google/wiki40b huggingface dataset:
Pyriminobaakki-metyyli

Ominaisuudet, käyttö ja valmistus

Pyriminobaakki-metyyli on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen liukenematonta veteen tai heksaaniin. Metanoliin, asetoniin tai etyyliasetaattiin yhdiste sen sijaan liukenee hyvin. Pyriminopaakki-metyylin herbisidinen teho perustuu siihen, että se on kasvien asetolaktaattisyntaasientsyymin inhibiittori ja tällöin kasvien tarvitsemien aminohappojen biosynteesi estyy. Yhdiste imeytyy lehtien kautta ja vaikuttaa muun muassa kananhirsseihin (Echinochloa). Nisäkkäille pyriminobaakki-metyyli ei ole myrkyllistä ja WHO luokittelee sen epätodennäköisesti haitalliseksi.
Pyriminobaakki-metyyliä vidaan valmistaa 2-hydroksi-6-metoksi-iminoetyylibentsoehapon ja 2-kloori-4,6-dimetoksipyrimidiinin välisellä reaktiolla. Ainetta käytetään rikkaruohomyrkkynä erityisesti riisiviljelmillä. Sitä käytetään tyypillisesti emulsiona tai rakeina.
Anu Partanen (toimittaja)

Anu Partanen (s. 1975) on Yhdysvalloissa useita vuosia asunut suomalainen toimittaja. Hänellä on ollut Yhdysvaltain kansalaisuus vuodesta 2013. Partanen muutti takaisin Suomeen 2018 ja työskentelee johtavana asiantuntijana Nordic West Office -konsultointitoimistossa.  Anu Partasen kirjoittama kirja The Nordic Theory of Everything – In Search of a Better Life julkaistiin HarperCollins-kustantamon kautta kesällä 2016. Kirja sai positiivisia arvioita esimerkiksi The New York Times -, Seattle Times - ja Foreign Affairs -lehdessä. Teos pääsi O Magazinen julkaisemalle The Best Books of Summer -listalle kesäkuussa 2016. Book Marksin neljän arvostelun otoksen mukaan se sai yhdysvaltalaisilta kriitikoilta pääasiassa negatiivisia arvosteluita. Teos ilmestyi suomeksi keväällä 2017 Tammen julkaisemana.
Maaliskuussa 2016 Partasen artikkeli ”What Americans Don’t Get About Nordic Countries” julkaistiin The Atlantic -lehdessä. Artikkelia jaettiin Facebookissa yli 130 000 kertaa kuudessa päivässä.
The Atlanticin lisäksi Partanen on kirjoittanut muun muassa The New York Timesiin ja Suomessa Imageen ja Helsingin Sanomiin. Ennen Yhdysvaltoihin muuttoaan hän kuului Pressiklubi-ohjelman journalistijäseniin Yle TV2 -kanavalla.
Luis Mandoki

Luis Mandoki (s. 1954 México) on meksikolainen elokuvaohjaaja, jonka ohjaustöitä ovat muun muassa elokuvat Gaby – tositarina (1987), Viesti mereltä (1999), Ansassa (2002) ja Viattomat äänet (2004). Hän on ohjannut sekä englanniksi että espanjaksi.
Pielisjoen koulu

Pielisjoen koulu on Joensuun Sirkkalassa sijaitseva yläkoulu. Siellä ovat Joensuun yläkoulujen musiikki- ja LUMA-luokat. Koulun rehtori on Jouni Partti. Pielisjoen koulussa on 40 opettajaa ja hieman yli 400 oppilasta. Suomen ensimmäinen peruskoulun oppilaskunta perustettiin Pielisjoen koululle vuonna 1976 nimellä Karsikon yläasteen koulun oppilaskunta.
Koulun oppilaat tulevat pääosin Karsikon alakoulusta. 
Koulu sijaitsi vuoteen 2019 asti Karsikossa.

Painotukset ja hankkeet

Pielisjoen koulussa pyritään panostamaan koulutyön säännöllisyyteen sekä hyviin opiskelutottumuksiin ja toimintatapojen ohjaamiseen.

Musiikkiluokat

Pielisjoen koulussa musiikkiluokilla opiskeli lukuvuonna 2010–2011 45 8. ja 9. musiikkiluokan oppilasta. Seitsemänsille luokille musiikkiluokkaa ei järjestetty lukuvuonna 2010–2011 liian vähäisen hakijamäärän takia. Musiikkiluokkien tavoitteena on lisätä musiikillista ilmaisua, esiintymistä ja musiikkiin liittyvien teknisten laitteiden hyödyntämistä. Musiikkiluokat esiintyvät juhlissa sekä erilaisissa tapahtumissa koulussa ja sen ulkopuolella.

LUMA-painotteiset luokat

Pielisjoen koulussa toimivat myös LUMA-painotteiset eli luonnontiede-matematiikka-painotteiset luokat. Lukuvuonna 2009–2010 7. luokan teemana oli vesi, 8. luokan metsä, paine, lentäminen sekä avaruus ja 9. luokalla ympäristötutkimukset, teknologia ja fyysikan työpajakurssi.

Vihreä Lippu -toiminta

Ympäristökasvatus on yksi Pielisjoen koulun keskeisistä aihekokonaisuuksista. Vuonna 2007 syksyllä koulu liittyi Suomen Ympäristökasvatuksen Seuran (Sykse) kordinoimaan Vihreä lippu -ohjelmaan. Lukuvuonna 2007–2008 teemana oli kierrätys ja jätteen määrän vähentäminen. Tuloksena Sykse myönsi Pielisjoen koululle Vihreän lipun keväällä 2008.

Oppilaskunta

Pielisjoen koulussa on ollut oppilaskunta jo vuodesta 1976 asti. Suomen ensimmäinen peruskoulujen oppilaskunta perustettiin Pielisjoen kouluun jo vuonna 1976 nimellä Karsikon yläasteen koulun oppilaskunta. Oppilaskuntaan kuuluu jokainen Pielisjoen koulun oppilas, mutta oppilaskunnan hallitukseen kuuluu jokaiselta luokalta varsinainen edustaja ja varaedustaja, eli luokan vanhin ja luokan varavanhin, jotka oppilaat ovat luokkassa äännestäneet oppilaskunnan hallitukseen.

Historiaa

Koulu sai perustamisluvan 10. toukokuuta 1962. Se toimi vuodesta 1962 peruskoulu-uudistukseen asti nimellä Pielisjoen yhteiskoulu.  Yksityinen oppikoulu toimi aluksi viisiluokkaisena ja sai laajentumisluvan 8-luokkaiseksi 1965. Vuonna 1974 koulun nimi muuttui Karsikon yläasteeksi. 1990-luvulla nimeksi tuli Pielisjoen koulu.
Poikkele

Maantietoa

Järven pinta-ala on 6,5 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Ristajoen valuma-alueella (35.65), jonka Poikkeleenpuron valuma-alueeseen (35.656) se kuuluu.
Yle Uutiset

Yle Uutiset on vuonna 2007 toimintansa aloittanut Yleisradion valtakunnallisen uutistoiminnan yksikkö, joka tuottaa kaikki Ylen uutiset televisioon, radioon, verkkoon ja muihinkin välineisiin. Yle Uutiset tuottaa myös englannin-, venäjän- ja viittomakielisiä uutisia. Ruotsinkieliset uutiset tuottaa erillinen Svenska Ylen uutisyksikkö.
Yle Uutiset kuuluu samaan Ylen ohjelmistoalueeseen Yle Urheilun ja Yle Alueiden kanssa. Yle Uutiset, Yle Urheilu ja Yle Alueet toimivat tiiviissä yhteistyössä ja niillä on yhteinen uutishankintaverkosto, jonka ytimessä on ympärivuorokautinen Ylen oma sisäinen uutistoimisto. Sen käynnistyttyä vuoden 2007 alussa Yle luopui Suomen Tietotoimiston asiakkuudesta. Yle Alueet tuottaa Radio Suomen maakuntaradioiden alueelliset uutislähetykset ja alueelliset Yle Uutiset TV1:een kello 18.20 arkisin.
Vuonna 2009 Yle Uutisten lähetykset ja palvelut tavoittivat 75 prosenttia suomalaisista päivittäin tai lähes päivittäin. Televisiossa eri katsojia on päivässä noin kaksi miljoonaa, radiossa uutisten eri kuuntelijoita päivässä noin 1,9 miljoonaa. Teksti-TV:n ja verkon kautta Ylen uutisia seuraa noin 1,4 miljoonaa eri ihmistä päivässä.
Yle Uutiset korvasi aiemmin toimineet YLE24-yksikön, joka toimi 2000–2007 (sitä ennen Tv-uutisten toimitus toimi uutis- ja ajankohtaistoiminnan alaisuudessa vuosina 1994–2000), sekä uutiset suomenkielisille radiokanaville toimittaneen Radiouutiset-yksikön.
Johannes Filoponos

Johannes Filoponos (tunnetaan myös nimillä Joannes Filoponos sekä Johannes Aleksandrialainen) oli merkittävä 500-luvun kristitty filosofi, joka eli noin vuosina 490–570. Hänen teoksensa julistettiin pannaan 681, missä ne pysyivät seuraavat 600 vuotta.
Filoponos oli aikansa johtava fyysikko ja loi pohjaa modernille tieteelle, sen kriittiselle ajattelulle ja analyysille. Hän kritisoi Aristoteleen ja Platonin ajattelun virheitä mm. todistamalla heidän gravitaatioteoriansa ja oppinsa tyhjyyden mahdottomuudesta vääräksi. Kyseessä oli kappaleen putoamiskiihtyvyyden riippuvuus kappaleen tiheydestä. Liikelaiksi hän ehdotti hitauden periaatetta (impetusteoria), jonka vaikutuksesta kappaleet jatkavat liikettään.
Filoponos oli Aleksandrian filosofeja ja läheisesti yhteydessä Aleksandrian uusplatonilaiseen koulukuntaan. Nimen kieliopintutkija hän sai kieltä ja kirjallisuutta koskevista luennoistaan. Nimi filoponos ("uurastuksen rakastaja") puolestaan sai alkunsa hänen runsaasta tuotannostaan. Hän kirjoitti ainakin 40 filosofiaa tai teologiaa käsittelevää teosta.
Noin vuoden 1200 paikkeilla Filoponoksen työt löydettiin uudelleen. Ne vaikuttivat mm. Bonaventuran, Gersonidesin, Jean Buridaniin, Nicole Oresmen ja Galileo Galilein ajatteluun.
Turo Kartto

Tord Hjalmar "Turo" Kartto, Tuure Kartto, alk. Karlstedt, (13. huhtikuuta 1910 Viitasaari – 19. heinäkuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, elokuvakäsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja.

Elämä ja ura

Kartto näytteli 1930- ja 1940-luvuilla useissa Suomen Suomen Filmiteollisuuden ja Suomi-Filmin elokuvissa. Näistä muistettavimpia ovat muun muassa nuoren aktivistin rooli Risto Orkon elokuvassa Aktivistit (1939) ja paroni Ahlfeldtin rooli Valentin Vaalan seurapiirikomediassa Rikas tyttö (1939). Hän näytteli myös tohvelisankari Vihtori Vuorenkaiun poikaa, velttoa Nisseä Teuvo Tulion tuottamassa ja ohjaamassa, samannimiseen suosittuun sarjakuvaan perustuvassa elokuvassa Vihtori ja Klaara (1939).
Kartto laati käsikirjoituksia moniin elokuviin, kuten Vaalan ohjaamiin draamoihin Jumalan myrsky (1940) ja Antreas ja syntinen Jolanda (1941) sekä Hannu Lemisen komedioihin Täysosuma (1941), jossa Kartto myös näytteli sivuosassa, ja Avioliittoyhtiö (1942). 
Sota-aikana Turo Kartto toimi sotapropagandaelokuvien selostajana, ohjaajana ja käsikirjoittajana Suomi-Filmin palveluksessa. Karton ohjaama Rivilotta (1943) oli paljon kiitosta saanut dokumenttielokuva Suomen "naistaistelijoista", mutta se sai ensi-iltansa vasta Karton kuoleman jälkeen. Lupaava ohjaajanura katkesi 32-vuotiaan Karton kuolemaan. Hän hukkui uimaretkellä kesällä 1942. Hänen puolisonsa oli näyttelijä Liisa Aino Pakarinen.
Jeremy Lin

NBA-ura

Harvardin yliopistossa yliopistokoripalloa pelannut Lin ilmoittautui vuoden 2010 NBA:n varaustilaisuuteen, jossa mikään joukkue ei kuitenkaan valinnut häntä. Hän teki saman vuoden heinäkuussa vapaana pelaajana sopimuksen Golden State Warriorsin kanssa.
Warriors vapautti Linin sopimuksestaan ennen työsulun takia viivästyneen kauden 2011–2012 alkua, jolloin New York Knicks päätti hankkia hänet riveihinsä. Hän nousi suuren yleisön tietoisuuteen ottelussa New Jersey Netsiä vastaan heitettyään 25 pistettä, ja toistaen suorituksensa heti seuraavassa ottelussa Utah Jazzia vastaan, jossa saldoksi tuli 28 pistettä, kahdeksan syötön lisäksi.
Linistä tuli kauden 2011–2012 loputtua rajoitettu vapaa pelaaja. Hän allekirjoitti kolmivuotisen, 25 miljoonan dollarin sopimuksen Houston Rocketsin kanssa, johon Knicks sai halutessaan vastata samanlaisella tarjouksella. Knicks kuitenkin päätti hankkia Portland Trail Blazersistä toisen pelintekijän Raymond Feltonin, ja antoi edellisen kauden komeetan vaihtaa seuraa.
Heinäkuussa 2015 Lin siirtyi Charlotte Hornetsiin, heinäkuussa 2016 Brooklyn Netsiin, heinäkuussa 2018 Atlanta Hawksiin ja helmikuussa 2019 Toronto Raptorsiin. Raptors voitti vuonna 2019 NBA:n mestaruuden.

Maajoukkueura

Linin vanhemmat muuttivat 1970-luvulla siirtolaisiksi Yhdysvaltoihin Taiwanista. Liniä on useampaan otteeseen kosiskeltu pelaamaan sekä Kiinan että Taiwanin maajoukkueeseen. Taiwanin koripalloliitto valitsikin hänet vuoden 2011 Aasian mestaruuskilpailuihin alustavaan 24 pelaajan joukkueeseensa, mutta jätti tämän pois lopullisesta ryhmästä polvivammaan vedoten.
Kaiserliche Werft Wilhelmshaven

Historia

Yhtiön edeltäjä perustettiin vuonna 1853 Oldenburgin suurherttuakunnan ja Preussin kuningaskunnan välisellä sopimuksella Jade-joen suistoon. Sopimuksen tavoitteena oli suojata Oldenburgin kauppalaivastoa Preussin laivastolla ja toisaalta laajentaa Preussin vaikutusvaltaa Saksan länsiosiin. Jaden sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen noin 3,10 neliökilometriä Oldenburgin aluetta Jaden suistosta siirtyi Preussin hallintaan.
Laivastotukikohta oli Preussin laivastolle aluksi ainoastaan arsenaali, varastoja ja korjaustelakka. Tarvittavat satama, telakka ja työpajat valmistuivat vasta myöhemmin. Preussin voitettua Itävallan vuoden 1866 sodassa perustettiin Pohjois-Saksan liitto ja alue siirtyi Preussilta liiton hallintaan.
Preussin kuningas Wilhelm I avasi telakan virallisesti 1869 ja se tunnettiin aluksi kuninkaallisena telakkana, mutta se sai nimen Marinewerft des Norddeutschen Bundes. Saksan keisarikunnaksi julistamisen jälkeen vuonna 1871 telakka sai lopullisen nimensä Kaiserliche Werft Wilhelmshaven.
Laivaston laajentamistarpeet pakottivat telakan laajentamiseen. Wilhelm II ja hänen merivoimiensa komentaja amiraali von Tirpitz laajnesivat telakkaa, josta tuli nopeasti suurin ja merkittävin kolmesta keisarillisesta telakasta. Vuonna 1880 telakalla työskenteli 3 000 henkeä ja viimeisenä toimintavuonna 1918 21 000.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä telakka suljettiin, kunnes se avattiin uudelleen nimellä Reichsmarinewerft Wilhelmshaven ja edelleen vuodesta 1935 alkaen Kriegsmarinewerft Wilhelmshaven
Blue Note Records

Blue Note on jazzmusiikkiin erikoistunut levy-yhtiö, joka perustettiin vuonna 1939 ja jota yhtiökumppanukset, musiikkituottaja Alfred Lion ja valokuvaaja, toimitusjohtaja Francis Wolff, johtivat vuosien ajan. Blue Note on tunnetuin lukuisista hard bop -jazztyylin levyjen julkaisuista. Sitä pidetään 1900-luvun tunnetuimpana jazzia julkaisseista levy-yhtiöistä: sille oli ominaista laatu, tyyli ja ajan paras musiikki. Juuri Lionin ja Wolffin aika oli yhtiön kultakautta. Nykyisin se on osa EMI-yhtiöitä.
Blue Notelle ovat levyttäneet muun muassa Horace Silver,Jimmy Smith ja Art Blakey. Suomalaisista jazz-yhtyeistä levymerkille ovat päässeet U-Street All Stars, SlowHill, Trio Töykeät, Anna-Mari Kähärä ja Dallapé.
Wolff kuvasi yhtiön levyjen kannet viidentoista vuoden ajan, ja näistä kuvista syntyi paitsi Wolffin taidon, myös muusikkojen nimien ansiosta modernin jazzin kuvakieli. Wolffin kuvia on talvella 2009–2010 esillä Berliinin juutalaismuseossa. Näyttelyyn liittyy kirja Blue Note Photography (kustantaja Jazzprezzo).
Nimi Blue Note viittaa mollipentatoniseen blues-asteikkoon, jossa on vähennetty kvintti. Blue note eli sininen sävel on mikrointervalli, joka sijaitsee molli- ja duurinuotin välissä, esimerkiksi 5b ja 5, jolloin intervalli jää normaalissa virityksessä tasavireisen soittimen ulottumattomiin. Poikkeuksena kitara, jolla blue note voidaan soittaa kieltä venyttämällä, blue note -nuottien kohdalla.
Muuli

Muuli tarkoittaa lajiristeymää eli hybridiä, jossa isä on aasiori ja emä hevostamma. Jos taas emä on aasi ja isä hevonen, on jälkeläinen muuliaasi. Tällaiset risteymät syntyvät tavallisesti ihmisen puuttuessa asiaan, mutta vahinkovarsoinakin muuleja syntyy.

Lisääntymiskyvyttömyys

Muulit ja muuliaasit ovat sukupuolisesti steriilejä, kuten useimmat lajiristeymät. Tosin on dokumentoitu joitakin harvoja tapauksia, joissa muuli- tai muuliaasitamma on tuottanut jälkeläisen, mutta ei yhtäkään tapausta, jossa ori olisi lisääntynyt. Lisääntymistä vaikeuttaa se, että hevosella on 64 ja aasilla 62 kromosomia, minkä takia muulilla ja muuliaasilla on 63 kromosomia. Lisääntymiskyvyttömyydestä huolimatta sukupuolivietti on muulilla ja muuliaasilla tallella. Sen takia niiden oriit usein kastroidaan, jotta ne menettävät kiinnostuksensa tammoihin ja muuttuvat luonteeltaan säyseämmiksi.

Ominaisuudet ja käyttö

Muuleja on helpompi kasvattaa ja ne ovat myös fyysisesti kookkaampia kuin harvinaisemmat muuliaasit. Muuliaasi ei myöskään ole yhtä kestävä kuin muuli, joten niitä tuotetaan vain harvoin. 
Muuli perii vanhempiensa hyvät ominaisuudet: se on vähään tyytyvä, kestävä, pehmeä- ja varma-askelinen (aasin ominaisuuksia) ja voimakas, rohkea ja kylmyyttä hyvin sietävä (hevosen ominaisuuksia). Muuleja kasvatettiin aikaisemmin kanto- ja vetojuhdaksi sen varmajalkaisuuden ja vaatimattoman ylläpidon takia. Muulilla on lyhyt paksu pää, pitkät korvat, ohuet raajat ja pienet kapeat kaviot. Väritys vaihtelee tavallisesti mustasta ruskeaan mutta voi vanhempien väreistä riippuen olla millainen tahansa.
Ensimmäiset kuvaukset muuleista tulevat antiikin ajoilta, ja varsinkin roomalaiset huomasivat niiden käyttökelpoisuuden tavaran kuljetuksissa. Muuleja on myös pidetty paljon eri maiden sotavoimissa raskaammissa tehtävissä kuin mihin arvokkaammaksi katsottuja hevosia on haluttu käyttää. Kaikissa Välimeren maissa muuli on arvostettu eläin, se pystyy kantamaan jopa 150 kilon kuormaa 25-30 kilometriä päivässä ja tulee toimeen ravinnolla, jota hevonen ei edes suostuisi syömään.
Muulit ovat tärkeitä myös Etelä-Amerikassa, jonne ne saapuivat espanjalaisten valloittajien mukana. Niitä käytetään samoihin työtehtäviin kuin esimerkiksi kamelia Afrikassa. Vaikeakulkuisessa maastossa ne ovat hevosta parempia kantojuhtia. Ensimmäisessä maailmansodassa muuleja käytettiin paljon vetämään kuljetusvaunuja ja kevyitä tykistöaseita. Muuleja käytettiin myös toisen maailmansodan aikana kuormajuhtina erityisesti vuoristosodankäyntiin tarkoitetuissa joukoissa. Jotkut vuoristojoukkojen tykit oli suunniteltu siten, että ne voitiin purkaa marssia varten sen painoisiin ja kokoisiin osiin, että muuli kykeni niitä kantamaan. Eräs tällainen tykkimalli oli saksalainen 7,5 cm Gebirgsgeschütz 36-vuorikanuuna.
Kuitenkin muulien kuten hevosenkin käyttö työeläimenä on vähentynyt huomattavasti polttomoottorikäyttöisten auton ja traktorin käyttöönoton jälkeen. Vaikeapääsyisissä maastoissa, kuten vuoristoissa, muuli kuitenkin saattaa edelleen olla käytössä.
Diac

Diac eli diakki on puolijohdekomponentti, joka muuttuu johtavaksi, kun sen kynnysjännite ylittyy. Kun resistanssi pienenee, myös diacin yli vaikuttava jännite putoaa huomattavasti ja läpi kulkeva virta kasvaa. Diac pysyy johtavana kunnes virta pienenee tarpeeksi. Kynnysjännite on yleensä 15-40 volttia ja se on molempiin suuntiin sama.
Diacin yleisin käyttötarkoitus on jännite- ja virtapulssin tuottaminen triacin liipaisemiseen esimerkiksi hehkulamppujen himmentimissä tai lämmitysvastusten ja sähkömoottorien säätökytkennöissä. Siksi joissakin triaceissa diac on sisäänrakennettuna. Pulssin tuottavassa kytkennässä diacin yli vaikuttaa likimain sama jännite kuin kondensaattoriin, jota ladataan vastuksen kautta. Kun kondensaattorin varaus on riittävän suuri ja jännite ylittää diacin kynnysjännitteen, diac muuttuu johtavaksi ja purkaa kondensaattorin varauksen triacin hilalle. Kun varaus on purkautunut, diac lakkaa johtamasta ja kondensaattorin varaus alkaa uudelleen kasvamaan.
Johanna Mappes

Riitta Johanna Mappes (s. 13. lokakuuta 1965 Valkeakoski) on suomalainen evoluutioekologi ja professori. Hän toimii evoluutiekologian professorina Jyväskylän yliopistossa. Mappes keskittyy tutkimuksessaan lajienvälisiin vuorovaikutussuhteisiin, erityisesti kemiallisesti puolustautuvien saaliseläinten varoitussignaalien ja mimikrian evoluutioon mutta myös suvullisen ja suvuttoman lisääntymisen sekä bakteerien virulenssin evoluutioon.

Akateeminen ura

Johanna Mappes valmistui Jyväskylän yliopistosta filosofian maisteriksi 1991 ja filosofian tohtoriksi 1994. Hänen väitöskirjatyönsä käsitteli koivuluteiden (Elasmucha grisea) lisääntymistaktiikkaa ja jälkeläisten hoitoa. Hänen muita tutkimuslajejaan ovat muun muassa täpläsiilikäs (Parasemia plantaginis), kyy, koloradonkuoriainen (Leptinotarsa decemlineata) ja Hygrolycosa rubrofasciata –hämähäkki.
Mappes on valmistumisensa jälkeen toiminut tutkijana Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteiden laitoksella. Hän toimi vuosina 1996–2004 myös Suomen akatemian akatemiatutkijana. Vuonna 2002 hänet nimitettiin ekologian ja ympäristönhoidon määräaikaiseksi professoriksi Jyväskylän yliopistoon. Mappes sai vuonna 2003 Suomen Akatemian kannustuspalkinnon (“Young Dynamic Researcher Award”) tutkimusansioistaan, erityisesti nk. keinomaailmamenetelmän (novel world) käytöstä varoitussignaalien evoluution tutkimuksessa.
Vuodesta 2008 Mappes on toiminut evoluutioekologian vakinaisena professorina Jyväskylän yliopistossa. Yliopistoviran ohella hän toimi Suomen Akatemian määräaikaisena akatemiaprofessorina toimikaudella 2009–2013. Mappes johtaa vuosina 2012–2017 Suomen Akatemian nimeämää biologisten vuorovaikutusten huippututkimusyksikköä.
Mappes on Suomen Tiedeseuran jäsen.

Tutkimusalana peto-saalis -vuorovaikutussuhde

Saalistaminen tai loisinta aiheuttaa saaliseliölle painetta kehittää puolustuskeinoja, kuten myrkkyjä, käyttäytymistä tai suojaväritystä. Saalistaja puolestaan joutuu reagoimaan näihin suojautumisstrategioihin. Mappes on selvittänyt, miten saaliin ja saalistajan tai loisen ja isäntäeliön vuorovaikutus kehittyy. Lajien keskinäisen vuorovaikutuksen lisäksi myös taudit ja pedot vaikuttavat saalistaja-saalis -parin evolutiiviseen kehitykseen. Mappesin tutkimuksella pedon ja saaliin suhteesta voi olla huomattavia taloudellisia tai terveydellisiä merkityksiä, sillä esimerkiksi mikrobit voivat suojakeinona kehittää virulentin kannan eli ne voivat alkaa aiheuttamaan tauteja.
Suomenlumme

Ulkonäkö ja koko

Suomenlumpeen juurakko on pysty, lyhyt ja ohut. Uposlehdet ovat lyhytruotisia ja niiden lapa on pitkänpyöreä ja sileä. Kelluslehtien lehtiruodit ovat ohuita ja litteitä, isoja ilmaonteloita on kaksi kappaletta. Lehtilapa on 7–12 cm pitkä, pitkänpyöreä, ohut, epätasainen ja päältä suonien kohdalta uurteinen. Päältä lehtilapa on kiiltävä, tummanvihreä ja usein punalaikullinen, alta väri vaihtelee vihreästä punaviolettiin. Lavan tyviliuskat ovat pitkiä, suipohkoja ja joskus muuta lapaa pitempiä.
Kukka on maljamainen ja 2–7 cm leveä. Verhiö on nelilehtinen. Teriö on väriltään valkoinen, joskus myös punertava tai kokonaan punainen. Kukkapohjus on neliömäinen, selväolkainen ja leveydeltään noin puolet verhiön pituudesta. Terälehdet ovat toisiinsa ja verholehtiä vastaan painautuneita. Kukan sikiäin on osittain kehänalainen. Heteen palhot ovat lyhyitä, ponsia leveämpiä ja vaaleankeltaisia. Siitepölyhiukkaset ovat 30–34 µm, hieman pitkänomaisia, läpikuultavia ja rosopintaisia. Luottisäteitä on 5–10. Suomenlumme kukkii Suomessa kesä-elokuussa. Kukinnan jälkeen kukkaperä kiertyy. Upoksissa kypsyvän hedelmän siemenet ovat 2–3 mm pitkiä. Muiden lummelajien tapaan myös suomenlumme on myrkyllinen kasvi.
Tieteellisen nimensä tetragona laji on saanut kukkapohjuksen nelikulmaisesta muodosta.
Suomenlumme voi risteytyä pohjanlumpeen (N. alba ssp. candida) kanssa lajien yhteisillä kasvupaikoilla.

Levinneisyys

Euroopassa suomenlumpeen levinneisyys on itäinen, Keski-Euroopasta laji puuttuu. Pohjoismaissa lajia tavataan ainoastaan Suomessa. Aasiassa suomenlummetta kasvaa muun muassa Venäjällä, Kazakstanissa, Korean niemimaalla, Pohjois-Japanissa, suuressa osassa Kiinaa, Intiassa ja Vienamissa. Pohjois-Amerikassa lajia kasvaa Alaskasta Kanadan keskiosiin ja Yhdysvaltain luoteisosiin.
Suomessa suomenlummetta kasvaa melko harvinaisena sisämaassa Etelä-Lapin korkeudelle saakka. Varmimmin lajia tapaa Keski-Suomessa ja Pohjois-Karjalassa. Yleisin laji on Ilomantsin alueella.

Elinympäristö

Suomenlumme kasvaa pehmeäpohjaisissa lammissa ja järvenlahdissa sekä myös hitaasti virtaavassa vedessä.
Hopeauikku

Kuvaus

Hopeauikku on 28 senttimetriä pitkä. Sen kaksi alalajia eroavat toisistaan pään ja naamahöyhenten värityksen suhteen. Eteläisellä muodolla on musta päälaki, ja sen pään sivut ovat harmaat. Kaula, rinta ja vatsa ovat valkoiset, selkä on tummanharmaa ja sivut ja kupeet ovat mustat. Nokka ja koivet ovat mustat, silmät punaiset. Se on samannäköinen kuin juninjärvenuikku (Podiceps taczanowskii).

Biologia

Hopeauikku esiintyy pienissä ryhmissä. Se syö vedestä selkärangattomia, joita se saalistaa sukeltamalla. Sen ravintoon kuuluvat vesiperhoset, vedessä elävät kovakuoriaiset, surviaissääsket ja pikkumalluaiset.
Lintu pesii yhteiskunnissa makeavetisissä järvissä. Pesä koostuu usein kelluvista kasvimatoista. Pesintää on havaittu Kolumbiassa helmikuussa ja Perussa syyskuusta maaliskuuhun, mutta yleisimmin muninta tapahtuu marras-tammikuussa.