Kurjenrahkan kansallispuisto

Sijainti ja kulkuyhteydet

Kurjenrahkan kansallispuisto on Varsinais-Suomessa Auran, Maskun, Mynämäen, Nousiaisten, Pöytyän ja Ruskon kuntien sekä Turun kaupungin alueella. Matkaa Turun keskustasta kansallispuistossa sijaitsevalle Kuhankuonon rajakivelle on noin 35 kilometriä. Seututie 204 Turusta Säkylään kulkee puiston pohjoispuolitse, ja sen varrelta on matkaa Kuhankuonon pysäköintipaikalle alle kilometri. Lisäksi Nousiaisten keskustasta Valpperin kylään tuleva yhdystie 2014 jatkuu paikallistienä 12429 puiston halki. Tie päättyy Mynämäestä Yläneelle johtavalle yhdystie 2020:lle, joka sivuuttaa Kurjenrahkan kansallispuiston pohjoispuolelta ja läheisen Vaskijärven luonnonpuiston eteläpuolelta. Edellä mainitulta paikallistie 12429:ltä alkava yhdystie 2042 Nousiaisten Saksalasta Turun Tortinmäkeen kulkee Kurjenrahkan suon ja Vajosuon välistä. Näiltä teiltä pääsee myös puiston virallisille pysäköintipaikoille Pukkipalon läheisyyteen, Rantapihaan, Vajosuon laidalle sekä Töykkälään.
Kansallispuiston ympärillä on myös tiheä metsäautotieverkosto, jota pitkin pääsee puiston lähelle. Linja-autollakin pääsee kansallispuiston tuntumaan, sillä pikavuoroja lukuun ottamatta useimmat Turusta Yläneelle ja Säkylään kulkevista linja-autoista kulkevat puiston ohi ja muutamat Turun paikallisliikenteen vuorot ajavat Tortinmäen päätepysäkille asti. Pysäkiltä on matkaa Kuhankuonolle noin kuusi ja Vajosuolle noin neljä kilometriä.

Varhaiset vaiheet

Varhaisimmat merkit ihmisasutuksesta Kurjenrahkan alueella on löydetty kansallispuiston eri osien keskellä sijaitsevasta Nousiaisten Saksalasta, joka nousi Ancylusjärven vedenpinnan yläpuolelle noin 5 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Saksalasta on löydetty kivikautisten työkalujen lisäksi joko pronssikaudelta tai varhaiselta rautakaudelta peräisin oleva kirves. Ensimmäinen kirjallinen maininta alueesta on vuodelta 1381, jolloin Kuhankuonon rajakivi mainitaan Maskun ja Nousiaisten pitäjien rajapaikkojen luettelossa. Keskiajalla Kuhankuonon ympäristö oli rajapyykille ulottuvien kirkkopitäjien talollisten yhteismaata, niin kutsuttuja pitäjänmetsiä, jotka oli ilmeisesti perustettu jo 1300-luvulla. Ensimmäinen kartta Kuhankuonosta on kuitenkin vasta vuodelta 1550. Tässä kuninkaan kirjuri Jaakko Teitin laatimassa kartassa näkyvät rajakivelle ulottuvat seitsemän pitäjää. Rajakiistojen jälkeen tehtiin ensimmäinen tarkka kartta vuonna 1695.

Asutuksen synty ja valtion omistuksen kausi

Vaikka Kuhankuonon ympäristössä oli harjoitettu kaskiviljelyä jo aiemmin, pysyvä asutus seudulle muodostui vasta 1700-luvulla. Perimätiedon mukaan alueen ensimmäiset pysyvät asukkaat olivat vuonna 1757 Savojärvelle muuttaneet Johan ja Maria Bärnstedt. Tosin jo vuoden 1695 karttaan on järven rannalle Pirtinmäkeen merkitty rakennus, joka oli tuolloin jo raunioitunut. Bärnstedtien sukunimeksi ilmoitetaan myöhemmissä lähteissä Saxla, jonka ajatellaan antaneen nimensä koko Saksalan alueelle. Vuosisadan loppupuolella ja 1800-luvun alussa Nousiaisten, Mynämäen, Yläneen ja Vahdon takamaille perustettiin useampiakin torppia.
Vuosisadan vaihteen jälkeen, 1800-luvun alkupuolella, myös pitäjänmetsät jaettiin emopitäjien suurille taloille. Suuri osa Savojärven ympäristön metsistä ja soista siirtyi kuitenkin pian maakauppojen seurauksena Yläneen Uudenkartanon ja Yläneenkartanon haltuun. Taloudellisten vaikeuksien vuoksi kartanot joutuivat myymään maitaan valtiolle jo 1800-luvun puolivälissä, ja vuonna 1885 valtio omisti alueella metsää ja suota jo yli kymmenentuhatta hehtaaria. Nämä Yläneen kruununpuiston metsät olivat kuitenkin pääsääntöisesti nuoria, ja vain jotkut suosaarekkeet olivat säilyneet koskemattomina. Vuonna 1858 seudulla nimittäin paloi tuhansia hehtaareja metsää, ja ennen valtiolle myymistä suurin osa lopuistakin metsistä oli hakattu 1870- ja 1880-luvuilla. Hakkuut olivat kuitenkin vähäisiä, jopa metsän uudelleen varttuessa, sillä vaikeiden kulkuyhteyksien takia työ oli taloudellisesti kannattamatonta.
Kulkuyhteyksien puute piti seudun kauan myös harvaan asuttuna. Seututie 204:n rakentaminen Turusta Paattisten kautta Yläneelle 1930- ja 1940-luvuilla sekä toinen maailmansota muuttivat kuitenkin tilannetta. Savojärven pohjoispuolelle Yläneen Raasinkorpeen perustettiin vuonna 1939 puolustusvoimien ampuma-alue, johon kuului myös Lammenrahkan suo. Lisäksi alueelle tuli lisää maanomistajia, kun valtion maille perustettiin useita rintamamies- ja siirtolaistiloja. Valtion metsistä muodostettiin myös viisi yhteismetsää siirtoväen metsäpalstoiksi. Uusien asukkaiden vuoksi seudun väkiluku oli korkeimmillaan 1950- ja 1960-luvuilla. Silloin myös soita hyödynnettiin nostamalla turvetta turvepehkua varten ja niittämällä heinää. Lisäksi alueen metsiä kaadettiin 1950-luvun puoliväliin asti suurissa hakkuissa, jotka vaativat paljon työvoimaa.

Luontoarvojen tunnistaminen ja suojelualueiden perustaminen

Talouskäytöstä huolimatta seudun soita ja hakkaamattomia ikimetsiä on jo pitkään pidetty arvokkaina luontokohteina. Ensimmäinen suojelutoimenpide nykyisen kansallispuiston alueella tehtiin, kun Metsähallitus päätti vuonna 1958 säilyttää Pukkipalon metsän talouskäytön ulkopuolisena aarnialueena. Lisäksi jo vuonna 1976 Kansallispuistokomitea esitti puiston perustamista. Valtioneuvosto puolestaan teki vuonna 1978 kansallispuisto-ohjelmassaan periaatepäätöksen Kurjenrahkan kansallispuiston perustamisesta Pukkipaloon ja Lammenrahkan alueelle. Puiston perustaminen kuitenkin viivästyi etenkin yksityismaiden hankkimisen takia. Erityisesti Suomen luonnonsuojeluliiton Varsinais-Suomen luonnonsuojelupiiri kampanjoi puiston puolesta voimakkaasti 1990-luvulla ja nosti sen perustamisen yhdeksi tärkeimmistä tavoitteistaan.
Kurjenrahkan kansallispuisto perustettiin lopulta 19. joulukuuta 1997 annetun lain perusteella Etelä-Suomessa poikkeuksellisen edustavan suo- ja metsäluonnon suojelemiseksi, soiden ja metsien eliölajien säilyttämiseksi, yleiseksi luonnonnähtävyydeksi sekä retkeilyä, opetusta ja tutkimusta varten. Laki kansallispuistosta astui voimaan 1. tammikuuta 1998, jolloin Varsinais-Suomen mantereen ensimmäinen ja koko maan 32. kansallispuisto syntyi – 20 vuotta periaatepäätöksen jälkeen ja viimeisenä ohjelmassa luetelluista puistoista. Vastaperustettu puisto muodostui 25,4 neliökilometristä valtion omistamia maita, jotka sijaitsivat Turun kaupungin lisäksi Auran, Lemun, Maskun, Mynämäen, Nousiaisten, Pöytyän, Vahdon ja Yläneen silloisissa kunnissa. Puiston alueesta 1 980 hehtaaria oli suota, 500 hehtaaria metsää ja 65 hehtaaria vesialueita.
Kuntaliitosten myötä puisto sijaitsee enää seitsemän kunnan alueella, kun Lemu on liittynyt Maskuun, Yläne Pöytyään ja Vahto Ruskoon. Laajentumisten myötä puiston koko on vuoteen 2010 mennessä kasvanut noin 29 neliökilometriin. Puisto kattaa myös suurimman osan Kurjenrahkan 30,93 neliökilometrin laajuisesta, vuonna 1999 perustetusta Natura-alueesta. Natura-alueesta jää puiston ulkopuolelle vain pieniä osia, ja ne kuuluvat sekä kansallis- ja luonnonpuistojen kehittämisohjelmaan ja soidensuojelun perusohjelmaan. Kansallispuiston suojelullinen arvo perustuu sen hoito- ja käyttösuunnitelman mukaan pääasiassa viiteen tekijään: puiston laajoihin ja luonnontilaisiin soihin, erämaisiin metsiin, kaukana pääesiintymisalueistaan eläviin harvinaisiin ja uhanalaisiin eläinlajeihin, seudun matkailullisen vetovoimaan ja puiston merkitykseen eräretkeilykohteena.

Yleiskuva

Kurjenrahkan kansallispuisto on enimmäkseen suota, mutta siellä on myös metsää sekä suorantaisia järviä ja lammikoita. Niistä merkittävimpiä ovat Pukkipalon aarniometsä ja Savojärvi. Kansallispuisto muodostuu Varsinais-Suomen laajimmista luonnontilaisina säilyneistä suoalueista, jotka ovat pääosin karuja keidassoita. Soiden ympärillä kasvaa pääosin kuivia kangasmetsiä, joista osa on hyvin vanhoja. Puistossa on kolme osaa. Suurin niistä koostuu Savojärveä ympäröivistä Kurjenrahkan ja Lammenrahkan suurista keidassuoalueista sekä Valkiaissaarenrahkasta. Niistä lounaaseen sijaitsee puiston toinen osa, johon kuuluu aukea Vajosuo reunametsineen. Puiston kolmas osa on kahden muun osan länsipuolella, ja se koostuu Laidassuon, Lakjärvenrahkan, Nousiaisten Lammenrahkan ja Pukkipalon suo- ja metsäalueesta.
Osa soista ja metsistä on ollut ojitettuina tai metsätalouskäytössä, mutta 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä monessa paikassa on tehty tai suunniteltu tehtävän ennallistamistoimenpiteitä, kuten ojien tukkimista, lahopuun lisäämistä puita kaulaamalla, puistoon ulottuvien metsäautoteiden ja kasvatetun puuston poistoa sekä kulotusta. Suurinta osaa soista ei ole koskaan ojitettu tai ojat ovat ehtineet umpeutua jo aiemmin. Kaikkia suo-ojia ei silti voi tukkia, sillä ne vaikuttavat myös puiston ulkopuolisten maiden vesitalouteen.
Kansallispuiston alue kuuluu pohjoisen havumetsävyöhykkeen eteläisimpään osaan. Itämeren läheisyys näkyy muun muassa suhteellisen lauhoina talvina sekä kevään ja alkukesän kuivuutena. Pääosa alueen sateista tulee syksyisin ja talvisin. Kasvukauden pituus on puiston keskellä Saksalassa noin 172 vuorokautta. Kauden keskilämpötila on 12 astetta ja tehoisa lämpösumma on hieman alle 1 300 °C. Alueella on vähän järviä, mikä lisää hallan mahdollisuutta kasvukauden alussa. Saksalan vuotuinen sadanta on runsas, noin 700 millimetriä, mistä lunta on yleensä noin 200 milliä. Esimerkiksi Turussa vuotuinen sadanta on ollut aikaisemmalla tarkastelujaksolla vain noin 610 milliä. Sadepäiviä on Saksalassa yleensä noin 110 vuodessa. Pysyvä lumipeite alueelle sataa keskimäärin joulukuun 17. päivän tienoilla, ja se häviää yleensä vasta huhtikuun 20. päivänä. Talvi on suhteellisen pitkä ja lumipeite paksuimmillaan jopa 40–45-senttinen, mikä johtunee siitä, että seutu on ympäristöään korkeammalla ja suot sulavat hitaasti keväällä.

Suot

Puiston kolme suurinta yhtenäistä suota, Kurjenrahka, pohjoinen Lammenrahka ja Vajosuo ovat kaikki keidassoita. Niissä ympäristöään kuivemmat alueet, kermit, kiemurtelevat märempien alueiden, kuljujen, välissä. Kuivilla alueilla kasvaa harvassa mäntyä sekä runsaasti suopursua. Upottavat kuljut kasvavat pääosin rahkasammalta. Keidassoille tyypilliset reunaluisut ovat myös hyvin kehittyneet. Vesi- ja ravinnetaloudeltaan suurin osa kansallispuiston soista on ombrotrofisia, eli ne saavat vetensä ja ravinteensa sateen mukana. Ympäröiviltä mailta ravinteikkaan vetensä saavat minerotrofiset suot ovat nekin enimmäkseen vähäravinteisia. Myös lounaissuomalaisille keidassoille tyypilliset suotyypit ovat puistossa yleisiä, runsaimpina keidasräme ja isovarpuräme. Harvinaisista suotyypeistä siellä on vain ruoho- ja heinäkorpea.
Yli kahdenkymmenen neliökilometrin laajuinen, kansallispuistolle nimensä antanut Kurjenrahkan suo on Varsinais-Suomen ja lähes koko Etelä-Suomen laajin yhtenäinen suoalue. Luoteis- ja keskiosiltaan se on hyvin vetinen. Tällä vaikeakulkuisella alueella on useita pieniä allikoita eli suolampia, joiden rannoilla pesivät monet suolinnut. Kurjenrahkan keidassuolla on myös useita metsäsaarekkeita, joista osa on säilynyt hakkaamattomina. Saarekkeista suurimmat ovat Iso-Välisaari ja Tuhkasaari, josta kaikki puut on hakattu ennen kansallispuiston perustamista. Kurjenrahkan vallitsevaksi suotyypiksi ilmoitetaan eri lähteissä joko kitukasvuista mäntyä harvakseltaan kasvava isovarpuräme tai keidasräme, mutta suon itäosissa on runsaasti myös laajoja erilaisia neva- ja korpisoita. Suon koillis- ja kaakkoiskulmien rajoilla on rämeestä raivattuja peltoja, joiden tuntumasta on nostettu turvepehkua.
Savojärven pohjoispuolinen Lammenrahka on Kurjenrahkan suota osin rehevämpi, mutta sekin on tyypillinen varsinaissuomalainen keidassuo, jossa kuljut ja kermit ympäröivät kehämäisesti suon keskustaa. Myös Lammenrahkan keskiosissa on paljon allikoita. Suo on linnustoltaan puiston edustavimpia. Valkiaissaarenrahka on enimmäkseen ojitettu. Itäinen avo-osa on kuitenkin säilynyt melko hyvin luonnontilassa, ja muuallakin on tehty ennallistamistoimia. Suon vallitsevia suotyyppejä ovat erilaiset rämeet, kuten tupasvilla-, isovarpu- ja rahkaräme. Ennen suon suojelua Geologian tutkimuskeskus teki 1980-luvulla kartoituksia, joiden mukaan suo olisi soveltunut teolliseen turvetuotantoon.
Muusta puistosta erillinen Vajosuon keidassuo on Kurjenrahkaa ja Lammenrahkaa pienempi. Sen keskiosassa on vähän puita, ja reunoja kiertää mäntyä kasvava rämevyöhyke. Vajosuon vallitsevia suotyyppejä ovat paikoittain hyvinkin kosteat lyhytkortis- ja suursaranevat. Alueen keskiosissa on lisäksi useita allikoita, joissa säilyy vesi kuivinakin kesinä. Suon länsi- ja itälaidoista osa on aikanaan ojitettu, ja suon laidoilta on myös nostettu turvepehkua. Kuten Kurjenrahkallakin, pehkun kuivatuksessa käytetyt rakennelmat ovat kuitenkin jo häviämässä, eikä ojituskaan enää juuri näy suon maisemassa.
Toisin kuin edellä mainitut laajat keidassuot, ovat kansallispuiston läntisimmän osan Laidassuo ja Lakjärvenrahka sekä eteläinen Lammenrahka muodostuneet kallioisten metsäalueiden väleihin. Nämä suot muodostavat sokkeloisen alueen, missä keidassuolaikut ovat pieniä ja missä on runsaasti erilaisia suotyyppejä. Soilla on myös runsaasti pieniä, usein luonnontilaisia metsäsaarekkeita. Tällainen on esimerkiksi Lakjärvenrahkan kaakkoisosassa sijaitseva Pukkipalo.

Vesistöt

Kurjenrahkan kansallispuiston alueella on kaksi järveä, Savojärvi ja Lakjärvi, joista Savojärvi on selvästi suurempi. Sen kokonaispinta-ala on 124 hehtaaria, ja kansallispuistoon siitä kuuluu järven pohjoisosassa 64 hehtaaria. Savojärvi on dystrofinen, suorantainen järvi, joka saa vetensä ympäröiviltä soilta. Se sijaitsee Nousiaisten, Mynämäen ja Pöytyän kuntien alueella ja toimii myös Turun kaupungin vesivarastona. Lakjärvi on vain kolmen hehtaarin suuruinen, suorantainen järvi Mynämäen kunnan alueella. Se sijaitsee nimensä mukaisesti Lakjärvenrahkan koilliskulmassa ja laskee vetensä Mynäjokeen. Kansallispuiston soilla on lisäksi satakunta pientä allikkoa.
Kansallispuiston halki kulkee vedenjakaja. Lakjärvenrahkalta ja Lammenrahkan läntisistä osista vedet valuvat kohti länttä, Mynäjärveen ja siitä alkunsa saavaan Mynäjokeen, joka laskee mereen Mietoistenlahdella. Lammenrahkan eteläosan ja Kurjenrahkan vedet puolestaan valuvat etelään, joko Savojärveen ja Kurjenrahkan länsilaitaa virtaavaan Järvijokeen tai suon koillispuolisen Ihavanjokeen ja niistä edelleen Aurajokeen, joka laskee mereen Turussa.

Metsät ja maaperä

Kurjenrahkan kansallispuiston metsät kasvavat soiden reunoilla tai niiden keskelle jäävissä saarekkeissa. Vaikka suurin osa onkin entisiä talousmetsiä, osa saarekkeista on säilynyt luonnontilassa. Esimerkiksi edellä mainitulla Pukkipalon aarnialueella on runsaasti suuria, vanhoja puita sekä lahopuuta. Pukkipalon vanhaa metsää pidetäänkin maakunnan komeimpana. Alueen alavissa ja paikoin kosteapohjaisissa osissa kasvaa pääasiassa vanhoja kuusia, ja keskiosan avoimien kallioiden ympärillä ja korkeammilla paikoilla on puolestaan runsaasti suuria, kilpikaarnaisia mäntyjä. Myös keloja ja maapuita on paljon. Täysin luonnontilainen ei Pukkipalokaan ole, sillä suurimpia puita on hakattu ja sahattu lankuiksi 1900-luvun alussa ja 1930-luvulla on kaivettu muutamia ojia.
Kansallispuiston kallioisten metsien maaperä on pääosin moreenia ja kalliopaljastumia. Pukkipalon-Laidassuon alueen pohjoisosan sekä Kurjenrahkan kivennäismaasaarekkeista suurin osa on jäätikkösyntyisiä moreenikumpuja. Puiston metsät ovat enimmäkseen melko karuja ja monin paikoin kallioisia. Yli puolet kansallispuiston metsistä on mustikkatyypin tuoreita kankaita, jotka ovat yleisesti soistuneita. Kurjenrahkan kansallispuistossa on myös paljon kanervatyypin kuivia kangasmetsiä sekä puolukkatyypin kuivahkoja kankaita. Lisäksi puistossa on muutama pieni lehtomaisen kankaan alue, esimerkiksi Kurjenrahkan suon Mustasaaressa kasvaa pieni käenkaali-oravanmarjatyypin metsä.

Sienet

Vanhoissa metsissä kasvaa lisäksi useita lahopuista riippuvaisia sieniä. Erityisesti Pukkipalon lahottajasienilajisto on Varsinais-Suomen edustavin. Näihin lajeihin kuuluvat uhanalaiset rusokantokääpä ja pursukääpä sekä harvinaiset hentohaprakääpä, korpiludekääpä, rusokääpä ja riekonkääpä. Pukkipalon yleisempiä kääpälajeja ovat lisäksi muun muassa pökkelö-, kuusenkynsi- ja kantokääpä sekä erilaiset vyökäävät.

Kasvit

Alueen kasvilajisto on tyypillistä, monipuolista eteläisen Suomen suolajistoa, joskaan puistosta ei ole tavattu harvinaisia tai uhanalaisia putkilokasveja. Esimerkkeinä Kurjenrahkan kansallispuiston kasveista voidaan mainita Savojärven ja muiden suojärvien laidoilla kasvavat raatteet, suovehkat, pullosarat, suokortteet ja jouhivihvilät. Soiden tyypillistä kasvistoa ovat lisäksi ainakin vaivaiskoivu, kanerva, suopursu, pitkä- ja pyöreälehtikihokki sekä suokukka. Marjoista soilla kasvaa ainakin lakka, juolukka sekä iso- ja pikkukarpalo.
Kurjenrahkan suon avo-osalla kasvaa ainakin 14:ä rahkasammallajia, kuten jokasuonrahkasammalta ja rusorahkasammalta, sekä monia sarakasveja, kuten tupasvillaa, tupasluikkaa ja rahkasaraa. Allikkojen kasveja ovat muun muassa ulpukka, leväkkö ja valkopiirtoheinä. Pukkipalon aarnialueelle luonteenomaisia ovat runsaiden karhunsammalkasvustojen lisäksi vanamot, talvikit ja oravanmarjat. Kämmekkäkasveista Pukkipalossa kasvaa sekä maariankämmekkää että yövilkkaa. Kurjenrahkan suon Mustasaaren lehdossa tavataan muun muassa metsälehmusta, tervaleppää sekä aluskasvillisuutena sinivuokkoa, käenkaalia ja kieloa.

Vyöhykejako ja rajoitukset

Kurjenrahkan kansallispuisto on jaettu hoito- ja käyttösuunnitelmassa kolmeen vyöhykkeeseen, minkä tarkoitus on ohjata maankäyttöä ja ihmisten liikkumista. Pääosa puistosta on syrjävyöhykettä, jonne ei pyritä rakentamaan palveluvarustusta. Suurin osa laavuista, poluista ja muista rakenteista sijaitsee pienialaisilla virkistysvyöhykkeillä, joiden tarkoitus on muun muassa estää luonnon kuluminen ja häiriintyminen muilla alueilla. Luonnoltaan kaikkein arimmat ja arvokkaimmat alueet ovat puiston rajoitusvyöhykkeillä, joilla liikkumista rajoitetaan muun muassa linnuston pesimärauhan takaamiseksi. Lammenrahkan alueella liikkuminen on kiellettyä tammikuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin, kun taas Vajosuon, Kurjenrahkan ja Laidassuon-Lakjärven alueilla kulkurajoitukset ovat voimassa huhtikuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin.
Kansallispuiston järjestyssäännöt rajoittavat muutenkin ihmisten toimintaa. Telttailu ja tulenteko puiston alueella on sallittu vain merkityillä paikoilla ja paikalle erikseen tuotua polttopuuta käyttäen. Lemmikkieläimiä ei saa pitää vapaana, ja maaperän käyttö, kasvien kerääminen ja eläinten pyydystäminen tai häiritseminen on kielletty. Sienten ja marjojen poiminta sekä kalastus on tosin sallittu jokamiehenoikeuksien nojalla. Lammenrahkan alueella on mahdollista myös metsästää hirviä Metsähallituksen luvalla.