google/wiki40b huggingface dataset:
Punasuutetra

Koko ja ulkonäkö

Punasuutetra on noin 5 cm pitkä. Vartalon yleisväri on läpikuultavan hopeanharmaa, pään etuosa on kirkkaanpunainen, mutta punainen ei ulotu kiduskannen yli. Evät ovat isot ja kaarevat, pyrstö mustakeltaraitainen. Keskimmäinen musta raita jatkuu hentona myös vartalon puolelle. Punapäätetrasta lajin erottaa hiukan isompana, tämän mustan raidan takia sekä joskus punaisesta värialueesta.

Alkuperä

Punasuutetra on kotoisin Etelä-Amerikasta Amazonin ja Orinoco-joen vesistöstä

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Punasuutetraa pidetään vaikeana saada lisääntymään akvaariossa. Se vaatii lisääntyäkseen pehmeää, hiukan hapanta vettä ja pusikkoisia kasveja, joiden joukkoon se sirottelee mätinsä.

Vesiolot ja ravinto

Punasuutetra viihtyy monenlaisissa lämpötiloissa: 23,0–29,0 °C. Sopiva happamuus on pH 6,0–7,5. Myöskään ruoan suhteen se ei ole turhantarkka; hiutaleet käyvät mainiosti.
Corvus (ase)

Corvus (suom. korppi) oli roomalaisten käyttämä entraussilta laivoissa ensimmäisen puunilaissodan aikana Karthagoa vastaan.
Sodan sytyttyä roomalaisten laivojen miehistöillä ei ollut samanlaista kokemusta merisodankäynnistä kuin karthagolaisilla. Tämä teki roomalaisista laivoista tehottomia vihollisia vastaan, joten kehitettiin uusi ase, jonka tarkoitus oli pakottaa vihollinen taistelemaan roomalaisten ehdoilla.
Corvus, eli korppi koostui pyörivästä kävelysillasta jonka päähän oli isketty järeä piikki. Tämä uudentyyppinen entraussilta iskettiin vihollisen kansilankkuihin kiinni, jonka jälkeen roomalaiset merisotilaat valtasivat aluksen. Karthagolaislaivojen oli mahdotonta paeta corvuksen otteesta, ja he kärsivätkin tappion yksi toisensa jälkeen lähtien Mylain taistelusta vuonna 260 eaa. jolloin Gaius Duilius voitti Rooman ensimmäisen meritaistelun. Karthagolaiset koettivat kehittää vastatoimia, he esimerkiksi heittivät siltaa pitkin palavaa öljyä ja yrittivät rikkoa niitä lyijypainoilla. He myös koettivat iskeä roomalaisia perään, minne korppi ei ulottunut. Roomalaiset vastasivat rakentamalla pitempiä ja samalla korkeampia korppeja, joihinkin laivohin asennettiin jopa kaksi.
Roomalaiset hylkäsivät corvuksen jo ennen sodan loppua sen aiheuttaman korkean painopisteen takia. Ainakin kaksi laivastoa menetettiin myrskyissä vuosina 255 ja 253 eaa. Corvus kuitenkin antoi roomalaisille arvokasta kokemusta merisodankäynnistä useiden merivoittojen siivellä. Corvus korvattiin harpagolla, naara-ankkureita ampuvalla ballistalla. Naarat, joihin oli kiinnitetty köydet, ammuttiin vihollislaivaan ja tämä vedettiin sitten oman aluksen viereen, jolloin se voitiin entrata.
Pato murtuu

Kirjan tapahtumat

Kalle ja Laina ovat palanneet Taivalkoskelta takaisin omakotitaloonsa Tampereen Messukylän Kirvestielle. Suomessa eletään lievää tantuman ja työttömyyden aikaa, johtuen sotakorvausvelvollisuuden loppumisesta ja Korean sodan aiheuttamasta yleismaailmaillisesta suhdanteen taittumisesta. Kallella töitä kuitenkin riittää ja hänellä on nyt pitkästä aikaa tilaa ja rauhaa kirjoittaa. Kallen kirjoituksia julkaistaan yhä enemmän lehdissä. Laina vaihtaa työpaikkaa osuuskaupan myyjästä linja-auton rahastajaksi, jossa työaika on epäsäännöllistä ja liikkuvaa. Tessu-koira liittyy irtokoirien talvilaumaan ja vieraantuu kodistaan.
Kalle saa mestaroitavakseen kansakoulun työmaan Tampereen lähipitäjältä. Työmaalla sattuneet kohtalokkaat tapahtumat koituvat vuoden 1955 alussa lopulliseksi niitiksi avioliiton hajoamiseen ja Kalle muuttaa pois itse rakentamstaan kodista. Levoton mieli rauhoittuu vain kirjoituskoneen ääressä, tällä kertaa vuokraullakkohuoneistossa. Lainalle saapuu Kirvestielle pääsiäisenä pohjoisesta tuttu vieras.

Sovitukset

Hannu Kahakorven elokuva Päätalo, 2008.
Gamma-matriisit

Matemaattisia identiteettejä

Seuraavat gamma-matriiseja koskevat laskusäännöt seuraavat suoraan matriisit määrittelevästä antikommutaatiorelaatiosta, joten ne pätevät missä tahansa kannassa.
Tim Hetherington

Elämä

Hetherington syntyi vuonna 1970 Liverpoolissa. Hän opiskeli kirjallisuutta Oxfordin yliopistossa ja aloitti uransa kustannusalalla. Jatko-opiskeluvaiheessa Hetherington vaihtoi valokuvaukseen, jota opiskeli Cardiffissa 1996. Valokuvaajana hän työskenteli ensimmäisen kerran The Big Issue -lehdelle, ja sieltä hän siirtyi The Independentille.
2000-luvun alussa Hetherington oli Länsi-Afrikassa, muun muassa Liberiassa, Sierra Leonessa ja Nigeriassa, kuvaamassa poliittisia levottomuuksia ja niiden vaikutusta ihmisiin. Hän oli ainoa länsimaalainen valokuvaaja, joka vietti aikaa kapinallisjoukkojen keskuudessa Liberian sisällissodan aikana. Vuonna 2006 Hetherington oli jäsenenä YK:n turvallisuusneuvoston Liberia-komiteassa, ja hänen tehtävänään oli raportoida neuvostolle Liberian vakauteen liittyvistä asioista.
Hetherington ja Vanity Fairin toimittaja Sebastian Junger lähtivät 2007 noin vuoden mittaiselle komennukselle Afganistaniin, ja he liittyivät Korengalinlaaksossa asemapaikkaa pitäneeseen yhdysvaltalaispataljoonaan. Samana vuonna Hetherington palkittiin Afganistanissa ottamastaan valokuvasta World Press Photon vuoden valokuvalla. Junger ja Hetherington ohjasivat Afganistanissa dokumenttielokuvan Restrepo. Vuonna 2010 julkaistu dokumentti palkittiin Sundancen elokuvajuhlilla, ja se oli ehdokkaana parhaan dokumentin Oscar-palkinnon saajaksi. Vuonna 2009 Hetherington julkaisi Liberiaa käsittelevän kirjan Long Story Bit by Bit ja vuonna 2010 Afganistanissa olevia yhdysvaltalaissotilaita käsittelevän kirjan Infidel.
Hetherington kuoli vuonna 2011 Libyassa, missä hän oli tekemässä multimediaprojektia humanitaarisista asioista sisällissodan keskellä. Hetherington joutui kolmen muun valokuvaajan kanssa Muammar Gaddafia kannattavien joukkojen kranaattituleen Al Misratahin kaupungissa. Kaikki neljä saatiin hengissä sairaalaan, mutta Hetherington kuoli pian verenhukkaan. Myös Chris Hondros kuoli vammoihinsa myöhemmin.
Séverine

Séverine (s. Josiane Grizeau, 10. lokakuuta 1948, Pariisi) on ranskalainen laulaja.
Séverine voitti Monacon edustajana vuoden 1971 Eurovision laulukilpailun kappaleellaan Un banc, un arbre, une rue. Kappale on levytetty voiton jälkeen italiaksi, saksaksi ja englanniksi. Kappale levytettiin myös suomeksi Carolan laulamana nimellä Penkki, puu ja puistotie. Séverine on nauttinut voittonsa jälkeen jonkinlaisesta menestyksestä Ranskassa ja Saksassa, mutta ei enää kansainvälisesti.
Ifigeneia

Ifigeneia (m.kreik. Ἰφιγένεια) oli kreikkalaisessa mytologiassa Agamemnonin ja Klytaimnestran tytär. Välillä häntä tosin kutsutaan myös Theseuksen ja Helenan tyttäreksi, jonka edellä mainitut kasvattivat.
Agamemnonin, Ifigeneian isän, johtama Kreikan laivasto pysähtyi Auliin satamassa Boiotiassa matkallaan Troijaa vastaan. Täällä hänen onnistui vihastuttaa Artemis, kun hän hirven nuolellaan surmattuaan kehui olevansa jopa Artemista parempi ampuja. Apollodoros kertoo lisäksi Artemiin olleen edelleen vihastunut hänen isälleen Atreukselle, koska tämä ei aikanaan uhrannut hänelle lupaamaansa kultaista lammasta. Yhtä kaikki Artemis nostatti myrskyn, joka teki merelle lähtemisen mahdottomaksi. Ennustaja Kalkhas ilmoitti, että Artemis olisi lepytettävissä ainoastaan uhraamalla Ifigeneia hänelle.
Ifigeneian uhraamisen tunnetuimpia kuvauksia on Euripideen tragedia Ifigeneia Auliissa. Ifigeneian uhraamisen vapaaehtoisuudesta on erilaisia kuvauksia. Ovidius kuvaa Agamemnonin ensin kieltäytyneen uhraamisesta, kun taas Homerika Kypria -runot ja Apollodoros kertovat Agamemnonin lähettäneen hakemaan tytärtään väittäen aikovansa naittaa tämän Akhilleukselle. Näin Ifigeneia saatiin Auliiseen. Uhritoimituksen aikana Artemis kuitenkin vaihtoi uhrin Ifigeneiasta hirveen tai härkään. Useimmiten Artemiin kerrotaan vieneen Ifigeneian Tauriiseen, jossa tämä olisi muuttunut kuolemattomaksi, mutta hänen kerrotaan myös päätyneen Leuken saarelle, jossa hän muutti nimensä Orsilokhiaksi ja nai Akhilleuksen. Hesiodos esittää vielä Ifigeneian muuttuneen Hekateksi Artemiin tahdosta.
Euripideen mukaan Ifigeneialla on osuus myös hänen veljensä Oresteen tarinassa. Jotta Orestes pääsi pakoon erinyksien vainoa, Apollon käski tämän mennä Tauriiseen ja tuoda Artemiin taivaasta pudonneen kuvapatsaan sieltä Ateenaan. Orestes lähti Tauriiseen ystävänsä Pyladeen kanssa, mutta perillä heidät vangitsi väkijoukko, jonka keskuudessa oli tapana uhrata kreikkalaiset muukalaiset Artemiille. Artemiin papitar, jonka tehtävänä oli suorittaa uhri, oli Oresteen sisar Ifigeneia. Hän tarjoutui päästämään Oresteen vapaaksi, jos tämä veisi hänen kirjeensä mukanaan kotiin. Orestes kieltäytyi pyytäen Pyladesta viemään kirjeen ja tarjoutuen jäämään uhrattavaksi. Lopulta Pylades suostui, mutta kun kirjeestä paljastui veljen ja sisaren välinen sukulaisuusside, kaikki kolme pakenivat vieden Artemiin patsaan mukanaan. Tauriin tapahtumat ovat aiheena muun muassa Euripideen tragediassa Ifigeneia Tauriissa.
Palattuaan Kreikkaan Orestes otti hallittavakseen isänsä valtakunnan Mykenen ja Argoksen. Ifigeneia puolestaan toimi Artemiin papittarena Brauronissa Attikassa, jonka temppeliin hän myös jätti Tauriista haetun patsaan. Myös Ifigeneian haudan uskottiin sijaitsevan Brauronissa.
Aulis Peltomäki

Aulis Peltomäki (9. toukokuuta 1946 Alajärvi – 15. huhtikuuta 2014 Seinäjoki) oli suomalainen pesäpalloilija ja pelinjohtaja. Vuosina 1971–1980 Peltomäki pelasi SM-sarjassa Seinäjoen Maila-Jussien, Nurmon Jymyn ja Alajärven Ankkureiden joukkueissa. Peltomäki valittiin kahdesti Itä–Länsi-otteluun vuosina 1975 ja 1976.  Pelipaikaltaan Peltomäki toimi etenijänä ja siepparina.
Pelaajauransa jälkeen Peltomäki toimi Kauhajoen Karhun ja SMJ:n pelinjohtajana vuosina 1969 ja 1982.
Pesäpallon lisäksi Peltomäki menestyi myös pikajuoksijana. Vuonna 1963 Peltomäki juoksi alle 17-vuotiaiden poikien Etelä-Pohjanmaan piirinennätyksen 300 metrin matkalla ajalla 37,1. Yleisurheilussa Peltomäki edusti kasvattajaseuransa Alajärven Ankkureiden lisäksi Seinäjoen Urheilijoita, Lappajärven Veikkoja, Kauhajoen Karhua ja Vaasan Vasamaa. Peltomäen parhaat ajat pikamatkoilla olivat 100 metriä 11,1, 200 metriä 22,9, 110 metrin aidat 15,7 ja 400 metrin aidat 58,6.
Timucuat

Historia

Ennen eurooppalaisten saapumista timucuat asuttivat alueita nykyisen Floridan osavaltion keski- ja koillisosissa. Ennen eurooppalaisten saapumista timucualaisia kieliä puhuneita intiaaneja oli mahdollisesti jopa 200 000.
Timucuat olivat myös ehkä ensimmäisiä espanjalaiset tutkimusmatkailijat kohdanneista Yhdysvaltojen alueen intiaaniheimoista. Jo ennen tutkimusmatkailijoita he ovat saattaneet kohdata espanjalaisia orjanmetsästäjiä. Panfilo de Narváez saapui tutkimusretkikuntineen Floridaan vuonna 1528. Espanjalaiset havainneet timucuat pakenivat ja espanjalaiset ryöstivät heidän hylkäämänsä kylän. Ryöstön jälkeen timucua-päällikkö Hirrihigua kävi sotaan espanjalaisia vastaan ja espanjalaiset pakotettiin pakenemaan kohti pohjoista. Tätä retkikuntaa seurasi Hernando de Soton retkikunta vuonna 1539. Tuolloin espanjalaiset ottivat timucuaita panttivangeiksi saadakseen ruokaa ja varusteita. Vuonna 1565 Pedro Menéndez de Avilez perusti Floridan St. Augustinen kaupungin. Kaupungin ympärillä asui timucuaita, joiden väkiluku oli lähtenyt jyrkkään laskuun eurooppalaisten mukanaan tuomien tautien myötä. 1600-luvulla heitä oli enää joitakin tuhansia. Monet espanjalaisten vieressä asuneet timucuat kääntyivät katolisuuteen ja osa oli pakotettu töihin espanjalaisten alueelle perustamiin lähetysasemiin. Timucuat kapinoivat espanjalaisia vastaan vuonna 1656, mutta espanjalaisten onnistui tukahduttaa kapina apalacheeiden tukemana.
1700-luvulla espanjalaisten alueet Floridassa joutuivat englantilaisten ja näiden creek-liittolaisten tekemien hyökkäysten kohteeksi. Monet timucuat saivat surmansa näiden yhteenottojen aikana. Poistuessaan Floridasta vuonna 1763 espanjalaiset veivät viimeiset timucuat mukanaan. Alueelle asettui sittemmin muita intiaaniheimoja, kuten seminolet ja miccosukeet. Esihistorialliset Floridan alkuperäiskansat olivat kuitenkin nyt hävinneet alueelta. On mahdollista, että joitakin timucuaita selviytyi ja että he sulautuivat sittemmin seminoleihin.

Kulttuuri

Timucuat asuttivat kyliä ilmeisesti pysyvämmin kuin jotkin muut alueen intiaaniheimot. Kylissä jokaisella perheellä oli oma talonsa, mutta koko kylä ruokaili päivittäin samassa paikassa. Timucuat harjoittivat elinkeinoinaan maanviljelyä ja metsästystä. Tyypillisiä viljelykasveja oli esimerkiksi maissi, pavut ja kurpitsat. Miehet harjoittivat kalastusta ja metsästystä. Riistaeläimiin kuuluivat esimerkiksi kauriit, kalkkunat ja alligaattorit. Naiset vastasivat ruuan valmistuksesta, minkä lisäksi he keräilivät esimerkiksi juuria, pähkinöitä ja marjoja. Naisten vastuulla oli myös vaatteiden valmistus eläinten nahoista. Maanviljelyyn liittyen timucuat järjestivät erilaisia seremonioita kylvölle ja sadonkorjuulle. Seremonioita johtivat šamaanit.
Timucuat puhuivat timucuan kieltä. Monet alueen varhaisista tutkimusmatkailijoista käyttivät kieltä muidenkin heimojen kanssa kommunikoidakseen. Espanjalaiset lähetyssaarnaajat kirjasivat kielen kielioppia.
Sergei Prjahin

Sergei Prjahin (ven. Сергей Пряхин, s. 7. joulukuuta 1963, Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Neuvostoliiton maajoukkueen pelaajia 1980-luvulla.
Prjahin oli ensimmäinen Neuvostoliiton maajoukkueessa pelannut pelaaja, joka sai maan johdolta virallisen luvan pelata NHL:ssä. Seura oli Calgary Flames ja vuosi 1989. Prjahin toimi tienraivaajana NHL:ssä muille neuvostoliittolaisille kuten kuuluisan KLM-ketjun pelaajat Sergei Makarov, Vladimir Krutov ja Igor Larionov.
Prjahin pelasi NHL-uransa jälkeen Sveitsissä ZSC Lionsissa ja Suomessa Kiekko-Espoossa.
Sekvensointi

Sekvensointi on menetelmä nukleiinihapon nukleotidijärjestyksen ja myös polypeptidin aminohappojärjestyksen selvittämiseksi.

Maxam-Gilbertin menetelmä

Maxam-Gilbertin sekvensointimenetelmä perustuu tiettyjen kemikaalien reagoimiseen tiettyjen emästen kanssa. DNA laitetaan tällöin neljään eri kemikaalia (DMS, metaanihappo, hydratsiini, NaCl + hydratsiini) sisältävään koeputkeen. DNA pilkkoutuu tällöin vain tiettyjen emästen kohdalta. Pilkkoutumisen määrää voidaan säätää kemikaalipitoisuuksilla ja reaktioajoilla. Maxam-Gilbertin menetelmä on työläs ja siinä käytetään myrkyllisiä kemikaaleja. Sitä käytetään yleensä vain jos Sangerin menetelmä ei sovellu.

Sangerin menetelmä

Sangerin menetelmä on yleisin sekvensointimenetelmä. Se edellyttää DNA:n avaamista yksijuosteiseksi. Avaamiseen käytetään usein polymeraasiketjureaktiota (PCR). PCR:n ja Sangerin menetelmän yhdistelmää kutsutaan sykliseksi sekvensoinniksi.
Kun DNA-pätkät on aukaistu yksijuosteisiksi, niihin liitetään radioaktiivisesti tai fluoresoivasti merkityt alukkeet. Alukkeen sisältävät pätkät jaetaan neljään eri koeputkeen. Koeputkissa on DNA:ta monistavaa polymeraasientsyymiä, tavallisia nukleotideja (A, G, T, C) ja kussakin yhden tyyppisiä muunneltuja nukleotideja, dideoksinukleotideja. Muunnellut nukleotidit pysäyttävät DNA:n kahdentumisen. Tällöin kussakin koeputkessa synteesi katkeaa tietyn (muunnellun) nukleotidin kohdalta (A,G,T tai C) sen mukaan, mitä muunneltuja nukleotideja koeputki sisältää. Vaikka koeputki sisältäisikin tietyn nukleotidityypin muunneltuja nukleotideja, siihen voi liittyä myös normaali nukleotidi. Se mahdollistaa eripituisten sekvenssien syntymisen. Eripituiset sekvenssit erotellaan geelielektroforeesilla ja niiden perusteella muodostetaan käsitys sekvenssin emäsjärjestyksestä.
Pentadiplandraceae

Tuntomerkit

Pentadiplandra brazzeana on pensas tai liaani, jonka kukinnot sijaitsevat lehtihangoissa ja ovat lähes huiskilomaisia. Kukat ovat sekasopuisia, so. samassa kasviyksilössä on sekä kaksi- että yksineuvoisia kukkia, ja viisilukuisia. Terälehtien tyvet ovat laajentuneet koveriksi kuppimaisiksi muodostumiksi, terälehden reuna on litteä. Kaksineuvoisessa kukassa on lyhyt androgynofori, varsi, jonka päässä heteet ja sikiäin sijaitsevat. Se voi olla myös mettä erittävä. Hedekukissa ja kaksineuvoisissa kukissa on 9-13 hedettä, ja hedekukissa emiön jäänne. Emikukissa ja kaksineuvoisissa kukissa on kolmen, neljän tai viiden emilehden muodostama yhdislehtinen sikiäin, jonka päässä on pitkä vartalo. Yksineuvoisissa emikukissa on joutoheteitä (staminodeja). Kussakin emilehdessä on 3-10 siemenaihetta. Hedelmä on marja, jonka kussakin lokerossa on yksi siemen. Sen kuoressa on kerros valkoisia, villamaisia ja pidentyneitä soluja. Alkio on lehtivihreätön.

Levinneisyys

Laji kasvaa trooppisessa Länsi-Afrikassa.

Luokittelu

Heimo kuuluu yhdessä heimojen Gyrostemonaceae, Borthwickiaceae, Stixaceae ja Resedaceae (resedakasvit) kanssa Brassicales-lahkon evoluutiopuun haaraan, jota luonnehtivat mm. lyhyt gynofori eli sikiäimen kannatin, aksiletyyppinen istukka ja liuskainen luotti.
Cronquist (1981) vei Pentadiplandra-suvun melko laajasti ymmärtämäänsä kapriskasvien heimoon (Capparaceae), Takhtajan (1997) erotti sen omaksi heimokseen.
Heinrich Isaac

Heinrich Isaac (noin 1450 – 26. maaliskuuta 1517) oli alankomaalainen säveltäjä.

Elämä

Isaacin lapsuudesta ja nuoruudesta ei ole kovin paljoa tietoa. Hänen tiedetään aloittaneen säveltäminen viimeistään 1470-luvulla. 1480-luvun alkupuolella hän toimi hovisäveltäjänä Innsbruckissa. Vuonna 1485 hän lähti Firenzeen urkuriksi, kuoromestariksi ja opettajaksi Lorenzo de’ Medicin lapsille. Vuonna 1497 Isaacin tiedetään toimineen keisari Maximilian I:n palveluksessa. Hän myös matkusteli Saksassa, jossa useat säveltäjät ottivat vaikutteita hänen musiikistaan. Vuonna 1514 Isaac palasi Firenzeen ja kuoli siellä kolme vuotta myöhemmin.

Musiikki

Isaac sävelsi monenlaista musiikkia, kuten messuja, motetteja, erilaisia lauluja sekä soitinmusiikkia. Hän oli yksi aikansa arvostetuimmista säveltäjistä.

Media

 Innsbruck, ich muss dich lassen
HMS Verity

Palvelus

Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin reserviin. Alus sijoitettiin 1946 poistolistalle ja se myytiin romutettavaksi BISCOlle. Alus saapui 14. syyskuuta 1947 hinattuna J. Cashmorelle Newportiin romutettavaksi.
Berliinin egyptiläinen museo

Berliinin egyptiläinen museo (saks. Ägyptisches Museum und Papyrussammlung) on Egypti-aiheinen museo Saksan pääkaupungissa Berliinissä. Suurin osa museon aarteista on peräisin Preussin kuninkaiden kokoelmista. Toisen maailmansodan aikana museo vahingoittui pahasti ja sodan päätyttyä kokoelma oli jakautununeena Itä- ja Länsi-Berliinin puolelle. Yhdistynyt kokoelma on vuodesta 2009 lähtien jälleen ollut esillä Museosaaren Neues Museumissa, kuten jo 1800-luvulla.
Valkosiipikiuru

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 17–19 cm. Kiurun kokoinen vahvanokkainen lintu, jonka siipi on huomiota herättävän kolmivärinen: etuosa ruskea, käsisiipi ja kyynärsulkien tyvet mustat ja kyynärsiiven ulko-osa valkoinen. Vatsa on valkoinen, rinnassa on tummaa viirutusta, selkäpuoli on harmaanruskea. Seisovalla linulla näkyy siivellä valkea kuvio. Juhlapukuisella koiraalla on punaruskea päälaki ja poski sekä siiven pienet ja keskimmäiset peitinhöyhenet. Naaraalla värit ovat haileat. Laulu muistuttaa kiurun laulua.

Esiintyminen

Keski-aasialainen laji, joka pesii Kaukasukselta itään Kazakstaniin. Euroopassa pesii 20 000–65 000 paria Venäjän kaakkoisosissa. Se on muuttolintu pesimäalueensa pohjoisosissa ja talvehtii Mustanmeren ja Kaspianmeren ympäristöissä. Lajin kanta on elinvoimainen.
Valkosiipikiuru on tavattu Suomessa toistaiseksi kolmasti: 9.6.1971 Mustasaaressa, 21.–23.6.1999 Kalajoella ja 11.-13.4.2004 Luumäellä.

Elinympäristö

Viljelysmaat, arot ja muut kuivat seudut. Suosii elinympäristönään korkea- mutta harvakasvuista kasvillisuutta, kutea pujoa. Talvella voi muodostaa suuria parvia, joissa on noin 200 lintua, joskus jopa noin 4 000 yksilöä.

Lisääntyminen

Pesä on hyvin piilotettuna maassa kasvien tai mättään suojassa. Munia on 3–8, tavallisimmin 5 tai 6. Muna painaa 3,23 g. Haudonta-aika on 12–13 päivää ja pääasiassa naaras huolehtii haudonnasta. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka lähtevät pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä.

Ravinto

Valkosiipikiuru syö kesällä siemeniä sekä hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia, talvella siemeniä.
Kilpapurjehduksen harjoitusradat

Kiinteästi merkityt harjoitusradat

Suomessa on ainakin kolme kiinteästi väylien ulkopuolle merkittyä kilpapurjehdusrataa: Oulussa, Säynätsalossa ja Tampereella. Sesongin ajaksi paikaille merkitty harjoittelurata koostuu yhdeksästä merkistä, joista kahdeksan on kehällä ja yksi keskellä. ympyränmuotoisen rata-alueen halkaisiaja on noin 1 mpk ja puolikkaan harjoitteluradan pituus on noin 0,5 mpk. Tällaisella radalla voidaan harjoitella itsenäisesti tai ryhmässä ilman valmentajaa vasta- ja myötätuuliosuuksia ja merkinkiertoa lähes kaikissa tuuliolosuhteissa. Kuvan esimerkki on Oulun harjoitteluradasta.

Oulun harjoittelurata

Oulun harjoitteluradalle saatiin ensimmäisen kerran lupa vesialueen haltijalta Oulun kaupungilta vuonna 2007. Rata merkitiin ensimmäisen kerran kaudelle 2008 epävirallisin itse valmistuin merkein, joita ei voi sekoittaa virallisiin väylämerkkeihin. Halkaisijaltaan yhden merinpaninkulman suuruinen rata-alue sijaitsee turvalliseti väylien ulkopuolla ja alueella veden syvyys on yli kahdeksan metriä. Harjoittellurata on tarkoitettu kaikille oululaisille kilpapurjehtijoille, ja sen kunnosta ja toiminnasta vastaa Oulun Merenkävijät. Radan merkitsemiseski Oulun Merenkävijät saivat Oulun kaupungin liikuntaviraston hankeavustuksen. Epävirallisin merkein merkittyä rataa ei ole merkitty merikarttoihin.

Säynätsalon harjoittelurata

Sijaitsee Säynätsalon itäpuolella ja harjoittelurata on merkitty erikoismerkein viralliseen Merankulkulaitoksen karttaan. Harjoitteluradan on rakentanut Säynätsalon Juurikkasaaressa toimiva Jyväskylän Veneseura. Jyväskylän Veneseura on itse valmistanut virallisesti karttoihin merkityn harjoitteluradan erikoismerkit.

Tampereen harjoittelurata

Rata-alue sijaitsee Särkänniemen luoteispuolella ja on merkitty yhdeksällä erikoismerkillä karttoihin. Radan halkaisija on noin yksi mpk. Rata-alueella veden syvyys on yli kuusi metriä.

Kilpapurjehdus- ja harjoittelualueet

Helsingin edustalla on osoitettu useita vesialueita väylien ulkopuolelta ratapurjehdukselle. Kulloisenkin harjoituksen- tai kilpailunjärjestäjä merkitsee radan tapahtuman ajaksi.

KoPun kilpapurjehdusradat

Koivusaaren Purjehdusseura (KoPu) on järjestänyt monen vuoden ajan joka tiistai LYS-harjoituskilpailut kuudella eri radalla Lauttasaaren edustalla. Radat muodostuvat kierrettävistä saarista ja virallisista merimerkeistä. Ratojen pituudet vaihtelevat 4,5 - 9,5 mpk.n välillä.
Andy Rooney

Andrew Aitken "Andy" Rooney (14. tammikuuta 1919 Albany, New York – 4. marraskuuta 2011 New York)) oli yhdysvaltalainen radio- ja televisiokäsikirjoittaja ja -juontaja. Hänet tunnetaan parhaiten CBS:n makasiiniohjelmaan 60 Minutes vuodesta 1979 kuuluneesta viikoittaisesta ohjelmastaan A Few Minutes With Andy Rooney. Rooneyn ohjelmia on julkaistu myös kirjoina. Hän on saanut elämäntyöstään Emmy-palkinnon.
Rooney opiskeli The Albany Academyssa ja sittemmin Colgaten yliopistossa, kunnes joutui armeijaan elokuussa 1941. Toisen maailmansodan aikana hän oli Stars & Stripesin toimittajana. Hän aloitti uransa CBS:llä alun perin jo vuonna 1949, jolloin hän käsikirjoitti Arthur Godfrey's Talent Scoutsia. Hänen ensimmäinen televisio-ohjelmansa on vuodelta 1964.
Joitakin Rooneyn televisio-ohjelmia on julkaistu myös kirjoina, muun muassa Common Nonsense (2002) ja Years of Minutes (2003). Hänelle on myönnetty elämäntyöstä Emmy-palkinto. Hän jäi leskeksi 62 vuoden avioliiton jälkeen vaimonsa Margueriten kuoltua vuonna 2004. Hänellä on neljä lasta.