Talvisodan merisotatoimet

Talvisodassa käytyjä merisotatoimia ovat Suomen merivoimien ja Neuvostoliiton laivaston alusten sekä Suomen rannikkotykistön välillä käydyt taistelut talvisodassa 30. marraskuuta 1939 – 13. maaliskuuta 1940. Sotatoimet keskittyivät pääosin Suomenlahdelle. Nämä merisotatoimet olivat pääosin suomalaisten suorittamaa miinoitusta ja neuvostoliittolaisten alusten hyökkäyksiä suomalaisia rannikkopattereita vastaan. Talvisodassa käydyillä merisotatoimilla ei ollut vaikutusta sodan lopputulokseen ja ne lakkasivatkin ensimmäisen kuukauden jälkeen lähes täysin jäätilanteen takia. Periaatteessa Neuvostoliitto olisi onnistuneilla merisotatoimilla, suomalaisten merihuollon katkaisulla ja strategisilla maihinnousuilla voinut ratkaista sodan, mutta suomalaiset onnistuivat torjumaan uhkat, joten merisotatoimien vaikutus sodan lopputulokseen jäi olemattomaksi.

Marras- ja joulukuu 1939

Merisota alkoi aamulla 30. marraskuuta, kun Neuvostoliitto tulitti Suomenlahden ulkosaaria. Aamun kuluessa neuvostojoukot nousivat maihin Seiskarille ja Peninsaarelle, sekä iltapäivällä Lavansaarelle, jonka luona neuvostohävittäjä Karl Marx upotti suomalaisen merivartiovene AV 45:n, jolloin neljä suomalaista merivartijaa sai surmansa. Seuraavana päivänä miehitettiin Someri ja Narvi. Suursaaren valtaukseen käytettiin suurempaa voimaa, sillä voimakkaiden pommitusten jälkeen 1 550 miestä nousi maihin saarelle 3. joulukuuta kohtaamatta kuitenkaan vastarintaa, sillä saarta puolustaneet noin 50 suomalaista olivat jättäneet saaren jo joulukuun 1. ja 2. päivän välisenä yönä. Maihinnousu oli kuitenkin neuvostoliittolaisraporttien mukaan vaikea operaatio, vaikkei puolustajia enää ollut ja Moskovan radio kertoikin: "Venäläiset kohtasivat suuria vaikeuksia maihinnousun yhteydes­sä. Urhoollinen Itämeren punalaivaston me­rijalkaväki voitti kaikki vaikeudet kärsien vain vähäisiä tappioita." Tytärsaaren neuvostoliittolaiset valtasivat 4. joulukuuta.
30. marraskuuta hävittäjä Grozjastshij kaappasi suomalaisen höyrylaiva Auvon ja vei sen Paldiskiin. 1. joulukuuta Neuvostoliiton laivasto-osasto: risteilijä Kirov ja hävittäjät Stremitelnyi sekä Smetlivyi lähestyivät Russarön linnaketta. Lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen Kirov sai osuman ja osasto kääntyi takaisin. Kirov menetti tässä taistelussa 17 miestä kaatuneina ja noin 30 haavoittuneina, kun suomalaisten tappiot jäivät nollaan. Panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen oli lähetetty Hankoa kohti Borstösta, mutta niillä ei ollut ollut mahdollisuuksia ottaa osaa taisteluun.
Koska Neuvostoliitto ei saanut sukellusvenesodalla odottamiaan tuloksia, Suomen rannikko julistettiin saartoon 7. joulukuuta. Saartovyöhykkeen leveydeksi ilmoitettiin 20 meripeninkulmaa. Kaikkien sodassa puolueettomien maiden alusten tuli poistua tältä alueelta 9. joulukuuta mennessä.  
Neuvostoliittolaiset hävittäjät Gnevnyi ja Grozjastshij suorittivat taistelusyöksyn Utön linnaketta vastaan 14. joulukuuta kuuden MBR-2-koneen tukemina. Vanhempien suomalaisten lähteiden mukaan linnake onnistui tulellaan ilmeisesti tuhoamaan tai vaurioittamaan toista hävittäjistä, sillä suomalaisten osuttua toiseen hyökänneeseen alukseen alukset laskivat savuverhon, josta havaittiin savupatsaita ja räjähdyksiä. Savun hälvettyä suomalaiset havaitsivat merellä ainoastaan yhden aluksen. Havaitut osumat ja räjähdykset olivat kuitenkin vain savuverhon laskua.
25. joulukuuta panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen joutuivat 25 SB-2-pommikoneen ilmahyökkäyksen kohteeksi Kihdissä. Suomalaiset saivat ammutuksi neljä konetta alas, mutta Ilmariseen kohdistettu konekiväärituli tappoi alukselta yhden ja haavoitti seitsemää merimiestä.
Joulukuun puolestavälistä lähtien jää alkoi vaikeuttaa alusten toimintaa merellä ja pienet alukset sekä sukellusveneet telakoitiin. Helmikuussa 1940 vain jäänmurtajat kykenivät liikkumaan itsenäisesti merellä.

Taistelut Koivistosta joulukuussa

5. joulukuuta kolme neuvostoliittolaista hävittäjää hyökkäsi Saarenpään patterin kimppuun. Patteri kävi tulitaistelun hävittäjien kanssa kunnes nämä laskivat savuverhon ja pakenivat. Paikalla olleet moottoritorpedoveneet Isku, Raju ja Syöksy eivät ottaneet osaa taisteluun. Patteria tulitti 8. joulukuuta kuuden aluksen osasto, jonka kimppuun paikalla ollut sukellusvene Saukko yritti tuloksetta hyökätä. Seuraavan kerran patteria tulitettiin 10. joulukuuta, kun Oktjabrskaja revoljutsija tulitti sitä. Sumun takia suomalaisen patterin oli hankala vastata tuleen. Se kuitenkin ampui muutamia laukauksia, jolloin neuvostoliittolaiset alukset lopettivat tulituksen. Osaston johtaja hävittäjä Steregushij tulitti myöhemmin Tiurinsaaren patteria, joka ei vastannut tuleen. Sukellusvene Saukko yritti hyökätä osaston kimppuun onnistumatta siinä. Taistelussa linnoitus menetti kaksi miestä kaatuneina ja kolme haavoittuneina. 
Oktjabrskaja revoljutsija tulitti Saarenpään patteria seuraavan kerran 18. joulukuuta. Alus avasi tulen keskipäivällä ja suomalainen patteri vastasi siihen hieman hyökkäyksen jälkeen. Taistelun aikana Oktjabrskaja revoljutsija lähestyi patteria jatkaen tulitusta. Taistelu kesti kaksi tuntia, joiden aikana neuvostoliittolainen taistelulaiva ehti ampua 209 laukausta. 72 lentokonetta teki pommi- ja rynnäkköiskuja taistelun aikana Koivistoon, joista yksi ammuttiin alas. Taistelussa haavoittui viisi suomalaista.
19. joulukuuta avasi taistelulaiva Marat tulen Saarenpään patteria vastaan keskipäivällä. Marat'lla oli hävittäjäilmasuoja ja MBR-2-kone tähysti sen tulta. Suomalainen patteri avasi tulen puoli tuntia myöhemmin, mutta sitä haittasi suomalaisten päätös käyttää vain yhtä tykkiä kerrallaan. Kaikilla tykeillään patteri avasi tulen hieman tulenavauksensa jälkeen, mutta vain kaksi tykkiä toimi moitteetta. Kaikista ongelmista huolimatta suomalaisen patterin onnistui saada ainakin yksi osuma Maratiin, joka vaurioitui. Marat kääntyi takaisin, mutta patteri jatkoi tulitustaan vielä yhdeksän minuuttia aluksen poistumisen jälkeen. Yhteensä 87 lentokonetta pommitti Saarenpään patteria päivän kuluessa. Suomalaisten tappiot tässä taistelussa olivat kaksi kaatunutta ja kolme haavoittunutta. Marat tulitti linnakkeita Koivistolla uudestaan 24. joulukuuta. 1. tammikuuta 1940 taistelulaiva, luultavasti Oktjabrskaja revoljutsija, ampui Saarenpäätä, mutta sumu vaikeutti sen tähtäystä eivätkä suomalaisetkaan kyenneet ampumaan sumun vuoksi.
Neuvostoliiton laivasto ei hyökännyt enää näiden hyökkäysten jälkeen pattereiden kimppuun, mutta ilmahyökkäykset jatkuivat lähes päivittäin ja neuvostoliittolainen kenttätykistö alkoi tulittaa pattereita helmikuun alussa. Karjalankannaksen puolustuksen murruttua suomalaiset joukot perääntyivät ja patterit jouduttiin tuhoamaan. Saarenpään patteri ampui viimeiset laukauksensa aivan ennen keskiyötä 22. helmikuuta ja Tiurinsaaren patterit muutamaa tuntia myöhemmin 23. helmikuuta.

Vuosi 1940

Vuoden 1940 aikana sota merellä oli paksusta jääpeitteestä johtuen lähes olematonta. Olemattomista toimista huolimatta Suomen merivoimat kärsi tämän vuoden aikana raskaimman alustappionsa sodassa, kun saattoalus Aura II upposi.
Suomen merivoimat kärsi pahimmat tappionsa 13. tammikuuta, kun saattoalus Aura II upposi oman syvyyspomminsa räjähdykseen. Aluksen miehistöstä kuoli 26 henkeä ja selviytyi 15. 18. tammikuuta jäänmurtaja Tarmo joutui 22 SB-2-pommikoneen hyökkäyksen kohteeksi Kotkan satamassa ja sai suoran osuman pommista. 39 miestä kuoli ja 11 haavoittui. Alus ei kuitenkaan uponnut ja sitä käytettiin operaatioissa maaliskuussa.
Suurin operaatio vuonna 1940 oli neuvostojoukkojen yritys hyökätä jäätä pitkin Kotkan–Virolahden suuntiin 4.–9. maaliskuuta ja päästä suomalaisten joukkojen selustaan. Suomen rannikkotykistö torjui kuitenkin nämä hyökkäykset.  Jäänmurtaja Tarmoakin suunniteltiin käytettäväksi näiden hyökkäysten torjumisessa. Sen oli tarkoitus murtaa jää neuvostojoukkojen edestä. Alus ei kuitenkaan ehtinyt toteuttaa tätä tehtävää ennen rauhan solmimista.

Sota Jäämerellä

Suomalaiset olivat syksyllä 1939 arvioineet Petsamon puolustamisen mahdottomaksi, sillä Neuvostoliiton voimat katsottiin täysin ylivoimaisiksi. Lokakuussa 1939 alueella olleille noin sadalle suomalaiselle troolarille annettiin kehotus siirtyä Norjaan.
Petsamo jäikin neuvostoliittolaisten käsiin joulukuussa 1939 ja siellä olleet alukset Jäämeri (250 tn) ja vartiovene Turja (65 tn), joka kuului Lapin rajavartiostolle, poltettiin ja upotettiin 3. joulukuuta. Turja ei tuhoutunut täydellisesti ja se voitiinkin kunnostaa sodan päätyttyä ja neuvostojoukkojen poistuttua Petsamosta. Suomalaiset tuhosivat myös Liinahamarin, Parkkinan ja Trifonan satamalaitteita, mutta neuvostoliittolaiset kunnostivat ne nopeasti ja jopa laajensivat Liinahamarin laitteita. Neuvostoliittolaiset pitivät Liinahamaria tärkeänä huoltosatamana ja laskivatkin sen edustalle 400 miinan miinoitteen.

Suomalaisten sukellusveneiden toimet

Suomen merivoimilla oli talvisodan aikana käytössään viisi sukellusvenettä. Kolme näistä oli noin 500 tonnin Vetehinen-luokan veneitä, jotka toimivat sodan aikana pääasiassa pohjoisella Itämerellä. Kaksi muuta olivat 93 tonnin Saukko ja 250 tonnin Vesikko. Vaikka merivoimilla olikin viisi venettä, eivät ne saaneet mitään aikaiseksi sodan aikana, joten suomalaisten sukellusveneiden toiminta ei vaikuttanut millään tavoin itse sodan, eikä edes merisodan kulkuun.
Kirovin hyökättyä Russarölle 1. joulukuuta 1939 paikalla lähetettiin paikalle Helsingistä Vesihiisi ja Vesikko, vaikka Vetehinen ja Iku-Turso olisivat olleet Russarötä lähempänä sijaitsevassa Hangossa. Sukellusveneet eivät kuitenkaan ehtineet paikalle ajoissa.
Vetehinen lähetettiin 4. joulukuuta Libaun lähistölle hyökkäämään jäänmurtaja Jermakin kimppuun. Vetehinen vaurioitui matkalla, mutta pääsi kuitenkin Libaun lähistölle ja kohtasi siellä 7. joulukuuta Jermakin. Huonon näkyvyyden ja savuverhojen takia Vetehinen menetti kontaktinsa Jermakiin eikä onnistunut tehtävässään upottaa alusta. Vetehinen yritti upottaa Jermakin uudestaan 12. joulukuuta Hiidenmaasta länteen, muttei löytänyt kohdettaan. 
Saukko ja Vesikko lähetettiin Koiviston saarille Neuvostoliiton laivaston tulitettua saarten rannikkopattereita. Saukko saapui paikalle 8. joulukuuta ja yritti vielä samana päivänä hyökätä Saarenpään patteria tulittaneen kuuden aluksen osaston kimppuun. Hitautensa vuoksi Saukko ei kuitenkaan onnistunut aikeissaan. Saukko yritti hyökätä uudestaan 10. joulukuuta, tällä kertaa patteria tulittaneen Oktjabrskaja revoljutsijan kimppuun, onnistumatta tälläkään kertaa. Saukko vaurioitui kymmenen pakkasasteen johdosta ja joutui palaamaan Helsinkiin. 
19. joulukuuta taistelulaiva Marat hyökkäsi Koiviston patteriston kimppuun ja Vesikko lähetettiin paikalle yrittämään hyökkäystä Maratia vastaan. Marat, joka vaurioitui Koiviston patterin tulituksesta poistui kuitenkin taistelusta eikä Vesikko ehtinyt hyökätä tämän kimppuun.
Suomen hallituksen päädyttyä siihen, ettei Viro ollut puolueeton valtio, lähetettiin 25. joulukuuta Vesihiisi ja 1. tammikuuta 1940 Vetehinen laskemaan miinoja Viron rannikolle. 
Viimeisten 9. tammikuuta Vetehisen ja Iku-Turson suorittamien partiointien jälkeen kolme suurta sukellusvenettä pysyivät telakoilla. Viimeisetkin operaatiot loppuivat tammikuun puolessavälissä.
Suomalaiset sukellusveneet operoivat sodassa vain viisi viikkoa eivätkä ampuneet tuona aikana yhtäkään torpedoa. Ainoaksi ansioksi voidaan lukea niiden laskemiin miinoihin uponnut höyrylaiva. Sukellusveneiden toimintaa haittasivat erityisesti koulutuksen puute vaativissa tilanteissa ja jää, joka teki sukeltamisen vaikeaksi.

Neuvostoliittolaisten sukellusveneiden toimet

Neuvostoliittolaiset sukellusveneet tunkeutuivat Pohjanlahdelle ja Saaristomerelle suomalaisten miinoitteiden ohitse estämään Suomen merenkulkua länteen. Perämerelle asti ne eivät kuitenkaan tunkeutuneet. Pohjanlahdella oli joulukuussa todennäköisesti viisi sukellusvenettä.Niiden menestys oli vaatimatonta, sillä ne upottivat ainoastaan yhden suomalaisen laivan (775 tonnin Wilpas), mutta silti parempaa kuin suomalaisten veneiden, jotka eivät saaneet aikaiseksi mitään. Tämän suomalaisen aluksen lisäksi veneet upottivat neljä ei-suomalaista alusta, joista yksi oli virolainen, yksi ruotsalainen ja kaksi saksalaisia. Kaikki paitsi Reinbeck upotettiin tykkitulella. Viimeiset neuvostoliittolaiset sukellusveneet poistuivat Pohjanlahdelta 19. tammikuuta 1940.
Neuvostoliittolaiset sukellusveneet noudattivat sopimusta, joka kielsi upottamasta kauppalaivoja varoittamatta miehistöä. Sopimuksen mukaan miehistön piti myös olla turvassa, kun alus upotettiin. 
Ensimmäisen aluksen sukellusveneet kohtasivat 5. joulukuuta 1939. Alus oli saksalainen Oliva, joka pysäytettiin, mutta päästettiin menemään, kun kansallisuus oli selvitetty. Sukellusvenesodan tuloksettomuuden tajuttuaan neuvostoliittolaiset julistivat Suomen rannikon saartoon ja käskivät kaikkien puolueettomien alusten poistua saartovyöhykkeeltä. 
Tämän jälkeen sukellusveneet saivat tuloksia. Ensimmäinen upotettu alus oli virolainen höyrylaiva Kassari (379 tn), jonka sukellusvene Štš-323 upotti tykkitulella Utön ja Hiidenmaan välillä 10. joulukuuta. Alus oli ollut vakinaisella vuorollaan, mutta ilman matkustajia. Kassarilta hengissä selvinneet noin kymmenen miestä selvisi Hiidenmaalle ja vain yksi kuoli. Samana päivänä Štš-322 ilmoitti upottaneensa aluksen torpedolla Helsingin lähistöllä. Tämä alus lienee ollut saksalainen Reinbeck (2 804 tn), sillä se katosi samoihin aikoihin. Kolmaskin upotus tapahtui 10. päivä. Tälläkin kertaa vuorossa oli saksalainen alus. Mäntyluodosta lähteneeseen saattueeseen aluksi kuuluneen S/S Bolheimin (3 324 tn) upotti sukellusvene S 1 Pohjanlahdella käyttäen jälleen tykkitulta. Sukellusvene aloitti tulituksen 150 metrin päästä ja ampui aluksi neljä laukausta Bolheimia kohti. Yksi näistä laukauksista osui komentosillalle ja Bolheimin kapteeni loukkaantui vakavasti. Tämä ammus tappoi myös ilmeisesti aluksen sähköttäjän. Miehistö jätti laivan ja S 1 ampui vielä 15–20 laukausta Bolheimiin. Aluksen miehistöstä pelastui 26 henkeä ja vain kolme (joukossa kapteeni) kuoli. Tulituksesta huolimatta Bolheim ei uponnut, vaan ajautui kohti rannikkoa, jossa sitä yritettiin hinata matalammille vesille. Se kuitenkin upposi.
Ainoa upotettua suomalainen alus, Wilpas upotettiin 29. joulukuuta. Wilpas oli rannikkotankkeri Sigridin kanssa matkalla Vaasaan. Alusten muutettua kurssiaan kohti Norrskäriä, havaitsi sukellusvene Štš-311 ne ja päätti hyökätä välittömästi käyttäen tykkitulta. Sigrid pelastui ajamalla saariston suojaan, mutta pitkän takaa-ajon jälkeen Wilpas ajoi karille ja Štš-311 upotti aluksen. 18-henkinen miehistö kuitenkin pelastui.
Viimeisen saaliinsa sukellusveneet saivat 5. tammikuuta 1940, kun Štš-311 upotti ruotsalaisen Fenrisin (484 tn) Uumajan edustalla. Miehistön annettiin poistua aluksesta. Tämän upotuksen johdosta Ruotsin hallitus jätti Neuvostoliitolle jyrkän vastalauseen, jonka johdosta Neuvostoliitto kuitenkin protestoi.
13. tammikuuta 1940 Štš-324 hyökkäsi suomalaisen saattueen kimppuun Märketin lähistöllä.
S 1 ja Štš-311 saivat Punalipun kunniamerkin 7. helmikuuta 1940.

Suomen merivoimien miinoitukset

Suomen merivoimien miinoituskyky oli talvisodan syttyessä heikko. Miinalaiva Louhi oli Suomen merivoimien tehokkain miinoittaja sodan syttyessä. Muuta miinojen laskemiseen soveltuvaa kalustoa olivat viisi pientä Venäjän laivastolta perittyä miinalaivaa (Pommi, Miina, Loimu, Lieska ja Paukku), laivaston muut pinta-alukset ja sukellusveneet sekä laivaston käyttöön otetut neljä siviilialusta, jotka olivat Tursas, Frej, Poseidon ja Suomi. Aluksista ainoastaan miinalaiva Louhi pystyi laskemaan suuria miinoitteita.
Suomi aloitti merialueiden miinoittamisen 25. lokakuuta 1939. Miinoituksia laskettiin Jussarölle, Russarölle ja Koiviston eteläpäätyyn. Näiden miinoitusten tavoitteena oli rajoittaa pelotteen avulla Neuvostoliiton laivaston kulkua, suojata omia alueita maihinnousuilta ja tuottaa tappioita Neuvostoliiton laivastolle.
Sodan sytyttyä Suomen merivoimat laski kaikki kaksikymmentä suunniteltua miinoitusta Suomenlahdelle, Saaristomerelle ja Ahvenanmerelle. Miinojen lasku tapahtui öisin ja suurin osa miinoista saatiin laskettua joulukuun ensimmäiseen päivään mennessä, vaikkakin Ahvenanmerellä miinoitteita laskettiin vielä joulukuun viidentenä. Ahvenanmeren miinoitteet laskettiin Ahvenanmaan ja Ruotsin välille Sankanin sulkuun Eduskunnan hyväksyttyä Ahvenanmaan miehityksen 1. joulukuuta. Miinoituksilla oli tarkoitus estää neuvostoliittolaisia sukellusveneitä tunkeutumasta Pohjanlahdelle. Näiden miinoitteiden laskemiseen osallistuivat Louhi ja Uusimaa, jotka miinoittivat välin Sankan–Märket. Ruotsalaiset laskivat miinoitukset omille aluevesilleen miinoittaen välin Märket–Understen. Tätä sulkua vahvistettiin Louhen ja Balticin laskemilla 150 miinalla 10. ja 12. tammikuuta 1940, sekä Frejin laskemilla sukellusveneverkoilla 11. tammikuuta, sillä sulku ei ollut estänyt neuvostoliittolaisten sukellusveneiden tunkeutumista Pohjanlahdelle. Tähän sulkuun upposi 3. tammikuuta 1940 Märketin lähistöllä neuvostoliittolainen sukellusvene S 2.  Suomen Laatokan-laivasto laski Laatokkaan 30. marraskuuta 1939 ja 12. joulukuuta 1940 välisenä aikana yhteensä 264 miinaa.
Suomen merivoimien komentaja sai 4. joulukuuta 1939 valtuudet laskea miinoituksia Suomen aluevesien ulkopuolelle ja sukellusveneet aloittivat tämän toiminnan. Saukko yritti 9. joulukuuta miinoittaa Saarenpään eteläpuolta Koiviston läheisyydessä, mutta epäonnistui jäätilanteen takia. Tämä miinoite onnistuttiin laskemaan vasta 24. joulukuuta käyttämällä soutuveneitä, joihin oli asetettu ajastettu räjähdepanos, joka räjähtäessään upotti veneen miinan alta. Seuraavana päivänä alueelta kuultiin räjähdyksiä, joten tämä toiminta saattoi aiheuttaa Neuvostoliitolle tappioita. 
Suomen merivoimat laskivat hyökkäyksellisiä miinoitteita ainoastaan Suursaaren, Paldiskin ja Jumindan edustalle. Moottoritorpedoveneet Jymy ja Isku laskivat Suursaaren 16 miinaa käsittäneet miinoitteet 12. ja 13. joulukuuta 1939. Tässä operaatiossa tykkivene Karjala toimi moottoritorpedoveneiden emälaivana, jolta ne noutivat laskettavat miinat. Suomen hallitus päätti 24. joulukuuta ettei Viro ollut puolueeton valtio, joten olisi laillista miinoittaa reittejä Neuvostoliiton tukikohtiin Virossa. Tämän nojalla Sukellusvene Vesihiisi laski 19 miinaa Paldiskin lähistölle 27. joulukuuta ja Sukellusvene Vetehinen 20 miinaa Jumindan lähistölle 1. tammikuuta 1940. Nämä olivat ainoat Suomen sukellusveneiden laskemat miinoitukset talvisodassa. Viron rannikolle laskettuihin miinoihin upposi saksalainen höyrylaiva Dietrich Hasseldieck (177 tn) 11. tammikuuta.
Tammikuussa tapahtunut meren jäätyminen lopetti miinoitustoiminnan. Suomalaiset olivat ehtineet laskea mereen 1 895 ankkuroitua merimiinaa ja 55 maayhdysmiinaa, joten varastossa olleista merimiinoista käytettiin noin 50 prosenttia ja maayhdysmiinoista 20 prosenttia. Näiden miinojen lisäksi Viron rannikolle laskettiin 36 miinaa. Kaikista miinoista 1 461 laskettiin Suomenlahdelle ja Ahvenanmerelle ja 264 Laatokalle. Merivoimien miinoituskyky olisi ollut huomattavasti parempi jos miinalaivat Riilahti ja Ruotsinsalmi olisivat valmistuneet ajoissa tai Viron vuonna 1933 tarjoamat hävittäjät olisi ostettu. Jos merta peittänyt jääpeite olisi ehtinyt sulaa ennen talvisodan loppumista olisivat Suomen miinavarastot olleet riittämättömät miinasodankäynnin jatkamiseksi.

Neuvostoliiton laivaston miinoitukset

Vaikka Neuvostoliitto oli julistanut Suomen saartoon joulukuun alussa 1939, sen miinoitusvalmius oli alhainen eikä sen laivasto laskenutkaan sodan aikana yhtäkään miinaa, vaikka Neuvostoliitto pyysikin Saksalta apua Suomen rannikoiden miinoittamisessa 7. joulukuuta. Saksa suostui tähän ja ilmoitti olevansa valmis miinoituksiin kolmen päivän kuluttua, mutta Neuvostoliitto kuitenkin perui pyyntönsä.
Ainoat miinoitteet jotka Neuvostoliitto laski sodan aikana olivat Turun, Porin ja Rauman edustalle lentokoneista pudotetut laskuvarjomiinoitteet, joiden pudotusta Stalin oli itsepäisesti vaatinut. Näiden lentomiinojen pudotukset olivat ensimmäiset laatuaan.
Ensimmäiset laskuvarjomiinat pudotettiin 29. tammikuuta Turkuun ja viimeiset 20. helmikuuta. Yhteensä 45 miinaa pudotettiin, joista 20 Turun, 15 Porin ja 10 Rauman edustalle. Näistä 27 miinaa osui vesiväyliin. Merkittävin haitta suomalaisille miinoista oli, että Turun sataman liikenne oli poikki 29. tammikuuta–4. helmikuuta.

Suomi

Suomen merivoimat menetti talvisodan aikana Suomenlahdella uponneena ainoastaan yhden aluksen. Tämä oli saattoalus Aura II (466 tonnia), joka upposi 13. tammikuuta 1940. Lavansaaren luona menetettiin yksi merivartiovene, jonka mukana kuoli neljä merivartijaa. Tämän lisäksi Petsamossa poltettiin kaksi alusta joulukuun 1939 alussa; Jäämeri (290 tn) ja partiovene Turja (65 tn). Laatokalla menetettiin kuljetusalus Valamon Luostari (133 tn). Merivoimien sodassa vaurioituneet alukset olivat panssarilaiva Ilmarinen (3 900 tn), jäänmurtaja Voima, kelirikkoalus Aallokas, miinanraivaaja Yrjö ja jäänmurtaja Tarmo. Kaikkiaan näiden alusten miehistötappiot olivat 71 kaatunutta ja 24 haavoittunutta. 
Suomi menetti näiden sota-alusten lisäksi viisi rahtilaivaa. Ensimmäinen oli Wilpas (775 tn), jonka sukellusvene Štš-311 upotti 29. joulukuuta 1939 Pohjanlahdella. Tämä oli ainoa neuvostoliittolaisten sukellusveneiden upottama suomalainen alus, sillä muut neljä upotettua kauppalaivaa upposivat pommituksissa. Leo (1 243 tn) upposi 1. tammikuuta 1940 Turun satamaan, Kaija (398 tn) upposi Koivistolle 19. tammikuuta 1940, Notung (1 133 tn) upposi 24. tammikuuta 1940 ja viimeisenä Rigel (3 779 tn) upposi Mäntyluodon satamaan 18. helmikuuta 1940. Näiden viiden kauppalaivan yhteinen kantavuus oli 7 328 tonnia.
Lentolaivue 36 menetti kaksi Riponia miehistöineen, joista toisen hävittäjille ja toisen ilmatorjunnalle.

Neuvostoliitto

Neuvostoliitto menetti talvisodan aikana uponneina kaksi vartiovenettä Suomenlahdella,  joista toinen tuhoutui ajettuaan miinaan 15. joulukuuta, vartiovene R-416:n Laatokalla ja sukellusvene S 2:n (840 tonnia). Hävittäjä Stremitelnyi (1 695 tn), taistelulaiva Marat (26 170 tn) ja risteilijä Kirov (7 880 tn) vaurioituivat taistelussa ja miinanraivaaja Moskova tapaturmaisesti Laatokalla.
Itämeren-laivaston ilmavoimat menettivät yhteensä 97 lentokonetta, joista 14 suomalaisille hävittäjille, 12 suomalaiselle ilmatorjunnalle, neljä omien joukkojen tulelle, 12 kadonneina ja 55 onnettomuuksissa. 102 Itämeren-laivaston lentäjää kaatui ja kuusi joutui vangiksi. Erillinen lentoryhmä menetti yhteensä 40 lentokonetta, joista 17 suomalaisille hävittäjille, 10 suomalaiselle ilmatorjunnalle, yhden kadonneena ja 12 onnettomuuksissa. 63 Erillisen lentoryhmän lentäjää kaatui ja 17 joutui vangiksi.

Ruotsi

Neuvostoliitto upotti talvisodan aikana kaksi ruotsalaista alusta. Ensimmäinen näistä oli sukellusvene Štš 311:n tykkitulella upottama höyrylaiva Fenris (484 tn) 5. tammikuuta 1940. Toinen oli höyrylaiva Virgo (701 tn), joka upposi Ahvenanmaan pohjoispuolella 6. helmikuuta 1940 edellisten päivien ilmahyökkäyksissä saamiensa vaurioiden johdosta.

Saksa

Talvisodan aikana upotettiin kolme saksalaista alusta. Ensimmäisenä oli vuorossa Reinbeck (2 804 tn), jonka sukellusvene Štš-322 luultavasti upotti torpedolla yöllä 10. joulukuuta 1939. Toinen alus upposi myös 10. joulukuuta. Se oli Bolheim (3 324 tn), joka tapasi sukellusvene S 1:n. Bolheim upotettiin iltapäivän aikana sukellusveneen tykkitulella. Suomalaisten laskemiin miinoihin Viron rannikolle upposi rahtilaiva Dietrich Hasseldieck (177 tn).

Moskovan rauhan vaikutukset

Moskovan rauhan myötä Suomi joutui luovuttamaan Neuvostoliitolle suuria alueita Karjalasta ja menetti yhteytensä Laatokkaan. Suomen Laatokan-laivasto ei voinut enää toimia ja sen alukset jouduttiin luovuttamaan Neuvostoliitolle; luovutetut alukset kasvattivat hieman Neuvostoliiton laivastoa. Neuvostoliitolle luovutettu Hanko saattoi valvoa ja haitata Suomen meriliikennettä. 
Sopimus vahvisti uudelleen Tarton rauhansopimuksen määrittelemät rajoitukset Suomen Jäämeren-laivastolle. Suomi ei saanut pitää Jäämerellä sataa tonnia raskaampia sotalaivoja. Lupa oli enintään viiteentoista aseistettuun laivaan, joiden yhteinen kantavuus piti jäädä alle neljänsadan tonnin. Sukellusveneet ja aseistetut lentokoneet olivat myös kiellettyjä, kuten myös laajuudeltaan tarpeettoman suuret sotasatamat, sotalaivastotukikohdat ja sotakorjausverstaat.