google/wiki40b huggingface dataset:
Lucasinterrieri

Ulkomuoto

Lucasinterrieri voi olla väriltään joko ruskea eri sävyissään (mm. fawn, punainen, tummanruskea) tai kaksivärinen. Ensiksi mainitulla sallitaan tumma satula ja valkoiset merkit. Kaksivärisen pohjaväri on valkoinen, jossa on tummemmat laikut. Uroksen säkäkorkeus on 25-30 cm ja paino 6-9 kg, nartulla vastaavat mitat ovat 22,5-27,5 cm ja 5-8 kg.

Alkuperä

Rotu on nimetty kehittäjänsä, Lucasin baronettiin kuuluneen ja Konservatiivipuolueessa vaikuttaneen parlamentaarikon Sir Jocelyn Morton Lucasin (1889-1980) mukaan. Innokkaana metsästäjänä hän alkoi kasvattaa sealyhaminterrierejä fasaanin ja kaniinin metsästykseen ja risteytti niitä norfolkinterrierin kanssa parantaakseen haluttuja työskentelyominaisuuksia. Eräiden lähteiden mukaan hän käytti jalostukseen myöhemmin myös lyhytraajaisia spanieleita, jotta haukkuminen metsästyksen aikana saatiin jalostettua työskentelyominaisuuksiin.
Sir Lucasin tultua vanhaksi hänen jalostustyötään jatkoi rouva Enid Plummer, ja kumpaisenkin kuoltua 1980-luvulla kasvatustyö siirtyi rouva Jumbo Frostille. Frost perusti Lucas Terrier Club -rotujärjestön ja jatkoi kasvatusta omaan kuolemaansa eli vuoteen 2009 asti.
Sir Lucas oli toivonut, ettei hänen metsästysterrieristään tehtäisi koskaan show-koiraa. Vastoin hänen tahtoaan rotua alettiin kuitenkin kasvattaa rotujärjestön perustamisen jälkeen myös perhekoiraksi, ja nykyisin sen pääasiallinen käyttötarkoitus on toimia seura- ja näyttelykoirana.

Sporting Lucas Terrier

Lucasinterrierin jalostuksen suunnasta huolestuneena Brian Plummer risteytti rotuun ns. working russell-terrieriä ja erinäisiä fell-tyyppisiä (pohjoisenglantilainen terrierityyppi, joihin kuuluu mm. lakelandin- ja patterdalenterrieri) metsästysterrierejä saadakseen hyvät käyttöominaisuudet takaisin. Lucas Terrier Club ei kuitenkaan hyväksynyt näitä koiria rekisteriinsä, sillä ne eivät olleet enää puhdasrotuisia lucasinterrierejä. United Kennel Club tunnusti sporting lucas terrierin vuonna 2002 nykyisellä nimellään, joka korostaa sen jalostuksen pääpainoa tehokkaana työkoirana ja halua säilyttää sen käyttöominaisuudet.
HMS Iron Duke (1912)

Ensimmäinen maailmansota

Hieman ennen ensimmäistä maailmansotaa Sir George Callaghan vaihtui amiraali Sir John Jellicoeen, joka teki HMS Iron Dukesta vasta perustetun Suuren laivaston lippulaivan. Alus osallistui osana 4. Taistelulaivaviirikköä 31. toukokuuta 1916 Skagerrakin taisteluun, jossa alus ei kärsinyt vaurioita. HMS Iron Duke toimi lyhyen aikaa amiraali Sir David Beattyn lippulaivana, kun hän johti Suurta laivastoa sijaisena vuoden 1916 lopulla. Beatty kuitenkin siirsi lippunsa myöhemmin HMS Queen Elizabethille.

Sotien välillä

Sodan jälkeen HMS Iron Duke siirrettiin Välimeren laivastoon, jossa alus palveli jälleen lippulaivana. Välimeren laivaston komentajana oli amiraali Sir John de Robeck. Alus palveli Välimeren ja Atlantin laivastossa vuoteen 1929, jolloin se poistettiin palveluksesta.
Lontoon laivastosopimuksen astuessa voimaan 1931 HMS Iron Dukesta poistettiin raskas aseistus ja siitä tehtiin tykistön koululaiva. Tällöin aluksesta poistettiin torpedoputket sekä B- ja Y-tornit, mutta tilalle asennettiin kaksi 4 tuuman ilmatorjuntatykkiä B-tornin paikalle. Vuonna 1939 asennettiin X-tornin paikalle 4,5 tuuman kaksiputkinen tykkitorni.

Toinen maailmansota

Toisessa maailmansodassa HMS Iron Duke tukikohta-aluksena Scapa Flowssa, missä alus jouduttiin ajamaan rantaan ilmahyökkäyksen aikana 17. lokakuuta 1939. Alus palautettiin kelluvaksi ja se palveli tehtävissään sodan loppuun saakka.

Poistuminen

HMS Iron Duke myytiin romutettavaksi 1946 ja se romutettiin Glasgowissa 1948.
Pasi Turunen

Pasi Turunen (s. 1966) on suomalaisen evankelisen Patmos Lähetyssäätiön radiotoimittaja ja teologian maisteri. Patmos Lähetyssäätiö on yhteiskristillinen lähetys- ja kehitysapujärjestö. Turunen toimii raamatunopettajana Kristillisessä Mediakeskuksessa (Studio24), joka on Patmos Lähetyssäätiön mediatoiminnan keskus ja hän on työskennellyt Patmoksen radiotoimittajana vuodesta 1990 lähtien. Hänen ohjelmiaan kuullaan mm. Radio Deissä. Turunen on myös yksi Aito avioliitto -yhdistyksen perustajista.

Toimittajana, opettajana ja kirjailijana

Pasi Turunen on kirjoittanut useita kirjoja. Vartiotorni - Valtakunta uudessa valossa (Kuva ja Sana, 1995 / 2006 2.p.) tarkastelee Jehovan todistajia kriittisesti. Turunen on kirjoittanut myös vihkosen Homoseksualismi - Rakkautta ja Rajoja (Kuva ja Sana, 2002), jossa hän käsittelee kriittisesti parisuhdelakia. Hän on toimittanut yhdessä Petri Mäkilän kanssa Raamatun arvovaltaa käsittelevän teoksen Jumalan Sana ja kirjoitti Uskon puolesta -teoksen (Kuva ja Sana, 2011). Turunen korostaa kirjoituksissaan ja puheissaan sitoutumista historiallisissa uskontunnustuksissa muotoiltuun klassiseen kristinuskon tulkintaan.
Turunen osallistui keskustelijana Yle TV2:n Ajankohtaisen kakkosen homoiltaan lokakuussa 2010. Homoilta-ohjelma herätti julkisuudessa runsaasti keskustelua ja sittemmin ohjelma valittiin Vuoden journalistiseksi teoksi. 
Hartauskirjoitusten ja -puheiden lisäksi Turunen ottaa omilla verkkosivuillaan kantaa kristinuskoa koskeviin teologisiin, filosofisiin ja eettisiin kysymyksiin.
Kulttuuriseteli

Kulttuuriseteli on seteli, joilla voi ostaa kulttuuripalveluita. Kulttuuriseteli vastaa idealtaan liikuntaseteliä, ja se antaa työntekijälle mahdollisuuden valita harrasteen, jolle työnantaja antaa rahallista tukea.
Kulttuuri- ja liikuntasetelien käyttöä perustellaan sillä, että ne mahdollistavat monipuolisen virkistäytymisen työntekijälle ja työnantajan kannalta on helpompaa jakaa seteleitä kuin tehdä kahdenvälisiä sopimuksia palveluiden tuottajien kanssa. Yhtä työntekijää voi tukea verovapaasti 400 eurolla vuodessa. Summa kattaa sekä liikunta- että kulttuuripalvelut.
Eduskunta vahvisti kulttuurisetelien verottomuuden vuoden 2009 alusta lukien. Liikuntaseteli on ollut veroton etu jo vuodesta 2004. Kulttuurisetelin on kehittänyt Smartum Oy, joka lanseerasi tuotteen vuonna 2005. Nykyään seteleitä tarjoavat työnantajille monet eri yritykset ja niitä on saatavilla sekä paperiversioina että sähköisesti, sekä erillisinä että yhdistettyinä liikunta- ja kulttuuriseteleinä.
Daily fantasy sports

Daily Fantasy Sports (DFS) on fantasiaurheilun ja manageripelaamisen alamuoto. Perinteisesti fantasialiigoissa pelaajat kilpailevat toisiaan vastaan kokoamalla joukkueita tietyn lajin tai sarjan urheilijoista ja keräävät pisteitä oikeiden ottelussa tapahtuvien suoritusten mukaan. Daily Fantasy Sports on nopeutettu päivittäinen tai viikoittainen versio tästä konseptista verrattuna yleisiin koko kauden kestäviin turnauksiin. Suurimpia eroja on myös se, että DFS-turnauksiin pelaaja osallistuu maksamalla osallistumismaksun ja kierroksen päätteeksi parhaiten menestyneet managerit voittavat yhteisestä potista oikeaa rahaa ennalta määritetyn voitonjaon mukaan. Pieni osa rahapoolista menee järjestäjälle rake-maksuna, kuten pokerissa. Daily Fantasy Sportsia onkin luonnehdittu vedonlyönnin, pokerin ja klassisten manageripelien yhdistelmäksi.
Lichfieldin tuomiokirkko

Historia

Katedraalin historian katsotaan alkavan piispa Chad Mercialaisesta, joka siirsi piispanistuimen Lichfieldiin. Hänet on haudattu nykyisen rakennuksen alla sijaitsevaan anglosaksien aikaiseen kirkkoon.
Gabriel Gråå

Gabriel Gråå (noin 1660 – toukokuussa 1715 Piitime, Ruotsi) oli suomalainen notaari, Oulun pormestari ja valtiopäivämies. 
Gråån vanhemmat olivat Oulun ja Kajaanin linnojen komendantti Henrik Gråå (k. 1698) ja tämän ensimmäinen puoliso. Hän pääsi ylioppilaaksi Uppsalassa 1676. 
Gråå toimi Turun tuomiokapitulin notaarina vuodesta 1688 ja Oulun pormestarina vuodesta 1689. Gråå oli edustajana valtiopäivillä 1693 ja 1697. Hän kuoli isonvihan aikana ollessaan sotaa paossa Ruotsin Piitimessä.
Gabriel Gråå oli naimisissa vuodesta 1689 Anna Lundin (k. 1740) kanssa tämän toisessa avioliitossa. Lund oli ollut aiemmin naimisissa Oulun pormestarin ja lainlukijan Jöran Zadlerin kanssa. Gabriel Gråån poika oli Kristinehamnin koulumestari Gabriel Gråå (1693–1743).
Harmaakeisarikala

Koko ja ulkonäkö

Harmaakeisarikala kasvaa noin 50 cm pitkäksi. Aikuisella yksilöllä on vaaleanharmaalla pohjalla tummanharmaita pilkkuja, nuorilla yksilöillä on  ruskeanharmaapilkullisella pohjalla neljä kapeaa valkoista pystyjuovaa.

Alkuperä

Harmaakeisarikala on kotoisin  Karibialta ja muualta Atlantin länsilaidalta Uudesta Englannista aina Brasiliaan asti. Niitä on tavattu koralliriuttojen läheisyydestä 2-30 metrin syvyydestä.

Käyttäytyminen

Harmaakeisarikalat  elävät yksin tai pareina. Niillä on suuri, yli tuhannen neliömetrin reviiri. 
Harmaakeisarikala  nyppii elävästä kivestä siinä kasvavaa levää ja pieniä selkärangattomia. Se nyppii myös korallien polyyppeja ja simpukoiden vaippaa, joten se ei sovi riutta-akvaarioon.   
Harmaakeisarikalanaaras voi tuottaa yhdellä kutukerralla 50 000-100 000 mätimunaa. ne kutevat pareittain (eivät ryhmänä) ja levittelevät mädin veteen, missä poikaset kehittyvät leijuvan planktonin joukossa.

Ravinto

Harmaakeisarikala syö levää ja pieniä selkärangattomia, kuten sienieläimiä ja vaippaeläimiä.
Bair Irincheev

Bair Irincheev (s. 1977 Leningrad) on venäläinen historianharrastaja ja tietokirjailija. Hän on perustanut Viipuriin yksityisen sotamuseon, jossa hän esittelee Kannakselta löytämiään esineitä ja toisen maailmansodan tapahtumia venäläisestä näkökulmasta. Hän asuu osittain Suomessa.
The Battle of Gettysburg

The Battle of Gettysburg on vuonna 1955 kuvattu puolituntinen dokumenttielokuva, joka kertoo Gettysburgin taistelusta Yhdysvaltain sisällissodassa vuonna 1863. Elokuvan kertojana toimii Leslie Nielsen. Elokuvan on käsikirjoittanut Dore Schary ja ohjannut Herman Hoffman. Elokuva oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi kahdessa kategoriassa. Elokuva oli Nielsenin ensimmäinen.
Martti Kadenius

Martti Kadenius (s. 11. elokuuta 1955 Tornio) on suomalainen teatterinäyttelijä ja -ohjaaja. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Velho-oopperan Käärmeen miespäärooli Iso-Venne, sekä muita pienempiä rooleja. Ohjaajana mm. Maa on syntinen laulu, Velhotar, Selekosen Ihimisiä, Rosvo-Perttunen, Läkkisepän Onni, Piaf-Pariisin Pikku Varpunen, Ruoka Hissi, Keisarin Narri,Över Älven, Mestari, Minä Kirjailijatar, Elämäni Kronikka, Benjamin, Mukka - olen toinen kuin tiedät. Kadenius on näytellyt lukuisissa näytelmissä niin Suomessa kuin Ruotsissa. Kadenius on toiminut myös teatterikriitikkona, sekä kirjoittanut lukuisia kulttuuripoliittisia artikkeleita eri lehtiin.
Arttu Wiskari (albumi)

Singlet

Albumin ensimmäinen single ”Mökkitie” julkaistiin kesällä 2010 viikkoa ennen juhannusta. Se sijoittui Suomen virallisella latauslistalla 10. sijalle ja vietti listalla yhteensä kymmenen viikkoa (48/2010).
Albumin toinen single ”Tuntematon potilas” julkaistiin 16. toukokuuta 2011. Kappale sijoittui The Voicen Kesähitti 2011 -äänestyksessä 11:nneksi. Myös "Tuntemattomasta potilaasta" on kuvattu musiikkivideo.
Albumin muina singleinä on julkaistu kappaleet ”Sorateiden sankarit” ja ”Terveiset lattianraosta”.
Nelson Panciatici

Nelson Panciatici (s. 26. syyskuuta 1988 Reims) on ranskalainen moottoriurheilija.

Ura

Panciatici on aiemmin kilpaillut Formula Renault- ja Formula 3 -luokissa vuosina 2005-2008. Hän oli kahdesti Espanjan F3-sarjan toinen vuonna 2008. Vuonna 2009 Panciatici kilpaili Superleague Formula -sarjassa. Samana vuonna hän kilpaili GP2-sarjassa Durangolla saavuttamatta pisteitä. Vuonna 2010 Panciatici kilpaili Formula Renault 3.5 -sarjassa sijoittuen sarjan 12:ksi. Vuonna 2011 hän jatkoi sarjassa sijoittuen loppupisteissä yhdeksänneksi. Vuodesta 2012 Panciatici on kilpaillut FIA World Endurance Championship -urheiluautojenluokassa. Vuosina 2012-2015 Panciatici on osallistunut Le Mansin 24 tunnin ajoon. 
Panciatici on ajanut myös kaksi MM-ralli kilpailua Monte Carlon rallissa vuosina 2012-2013.
Mauno Arjavirta

Mauno Johannes Arjavirta (sukunimi vuoteen 1936 Arffman; 23. kesäkuuta 1918 Sotkamo – 31. tammikuuta 2012) oli suomalainen päätoimittaja ja kirjailija. Hän kirjoitti myös nimimerkillä Jussi Sotkamo.
Arjavirran vanhemmat olivat räätäli Hemmi Arffman ja Hilma Koskela. Hän oli naimisissa Helvi Haaramaan kanssa.
Arjavirran perhe muutti 1920-luvun alussa Sotkamosta Riihimäelle jonne Hemmi Arffman perusti räätälinliikkeen. Arjavirta kävi ennen sotia maamieskoulun ja VR:n konepajakoulun. Sotavuosien jälkeen hän opiskeli 1946–1947 Työväen akatemiassa. Arjavirta oli sitten toimittajana muun muassa Turun Päivälehdessä ja Hämeen Kansassa ja vuodesta 1958 alkaen hän oli Invalidiliiton Invalidityö-lehden päätoimittajana.
Julian Fellowes

Julian Fellowes (s. 17. elokuuta 1949 Kairo, Egypti) on brittiläinen näyttelijä, kirjailija, elokuvaohjaaja ja Oscar-palkittu käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten Gosford Park -elokuvan käsikirjoittajana sekä palkitun Downton Abbey -draamasarjan luojana ja käsikirjoittajana.
Yhdystie 9204

Yhdystie 9204 on Kemissä kulkeva yhdystie. Tie on nelikaistainen ja kolme kilometriä pitkä. Tien nimi on Sauvonväylä, tien alussa Hahtisaarenkatu. Tiellä on neljä liikennevaloristeystä. Tie alkaa Pohjolan Sanomat -rakennuksen vierestä ja päättyy Kivikon kiertoliittymään, josta pääsee Ouluun. Tien nopeusrajoitus on 50–60 kilometriä tunnissa. Tietä on muutettu siten että kauppakeskus Coronaan mentäessä ei tarvitse pysähtyä liikennevaloissa eli kääntyä oikeaan. Lisäksi valtatien 4 eritasoliittymään on rakennettu liikennevalot. Kemin ohikulkutien parannustöiden aikana muutettiin siten että eritasoliittymästä pääsee vain Rovaniemen suuntaan ja Oulun suuntaan pääsee vain Eteläväylän eritasoliittymästä. Yhdystie 9204 ylittää Oulu-Tornion radan ja ratapihan siltana. Yhdystie 9204 ei ole merkitty opasteisiin lähinnä keskustassa.
Inkakerttuli

Levinneisyys

Inkakerttulia tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Kolumbiassa ja Perussa. Sitä on kuvattu melko yleiseksi, mutta sen kannankehitys on laskeva. Lajin ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sacco ja Vanzetti

Nicola Sacco (22. huhtikuuta 1891 – 23. huhtikuuta 1927) ja Bartolomeo Vanzetti (11. kesäkuuta 1888 – 23. huhtikuuta 1927) olivat amerikanitalialaisia anarkisteja, jotka tuomittiin kuolemaan vuonna 1927 ryöstöstä ja murhasta. Heidät teloitettiin sähkötuolissa.
Kumpikin kannatti anarkismin suuntausta, joka puolusti periksiantamatonta sotaa väkivaltaista ja sortavaa hallitusta vastaan.
Vaikka todisteet heitä vastaan osoitettiin pääosin vääriksi, sai heidän radikaalisuutensa tuomariston ja valamiehistön kääntymään heitä vastaan. Heitä epäiltiin South Braintreella, Massachusettsissa 15. huhtikuuta 1920 tapahtuneesta kenkätehtaan ryöstöstä ja sen kassanhoitajan ja vartijan murhista.
Muutaman tunnin harkinnan jälkeen jury tuomitsi Saccon ja Vanzettin syyllisiksi ensimmäisen asteen murhaan 14. heinäkuuta 1921. Yksityinen Sacco and Vanzetti Defence Committee pääasiallisesti rahoitti tuomiosta useita valituksia. Valitukset perustuivat ristiriitaisiin mm. ballistisiin todisteisiin ja ryöstöön osallistuneen tunnustukseen. Tuomion täytäntöön pannut oikeusaste ja lopulta myös Massachusetsin korkein oikeus kumosivat valitukset. Vuoteen 1925 mennessä oikeusjuttu oli saavuttanut suurta julkisuutta. Ympäri maailmaa osoitettiin mieltä tuomittujen puolesta.
Sacco ja Vanzetti teloitettiin sähkötuolissa 23. elokuuta 1927. Tuomiota seurasi mellakoita Pariisissa, Lontoossa ja muissa kaupungeissa.

Tapaus draaman aiheena

Vuonna 1935 sai kantaesityksensä tapaukseen väljästi pohjautuva näytelmä New Yorkin nukkuessa (Winterset) ja seuraavana vuonna näytelmän pohjalta tehty samanniminen elokuva.
Soodavesi

Soodavesi (tunnetaan myös hiilihapotettuna vetenä) on vettä, johon on liuennut hiilidioksidikaasua paineen alla. Joissain näissä on lisäaineita kuten natriumkloridia, natriumbikarbonaattia tai vastaavaa. Suurin osa soodavedestä myydään pulloissa mineraalivetenä ja hiilihappoa sisältävinä juomina kuten virvoitusjuomina. Soodavettä on kuitenkin helppo valmistaa myös kotona.

Terveysvaikutukset

Tutkimusten mukaan soodavedellä näyttää olevan vain vähän vaikutusta terveyteen. Vaikka hiilihapotettu vesi on hieman hapanta, tämän happamuuden kuitenkin neutralisoi sylki.
Soodavesi saattaa lisätä ärtyneen suolen oireita kuten muun muassa turvotusta sekä ilmavaivoja hiilidioksidin vapautumisen takia ruoansulatuskanavassa. Soodavedellä ei tosin ole vaikutusta refluksitautiin. On alustavaa näyttöä siitä, että hiilihapotettu vesi saattaa helpottaa ummetusta, jos ihminen on kärsinyt halvauksesta. Joissakin soodavesissä on lisättyä natriumia, jolloin ne voivat olla ongelmallista niille, joilla on vähäsuolainen ruokavalio.
Ludwig Quidde

Ludwig Quidde (23. maaliskuuta 1858 – 4. maaliskuuta 1941) oli saksalainen pasifisti, joka sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1927.

Tausta ja elämä

Ludwid Quidden elämää sävytti elämä neljän eri saksalaisen yhteiskuntajärjestelmän alaisuudessa. Aluksi, vuoteen 1890 saakka, rautakansleri Otto von Bismarck hallitsi yhteiskuntaa, ja sen jälkeen vuoteen 1918 Saksa oli henkilöitynyt Hohenzollernien keisarikuntaan. Sitten vuorossa oli 1918–1933 Weimarin tasavalta, ja lopulta vielä vanhuksena hän sai kokea natsi-Saksan ja Adolf Hitlerin yhteiskunnan. Hän lähti kuitenkin maanpakoon Sveitsiin melkein heti natsien noustua valtaan. 
Ludwig Quidde syntyi hyvinvoivaan porvarilliseen kauppiasperheeseen ja vietti lapsuutena Bremenissä. Hän opiskeli historiaa, ja jo varhain hän aloitti aktiivisen toimintansa Saksan rauhanyhdistyksessä (Deutsche Friedensgesellschaft). Jo nuorena hän vastusti kansleri Bismarckin politiikkaa.
Vuonna 1894 hän julkaisi 17-sivuisen kirjasen Caligula. Eine Studie über römischen Caesarenwahnsinn, jossa oli 79 alaviitettä. Tässä lyhyessä esseessään hän käsitteli yhteneväisyyksiä Rooman keisarikunnan ja oman aikansa välillä. Kirjoittaja löysi paljon yhtäläisyyksiä keisari Caligulan ja Saksan keisari Vilhelm II:n välillä; molemmille oli tyypillisistä esimerkiksi megalomania. Kirjan jälkiseuraukset olivat tuhoisat, sillä hän oli vaatinut kirjasen julkaisua omalla nimellään. Quidde joutui luopumaan akateemisesta urastaan historioitsijana.
Quidden saatua rauhantyöstään Nobelin rauhapalkinnon vuonna 1927 oli itsestään selvää, ettei hän enää olisi voinut asua voimalla aseistuvassa natsihallinnon Saksassa. Hän lähti maanpakoon vuonna 1933 ja kuoli maanpakolaisuudessa Sveitsissä.
Tino Rossi

Tino Rossi (29. huhtikuuta 1907 Ajaccio, Korsika, Ranska – 26. syyskuuta 1983 Neuilly-sur-Seine, Ranska) oli ranskalainen laulaja ja elokuvanäyttelijä.
Rossi avioitui nuoren tanssijan Lilia Vettin kanssa vuonna 1947. Avioliitto kesti laulajan loppuelämän. Heillä on yhteinen poika, laulaja Laurent Rossi (s. 1949).
Rossi kuoli haimasyöpään vuonna 1983. Hänet on haudattu kotikaupunkiinsa Ajaccioon, missä on laulajan mukaan nimetty katu ja venesatama. Nogent-sur-Marnessa Pariisissa on Rossin mukaan nimetty aukio.

Ura

Tino Rossi oli suosituimpia ranskalaisia laulajia ja elokuvanäyttelijöitä. Rossi oli kabareemusiikin tenori, joka lauloi levylle kuuluisia tangoja ja ranskalaisia chansoneita. Oopperalaulajan ääni ja "latinalaisen rakastajan" persoona tekivät hänestä suositun filmitähden. Rossi teki satoja levytyksiä ja esiintyi yli 25 elokuvassa. Uransa aikana hän lauloi Jules Massenetin (1842–1912), Reynaldo Hahnin ja muiden säveltäjien lauluja.
Nuorena Rossi soitti kitaraa ja lauloi pienissä yhtyeissä Ajacciossa. Myöhemmin hän esiintyi Marseillessa ja ravintoloissa Ranskan Rivieralla. Hän muutti 1930-luvulla Pariisiin ja esiintyi siellä muutamia vuosia saavuttaen menestystä. Rossi liittyi Columbia Records -levy-yhtiöön, jossa työskentelivät tuon ajan suurimmat tähdet kuten Lucienne Boyer, Damin, Mireille ja Jean Sablon. Rossin menestystä lisäsi lauluntekijä Vincent Scotto (1876–1952), joka laati hänen ensimmäiset menestyskappaleensa. Rossi kävi toisen maailmansodan aikana esiintymässä Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Hänen läpimurtonsa oli laulu "Petit Papa Noel", jonka koko maailman myyntimäärä ylitti 13 miljoonaa.
Rossilla oli useita filmi- ja operettirooleja. Hän esiintyi myös televisiossa varieteeohjelmissa. Rock and rollin tullessa hän joutui syrjään 1960-luvulla, mutta hänet tunnettiin henkilönä, joka oli rakentanut uraansa yli viidenkymmenen vuoden ajan. Vuonna 1982 Ranskan presidentti François Mitterrand nimesi Rossin kunnialegioonan komentajaksi tunnustuksena hänen työstään Ranskan ja sen kulttuurin hyväksi. Samana vuonna hän esiintyi viimeisen kerran Casino de Paris'ssa.
Kalevi Kalliomäki

Kalevi Juhani Kalliomäki (s. 15. maaliskuuta 1941) on Oulun yliopistosta vuonna 2004 eläkkeelle jäänyt mittaustekniikan emeritusprofessori.

Henkilötiedot ja opinnot

Kalevi Kalliomäki syntyi Kauhajoella 1941 liikemies, pienviljelijä Tauno Kalliomäen ja Anni Kalliomäen (o.s. Leppinen) perheeseen. Ylioppilaaksi hän valmistui Kankaanpään yhteiskoulusta vuonna 1960 ja sitten Teknillisestä korkeakoulusta (TKK) diplomi-insinööriksi vuonna 1965, tekniikan lisensiaatiksi vuonna 1967 ja tekniikan tohtoriksi vuonna 1969.
Sotilasarvoltaan Kalevi Kalliomäki reservin insinööriluutnantti vuodelta 1972.

Ammattiura

Kalevi Kalliomäki toimi Teknillisessä korkeakoulussa assistenttina 1965–1968, sähkötekniikan apulaisprofessorina 1970–1975 sekä dosenttina vuodesta 1976 alkaen. Oulun yliopiston sähkötekniikan vt. professorina hän toimi 1968–1970 ja sitten mittaustekniikan professorina vuodesta 1975 alkaen aina vuoteen 2004 eli eläkkeelle jäämiseensä saakka. Sähkötekniikan osaston johtajana hän toimi useaan eri otteeseen. Jo vuodesta 1976 alkaen Kalevi Kalliomäen ja Matti Karraksen professuurit muodostivat perustan Oulun yliopiston sähkötekniikan osaston mittaustekniikan laitoksen toiminnalle.
Lisäksi Kalliomäki on ollut Metrologian neuvottelukunnan jäsen, Keksintösäätiön hallituksen jäsen, Suomen Akatemian teknisten tieteiden toimikunnan puheenjohtaja ja tieteen keskustoimikunnan jäsen 1989–1991, Suomalaisen tiedeakatemian jäsen sekä Teknisten tieteiden akatemian jäsen.
Kalevi Kalliomäellä on julkaissut mittaustekniikasta, erityisesti tarkkuusmittauksista, sekä lääketieteellisestä tekniikasta. Hänellä on patentteja, joita muun muassa Vaisala Oyj, Outokumpu Oyj, sekä Topvawe Oy ovat hyödyntäneet.
Emeritusprofessori Kalevi Kalliomäki toimii edelleen metrologian alan asiantuntijana, Mittatekniikan keskuksen Aika ja taajuus -alueella.
Kalliomäki on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen.
Australianrastas

Levinneisyys

Australianrastasta tavataan laajalla alueella Australian eteläosissa. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta sen ei uskota vielä olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Bruno Walter

Bruno Walter (15. syyskuuta 1876 Berliini – 17. helmikuuta 1962) saksalaissyntyinen kapellimestari ja säveltäjä. Vuosina 1933–1939 Walter oleskeli useissa maissa asettuen lopuksi Yhdysvaltoihin. Bruno Schlesinger -nimisenä syntynyt muusikko alkoi käyttää sukunimenään Walteria 1896 ja vaihtoi siihen virallisestikin muutettuaan Itävaltaan 1911.
Isopukinjuuri

Ulkonäkö ja koko

Isopukinjuuri muistuttaa ahopukinjuurta (P. saxifraga), mutta on sitä yleensä selvästi kookkaampi kasvaen 40–100 cm korkeaksi. Sen varsi on kalju, syväuurteinen ja särmikäs. Aluslehtien lehdykät ovat suippoja ja hammaslaitaisia tai harvaliuskaisia. Varsilehdet ovat kaksi kertaa parilehdykkäisiä, lehdykät ovat kapealiuskaisia. Isopukinjuuren kukka valkoinen ja se kukkii heinä-elokuussa. Kasvin hedelmät ovat selvästi harjuisia, kun taas ahopukinjuuren hedelmät ovat lähes sileitä.

Levinneisyys

Isopukinjuurta kasvaa lähes koko Euroopassa pohjoisia ja eteläisiä osia lukuun ottamatta. Sitä tavataan myös Kaukasuksella. Suomen ainoa tunnettu vanha ja luontaista muistuttava esiintymisalue lienee Pohjois-Karjalassa Liperissä. Muualla Suomessa sitä on tavattu puutarhakasvina sekä saksalaistulokkaana Lappia myöten. Pohjois-Amerikassa isopukijuuri lienee viljelykarkulainen.

Elinympäristö

Isopukinjuuri viihtyy lehdoissa, mutta myös ihmisen muokkaamissa ympäristöissä kuten kaskimetsissä, lehtoraivioilla, tuoreilla niityillä ja hakamailla. Kasvi tekee runsaasti siemeniä, ja maanpinnan rikkoonnuttua se saattaa siemenpankista yllättäen ilmaantua esimerkiksi hakkuuaukioille. Isopukinjuuri on suuresti harvinaistunut perinteisen niitto- ja laiduntalouden sekä kaskeamisen loppumisen seuraksena.

Käyttö

Isopukinjuuri on vanha rohdos- ja koristekasvi.