrietta Hessen-Rheinfels-Rotenburg.
Asuttuaan lapsuutensa ajan Torinossa Maria-Teresa Luisa di Savoia avioitui 31. tammikuuta 1767 syntyperältään Ranskan kuningashuoneen vaikutuspiiriin kuuluvan Lamballen ruhtinaan, Louis Alexandre de Bourbonin (1747–1768) kanssa. Sulhasen isä oli yksi Ranskan vauraimpia yksityishenkilöitä, Penthièvren herttua Louis Jean Marie de Bourbon; Toulousen kreivinä tunnetun kuningas Ludvig XIV:n ja tämän suosikin Madame de Montespanin laillistettu jälkeläinen.    
Avioliitto jäi lapsettomaksi ja siitä tuli hyvin lyhyt, sillä ruhtinas kuoli jo 16 kuukauden kuluttua vihkimisestä. Puolison kuoleman jälkeen 19-vuotias leski vetäytyi appensa talouteen Rambouillet'n linnaan ja ryhtyi harjoittamaan hyväntekeväisyyttä.

Asema hovissa

Madame de Lamballe oli osallistunut Versaillesin hovin seremonioihin jo avioliittonsa aikana, mutta säännöllisesti vasta vuodesta 1771 alkaen, jolloin hänestä tuli nuoren kruununprinsenssa Marie Antoinetten uskottu ystävä ja joidenkin huhujen mukaan myös hänen rakastettunsa. Vuonna 1774 kuningattareksi tullut Marie Antoinette tarjosi hänelle hovinsa ylimmän taloudenhoitajan tehtävän (surintendante de la Maison de la reine) vuonna 1775. Tehtäviin kuului lähinnä kuningattaren seuraelämän järjestäminen, mutta luonteeltaan pikemminkin vakavamielistä ruhtinatarta seurasi pian Madame de Polignac. Lamballen ruhtinatar vetäytyi maaseudulle ja osallistui hyväntekeväisyyteen. Myöhemmin hän osti apeltaan Pariisissa sijaitsevan Hôtel de Toulouse -kaupunkipalatsin.

Vallankumous ja sen seuraukset

Vallankumouksen alkaessa 1789 kuningatar Marie Antoinette etsi uudelleen ystävänsä seuraa ja tämä seurasi kuningasperhettä Versailles'sta Pariisiin, jossa he asuivat vartioituina Tuileries'n palatsissa. Lamballen ruhtinatar matkusti Englantiin vuonna 1791, mutta palasi Pariisiin vaikka arveli henkensä olevansa vaarassa ja teetti testamenttinsa ennen lähtöään Englannista. Hän seurasi kuningasperhettä tämän etsiessä suojaa kansalliskokoukselta vallankumouksellisten hyökättyä Tuileries'n palatsiin 10. elokuuta 1792. Kun vallankumoushallinto määräsi kuningasperheen vangittavaksi samassa kuussa, Lamballen ruhtinatar seurasi vapaaehtoisesti heidän mukanaan. Heidät sijoitettiin aluksi Templen torniin, mutta kun vallankumoukselliset erottivat muut vangitut kuningasperheen varsinaisista jäsenistä, hänet siirrettiin La Force -nimiseen vankilaan.
Lamballen ruhtinattaresta tuli yksi syyskuun joukkomurhiksi (Massacres de septembre) kutsutun tapahtumaketjun uhreista, kun pariisilaiset ryntäsivät vankiloihin 2. ja 3. syyskuuta 1792. Hätäisesti kootun ja epävirallisen oikeudenistunnon tuomion langetti eräs vallankumouksellisten julmimmista miehistä, Jacques Hébert. Tuomion jälkeen ruhtinatar pahoinpideltiin ja lopulta nuijittiin kuoliaaksi. Ruhtinattaren runneltu ruumis silvottiin ja seipään kärkeen työnnetty pää vietiin Templeen jääneiden nähtäväksi.

Julkaisuja kuolemaan liittyvistä olosuhteista

Pian Lamballen ruhtinattaren kuoleman jälkeen julkaistiin suuri määrä silminnäkijöiden kertomuksia, joita levittivät niin vallankumoukselliset, kuningasmieliset kuin vastavallankumoukselliset piirit. Ne perustuvat kuitenkin enemmän mielikuvitukseen kuin tosiasioihin, ja siksi niihin on suhtauduttava epäillen. Kertomuksista kannattaa kuitenkin mainita La Famille royale préservée au Temple. Extrait du récit de ce qui s'est passé au Temple dans les journées des 2 et 3 septembre 1792, jonka tekstiä Georges Bertin on lainannut vuonna 1888 ilmestyneessä teoksessaan, kertomus tapahtumista Révolution de Paris -lehden numerossa 6 vuodelta 1792, jossa Lamballen ruhtinatar esitetään juonittelijaksi, La Vérité tout entière sur les vrais acteurs de la journée du 3 septembre 1792, le Bulletin du comte de Fersen au prince régent de Suède sur ce qui s'est passé en France tai Idée des horreurs commises à Paris dans les journées à jamais exécrables des 10 août, 2, 3, 4 et 5 septembre 1792 ou Nouveau Martyrologe de la Révolution française.
Tapahtumien jälkeen myös useat kirjailijat toistivat niiden kuvauksia omissa teoksissaan. Heitä olivat l'abbé Barruel, Antoine Serieys, Mme de Créquy ja Mme Guénard.