google/wiki40b huggingface dataset:
Heard ja McDonaldinsaaret

Heard ja McDonaldinsaaret on Australian territorio Eteläisellä jäämerellä sijainnissa 53°00′S 73°00′E noin 4 100 kilometriä lounaaseen Australian länsirannikon Perthistä . Asumattomat ja karut saaret ovat kuuluneet Australialle vuodesta 1947. Alue käsittää Heardinsaaren ja McDonaldinsaaret, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on 372 km². Saarien merenpinnan vuoden keskilämpötila on 0 °C ja 3 °C välillä.

Historia

Brittiläinen hylkeenpyytäjä Peter Kemp oli luultavasti ensimmäinen henkilö, joka näki Heardinsaaren. Hänen epäillään nähneen matkallaan priki Magnetilla Kerguelenistä Etelämantereelle saaren vuonna 1833 ja merkinneen tämän merikarttaan.
Yhdysvaltalainen hylkeenpyytäjä kapteeni John Heard Orient-aluksella näki saaren matkalla Bostonista Melbourneen 25. marraskuuta 1853. Hän ilmoitti löydöstään kuukautta myöhemmin ja saari nimettiin hänen mukaansa. Sattumalta Samarang-aluksen kapteeni William McDonald löysi hieman myöhemmin (4. tammikuuta 1854) McDonaldinsaaret.
Vasta maaliskuussa 1855 Corinthian-aluksen hylkeenpyytäjät kapteeni Erasmus Darwin Rogers johdolla astuivat maihin ensimmäisinä ihmisinä paikassa nimeltä Oil Barrel Point. Vuosien 1855 ja 1880 välillä saarella asui joitakin amerikkalaisia hylkeenpyytäjiä heikoissa olosuhteissa. Parhaimmillaan yhteisön koko oli 200 asukasta. Vuoteen 1880 mennessä suurin osa saaren hyljekannasta oli metsästetty ja pyytäjät jättivät saaren. Yhteensä yli 100 000 barrelia merinorsuöljyä tuotettiin saarella 25 vuoden aikana.
Saaret ovat kuuluneet Australialle vuodesta 1947 ja ne valittiin UNESCOn maailmanperintökohteeksi vuonna 1997.

Maantiede

Heardinsaari (368 km², koordinaatit 53°06′S, 73°31′E ) on karu ja vuorinen. Se on osittain jäätiköiden peitossa ja sitä hallitsee 2 745 metriä korkea tulivuori Mawson Peak, joka on osa Big Benin massiivia. Mawson Peak on Australian korkein vuori ja samalla toinen Australian tulivuorista (toinen sijaitsee viereisellä McDonaldinsaarella).
McDonaldinsaaret (koordinaatit 53°02′20″S, 72°36′04″E ) sijaitsevat 44 kilometriä Heardinsaaresta länteen. Saariryhmään kuuluu McDonaldinsaari, Flat Island ja Meyer Rock. Saaret ovat pieniä ja kivisiä ja maaperä muodostunut tuffista ja laavakivestä. Saarella kasvaa kerguelinkaalia ja mätäsheiniä. McDonaldinsaarella sijaitsee tulivuori, joka purkautui viimeksi vuonna 2005. Tämän tapahtuman seurauksena saaren pinta-ala lähes tuplaantui .
Lisäksi territorioon kuuluu pieniä luotoja ja kareja Heardinsaaren pohjoispuolella, jotka muodostavat yhteensä 1,1 km² pinta-alan.
Matti Heikonen

Valiolla

Heikonen valmistui ylioppilaaksi Helsingin lyseosta ja opiskeli kemiaa Teknillisessä korkeakoulussa, mistä hän valmistui diplomi-insinööriksi 1962. Akateemikko A. I. Virtanen palkkasi Heikosen Valion laboratorioon hoitamaan meijerien vesiasioita. Heikonen väitteli 1973 maidon koostumuksesta.
Heikonen sai Valiolla tehtäväkseen ratkaista jätevesiongelman, joka syntyi juuston ja voin tuotannossa erottuvasta herasta, jota on hankala käsitellä puhdistamoissa. Heikonen oivalsi, että hera voitaisiin kääntää jätteestä raaka-aineeksi. Se sisältää muun muassa proteiinia ja maitosokeria, joiden talteen ottamisesti kehitettiin uusia menetelmiä. Heikosen työn ansiosta suomalainen meijariteollisuus sai etua ulkomaalaisiin kilpailijoihinsa. Suomessa jatkojalostetaan lähes kaikki hera. Keksintönsä ansiosta Heikonen palkittiin 1983 Suomalaisella insinöörityöpalkinnolla.
Heratutkimuksensa lisäksi Heikonen osallistui rehun ja maidon laadun analysointimenetelmien kehittämiseen ja tulosten tulkintaan lehmien ruokinnan ohjaamiseksi. Suomalaisen maidon laatu on poikkeuksellisen hyvää Heikosen työn ansiosta.
Heikonen teki Valiolla 35 vuoden uran. Hän jäi eläkkeelle 1997, jolloin hän toimi Tutkimus- ja tuotekehityskeskuksen apulaisjohtajana.

Yliopistossa ja kirjailijana

Heikonen toimi 1977–1988 elintarviketeknologian dosenttina Helsingin yliopistossa, ja lisäksi hän oli Teknillisten tieteiden akatemian jäsen vuodesta 1979.
Heikonen kirjoitti kaksi tietokirjaa A. I. Virtasesta, AIV – Keksintöjen aika (1990) ja AIV – Isänmaan aika (1993). Hänen lukemisharrastuksensa näkyy kirjoissa tavattoman selkeanä suomenkielen käyttönä.
Ampuminen

Teloittaminen ampumalla tarkoittaa tuliasein toimeenpantua kuolemanrangaistusta. Kaikki armeijat ovat käyttäneet tätä menetelmää sekä sotilasrikoksista tuomittujen teloittamiseen että kurinpitokeinona, ja monissa maissa myös siviilirikoksista tuomitut on teloitettu ampumalla. Teloituksia on tehnyt muun muassa usean ampujan teloitusryhmä kiväärein tai yksi pyöveli pistoolilla tai revolverilla. Joukkoteloituksissa on saatettu käyttää konekivääriä tai muita konetuliaseita.
Tuliaseiden kehittyessä ampumalla teloittaminen yleistyi. Vaivattomuutensa vuoksi se usein ohitti suosiossa hirttämisen ja mestauksen. Jo ennen sitä roomalaiset, viikingit ja keskiajan armeijat käyttivät teloituksiin jousia tai varsijousia teloitusryhmän tapaan. Pyhä Sebastianus kuvataan nuolten lävistämänä ja paaluun sidottuna: roomalaiset teloittivat hänet ampumalla jousin. Keisari Napoleon I:n mielestä teloitusryhmän suorittama yhteislaukaus oli ainoa nopea ja inhimillinen teloitustapa.
Teloitusryhmäksi kutsutaan sotureita tai sotilaita, jotka käskystä tähtäävät ja ampuvat teloitettavaa kuolettavasti. Ampumateloituskäytännöt vaihtelevat maittain: useimmissa maissa kertalaukeavilla tai pulttilukkoisilla kivääreillä aseistettuja teloitusryhmän jäseniä on 6–12 yhtä ammuttavaa kohti, ja varsinaisen teloituksen jälkeen ryhmän komentaja ampuu teloitetun päähän varmistuslaukauksen pistoolilla tai kiväärillä.
Ensimmäiseen maailmansotaan asti ampumalla teloittamista käytettiin kurinpitorangaistuksena: erilaatuisiin rikkomuksiin syyllistyneitä sotilaita määrättiin toimimaan sekä teloittajina että hautaamaan teloitetut, koska tämän katsottiin olevan ruoskimista tehokkaamman rangaistuksen. Espanjan sisällissodassa teloitustehtävä siirrettiin sotilaspoliisille; teloitettujen hautaaminen oli edelleen kurinpitorangaistus. 
Joissakin maissa ampumalla teloitettavat sidotaan paaluihin, toisissa tuoleihin. Joskus ammuttavat komennetaan seisomaan muurin eteen tai aukealle paikalle. Useimmiten teloitettavan sydämen kohdalle maalataan tai kiinnitetään merkki, johon teloitusryhmä tähtää aseensa. Teloitettava kuolee välittömästi luotien osuman aiheuttamaan šokkiin ja voimakkaaseen verenvuotoon.
Neuvostoliitossa 1930-luvulla teloitettiin vankeja sisätiloissa ampumalla niskaan luodin asemesta kääritty, sulaan steariiniin kastettu pahvitumppi; näin ei aiheutunut kimmokkeita, ja tila oli helpompi pitää siistinä.
Joukkoteloituksissa on käytetty konekiväärejä; teloitettavat on tällöin asetettu riviin kuopan reunalle, ja tämän jälkeen ammuttu sarja pitkin riviä.
Kiinassa teloitettavan niskaan ammutaan yleensä kosketuslaukaus rynnäkkökiväärillä. 
Ampumalla teloittaminen on tällä hetkellä (2006) yleisin teloitusmenetelmä. Yhdysvalloissa sitä käytetään toissijaisena menetelmänä Idahon ja Oklahoman osavaltioissa. Yhdysvalloissa viisihenkinen, vapaaehtoisista poliiseista kasaantuva ryhmä ampuu kivääreillä syytettyä. Yhden kivääriin on ladattu paukkupatruuna, jottei kukaan saisi tietää, kuka ampui kuolettavan laukauksen.
Sakari Timonen

Kaapo Sakari Timonen (17. maaliskuuta 1915 Nurmes – 14. joulukuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen gynekologi. Hän työskenteli Naistenklinikan ylilääkärinä sekä naistentautien ja synnytysopin professorina Helsingin yliopistossa.

Elämäkerta

Timonen kirjoitti ylioppilaaksi 1934 Nurmeksen yhteiskoulusta ja suoritti lääketieteen kandidaatin tutkinnon 1937.
Sodan aikana hän toimi pataljoonan- ja prikaatinlääkärinä sekä lääkintäjoukkueen johtajana. Sodan jälkeen hän suoritti lääketieteen opintonsa loppuun ja valmistui vuonna 1945 lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta.  Hän sai naistentautien ja synnytyksen erikoislääkärin oikeudet 1949, ja vuonna 1950 hän väitteli tohtoriksi kohdun limakalvosolujen mitooseista.
Hän teki opintomatkoja ulkomaille jo ennen lääkäriksi valmistumistaan. Vuosina 1953-1954 hän oli Rockefeller-stipendiaattina Yhdysvalloissa ja perehtyi Geórgios Papanikoláoun (1883–1962) kehittämään kohdunsuun irtosolunäytteeseen, joka nykyään tunnetaan papa-kokeena. Sittemmin hänen johdollaan Suomessa ryhdyttiin toteuttamaan joukkotarkastuksia kohdunkaulan syövän toteamiseksi. Kun Timonen valmistui lääkäriksi 1945, kohdunkaulan syöpä oli kolmanneksi yleisin syöpä Suomessa. Timonen aloitti syöpäjärjestöjen kanssa seulonnat, jotka myöhemmin laajenivat koko maata koskevaksi lakisääteiseksi toiminnaksi. Seulontojen avulla opittiin löytämään paitsi syöpäsoluja myös niiden esiasteita. Tämä johti varhaiseen hoitoon, jolla lähes aina pystytään estämään alkavien solumuutosten kehittyminen syöväksi.
Timosen elämäntyön tuloksena Suomeen kehitettiin yksi maailman tehokkaimmista syövän toteamis- ja torjuntajärjestelmistä. Kunnat ovat vastanneet seulontanäytteiden ottamisesta ja tutkimisesta 2000-luvun alusta. Epäilyttävät tapaukset ohjataan jatkohoitoon julkisessa terveydenhuollossa. Syöpäjärjestöjen laskelmien mukaan Suomessa on tehty vuoteen 2007 mennessä noin kuusi miljoonaa seulontakoetta, ja niiden avulla on löydetty 9 000 syövän esiastetta, joiden kehittyminen syöväksi on pystytty estämään. 
Timonen toimi Helsingin yliopistollisen keskussairaalan naistenklinikan apulaisylilääkärinä, apulaisprofessorina ja professorina 1956–1978 välisenä aikana. Hänen aikanaan aloitettiin laaja tutkimustoiminta Naistenklinikalla. Yhtenä edistysaskeleena isät pääsivät ensimmäistä kertaa mukaan synnytyksiin. 
Sakari Timonen eli 101-vuotiaaksi. Hänet on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.
Kim Bodnia

Kim Bodnia (s. 12. huhtikuuta 1965 Frederiksberg) on tanskalainen näyttelijä, joka aloitti uransa 1990-luvun alussa ja on siitä lähtien esiintynyt teatterissa, elokuvissa ja televisiossa.
Bodnia opiskeli näyttelijäntyötä Tanskassa Valtion Teatterikoulussa vuosina 1981–1991. Hänen uransa alkoi teatterissa, ja valkokankaalla hänen läpimurtonaan voidaan pitää Robert-palkittua sivuroolia Ole Bornedalin elokuvassa Yövartija (1994), jota seurasivat roolit Nicolas Winding Refnin elokuvissa Pusher (1996) ja Bleeder (1999). Vuosituhannen vaihteessa alkoi yhteistyö ohjaaja Lasse Spang Olsenin kanssa (muun muassa Vanhat miehet uusissa autoissa) ja vuonna 2010 Susanne Bierin kanssa (muun muassa Kosto). Suosittuihin rooleihin on kuulunut myös toinen pääosa ruotsalais-tanskalaisessa televisiosarjassa Silta (2011–2013). Vuonna 2018 hänet nähtiin Paavo Westerbergin elokuvassa Viulisti.
Bodnian ensimmäinen puoliso oli näyttelijä Lotte Merete Andersen ja toinen puoliso on Rikke Louise Andersson.
Silvio Moser

Silvio Moser (24. huhtikuuta 1941 – 26. toukokuuta 1974) oli sveitsiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui 19 Formula 1 -osakilpailuun kausilla 1966–1971. Hän saavutti yhteensä kolme MM-pistettä ajamalla viidenneksi Hollannin GP:ssä 1968,joka samalla oli hänen ensimmäinen maaliin ajettu kilpailu ja kuudenneksi Yhdysvaltain GP:ssä 1969. Moser pääsi maaliin asti vain viidessä kilpailussa. Moser karsiutui kuudessa kilpailussa.
Moser menehtyi 1 000 kilometrin ajossa Monzassa vuonna 1974.
Plumtree

Plumtree on kaupunki Matabelelandissa Zimbabwessa. Se sijaitsee lähellä Botswanan rajaa ja on paikallinen hallinnollinen keskus. Rautatie Bulawayosta Francistowniin Botswanaan ylittää rajan lähellä Plumtreetä. Kaupunki on perustettu 1897, ja siellä on viljamyllyjä ja tiiliteollisuutta. Kaupungissa on myös kasino.
Tatšanka

Tatšanka (ven. тачанка) oli 2–4 hevosen muodostaman valjakon vetämiin kärryihin sijoitettu konekivääri, joka tuli tunnetuksi Venäjän sisällissodan ja siihen kuuluneen Ukrainan itsenäisyyssodan aikana. Ennen moottorikäyttöisten ajoneuvojen yleistymistä tatšanka oli ainoa tapa, joka mahdollisti raskaiden konekiväärien nopean siirtämisen parempiin ampuma-asemiin. Lisäksi se oli hyödyllinen perääntymistilanteessa avoimessa maastossa; konekivääri oli suunnattu taaksepäin, joten tatšankalla pystyttiin tehokkaasti ampumaan takaa-ajavaa vihollisen ratsuväkeä.

Historia

Tatšankan keksijänä pidetään yleisesti ukrainalaista anarkistia ja vallankumouksellista Nestor Mahnoa, joka kuului Ukrainan vallankumouksellisen kapinallisarmeijan johtohahmoihin. Anarkistit käyttivät tatšankaa menestyksekkäästi maan itsenäisyyssodassa sekä Venäjän valkoista armeijaa, että myöhemmin bolšvikkeja vastaan. Heiltä tatšanka siirtyi Venäjän sisällissodan aikana puna-armeijan aseistukseen ja nopeasti myös Puolan armeijalle, joka käytti sitä vuosina 1919–1921 Neuvosto-Venäjän vastaisessa sodassa. Ukrainan talonpoikasarmeijan tatšankat olivat tavallisista kärryistä rakennettuja, mutta puna-armeijalla oli jo käytössään myös tehdasvalmisteisia tatšankoja. Tatšanka kuului Puolan ratsuväen aseistukseen vielä parikymmentä vuotta myöhemmin toisen maailmansodan käynnistäneen natsi-Saksan hyökkäyksen aikana. Myös Saksan Wehrmachtin käytössä oli toisessa maailmansodassa tatšankan kaltaisia kärryjä, jotka oli tarkoitettu ilmatorjuntaan ja varustettu MG-34 -konekivääreillä.

Kulttuuri

Konstantin Listovin säveltämä ja Mihail Rudermanin sanoittama laulu Tatšanka tuli Neuvostoliitossa tunnetuksi 1930-luvun jälkipuoliskolla. Sen sanoissa ylistetään tatšankaa ja puna-armeijan urheita konekivääriampujia. Vuonna 1978 valmistui Jevgeni Šerstobitovin ohjaama sotaelokuva Tatšanka s juga.
Paavo Vihervä

Paavo Sakari Vihervä (s. 24. marraskuuta 1903 Kiikala) oli suomalainen radiokuunnelmien ja televisiosarjojen käsikirjoittaja, joka käytti nimimerkkiä Pavi.
Vihervä oli käsikirjoittajana vuonna 1958 radiossa alkaneessa kuunnelmasarjassa Hilma ja Akseli, jossa pääosia näyttelivät Senni Nieminen ja Hemmo Airamo. Sarja siirtyi vuonna 1961 televisioon ja jatkui Akselia näytelleen Airamon kuoltua Hilma-nimisenä 1967–1970.
Beulah Bondi

Beulah Bondi, alkujaan Bondy (3. toukokuuta 1889 Chicago, Illinois – 11. tammikuuta 1981 Hollywood, Kalifornia), oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi aluksi teatterissa ja sai suurta menestystä roolillaan Elmer Ricen Pulitzer-palkitussa näytelmässä "Street Scene" (1929). Elokuvadebyyttinsä hän teki näytelmän elokuvaversiossa (1931), jonka ohjasi King Vidor.
Myöhemmällä urallaan Bondi sai mainetta ennen kaikkea elokuva- ja televisioesiintyjänä. Hänellä oli merkittäviä rooleja muiden muassa elokuvissa Make Way for Tomorrow (1937), Mr. Smith lähtee Washingtoniin (1939) ja Ihmeellinen on elämä (1946). Hän oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscarin saajaksi vuosina 1937 ja 1939 rooleistaan elokuvissa Nykyaikainen Pompadour (1936) ja Ennen sisällissotaa (Of Human Hearts, 1938). Vuonna 1977 hän voitti Emmy-palkinnon esiintymisestään Waltonin perheen jaksossa "The Pony Cart".
Elokuvissa Bondi tuli tunnetuimmaksi äitien ja isoäitien roolien esittäjänä. Näyttelijällä on tähti Hollywood Walk of Famella. Hän kompastui kissaansa ja kuoli kaatumisen komplikaatioihin 91-vuotiaana.
National Westminster Bank

National Westminster Bank Plc on brittiläinen pankki, joka on kuulunut Royal Bank of Scotland Groupiin vuodesta 2000. Pankki harjoittaa vähittäispankkitoimintaa nimellä NatWest. NatWestillä on laaja konttoriverkosto Englannissa ja Walesissa.

Historiaa

National Westminster Bank aloitti toimintansa vuoden 1970 alussa, kun vuonna 1968 sovittu fuusio National Provincial Bankin (perustettu 1833) ja Westminster Bankin (perustettu 1836) välillä toteutui.
Royal Bank of Scotland Groupiin NatWest sulautui vuonna 2000 vuonna 1999 alkaneen Bank of Scotlandin ja Royal Bank of Scotlandin välisen tarjouskilpailun seurauksena.
Maija-Leena Soinne

Elämä ja ura

Soinne tunnetaan muun muassa Saara Pohjanvuoren osasta elokuvassa Tähdet kertovat, komisario Palmu sekä Leppäsen Aunen roolista elokuvissa Täällä Pohjantähden alla ja Akseli ja Elina (sekä niistä myöhemmin yhdeksi kokonaisuudeksi leikatussa Pohjantähdessä). Soinne on esiintynyt Helsingin Kaupunginteatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa. Hän on toiminut lausujana myös useissa teattereissa. Soinne on esiintynyt myös useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Soinne on esiintynyt myös Yleisradiossa, ja hän on toiminut myös ääninäyttelijänä elokuvissa Pekka Töpöhäntä ja Pekka Töpöhäntä Amerikassa.
Soinne näytteli Helge Heralan, Aake Kallialan, Leo Lastumäen ja Olavi Ahosen kanssa televisiosarjassa Valehtelijoiden klubi, ja sama joukko oli mukana myös elokuvassa Koomikko, jossa Soinne esitti Helge Heralan esittämän koomikko Birgerin vaimoa.
Soinne sai valtion taiteilijaeläkkeen keväällä 2008.
Tebben reagenssi

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa Tebben reagenssi on punaista kiteistä ainetta. Yhdiste reagoi erittäin voimakkaasti kosteuden ja ilman hapen kanssa ja voi olla pyroforista eli syttyä palamaan kosteuden ja ilman vaikutuksesta. Yhdiste liukenee bentseeniin, tolueeniin, dikloorimetaaniin ja tetrahydrofuraaniin. Tetrahydrofuraaniliuokset ovat stabiileja ainoastaan matalissa lämpötiloissa. Myös Tebben reagenssin liuokset voivat olla pyroforisia ja tämän vuoksi niitä käytetään suojakaasun alaisuudessa.
Meelia

Ulkonäkö ja koko

Meelialla on yleensä suora runko ja pallomainen latvus. Puu voi kasvaa 12 metriä korkeaksi ja latvuksen leveys on 6–8 metriä. Lehdet ovat kahteen tai kolmeen kertaan kerrannaiset, tummanvihreät, 30–60 cm pitkät ja 20–40 cm leveät. Kukat ovat vaalean violettejä ja tuoksuvat hyvältä. Kukinto on harva terttu, hedelmät oransseja palloja joiden halkaisija on yleensä 1–2 cm, joskus jopa 5 cm. Hedelmät ovat ihmiselle myrkyllisiä, mutta linnut syövät niitä ja levittävät näin kasvin siemeniä.

Levinneisyys

Meelia kasvaa luonnonvaraisena Aasian lauhkeissa ja trooppisissa osissa (Kiina, Japani, Intia Sri Lanka, Indonesia, Papua Uusi Guinea) ja Australiassa sekä Salomoninsaarilla. Sitä viljellään koristekasvina muuallakin. Yhdysvalloissa se on luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi, joka nopeakasvuisena syrjäyttää alkuperäisiä lajeja.
Tansaniankutoja

Levinneisyys

Tansaniankutojaa tavataan pienellä alueella Tansaniassa. Lajin kannaksi arvioidaan 1 200–2 499 yksilöä, ja populaatio on pienenemässä ja pirstaloitumassa. Laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Hummer H1

Kehitys

Hummerin edeltäjä Humvee saavutti suuren suosion Irakin sodassa, jonka johdosta kehitettiin siviilimalli Hummer H1.
Vuonna 1990, ennen H1:n myyntiin tuloa AM General testasi H1:tä London To Peking Motor Challengessa ralliautona, H1:t pärjäsivät kisassa hyvin ja kiipesivät jopa hiekkadyynejä ylös.
Vuonna 2003 H1:siä oli myyty 10 877 kappaletta, seuraavina vuosina niitä tehtiin lisää 447 ja 374 kappaletta.
Jukkolahti

Historia

Paatenen pogostaan kuulunut Jukkolahti mainitaan uudiskylänä vuonna 1678. Sen nimitykset perustunevat ensimmäisten asukkaiden henkilönimiin Prokko ja Jukko. Jukko-aines saattaa tosin olla myös saamelaista perua kuten monet muutkin alueen paikannimet. 1700-luvun alussa kylässä oli kaksi asuttua ja kolme autiota taloa. Vuonna 1745 se mainitaan kokonaan autiona. Vuosisadan lopulla kylän kymmenessä talossa oli 69 asukasta. Vuonna 1832 talojen määrä oli noussut neljääntoista ja asukasluku 106:een.
1800–1900-lukujen vaihteessa Jukkolahti kuului Poventsan kihlakunnan Paatenen volostin Särkijärven kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli 22 taloa, 149 asukasta ja koulu. 1920-luvulla perustettu Särkijärven kyläneuvosto kuului ensin Paatenen kihlakuntaan ja vuodesta 1927 Seesjärven piiriin, joka vuonna 1956 liitettiin Karhumäen piiriin. Vuonna 1933 Jukkolahdessa oli 182 asukasta, joista 14 oli venäläisiä ja loput karjalaisia.
Jukkolahti oli ennen täysin karjalainen kylä, jonka asukkaat puhuivat varsinaiskarjalan eteläryhmään kuuluvaa Paatenen murretta. Ensimmäiset venäläiset saapuivat kylään rakennustöihin 1920-luvulla NEPin aikana. Seudun pääelinkeino oli maatalous. Lisäksi harjoitettiin metsästystä, kalastusta, karjanhoitoa, tervanpolttoa ja keräilyä sekä käytiin muualla ansiotöissä. Aikaisemmin tuotettiin myös rautaa suo- ja järvimalmista. 1800-luvun loppupuolella tärkeiksi tulonlähteiksi muodostuivat metsätyöt ja puutavaran uitto.
Vuonna 1931 Jukkolahteen perustettiin kolhoosi, johon kuuluivat myös lähellä sijainneet Loskinniemen (ven. Loškin Navolok) ja Markkisensaaren (Markov Ostrov, Kilgamostrov) kylät. Suomalaiset kommunistit rakensivat 1930-luvun alussa lähistölle Tumpan asutuksen, joka autioitui vuosikymmenen lopun vainoissa. Jukkolahdessa vainojen kohteiksi joutui neljäkymmentä miestä, joista vain kaksi palasi 1950-luvulla takaisin. Toisen maailmansodan aikana suurin osa asukkaista evakuoitiin muualle Neuvostoliittoon ja suomalaiset miehittäjät siirsivät jäljelle jääneet Paateneen. Sodan jälkeen kolhoosi kärsi työvoiman puutteesta ja asukkaat alkoivat hakeutua metsätöihin. Vuonna 1947 Voijärven pohjoisrannalle perustettiin samanniminen metsätyöläisasutus ja vuonna 1953 Ahvenlammelle toinen. Jukkolahden asukkaat alkoivat siirtyä Ahvenlammelle ja paikallinen kolhoosi muutettiin Paatenen metsäteollisuuspiirin aputaloudeksi. Vuonna 1975 kylästä vietiin posti, kauppa ja sähkö, ja 1980-luvulla lakkautettiin koko aputalous.

Nykypäivä

Nykyään Jukkolahti on lähinnä loma-asutus, joka vilkastuu varsinkin muikunpyynnin aikaan lokakuun lopulla. Eristyneisyytensä ansiosta kylä on säilynyt melko hyvin. Sen historiallinen ydin koostuu kahdesta taloryhmästä, joiden nimet ovat karjalaksi Alango ja Mägi. Vanhin rakennus on 1700-luvun lopulla pystytetty pieni Kolminaisuuden tsasouna, joka on suojelukohde. Muita rakennusmuistomerkkejä ovat 1800–1900-lukujen vaihteessa pystytetyt Mikkojevin ja Ložkinin sekä Aristovin talot ja vanha riihi. Lähistöllä sijaitsee kivikautinen asuinpaikka. Jukkolahdella on historiallisen asutuksen status.
Sahelinkottarainen

Levinneisyys

Sahelinkottaraista tavataan hyvin laajalla alueella Länsi-Afrikasta Saharan eteläpuolitse Sudaniin ja Etiopian pohjoisosiin asti. Lajin on raportoitu olevan harvinainen tai paikallisesti yleinen. Se on luoktieltu elinvoimaiseksi.
Koikarppi

Koikarppi on alun perin ruokakalaksi kasvatetun tavallisen karpin värimuunnos, joka levisi Kiinan kautta Japaniin ja sieltä toisen maailmansodan aikana myös Eurooppaan. Nykyään koikarppia pidetään Suomessakin koristelammikoissa tai lammikkoharrastajien lemmikkinä. Kala kesyyntyy helposti, syö suoraan kädestä ja oppii tunnistamaan ruokkijansa. Hyvin hoidettuna koikarppi saattaa elää ihmisiän, saavuttaa yli 60 cm:n pituuden ja painaa useita kiloja. Koikarpeista on useita värimuunnoksia.
Karppi tarvitsee terveenä pysyäkseen paljon tilaa uidakseen, tehokkaan vedensuodatuksen, sopivat vesiarvot ja oikeanlaista ravintoa. Koristekarppeja on kahta laatua: lammikkolaatuisia ja näyttelyihin sopivia valiokarppeja. Valiolaadun eri värimuunnoksista käytetään Suomessakin niiden japaninkielisiä nimityksiä.
Suurin osa Suomen koikarpeista on lammikkolaatuisia, sillä Japanista tuotujen näyttelykelpoisten karppien hinnat ovat lammikkolaatuisiin verrattuina moninkertaisia. Alankomaissa järjestetään vuosittain suuri koikarppinäyttely, jossa koulutetut tuomarit pisteyttävät valiokarppeja koiranäyttelyiden tapaan. Talveksi useimmat harrastajat majoittavat koristekarppinsa jättikokoiseen akvaarioon, jossa saattaa olla jopa 3 000 litraa vettä. Keväällä karpit siirretään suuriin lammikoihin, joissa ne saavat olla syksyn ensimmäisiin kylmiin päiviin saakka. Koikarppi on kesyyntyvyytensä ja persoonallisuutensa vuoksi sopiva lemmikki allergiselle, mutta vaatimustensa ja kasvuvauhtinsa vuoksi melko työläs kasvatettavaksi Suomen oloissa.
Kuuluisin punainen koikarppi, nimeltään Hanako (n. 1751 - 7. heinäkuuta 1977), kuului eläessään useille eri henkilöille, jotka on tarkasti dokumentoitu. Heistä viimeiseksi jäi tohtori Komei Koshihara, joka avioituessaan sai karpin vaimonsa suvun perintönä. Kuollessaan Hanako oli oletettavasti 226 vuotta vanha; oletus perustuu karpin suomujen tutkimukseen vuodelta 1966. Vanhin varmistettu koikarpin elinikä on 47 vuotta.