Minimalismi

Minimalismi (engl. Minimal Art tai Minimalism) on abstraktin taiteen suuntaus muun muassa kuvataiteessa, muotoilussa, arkkitehtuurissa, musiikissa ja elokuvassa, jossa pyritään keskittymään kaikkein olennaisimpaan ja karsimaan ilmaisu turhista rönsyistä.
Minimalismi muistuttaa konstruktivismia siinä, että taide pitäisi tehdä nykyaikaisista, teollisista materiaaleista. Minimalistit tekivät teokset tyypillisesti hyvin yksinkertaisista geometrisista hahmoista, kuutioista ja neliöistä. Useat minimalistiset teokset tutkivat materiaaliensa ominaisuuksia.
Sanalla tarkoitetaan yleensä myös kaikkea niukkaan, vähäiseen tai pieneen viittaavaa, vaikka minimalistiset taideteokset eivät useinkaan ole pienikokoisia.
Sanan vanha suomennos oli niukismi, mutta se ei ole yleistynyt.
Minimalistinen taide syntyi Yhdysvalloissa 1960-luvun puolivälissä. Suuntaus alkoi suunniteltaessa kolmiulotteisia esineitä, joissa pyrittiin yksinkertaisuuteen ja selkeyteen. Se voidaan nähdä sen abstraktin idean jatkeena, että taiteella pitäisi olla oma todellisuutensa, eikä sen pitäisi olla jonkun muun asian jäljitelmä. 
Minimalismi liitetään myös Englannissa 1960-luvun esteettiseen tyyliin, esimerkiksi Morris Mini -autoihin ja lontoolaisen muotimalli Twiggyn tikunohuen vartalon esittelyyn.
Taiteessa suuntaus oli vastavaikutus tunteelliselle itseilmaisulle, kuten abstraktille ekspressionismille ja rönsyilevään kuvankäyttöön pyrkineelle pop-taiteelle. Ekspressiivisyys ja illuusio ovatkin vastakkaisia minimalismin periaatteille, jossa oleellista on lähes persoonaton ja melkein tunnistamaton selkeys.
Minimalismin harjoittajia ovat olleet muun muassa Carl Andre, Dan Flavin, Donald Judd, Robert Morris, Sol LeWitt, Richard Serra ja Eva Hesse. Kaksiulotteiselle kankaalle ovat minimalismia soveltaneet maalauksissaan muun muassa Barnett Newman, Frank Stella, Ellsworth Kelly ja Agnes Martin.

Minimalismi Suomessa

Pohjoismaista muotoilua ja arkkitehtuuria on pidetty niukkuutensa ja vähäeleisyytensä takia usein minimalistisena.
Vaikka Minimal Art – kuten taidesuuntausta sen alkuvaiheessa kutsuttiin – tunnettiin Suomessa jo 1960-luvulla ja useat taiteilijat kokeilivat minimalismin menetelmiä, kotimaisista taiteilijoista ei kukaan tehnyt uraansa minimalistina. Taiteen pelkistävistä suuntauksista tuli suositummaksi konstruktivismi.

Muotoilu ja arkkitehtuuri

Minimalismi tarkoittaa muotoilussa ja arkkitehtuurissa pyrkimystä pelkistää aihe välttämättömiin osiinsa. Askeettisuus ja rationalismin eri suuntaukset ainakin 1700-luvulta ovat pyrkineet yksinkertaisuuteen.
Arkkitehti Ludwig Mies van der Rohe omaksui ajatuksen Vähemmän on enemmän. Sillä hän kuvasi esteettistä taktiikkaansa rakennuksen rungon tasoittamisessa ja korostamisessa, sisäseinien poistamisessa ja avoimen pohjakaavan käyttöönotossa sekä rakenteen pelkistämisessä vahvaan, läpinäkyvään ja tyylikkääseen pintaan.
Muotoilun kehittäjä Buckminster Fuller omaksui hieman samanlaisen sanonnan: Tehdä enemmän vähemmällä, vaikkakin hän suuntautui enemmänkin teknologiaan ja insinööritaitoon kuin estetiikkaan.

Minimalistinen musiikki

Minimalismin toisto ja sarjallisuus innostivat myös säveltäjiä 1960-luvulta lähtien. Näin syntyi minimalistinen eli repetitiivinen (repetitio = toisto) musiikki. Etenkin Philip Glassin, Steve Reichin ja Terry Rileyn musiikki yhdistetään minimalismiin: he ovat tyylisuunnan oleellisimmat edustajat.
Minimalismi hyödyntää usein elektronisia soittimia. Musiikki perustuu pienten sävelkuvioiden toistoon, hyvin hitaaseen ja vähäiseen muunteluun. Kun sävellykset yleensä kestävät varsin kauan, tuloksena on hypnoottinen tunnelma. Oleellisia minimalismia edustavia levytyksiä ovat muun muassa Terry Rileyn In C (1964) ja Descending Moonshine Dervishes (1975), Philip Glassin Music In Twelve Parts (1971–1974) ja ooppera Einstein on the Beach (1976) sekä Steve Reichin Drumming (1971) ja Music for 18 Musicians (1974–1976).
Kaupallisesti menestyneessä Mike Oldfieldin Tubular Bellsissä voidaan kuulla paikoin minimalistisia sävyjä. Myös saksalaiset syntetisaattorimusiikin edustajat Klaus Schulze, Tangerine Dream ja muut saivat 1970-luvulla varsin paljon vaikutteita edellä mainituilta säveltäjiltä.

Muut taiteenlajit

Minimalismin pyrkimyksiä ja sovellutuksia voi löytyä myös muista taiteenlajeista. Suomeksi minimalismia on luonnehdittu sanoilla ”koruton” ja ”näennäisen arkipäiväinen”. Nämä sanat sopivat kuvaamaan myös kirjallisen minimalismin isän, Ernest Hemingwayn tuotantoa. Hänen kirjoissaan ei esimerkiksi koskaan kuvailtu minkälaisella äänensävyllä tai -painolla keskusteluun osallistuvat henkilöt puhuivat. Minimalistiseksi luonnehdittuihin kirjailijoihin kuuluvat myös novellikirjailijat Amy Hempel sekä Raymond Carver, kirjailija Chuck Palahniuk, kirjailija Samuel Beckett ja lyyrikko Ezra Pound.
Minimalistiset elokuvan tekijät puolestaan pyrkivät pelkistämään teoksensa paljaisiin olennaisuuksiin. Elokuville pidetään tyypillisenä pitkiä otoksia, still-kuvia ja sisäisiä tarinoita. Tunnetuimpia tyylilajin ohjaajia ovat ranskalainen Robert Bresson ja suomalainen Aki Kaurismäki.

Kritiikki

Minimalismin suosimaa äärimmäistä pelkistämistä voi soveltaa paitsi muotojen ja hahmojen luomiseen, myös vaikkapa kirjoittamiseen, näyttelemiseen, tanssiin, tietokoneohjelmointiin tai urheilusuoritukseen.
Mutta minimalismi on ollut myös arvostelun kohteena varsinkin modernismin ylenpalttista rationalismia kritisoineen postmodernismin taholta. Muun muassa amerikkalainen kirjailija ja kriitikko Tom Wolfe on kirjoissaan From Bauhaus to Our House (Bauhausista meidän taloon) ja Painted Word (Maalattu sana) arvostellut niin minimalismia kuin modernismin synnyttämiä rationalistisia naurettavuuksia.

Tunnuslauseesta Less is more (Vähemmän on enemmän) tehtiin pilkallinen väännös Less is bore (Vähemmän on yksitoikkoista). Amerikkalainen taidekriitikko Hilton Kramer totesi jo 1960-luvulla: 

»Mitä minimaalisempaa on taide, sitä maksimaalisempia ovat selitykset.»