google/wiki40b huggingface dataset:
Maalaht

Maantietoa

Järven pinta-ala on 21 hehtaaria ja se on 850 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvi on entinen merestä kuroutunut merenlahti, joka on eriytynyt viereisestä entisestä lahdesta Ulgulaht. Järveen on johdettu vain yksi oja ja sen laskuoja Maajooma laskee Ulgulahteen, jonka laskuoja Ulgjooma laskee Suomenlahteen. Järven vedenpinnan korkeus on keskimäärin 2,5 m mpy. Järven suurin syvyys on 0,5 metriä. Järven rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa ruovikkoa ja rantaniittyä. Viereinen kylä sijaitsee järven ja Suomenlahden välisellä kannaksella.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi luokitellaan limnologisesti dystrofiseksi järveksi, jos järven vedessä on korkea humuspitoisuus (viroksi düstroofne tai rabade huumustoiteline, DY). Tällainen järvi sijaitsee usein suon äärellä ja järveen laskee humuspitoista suovettä, joka laskee samalla veden happamuuden alhaiselle tasolle (pH on alle 7).
Snuff-elokuva

Snuff-elokuva on elokuvagenre, jossa elokuvassa esitettävä henkilön tai henkilöiden murhaaminen on kuvattaessa tehty todellisuudessa.
Ilmiö ”snuff-elokuva” tuli tutuksi helmikuussa 1978, jolloin Yhdysvaltoihin salakuljetettuja snuff-elokuvia löydettiin. Näissä elokuvissa näytettiin todellisia murhia sekä kidutuksia. Monet väittivät kuitenkin, että nämä raa’at kohtaukset ovat lavastettuja eivätkä suinkaan todellisia tapahtumia perverssien ihmisten huviksi.
Snuff-elokuvan määrittelemisessä ei ole yksiselitteistä linjausta. Tarkoituksellisia kuolemantapauksia, kuten teloituksia, tappoja, murhia ja itsemurhia, on kuvattu, ja näitä tallenteita on myös käytetty televisiossa tai elokuvan osana. Tiukemman määritelmän mukaan snuff-elokuva on kuitenkin elokuva, jossa joku murhataan suunnitellusti pelkästään elokuvan tuottamisen vuoksi. Tässä mielessä snuff-elokuvista ei ole olemassa yhtään tunnettua esimerkkiä.
Snuff-elokuvia käsitteleviä elokuvia on tehty muutamia, joista tunnetuin lienee Nicolas Cagen tähdittämä 8 mm – kahdeksan millimetriä (ohjaus Joel Schumacher, 1999). Muita esimerkkejä ovat Alejandro Amenábarin ohjaama Tesis (1996) ja Nimród Antalin ohjaama Vacancy (2007).
Joitakin elokuvia on aikojen saatossa epäilty snuff-elokuviksi. Tyylilajin nimen teki tunnetuksi argentiinalainen Snuff, jota markkinoitiin aitona snuff-elokuvana. Markkinointi oli kuitenkin harhaanjohtavaa, sillä elokuvan lopun murhakohtaus oli todellisuudessa luotu efekteillä. Kuuluisin snuff-elokuvaksi väitetty tapaus lienee Ruggero Deodaton vuonna 1980 ohjaama Cannibal Holocaust, joka kiellettiin aikoinaan 53 maassa. Suomessa se oli kielletty vuoteen 2001 asti. Toinen väitetty tapaus oli japanilaisessa kauhusarjassa Guinea Pig, jonka eräässä jaksossa samurai silpoo kaapatun naisen julmasti. Kohtaus oli todellisuudessa näytelty ja editoitu huonosti, jotta se näyttäisi aidolta. Jopa FBI tutki asiaa, ja Guinea Pigin tekijät joutuivat oikeuteen todistamaan, että kohtaus oli näytelty ja epäaito.
Wyndham Deedes

Sir Wyndham Henry Deedes (10. maaliskuuta 1883 – 2. syyskuuta 1956) oli Britannian armeijan upseeri ja siviilivirkamies. Hän toimi muun muassa Palestiinan brittiläisen mandaatin korkeana edustajana (Chief secretary).
Deedesin perustama Anglo-Israel Association myöntää vuosittain hänen kunniaksi opiskelustipedenjä brittiläisistä yliopistoista valmistuneille henkilöille jatko-opiskeluun Israelissa.
Raitavatsamanikki

Levinneisyys

Raitavatsamanikkia tavataan Indonesiassa ja Itä-Timorissa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
KD Slovan

Historia

Seura perustettiin helmikuussa 1951 ja kaksi kuukautta myöhemmin se sai jo pelioikeuden. Vain pari päivää pelioikeuden saamisesta järjesti Slovan jo ensimmäisen turnauksen. Seura pelasi lukion liikuntasalissa koripalloa kaksikymmentä vuotta ennen siirtymistään Dvorana Kodeljevoon.
Brandenburg-Preussi

Brandenburg-Preussiksi kutsutaan Hohenzollernin suvun vaaliruhtinaiden personaaliunionina hallitsemaa ruhtinaskuntaa vuosina 1618–1701. Personaaliunioniin päädyttiin, kun Preussin herttua Albrekt Fredrik kuoli vuonna 1618. Tuolloin Brandenburgin kreivikunnan rajakreivi ja vaaliruhtinas Juhana Sigismund peri Preussin herttuakunnan. Brandenburg-Preussin seuraaja oli Preussin kuningaskunta, joka syntyi vuonna 1701, kun vaaliruhtinas Fredrik III kruunasi itsensä Preussin kuninkaaksi.
Varistaipaleen kanava

Varistaipaleen kanava sijaitsee Heinäveden kunnan Varistaipaleen kylässä. Se yhdistää Juojärven Varisveteen yhdessä Taivallahden kanavan kanssa. Kanava kuuluu Kallaveden reitin itäiseen haaraan Juojärven reittiin, joka yhdistyy Varisvedellä maailman kauneimmaksikin vesireitiksi kutsuttuun Heinäveden reittiin. Kanava on Pohjoismaiden syvin. Kanava on pudotuskorkeudeltaan Suomen suurin ja maan ainoa nelisulkuinen kanava. Kanavan neljän sulun putouskorkeus on yhteensä 14,5 metriä. Vuosina 1911-1913 rakennettu kanava on pituudeltaan 1 100 metriä ja kanavan läpi voivat kulkea alukset joiden suurin pituus on 31,2 metriä, leveys 7,1 metriä, syväys 1,8 metriä ja mastonkorkeus 12,5 metriä. Kanavan ylittää kääntösilta jonka alikulkukorkeus on suljettuna 1,7 metriä.  Silta on tekniikaltaan sähkömekaaninen.
Kanavan vieressä on kanavamuseo, jossa museorakennuksena toimii 1910-luvun rakentamistyyliä edustava entinen renkitupa. Museossa vierailee 5 000 kävijää vuodessa. Kanavapuistossa on viime vuosina järjestetty taidetapahtumia ja ulkoilmakonsertteja. Kesällä 2004 pidettiin perinneuittotapahtuma "Naiset nipunlaskussa". Vuosina 2007, 2014 ja 2017 järjestettiin uudet uittonäytökset. 
Sulutus kanavassa kestää yhteensä yli puoli tuntia. Varistaipale on Heinäveden kanavista ainoa, jossa on yhä miehitys. Kanavalta on kaukokäyttöyhteys Taivallahden kanavalle.
Wacław Sierpiński

Wacław Sierpiński (14. maaliskuuta 1882 Varsova – 21. lokakuuta 1969 Varsova) oli puolalainen matemaatikko. Hänet tunnetaan erityisesti lukuteorian, funktioteorian ja topologian kehitykseen liittyvästä työstään. Sierpiński julkaisi uransa aikana yli 700 artikkelia ja 50 kirjaa.
Sierpiński mukaan on nimetty kolme tunnettua fraktaalia (Sierpińskin kolmio, Sierpińskin matto ja Sierpińskin käyrä). Myös Sierpinskin luvut ja Sierpinskin epäyhtälö on nimetty hänen mukaansa.

Koulutus

Sierpiński aloitti yliopisto-opintonsa Varsovan yliopistossa vuonna 1899 ja valmistui neljä vuotta myöhemmin. Vuonna 1903 hänen ollessaan yhä opiskelija, Varsovan yliopiston Matematiikan ja fysiikan laitos palkitsi Sierpińskin parhaasta lukuteoriaan liittyvästä esseestä. Hän ei kuitenkaan ollut halukas julkaisemaan työtään venäjänkielisenä, ja se julkaistiin vasta vuonna 1907 Samuel Dicksteinin lehdessä The Works of Mathematics and Physics.
Valmistuttuaan vuonna 1904 Sierpiński työskenteli matematiikan ja fysiikan opettajana Varsovassa. Koulun mentyä lakkoon Sierpiński päätti siirtyä Krakovaan suorittaakseen tohtorintutkinnon. Sierpiński oli Stanisław Zaremban oppilaana Jagellon yliopistossa, jossa hän opiskeli myös astronomiaa ja filosofiaa. Sierpiński sai tohtorin arvonsa vuonna 1908 ja hänet nimitettiin Lwówin yliopistoon (nyk. Lvivissä Ukrainassa).
Litorinameri

Litorinameri oli Itämeren nykyistä suolaisempi ja jonkin verran laajempi varhaisvaihe Ancylusjärven jälkeen noin 8 500 – 4 000/2 000 vuotta sitten.
Litorinameri syntyi, kun jääkauden jälkeinen valtameren pinnan nousu ylti Tanskan salmien tasolle, ja niiden kohdalle syntyi uomia, joista aiemmin makeaan Ancylusjärveen pääsi suolaista vettä. Litorinakauden aikana Tanskan salmista muodostui syvemmät ja leveämmät kuin nykyisin, ja tämän takia meri oli huomattavasti nykyistä suolaisempi. Litorinakausi on jääkauden jälkeisen ajan merellisin vaihe Itämeren historiassa. Litorinameren aikana myös ilmasto Suomessa oli pari astetta nykyistä lämpimämpi ja kasvillisuutena lehtipuita nykyistä enemmän. Kauden alussa oli lämmin, kostea atlanttinen ilmasto, joka viileni kauden loppupuolella nykyistä viileämmäksi subboreaaliseksi.
Litorinameri oli nykyistä Itämerta jonkin verran laajempi. Merivaihe on saanut nimensä litorinakotilosta, joka viihtyy suolaisessa vedessä. Litorinakaudella kotilo yleistyi koko Itämeren alueella. Nykyisin, suolapitoisuuden laskettua Tanskan salmien madalluttua maankohoamisen vaikutuksesta, litorinakotiloa tavataan lähinnä Tanskan Bornholmin eteläpuolella. Litorinamerta seurasi Post-Litorinameri eli nykyinen Itämeri.
Pohjanmaalla tavataan yleisesti ns. alunamaita, jotka ovat Litorinameren aikaan muodostuneita sulfidipitoisia savikkoja. Nämä savikot aiheuttavat ongelmia sadevesien hapettaessa sulfideja rikkihapoksi, joka puolestaan alentaa vesistöjen pH:ta ja liuottaa metalleja. Sateen jälkeen tapahtuva äkkinäinen veden happamoituminen on aiheuttanut mm. kalakuolemia Kyrönjoen alueella.
Ympyrätalo

Ympyrätalo on Helsingin Hakaniemessä sijaitseva eläkevakuutusyhtiö Ilmarisen vuodesta 2000 lähtien omistama sylinterimäinen liikerakennus, jonka suunnittelivat Heikki ja Kaija Siren. Ympyrätalo sijaitsee osoitteessa Siltasaarenkatu 18–20.

Historia

Ympyrätalo on ainoa rakennus Siltasaarenkadun, Eläintarhantien ja Porthaninrinteen välisessä korttelissa. Aikaisemmin sen paikalla sijaitsi useita puutaloja sekä pari kivitaloa, muun muassa Wendtin talo (1903), jonka suunnitteli Gustaf Estlander.
Rakennus valmistui 1968 Kansallis-Osake-Pankin toimitaloksi. Rakennuksen ulkopuolella sijaitsee kolme kioskirakennusta, joissa toimi alkuaikoina Suomen suurin autopankki. Palvelu lopetettiin kuitenkin jo pian 1970-luvulla kysynnän hiivuttua.
Vuosina 2002–2004 talo peruskorjattiin siten, että talotekniikka nykyaikaistettiin ja huonetilat tehtiin valoisiksi ja helposti muunneltaviksi. Peruskorjauksen kokonaiskustannukset olivat 30 miljoonaa euroa. Yksi peruskorjauksen suunnitteluun osallistuneista arkkitehdeista oli Jukka Siren, rakennuksen suunnitelleiden arkkitehtien poika. Rakennuksen huoneistoala on 35 654 m², josta vuokrattavaa tilaa on 25 500 m².
Ympyrätalo on suojeltu ulkokuoren, sisäänkäyntien, sisäpihan ja porraskäytävien osalta. Peruskorjauksessa lähes kaikki sisärakenteet uusittiin, vain yksi toimistohuoneryhmä jätettiin kaupunginmuseon pyynnöstä alkuperäiseen 1960-luvun ilmeeseen.

Julkinen taide

Ympyrätalon pääoven edustalla on kuvanveistäjä Hannu Sirenin suunnittelema teräksinen taideteos, halkaisijaltaan kolme metriä oleva pallon muotoinen Symboli. Hannu Siren on Heikki ja Kaija Sirenin poika. Teos kuuluu Nordean taidekokoelmaan (tilanne 2005).

Liikenneyhteydet

Ympyrätalo on helposti saavutettavissa julkisen liikenteen avulla. Rakennuksen ulkopuolella sijaitsee sisäänkäynti Hakaniemen metroasemalle. Suunnitelmissa on ollut rakentaa Ympyrätalosta suora yhteys metroasemalle, mutta tämä on toistaiseksi lykätty kustannus- ja aikataulusyistä tuonnemmaksi, mahdollisesti Pisararadan yhteydessä toteutettavaksi. Raitiovaunulinjat 1A, 3, 6/6T, 7A, 7B ja 9 kulkevat Ympyrätalon ohi tai viereisen Hakaniementorin pysäkille. Läheisten linja-autopysäkkien kautta kulkee lukuisia paikallis- ja seutubusseja, mukaan lukien bussi 615 Helsinki-Vantaan lentoasemalle.
Roberto Murolo

Roberto Murolo (19. tammikuuta 1912 – 13. maaliskuuta 2003) oli italialainen musiikko.

Kappaleet

Cu'mme!
Malafemmena
Anema e core
Reginella
'Na sera 'e maggio
Munasterio 'e Santa Chiara
'A tazza 'e café
'A cammesella
Scalinatella
Lacreme napulitane
Voce 'e notte
Tammurriata nera
Uocchie C'Arraggiunate
Simmo 'e Napule paisà
Serenata Napul itana
Napule Ca Se Ne Va
Pusilleco Addiruso
Tarantelluccia
'O marenariello
Guapparia
Maria Marì
'E spingule francese
'O ciucciariello
'A casciaforte
Tu si'na cosa grande
Io, 'Na Chitarra E 'A Luna
Me so' 'mbriacato 'e sole
Accarezzame
Aggio perduto 'o suonno
La pansé
Luna rossa
Napule Canta
Pahan kehä

Juoni

John Nada (Piper) on duunari, joka etsii uudesta asuinkaupungistaan työpaikkaa. Hänet palkataan rakennustyömaalle, jossa hän tutustuu Frankiin (David). Mellakkapoliisin myllättyä Nadan asuinalueen hän löytää aurinkolasit, jotka paljastavat Maan sellaisena kuin se todellisuudessa on: avaruusolentojen riistämä avaruuden kolmas maailma. Avaruusolennot käyttävät subliminaalisia viestejä ihmisten turruttamiseen ja alistamiseen, ja kätkevät viestit sekä todellisen olemuksensa ihmisiltä tuntemattomasta paikasta lähetettävällä signaalilla. Nada päättää etsiä lasien valmistajan ja löytää tiensä vapaustaistelijoiden vastarintaliikkeen luokse. Yhdessä Frankin kanssa hän taistelee tiensä avaruusolentojen signaalin alkulähteelle ja tuhoaa lähettimen. Kun signaali katoaa, ihmiset alkavat nähdä avaruusolennot sellaisina kuin nämä todellisuudessa ovat.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi kuvaa Pahan kehää yhdestä ideasta kehitetyksi pitkäksi vitsiksi, joka kuitenkin toimii. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Al Rollins

Al Rollins (s. 9. lokakuuta 1926 Vanguard, Saskatchewan – 27. heinäkuuta 1996 Calgary, Alberta) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi maalivahtina NHL-seuroissa Toronto Maple Leafs, Chicago Blackhawks ja New York Rangers.
Cartagon maakunta

Cartagon maakunta on yksi Costa Rican maakunnista. Sen pinta-ala on 3 125 km² ja asukasluku vuonna 2011 noin 491 000. Maakunnan pääkaupunki on Cartago.
Cartagon kaupunki on alueen vanhimpia espanjalaisia taajamia. Se oli valtion pääkaupunkina vuoteen 1823 asti. Kaupunki sijaitsee aktiivisen Irazun tulivuoren juurella. Irazun rinteet ovat kansallispuistona. Tapantin eli Orasin kansallispuistossa taas suojellaan jokivarren rehevää luontoa.
S/S Express

S/S Express (nimi oli Express II 1877–1879) oli vuonna 1877 rakennettu ensimmäinen suomalainen jäävahvistettu höyrylaiva joka liikennöi talvisin Hanko-Tukholma-reitillä.
Laivan tilannut hankolainen Finska Transito Ångbåts Ab teki konkurssin marraskuussa 1878, mutta laivan vuokrasi Carl Johan Korsman, joka sitten osti aluksen 1879. S/S Express liikennöi talvikaudella 15. marraskuuta – 15. toukokuuta reitillään kerran viikossa kuljettaen postia ja matkustajia. Laivan kapteenina toimi vuoteen 1892 August Alexander Granroth.
Korsmanin omistuksessa S/S Express liikennöi aina vuoteen 1894 jolloin se myytiin Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiölle. Laiva jatkoi talvisin vanhalla reitillään vielä vuoteen 1898 saakka jolloin sen tilalle tuli S/S Oihonna. Kesällä 1896 se ajoi suoraan Helsingistä Tukholmaan ja kesällä 1897 Turusta Tukholmaan.
S/S Express muutettiin 1899 lastilaivaksi Suomi-Riika -linjalle. Vuonna 1901 se myytiin Arkangeliin ja ennen siirtoa laivaan rakennettiin hyttipaikat 21 matkustajalle. Vuonna 1904 laiva siirtyi arkangelilaiselle, Venäjän hallituksen omistamalle White Sea Pilots & Lighthouses Depth-varustamolle ja sen uudeksi nimeksi tuli Solombola. Laiva romutettiin 1930.
S/S Express II:n suunnitteli runoilija Johan Ludvig Runebergin poika, insinööri Robert Runeberg. Sen rakensi Oskarshamnin telakka Ruotsissa ja laiva saavutti 400 ihv:n höyrykoneensa avulla 10,75 solmun nopeuden (20 km/h). Aluksen pituus oli 42,4 m, leveys 6,85 m ja syväys 3,5 m. Vetoisuus oli 445 bruttorekisteritonnia ja matkustajapaikkoja oli alun perin 14 I luokassa ja 10 II luokassa. Vuonna 1882 laivaa pidennettiin 7,7 metriä ja 1888 se sai uuden 650 hevosvoiman höyrykoneen jolloin suurin nopeus kasvoi 12 solmuun.
Heiluva (Multia)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,4 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Tarhianjoen alueella (35.63), jonka Soutujoen alueeseen (35.633) se kuuluu.
Keihäskuuset

Kuvaus

Keihäskuuset ovat suuria puuvartisia kasveja. Ne ovat yleensä kasvutavaltaan puita, mutta voivat olla myös pensasmaisia. Oksat haarautuvat rungosta usein säteittäin. Talvisilmut ovat munanmuotoisia.
Lehdet ovat ruodittomia ja muodoltaan suikeita tai tasasoukan suikeita. Lehtien laidat ovat tavallisesti hienosahaisia. Ilmarakoja on lehtien kummallakin pinnalla, mutta yläpinnalla vähemmän kuin alapinnalla. Lehtiasento on kierteinen. Keihäskuuset ovat ainavihantia.
Keihäskuuset ovat yksikotisia, ja erilliset hede- ja emikukinnot kasvavat samoissa yksilöissä. Kukinnot ovat käpyjä. Ryppäissä kasvavat hedekukinnot eli hedekävyt muodostuvat lukuisista kierteisesti asettuneista suomumaisista hedelehdistä. Emikävyt kasvavat versojen kärjissä 1–3 kävyn ryhmissä. Ne ovat muodoltaan pallomaisia, munanmuotoisia tai lieriömäisen munanmuotoisia. Kävyissä on kierteisesti pieniä emilehtiä eli emisuomuja ja suuria suojuslehtiä, joita on usein nimitetty epätarkasti käpysuomuiksi. Suojuslehdet ovat pysyviä, nahkeapintaisia, litteitä ja muodoltaan leveänpuikeita tai kolmiomaisen puikeita. Pienet emisuomut ovat kiinnikasvaneita suojuslehtiin.
Siemenet ovat litteitä ja niillä on kaksi kapeaa kylkiin kiinnittynyttä lenninsiipeä. Itäminen on maanpäällistä ja sirkkalehtiä on tavallisesti kaksi.

Kehityshistoria

Keihäskuusia pidetään nykyisin elävistä sypressikasveista varhaisimmin eriytyneenä kehityslinjana ja siten kaikkien muiden nykyisten sypressikasvien sisarryhmänä. Keihäskuusiin kuuluvina pidettyjä fossiileja tunnetaan jo varhaisliitukaudelta, ja suku on säilynyt ulkoisilta ominaisuuksiltaan lähes muuttumattomana.
Fossiileista tunnetaan myös useita lähinnä liitukautisia keihäskuusia suuresti muistuttavia havupuita, jotka on kuvattu lehtien ja käpyjen eroavaisuuksien perusteella omiksi suvuikseen Cunninghamiostrobus, Cunninghamites ja Elatides. Nämä suvut saattavat olla keihäskuusten lähisukulaisia, mutta puiden tarkkoja sukulaisuussuhteista ei tunneta. Säilyneen fossiiliaineiston puutteellisuuden takia kaikkia löydöksiä ei voida täysin yksiselitteisesti määrittää yhteenkään tiettyyn sukuun.

Levinneisyys ja elinympäristö

Keihäskuusten suvun levinneisyys on ollut esihistoriallisina aikoina huomattavasti nykyistä laajempi. Jäänteitä on löydetty laajalta alueelta pohjoiselta pallonpuoliskolta Pohjois-Amerikasta, Euroopasta ja itäisestä Aasiasta. Kaikki suvun nykyisin elävät edustajat kasvavat luontaisina Itä- ja Kaakkois-Aasiassa.
Keihäskuuset ovat suurehkoja, nopeakasvuisia puita. Ne kasvavat nykyisin lauhkeissa ja subtrooppisissa vuoristometsissä 200–2 800 metrin korkeudella merenpinnasta. Ne voivat kasvaa metsän hallitsevana puulajina tai harvakseltaan sekametsissä.

Käyttö

Keihäskuusten vaalea puuaines on pehmeää, helposti työstettävää ja kestävää. Puuainesta käytetään laajalti varsinkin huonekalujen valmistukseen ja puurakentamiseen. Keihäskuusia käytetään Aasiassa laajalti metsänistutuksessa. Lisäksi lähinnä kiinankeihäskuusta viljellään koristekasvina.
Jazzcore

Jazzcore on termi kulmikkaalle ja usein tekniselle punk-musiikin muodolle. Joskus termiä Jazzcore käytetään myös metallimusiikin ala-lajina.

Yleistä

Jazzcorelle tunnusomaista ovat punkista lähtöisin oleva energia ja asenne yhdistettynä teknisesti haastavaan soittoon ja kappalerakenteisiin. Musiikillisesti jazzcore ei välttämättä ole niinkään jazzmaista vaan ilmaisu tulee musiikin teknisyyden ja haasteellisuuden kautta. Usein jazzcoreyhtyeet ovat pieniä kokoonpanoja, kolmen tai jopa kahden hengen yhtyeitä.
Musiikissa käytettyjen vähien soittimien takia rytmi, riffit, dynamiikka ja äänen tekstuuri ovat sävellyksellisessä mielessä usein selvästi melodisia seikkoja tärkeämmässä osassa, mutta silti ei voi puhua täysin melodiattomasta musiikista.
Usein käytetty synonyymi jazzcorelle on progepunk, jolloin progressiivista rockmusiikkia tarkoittavalla termillä vihjataan musiikin monimutkaisuuteen ja vaikeuteen.

Historia

Punk-musiikin tärkeimpiä piirteitä on ollut aina ollut "kuka tahansa saa soittaa" -henkinen ulosanti. Amatöörimäisyys soittotaidossa ja lo-fi-estetiikka ovat vahvasti läsnä olevia elementtejä.
Kuitenkin punkin alkuajoiltä lähtien 1970-luvun lopulta on mukana ollut myös yhtyeitä joiden soittotaito on antanut mahdollisuuden joko yhdistellä musiikkiinsa vaikutteita muista tyylilajeista tai hitsata oman musiikkinsa tiukemmin yhteen, hyvinä esimerkkeinä The Clash Britanniasta ja varsinkin Dead Kennedys Yhdysvalloista.
Dead Kennedys teki pesäeron perinteiseen punk-ilmaisuun jo ensilevyllään Fresh Fruit for Rotting Vegetables, missä yhtyeen kappaleet sisälsivät huomattavan paljon enemmän riffi- ja sointuvaihdoksia kuin punkyhtyeille oli ominaista. Yhtyeen soittotaito oli teknisesti harvinaisen korkeatasoista ja yhteensoitto tiukasti yhteen sulautunutta, mutta ilmaisu silti raakaa, energistä ja kaoottista.
Tamfelt

Historia

Turun ja Porin läänin maaherra von Willebrand perusti Jokioisten verkatehtaan vuonna 1797 Tammelaan Loimijoen varrelle. 1830-luvulla tehtailija Axel Wilhelm Wahren vuokrasi ja uudisti laitoksen. Vuonna 1858 uusi vuokralainen, tehtaan entinen konttoristi A. I. Frietsch siirsi tehtaan tuotannon Tampereelle, jolloin sen nimeksi tuli Tampereen Verkatehdas. Verkakankaiden ohella tuotteita olivat satiini, flanelli ja huovat. Tehdas ajautui kuitenkin pian suurten nälkävuosien jälkeen vararikkoon, ja sen omistus siirtyi vuonna 1869 huutokaupassa Suomen Pankille. Verkatehdas alkoi menestyä. Vaatetuskankaiden ohella se alkoi vuonna 1882 valmistaa myös paperiteollisuuden tarvitsemaa konehuopaa.
Verkatehdas kärsi pahasti talvisodan pommituksista. Suomalaisen tekstiiliteollisuuden laskusuhdanteen alettua tehdas luopui vaatetuskankaiden valmistuksesta vuonna 1973. Vuonna 1979 tehdas siirtyi uusiin tiloihin keskustan ulkopuolelle. Vanhan tehtaan rakennukset purettiin kahta lukuun ottamatta. Kahden jäljelle jääneen rakennuksen ja museoidun piipunjalan lisäksi tontilla kohoaa nykyisin hotelli Ilves. Yrityksen nimeksi vaihdettiin Oy Tamfelt Ab vuonna 1981. Vuonna 1984 Tamfelt osti juankoskelaisen Viira Oy:n. Viira Oy valmisti paperikoneiden märkäpäähän märkäviiroja, jotka alun perin olivat metallisia, myöhemmin polyamidilla vahvistettuja polyesteristä valmistettuja muoviviiroja.
Monien paperikonetekstiiliyritysten nimi päättyy -felt. Nimitys tulee siitä, että oleellista osaa tuotannosta on edustanut tai edustaa paperikoneen puristinhuopa, press felt. Samanlainen nimen loppuosa on myös Järvenpäässä sijaitsevalla yhdysvaltalaisen Albanyn omistamalla Fennofelt Oy:llä, joka valmistaa kuivatusviiroja ja neulaa sekä viimeistelee pääasiassa Ruotsista tulevia puristinhuopapohjakankaita puristinhuoviksi. Aikaisemmin paperikoneen puristinhuopia kutsuttiin myös konehuoviksi.

Osake

Yhtiöllä oli ennen kaksi osakesarjaa: kantaosakkeet ja etuoikeutetut osakkeet. Osakesarjat yhdistettiin yhdeksi sarjaksi 2009. Yhtiö haki osakkeen kaupankäynnin lopettamista 2.2.2010  ja noteeraus Helsingin pörssissä päättyi 4.5.2010.
Juuso Mäkilähde

Ura

Mäkilähde tuli alun perin tunnetuksi televisiossa juontaessaan Subilla (tuolloin Subtv) esitettyä Subbari-nimistä interaktiivista nuoriso-ohjelmaa, jonka ensimmäinen jakso esitettiin helmikuussa 2007. Syksyllä 2007 hän siirtyi juontamaan television Voice-musiikkikanavan Voicela-ohjelmaa yhdessä Jukka Rossin ja Tea Khalifan kanssa. Ohjelmaa esitettiin syksyyn 2008 asti.
YleX:llä hän juonsi YleX Viikonloppua yhdessä Sanna Gravin kanssa, kunnes siirtyi 1. marraskuuta 2010 juontamaan YleX Iltapäivää yhdessä Aino Töllisen ja Jenny Lehtisen kanssa. 17. helmikuuta 2014 YleX Iltapäivä muutti nimensä YleX Jälki-istunnoksi ja juontajina toimivat Mäkilähteen lisäksi Ville ”Viki” Eerikkilä ja alussa myös Jenni ”Jenspa” Poikelus. Mäkilähde juonsi viimeisen radiolähetyksensä YleX:llä 18. joulukuuta 2015.
Vuonna 2012 Mäkilähde esiintyi Teräspalleissa, jossa hän näytteli Herra Sopimatonta. Hän on toiminut Suomen surkein kuski -ohjelman juontajana vuodesta 2012 lähtien. Vuonna 2013 hän selosti Euroviisut yhdessä Aino Töllisen kanssa. Syksyllä 2015 Mäkilähde osallistui MTV3:lla esitettyyn Voitolla yöhön -estradiviihdeohjelmaan. Lokakuusta 2015 asti hän on toiminut yhtenä Yle TV2:n Villi kortti -sarjan panelisteista.
Mäkilähde on juontanut myös Suomen surkein nikkari -ohjelmaa, jonka ensimmäinen kausi kuvattiin vuonna 2015. Sarjaa alettiin esittää MTV3:lla 21. syyskuuta 2016.
Mäkilähde juonsi yhdessä Lorenz Backmanin ja Tuija Pehkosen kanssa myös Sinulle on postia -ohjelmaa, jota esitetettiin MTV3-kanavalla.
Mäkilähde juontaa Anni Hautalan kanssa Idolsin kahdeksatta kautta, jota esitetään Nelonen-kanavalla. 
2. lokakuuta 2017 alkaen Mäkilähde alkoi juontaa yhdessä Tinni Wikströmin kanssa Radio Suomipopin iltapäivälähetystä.
Vuonna 2018 hän myös juontaa ohjelmaa nimeltä Selviytyjät Suomi.