Marit

Kulttuuri

Marit erottaa muista eurooppalasista kansoista erityisesti se, että he harjoittavat vieläkin verrattain laajasti omaa luonnonuskontoaan. Keskeisimpiä elinkeinoja on maatalous, koska näin ollen heidän ei juuri tarvitse puuttua luonnon kiertokulkuun. Esimerkiksi metsätalous olisi Marinmaalla tuottoisa elinkeino, mutta puiden kaataminen olisi monien marien uskonnollista etiikkaa vastaan. Näin on, koska he uskovat, että puillakin on sielut ja puita kaataessaan he tappaisivat eläviä olentoja. Tästä syystä marit eivät todennäköisesti myisi vesistöjäkään teolliseen käyttöön. Marilaisen luonnonuskon mukaan vesistöissä elää heidän jumalansa Osh Kugu Jumon henki. Niinpä joidenkin kaivojenkin vesi on pyhää. Marien perinteinen asuinalue on tiheää mäntymetsää.

Kansanperinteen tutkimus ja harjoittaminen sekä hengellinen elämä

Ensimmäinen länsimainen marien kulttuuriin ja uskomuksiin perehtynyt tutkija oli itävaltalainen diplomaatti Sigismund Herberstein 1500-luvulla. Hän erehtyi monien muiden tavoin luulemaan marien maailmankuvaa islamilaiseksi. Venäläisten tekemä tutkimus mareista ja muista läheseutujen kansoista alkoi 1700-luvulla, jolloin Katariina Suuri halusi tutustua valtakuntansa pohjois- ja itäosiin. Tunnetuimpia Katariinan retkikunnan rohtajia oli huomattava luonnontieteilijä Peter Simon Pallas. Samoihin aikoihin Gerhard Friedrich Müller arveli tšeremissien (eli marien), tšuvassien ja votjakkien olevan kielellisesti ja kulttuurisesti lähes samanlaisia lähtökohdiltaan. Tšuvassien kielisukulaisuudesta hän erehtyi, mutta siihen aikaan kielitiede otti asian suhteen vasta ensi askeliaan. Müllerin mukaan tšeremissien yleisin rukous oli Юмо сирлага eli vapaasti suomennettuna "Herra siunaa meitä". 1700-luvulla kerättiin suhteellisen runsaasti tutkimusaineistoa, mutta siihen sisältyi lähinnä väärinkäsityksistä johtuvia virheitä. Edelleen esimerkiksi kapteeni Nikolai Petrovitš Rytškovin kokoama 18 jumalan luettelo on osittain hävinnyt.
Monet marien kielten vanhat sanat ja perinteet ovat kadonneet ja korvautuneet valtakulttuurin, eli venäjän, sanoilla ja perinteillä. Marin kielellä on kaksi kirjallista muotoa, ja niitä kirjoitetaan kyrillisin kirjaimin. Niiden syntyhistoria alkaa 1700-luvun puolivälistä. 1800-luvulla Venäjällä pyrittiin käännyttämään vähemmistökansoja ortodoksisuuteen. Uskonnollisia tekstejä käänneettiin muun muassa Raamatun evankeliumeista eri murteilla, jotta marit olisivat oppineet lukemaan. Nykyisin tekstejä eivät enää ymmärrä kuin kielentutkijat. Tekstien kääntämisen tavoitteena ei kuitenkaan ollut luoda mareille kirjakieltä. Näistä kirjoitustraditioista syntyivät vuorimarin ja niittymarin kirjalliset muodot. Kielellisesti kyseessä on vain murre-ero, ja pitkään on suunniteltu kirjakielten yhdistämistä. Yhdistämistä vastustaa lähinnä vuorimarien pieni älymystö.
1800-luvulla marilaista mytologiaa tutkittiin runsammin. Esimerkiksi kazanilainen lyyrikko Aleksandra Fuks käsitteli mareja teoksissaan, jotka tosin käsittelevät aihetta taiteilijan vapaudella. Tutkijat Nurminski, Maljarov ja Gavriil Jakovlev tekivät runsaasti havaintoja; Filimonov teki vertailevaa tutkimusta marilaisen ja suomalaisen folkloristiikan välillä. Suomalaisista tutkijoista kävivät Marinmaalla muun muassa Matthias Alexander Castrén ja Arvid Genetz.
Tutkimustyö jatkuu vielä 2000-luvulla. Parhaillaan ollaan julkaisemassa marilaisen mytologian sanakirjaa. Nykymusiikkia esittävä yhtye Pairem (suomeksi 'juhla') on vieraillut ulkomailla pyrkien tekemään marilaisuutta tunnetuksi.
Helsingistä käsin toimivan Raamatunkäännösinstituutin työnä valmistunut niittymarinkielinen Uusi Testamentti, U Sugyn, painettiin Marin tasavallan pääkaupungissa, Joškar-Olassa, joulukuussa 2007. Julkaisutilaisuus oli Joškar-Olassa 4.3.2008, painosmäärä oli 5 000 kappaletta. Suomesta juhlaan osallistui Raamatunkäännösinstituutin, Suomen Pipliaseuran ja Avainmedian edustajia. Vuonna 2014 valmistui Uusi testamentti, U Sogon, myös vuorimariksi.

Marien luonnonuskonto

1500-luvulta alkaneesta käännytystyöstä, Stalinin vainoista ja Venäjän federaation heikosta ihmisoikeustilanteesta huolimatta marit harjoittavat edelleen luonnonuskontoaan, mikä on ainutlaatuista Euroopassa. Osa mareista harjoittaa ortodoksista uskoa, mutta siihenkin on sekoittunut elementtejä luonnonuskosta. Marien luonnonuskon keskeisimpiä jumaluuksia on юмо, (jumo), jonka etymologia sattaa olla sama kuin suomen sanalla jumala. Sana lienee tarkoittanut alkujaan taivasta. Muita merkittäviä henkiä tai nimiä ovat muiden muassa аба, 'maaemo'; он, kaani tai tsaari ja кугузай, 'vanhus'. Tällä hetkellä mareilla on noin 500 pyhää lehtoa Volgan molemmin puolin. Luonnon kunnioittaminen on keskeinen osa marien etnosta.
Marien rituaaleissa keskeisessa asemassa on kylän oma shamaani, joka lausuu rukouksia ja ylistyksiä matalalla äänellä. Uhrien antaminen kuuluu myös uskontoon. Marit uhraavat hanhia, joita he pitävät eläimistä pyhimpinä. Näin on, koska marilaisen uskon mukaan hanhet pystyvät saavuttamaan yhteyden veten, puihin ja ilmaan. Kuten tavallista luonnonuskonnoille eläimiä ei ainoastaan uhrata, vaan niistä valmistetaan koivuja kasvavissa lehdossa pyhä juhla-ateria isoissa padoissa. Marien uskonnollisten tapojen mukaan hanhet täytyy rauhoittaa ja niitä täytyy kohdella hellästi ennen uhrausta, koska vain siten hyvät toiveet toteutuvat. Marit esimerkiksi silittelevät hanhia koivunlehdillä jotta ne rauhoittuisivat.
Suomen Yleisradion toukokuussa 2012 kuvatussa, vuoden 2013 tammikuussa televisiossa esitetyssä dokumenttisarjan Suomensukuiset 30 päivässä ensimmäisessä ja toisessa jaksossa näyttelijä Ville Haapasalo vierailee Morkin piirin Šorunžan kylässä (ven. Шоруньжа) ja Joškar-Olassa. Dokumenttisarjan esittelyn mukaan Shorunza on yksi parhaiten säilyneitä suomalaisugrilaisia kyliä Marissa. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan tämän kylän alueella asui yhteensä 1 893 henkeä.

Kirjallisuus

Ensimmäinen tunnettu marinkielellä kirjoitettu kaunokirjallinen teos on tuntemattomaksi jääneen tekijän vuonna 1767 Kazanissa tsaarin vierailun kunniaksi kirjoittama tervehdysruno. Varsinaisesta marinkielisestä kaunokirjallisuus syntyi kuitenkin vasta 1900-luvulla. Marilaisen kirjallisuuden klassinen kausi ajoittuu 1900-luvun alusta 1930-luvun loppuun, jolloin marinkielinen älymystö tuhottiin käytännössä viimeiseen mieheen ja naiseen Stalinin vainoissa. Klassisen kauden kirjailijasukupolvi aloitti julkaisutoimintansa Venäjän keisarikunnan kahtena viimeisenä vuosikymmenenä ilmestyneissä kirjallisissa vuosikirjoissa, ”kalentereissa”. He olivat marinkielisen kirjallisuuden tuotteliaimmat hahmot aina 1930-luvun loppuun saakka. Pääosa heistä oli syntyisin talonpoikaisperheistä ja saanut opillisen sivistyksensä opettaja- ja pappisseminaareissa.
Klassikoista kuuluisin on Sergei Tšavain (1888–1937). Hänen kirjallinen työnsä ajoittui vuosiin 1905–1936 ja käsitti niin lyriikkaa, näytelmiä kuin proosaakin. Tšavainin merkkiteoksena pidetään osin omaelämäkerrallista romaania Elnet (1936), joka jäi keskeneräiseksi kirjailijan vangitsemisen johdosta. Muita klassisen polven kirjailijoita olivat muun muassa lyyrikot Nikolai Muhinin (1890–1937), V. Savi (alias Vladimir Muhin) (1888–1938), Olik Ipai (1912–1937) ja Jivan Kirlja (1909–1937?). Monitaitoinen Šketan (alias Jakov Majorov) (1898–1937) toimi sanomalehtimiehenä ja teatteriohjaajana kirjoittaen proosaa ja humoristisia maalaisnäytelmiä.
Osip Šabdarin (1898–1937) romaani Üdrimaš korno (1937) on marinkielisen kirjallisuuden klassikkoja. Sukupolven edustajia olivat myös maailmankirjallisuuden marinkielelle kääntäjä Janiš Jalkain (1909–1937?) ja vuorimarin kirjakielellä kirjoittanut prosaisti N´ikon Ignat´ev (1895–1941). Klassisen kauden kirjailijoiden runoudessa ja proosassa kansalliset aiheet nivoutuivat usein yhteen uuden ajan aatteiden ja vilpittömän poliittisen innostuksen kanssa. Ennen 1930-lukua tämä oli melko ristiriidatonta, sillä neuvostohallinnon alkuvaiheiden kansallisuuspolitiikka loi huomattavasti keisarivaltaa paremmat edellytykset kansallisten vähemmistöjen kulttuuripyrinnöille.
Stalin hallintokauden hävityksestä marinkielinen älymystö ja kirjallisuus alkoivat elpyä hiljalleen 1950-luvun mittaan. Toisen maailmansodan jälkeisen kirjailijasukupolven suurhahmo on Valentin Kolumb (1935–1974), joka lyhyen elämänsä aikana ehti julkaista yli 20 runokokoelmaa. Hänen työnsä maailmankirjallisuuden (muun muassa Kalevalan osien) marintajana ja yleisenä kulttuurivaikuttajana oli niin ikään huomattava. Viime vuosikymmenten marinkielisessä kaunokirjallisuudessa lyriikalla onkin ollut keskeinen asema. Osin tähän on vaikuttanut se, ettei runous ole ollut samalla tavoin kuin proosa toisiaan seuranneiden autoritääristen hallintojen kahlitsemaa.
Nykylyyrikoista tunnetuimpia ovat muun muassa Albertina Ivanova (s. 1954), Albert Vasiljev (s. 1957), Gennadi Ojar (s. 1958), Vjatšeslav Abukajev-Emgak (s. 1959), Vitali Popov (s. 1964), Zoja Visvis (s. 1966), Lidia Iksanova (s. 1966), Aleksander Petrov (s. 1967), Svetlana Grigoreva (s. 1967), Tatjana Otšejeva (1968), Zoja Dudina, Tatjana Ivanova (s. 1970), Lilia Issai (s. 1971), Svetlana Elembajeva (s. 1975), Nadežda Nikitina (s. 1975) ja Elvira Kuklina (s. 1981). Merkille pantavaa on niin naisrunoilijoiden suuri määrä kuin aiheiden ja muotokielen monimuotoisuuskin. Maininnan ansaitsee myös Anatoli Spiridovin vuonna 2002 ilmestynyt marilaisen kansanrunouden ja mytologian pohjalta kirjoitettu Jugorno-eepos, vaikka onkin alun perin venäjäksi kirjoitettu.
Marinkielinen kirjallisuus on vielä elinvoimaista. 1960-luvulla alkaneen uuden venäläistämispolitiikan, johon 1990-luku toi vain lyhyen katkoksen, pitkän aikavälin seuraukset uhkaavat kuitenkin merkittävästi niin marinkielen kuin marinkielisen kirjallisuudenkin tulevaisuutta. Keskeisintä ja tuhoisinta on ollut marinkieltä opetuskielenä edes osinkaan käyttävän koululaitoksen lakkauttaminen. Kirjallisuus tarvitsee, paitsi kirjailijoita, myös lukijoita. Marinkieli siirtyy toistaiseksi vielä puhuttuna sukupolvelta toiselle, mutta marin kirjakielten taito marinkielisen väestön parissa on heikentymässä nopeasti. Kielestä on tulemassa kieli, jota vielä puhutaan, muttei enää osata suppean älymystön piirin ulkopuolella lukea.

Neuvostoliiton jälkeinen aika ja ihmisoikeustilanne

Neuvostoliiton hajoamisprosessin alettua Marin ASNT antoi suvereenisuusjulistuksen 22. joulukuuta 1990, mutta jäi kuitenkin Venäjän federaation yhteyteen. Presidentin virka perustettiin vuonna 1991. Vuonna 1992 otettiin käyttöön nimi Mari Elin tasavalta (El = maa).
Marien ihmisoikeustilanne ei ole hyvä. Asia ei ole juurikaan esillä tiedotusvälineissä, koska mareilla ei ole käytättävissään samanlaisia kanavia yhteiskunnalliseen keskusteluun kuin monilla muilla eurooppalaisilla kansoilla. Asia kuitenkin nousi lyhyesti julkiseen keskusteluun Suomessakin 2000-luvun ensi vuosina. Tuolloin marien ongelmat, jotka jatkuvat edelleen, nousivat keskusteluun myös Euroopan parlamentissa Strasbourgissa. Aiheesta kävivät kevällä 2005 keskustelua muun muassa heidän sukukansojensa edustajat, eli Unkarin (Gyula Hegyi ja István Szent-Iványi päätöslauselman laatijat sekä György Schöpflin), Suomen ja Viron europarlamentaaritkot. Käsitellyn lauselman nimi oli Ihmisoikeuksien ja demokratian loukkaukset Venäjän federaatioon kuuluvassa Marin tasavallassa. Suomalaisedustajista puheenvuoron käytti Esko Seppänen, joka oli myös laatimassa lauselmaa ja virolaisista Tunne Kelam (myös laatijana) sekä Marianne Mikko.
Merkittävimpiin marien oikeuksien ajajiin lukeutunut Valeri Alikov kuoli vuonna 2016.
Vaatimaton elämäntapa on saanut monet marinuoret muuttamaan suuriin kaupunkeihin. Heikon ihmisoikeustilanteen kanssa tämä on aiheuttanut huolta marien kansan säilymisestä, mutta pienemmänkin mariheimon, vuorimarien joukossa oman kulttuurin ja kielen arvostus on erittäin korkealla.