google/wiki40b huggingface dataset:
Järvenperä

Palvelut ja nähtävyydet

Järvenperässä on muun muassa kaksi koulua: Karamzinin koulu (ala-aste) ja Järvenperän koulu (yläaste), kaksi jalkapallokenttää, leikkipuistoja, kauppa, huoltoasema, parturi-kampaamo ja kolme päiväkotia (Järvenperän päiväkoti, Puutarhurin päiväkoti ja Auroran päiväkoti). 
Järvenperässä on myös kuuluisa Aurora Karamzinin eli Träskändan kartano, jonka osana oleva päärakennus toimi 1920 luvulta lähtien vanhainkotina. Nykyisin päärakennus on pääosin tyhjillään. Träskandan kartanopuisto on luonnonsuojelualue ja sen läpi kulkee monia eri puulajeja esittelevä luontopolku. 
Järvenperässä on myös Espoon kaupungin Taidetalo Pikku-Aurora, lasten ja perheiden taidekeskus. Järvenperällä ei ole omaa kaupunginosakohtaista postinumeroa ja Järvenperän postikin toimii Lippajärvellä, vajaan kahden kilometrin päässä. Kaupunginosan alue kuuluu postipiireihin 02740 ja 02940.
Järvenperän toisella puolella, Karamzinin ala-asteen ja jalkapallokentän viereisellä pysäköintialueella, sijaitsee pieni kioski. Tämä entinen elintarvikekioski ja nykyinen pikaruokapaikka on toiminut kesästä 2005 asti nimellä Aladdin Burger. Jalkapallokentän vieressä on myös koirapuisto.  
Kehä III:n toisella puolella sijaitsee viheralan näyttelypuisto Marketanpuisto, jonka alueella on myös ruotsinkielinen puutarha-alan sekä ammattikoulu- että ammattikorkeakoulutasoista opetusta antava oppilaitos Axxell. Kun kuljetaan Kehä III:n yli Högnäsiin päin, päästään myös nopeasti kävelyreittiä pitkin Bodomjärvelle. Bodomjärvellä sijaitsee mm. Oittaan ulkoilualue, pururadat ja uimaranta.

Pihlajarinne

Pihlajarinne on Järvenperän kaupunginosan läntinen puolisko keskisessä Espoossa, Kauniaisten luoteispuolella, joka koostuu omakoti- ja rivitaloista. Pihlajarinteen ja Järvenperän erottaa 1990-luvun alussa rakennettu, Kehä III:lle johtava Auroranportti-niminen tie. Pihlajarinteessä on pieni pallokenttä ja rauhallinen, suurehko leikkialue lapsille, postilaatikko, alueen ilmoitustaulu, ja kolme lehdenkeräyspistettä.

Auroranportti

Pihlajarinteen ja Järvenperän väliin on kehittynyt Auroranportti, johon on viime vuosina rakennettu runsaasti uusia rivi- ja kerrostaloja. Auroranportin alueella Kehä III:n reunassa sijaitsee myös alueen ainoa ruokakauppa. Kaupan seinässä on pankkiautomaatti ja postilaatikko. Pihalla on myös huoltoasema (kylmäasema). Kaupan vieressä olevassa liikekiinteistössä toimii myös parturi-kampaamo ja kebab/pizzeria Ravintola Järvenperä. Auroranportin alueella on myös yksi päiväkoti ja Järvenperän yläaste. Yläasteen ja kaupan välissä on myös parakkikoulualue,jossa vielä kesään 2019 asti toimii Karamzinin Koulun luokat 3-6.

Liikenneyhteydet

ABC (seutu)
321 Elielinaukio-Vanhakartano
BC (sisäinen)
219 Järvenperä-Leppävaara
236 Leppävaara-Serena
239 Leppävaara-Kalajärvi
225 Leppävaara-Högnäs
227 Leppävaara-Jorvi
582 Espoon keskus-Kalajärvi
533 Matinkylä-Järvenperä
566 Espoon keskus-Martinlaakso
Yöbussit
227N Leppävaara-Jorvi
118N Kamppi-Jorvi
321N Elielinaukio-Jupperi
231N Elielinaukio-Järvenperä
235N Elielinaukio-Kuurinniitty
Marilyn French

Marilyn French (21. marraskuuta 1929 New York – 2. toukokuuta 2009 New York) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja tunnettu radikaalifeministinen ajattelija. Hänen tunnetuimpiin töihinsä lukeutuvat romaani Naistenhuone (1977) sekä patriarkaalisen yhteiskunnan historiallisia vaikutuksia maailmassa pohdiskeleva Vallan tuolla puolen: nainen, mies ja moraali (1985). 
Frenchillä oli puolalaisia sukujuuria. Hän sairastui 61-vuotiaana levinneeseen ruokatorvensyöpään, mutta toipui ja julkaisi kokemuksen pohjalta teoksen Kausi helvetissä (1998).
Saturn IB

Saturn IB oli kehitysversio Saturn I -kantoraketista. Saturn IB:tä käytettiin Apollo-avaruusohjelmassa sen avaruusaluksen kantorakettina, Skylab-lennoilla ja Apollo-Sojuz -testiohjelmassa.
Ron Stewart

Pelaajaura

Stewart pelasi valtaosan junioriurastaan Toronto Marlborosissa. Viimeisellä juniorikaudellaan hän edusti Marlborosin lisäksi Barrie Flyersia ja Guelph Biltmoresia. Biltmoren kanssa Stewart voitti Memorial Cupin.
Stewart siirtyi ammattilaiseksi Toronto Maple Leafsin joukkueeseen kaudeksi 1952–1953. Stewart edusti Maple Leafsia 13 kautta ja pelasi seuran paidassa 838 runkosarjaottelua ja 82 pudotuspeleissä. Tuona aikana seura voitti Stanley Cupin 1962, 1963 ja 1964. Stewart valittiin NHL:n tähdistöotteluun 1955, 1962, 1963 ja 1964. Kauden 1965–1966 aikana Stewart kaupattiin Boston Bruinsiin.
Bostonissa Stewart ehti pelata vain kaksi kautta, kun St. Louis Blues varasi hänet vuoden 1967 laajennusvarauksessa. Blues kauppasi Stewartin jo avauskaudella New York Rangersiin. Vuonna 1970 Stewart tappeli humalassa joukkue- ja asuintoverinsa maalivahti Terry Sawchukin kanssa, mikä johti Sawchukin kuolemaan. Kuolinvuoteellaan Sawchuk otti vastuun tapahtuneesta itselleen ja Stewart vapautettiin kaikista syytteistä. Kaudella 1971–1972 Rangers kauppasi Stewartin Vancouver Canucksiin, jossa hän pelasi 42 ottelua ennen kuin hänet myytiin takasin Rangersiin.
Kausi 1972–1973 jäi Stewartin viimeiseksi. Hänet myytiin kauden aikana New York Islandersiin, jossa hän lopetti uransa.

Uran jälkeen

Pelaajauransa jälkeen Stewart ryhtyi valmentajaksi. Vuonna 1975 hän sai vuoden pestin New York Rangersin valmentajana. Hän valmensi vielä pääsarjatasolla Los Angeles Kingsiä 1977–1978. Myöhemmin hän valmensi ja johti useita junioriseuroja läntisessä Kanadassa.
Ron kuoli 79-vuotiaana 17. maaliskuuta 2012.
Siilinjärven junaonnettomuus

Siilinjärven junaonnettomuus tapahtui 12. heinäkuuta 1924 Toivalan ja Siilinjärven asemien välillä, kun K-2 (myöh. Tk2) sarjan veturi numero 418 törmäsi vastaantulevaan hiekkajunaan, jota veti G-1 (myöh Sk1) sarjan höyryveturi 169.
Onnettomuudessa menehtyivät G-1 veturinkuljettaja ja lämmittäjä. Tenderin päällä ollut konduktööri pelastautui hyppäämällä junasta ennen törmäystä loukkaantuen vakavasti.

Tapahtumat

Siilinjärven asemapäällikkö oli aamulla lähtenyt junalla Kuopioon, ja matkalla antanut vastaantulevalle sorajunalle luvan tulla postijunaa vastaan Siilinjärvelle odottamaan postijunan sivuuttamista.
Siilinjärven sähköttäjä myöhästyi työvuorostaan saapuen asemalle noin puoli tuntia myöhässä 12.30. Toivalan aseman sähköttäjä yritti tavoittaa Siilinjärven sähköttäjää kello 12.00, mutta kun ei saanut vastausta hän päästi veturin 169 matkaan kohti Siilinjärveä.
Tilanne selvisi sähköttäjille vasta 12.30 kun yhteys Toivalan ja Siilinjärven välille syntyi. Tällöin selvisi, että junat tulevat törmäämään asemien välillä.
Junat törmäsivät kallioleikkauksessa olevassa kaarteessa kello 12.40. Kevyempi G-1 murskaantui täydellisesti, ja tenderissä olleet halot syttyivät palamaan polttaen romuttuneen veturin miehistöineen. K-2 vaurioitui pahoin, ja siinä olleet veturinkuljettaja ja lämmittäjä loukkaantuivat.

Seuraukset

Siilinjärven asemapäällikkö tuomittiin 8 kuukaudeksi ja Toivalan aseman sähköttäjä 3 kuukaudeksi vankeuteen törkeistä laiminlyönneistä. Lisäksi heidät määrättiin yhteisvastuullisesti maksamaan yli 300 000 markan korvaukset vahingoista.
Siilinjärven aseman sähköttäjä sai ankaran varoituksen. 
G-1 veturi 169 tuhoutui täydellisesti, ja K-2 veturi 418 korjattiin takaisin palvelukseen.
Vuonna 1959 veturi 418 lähetettiin Yhdysvaltojen Oregoniin lahjaksi "suomalaisille siirtolaisille muistoksi heidän vaikeista ajoistaan siirtolaisuuden alkutaipaleella". Veturi on edelleen nähtävänä Junction Cityssä Oregonissa.
Zacarias Kamwenho

Zacarias Kamwenho (s. 5. syyskuuta 1934) on angolalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 9. heinäkuuta 1961 ja nimitettiin Luandan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Tablan titulaaripiispaksi 26. elokuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 23. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Américo Henriques, jota avustivat Manuel Nunes Gabriel ja Eduardo André Muaca.
10. elokuuta 1975 Kamwenho sai nimityksen Novo Redondon piispaksi ja 3. maaliskuuta 1995 Lubangon arkkihiippakunnan koadjuuttoriarkkipiispaksi. 15. tammikuuta 1997 Kamwenhosta tuli Lubangon arkkipiispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 75-vuotispäivänään 5. syyskuuta 2009.
Kamwenho on myös rauhanaktivisti. Hänelle myönnettiin Saharov-palkinto vuonna 2001.
Soihtu (opiskelijalehti)

Soihtu oli vuosina 1931–1991 Helsingissä ilmestynyt vasemmistolainen opiskelijalehti. Sitä julkaisi alkuun Akateeminen Sosialistiseura (ASS) ja 1960-luvun lopusta alkaen Sosialistinen Opiskelijaliitto (SOL), jonka jäsenjärjestö ASS oli. 1930-luvulla Soihtu edusti Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) päälinjasta eronnutta vasemmistososialismia ja tuolloinen ASS:n johto tunnettiin sen mukaan ”soihtulaisina”. 1970-luvulla Soihtu oli Suomen Kommunistisen Puolueen opposition linjauksia seuranneen taistolaisen opiskelijaliikkeen äänenkannattaja.
Lehden näytenumero ilmestyi marraskuussa 1931 ja sen ilmestyminen vakiintui seuraavan vuoden aikana. Nimenä oli alun perin Soihtu: sosialidemokraattinen aikakauslehti. Ensimmäisessä numerossa lehden tarkoitukseksi ilmoitettiin marxilaisen sosiaalidemokratian tuntemuksen parantaminen ja syventäminen ajankohtaisia ja teoreettisia aiheita käsittelemällä. Lehden keskeisiä toimittajia 1930-luvulla olivat Mauri Ryömä, Cay Sundström ja Raoul Palmgren. Siihen kirjoittivat myös Ahti Myrsky, Kaisu-Mirjami Rydberg, Maija Savutie ja Elvi Sinervo. Soihtu sai salaista rahoitusta Neuvostoliitosta. Lehden vasemmistososialistista linjaa edustanut sisältö vaikutti siihen, että koko ASS erotettiin SDP:stä vuonna 1937. Lehden ilmestymistiheys oli suurimmillaan vuosina 1937–1939, jolloin se ilmestyi noin 20 kertaa vuodessa. Talvisodan alla Soihdussa ilmestyneet Ryömän Neuvostoliiton kantoja myötäilleet kirjoitukset tarjosivat viranomaisille riittävän perusteen lehden lakkauttamiselle. Päätoimittajaa Aimo Rikkaa vastaan nostettiin painokanne välirauhan aikana vuonna 1940 ja ilmestyminen keskeytyi kokonaan jatkosodan ajaksi 1941–1944.
Soihdun ilmestyminen alkoi uudelleen vuonna 1945. Ilmestymistahti ja sisällön painotukset vaihtelivat paljon ASS:n kulloisenkin tilanteen mukaan. Järjestö julkaisi lehteä vuoteen 1967. Seuraavana vuonna Soihtu ei ilmestynyt lainkaan, mutta aloitti vuonna 1969 uudelleen. Julkaisijaksi vaihtui SOL ja alaotsikoksi ”Sosialistisen opiskelijaliiton lehti”. 1970-luvulla Soihdusta tuli SOL:n linjan mukaisesti taistolaisen opiskelijaliikkeen äänitorvi. Yli satasivuisessa lehdessä julkaistiin liikkeen keskeisimmät teoreettiset kannat. Ajankohtaisempiin asioihin keskittyi liiton agitaatiolehti Soihdunkantaja (1971–1981). SOL päätti lopettaa toimintansa lokakuussa 1990 ja Soihtu lakkasi ilmestymästä vuonna 1991. Viimeisessä vaiheessa julkaisijana toimi hetken aikaa Soihdun Tuki -yhdistys.
Raaja

Raaja on selkärankaisten ja niveljalkaisten eläinten parillinen nivelikäs jäsen, jota käytetään tarttumiseen ja liikkumiseen. Myös kädellisten yläraajat, linnun tai lepakon siivet ja valaan evä ovat raajoja. Raajoihin kuuluvat takaraajat ja yläraajat. 
Useimmat eläimet käyttävät raajojaan liikkumiseen, kuten kävelyyn, juoksuuun ja kiipeilyyn. Jotkin eläimet käyttävät eturaajojaan (ihmiset yläraajojaan) esineiden kantamiseen ja käsittelyyn.
Nestori Huhtanen

Ura

Huhtasen vanhemmat olivat maanviljelijä Lauri Huhtanen ja Katri Jäppinen. Hän opiskeli muun muassa maamieskoulussa ja kirkkomusiikkiopistossa, kunnes löysi tiensä Suomen Näyttämöopistoon, jossa hän opiskeli 1932–1934. Näyttämöura avautui Mustikkamaan Kesäteatterissa, jossa Huhtanen näytteli 1931–1932. Seurasi useita kiinnityksiä: Kotkan Näyttämö 1934–1936, Viipurin Kaupunginteatteri 1936–1938, Turun Teatteri 1938–1942, Turun Työväen Teatteri 1942–1946, Kuopion Yhteisteatteri 1946–1947 ja Lappeenrannan Työväen Teatteri 1947–1948. Vuosina 1948–1949 Huhtanen toimi Lappeenrannan Teatterin johtajana ja vuosina 1949–1951 Kotkan Maakuntateatterissa ohjaaja-näyttelijänä. Vuosina 1951–1955 hän johti Oulun Teatteria, mistä hän palasi Kotkan Maakuntateatteriin ohjaaja-näyttelijäksi 1955–1957. Sen jälkeen Huhtanen siirtyi ohjaajaksi ja kouluttajaksi Suomen Harrastajateatteriliittoon; pesti kesti vuodesta 1958 vuoteen 1974.
Huhtasen roolitehtävistä näyttelijämatrikkeleissa mainitaan muun muassa Aapon, Timon ja kanttorin roolit Aleksis Kiven romaaniin perustuvassa näytelmässä Seitsemän veljestä sekä Jussin ja Antin roolit näytelmässä Pohjalaisia. William Shakespearen Othellossa Huhtanen teki Jagon roolin ja murhenäytelmässä Antigone hän näytteli Kreonia.
Huhtanen ohjasi näyttämölle muun muassa teokset Tosca, Seitsemän veljestä, Antigone ja Kuriton sukupolvi.
Huhtasella oli kreditoimaton rooli valistuselokuvassa Ne 45000 vuonna 1933. Turun vuosinaan hänellä oli sivurooli turkulaisen Valo-Filmin esikoiselokuvassa Miehen vankina (1943). Uransa myöhäisvaiheessa Huhtanen näytteli pääjohtajaa yhteiskunnallisessa draamaelokuvassa Laukaus tehtaalla (1973).
Itselleen myönnetyistä apurahoista Nestori Huhtanen mainitsee vuonna 1965 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa omintakeisesti "Ei – mitään – mistään – milloinkaan".

Muuta

Huhtanen avioitui näyttelijä Saimi Tossavaisen kanssa 1937.
Knud Bergslien

Knud Larsen Bergslien (s. 1827 - 27. marraskuuta 1908) oli norjalainen taidemaalari.
Bergslien syntyi Vossin kunnassa. Hänen veljensä oli kuvanveistäjä Brynjulf Bergslien, ja Knud oli myös taidemaalari ja kuvanveistäjä Nils Bergslienin setä. Bergslien opiskeli Antwerpenissa 1844-1852, Pariisissa 1850-1851 ja Düsseldorfissa 1855-1869. Hänen esikuvanaan toimi Adolf Tidemand. Bergslien tunnetaan erityisesti töistään Birkebeinerne (1869) ja Oscar 2s kroning (1875), joiden lisäksi hänellä on kaksi työtä edustettuna Norjan kansallismuseossa. Bergslienin oppilaita olivat muiden muassa Christian Skredsvig, Edvard Munch, Harriet Backer, Lauritz Haaland ja Halvdan Egedius.
Rokia Traoré

Rokia Traoré (s. 24. tammikuuta 1974) on malilainen laulaja, lauluntekijä ja kitaristi. Hän on etniseltä taustaltaan bambara. Traorén isä oli diplomaatti, minkä ansiosta Traoré kävi lapsena esimerkiksi Algeriassa, Saudi-Arabiassa, Ranskassa ja Belgiassa.
Traoré voitti vuonna 1997 Radio France Internationalen musiikkipalkinnon. Seuraavana vuonna ilmestyi hänen ensimmäinen albuminsa. Vuonna 2003 hän voitti BBC Radio 3:n maailmanmusiikkipalkinnon.
Traoré esiintyi Helsingin juhlaviikoilla 2008.
Strongbow (siideri)

Strongbow on englantilainen siideri, jota myydään laajasti eri puolilla maailmaa. Sen tuottaa Scottish & Newcastlen vuonna 2003 ostama H. P. Bulmer. Siideri sai nimensä keskiajalla eläneeltä "Strongbow'lta", Richard de Clarelta. Suomeen Strongbowta tuo Hartwall.
Gary Cole

Elämäkerta

Cole syntyi Park Ridgessä, Illinoisissa, jossa hän kävi Rolling Meadows High Schoolia. Tuolloin Cole kiinnostui näyttelemisestä ja esitti Ressua koulun näytelmässä You’re A Good Man, Charlie Brown. Valmistumisen jälkeen hän siirtyi opiskelemaan Illinois State -yliopistoon teatteria.

Ura

Cole aloitti näyttelijän uransa teatterinäyttelijänä Chicagossa ja esiintyi samalla myös New Yorkissa. Televisiossa hän esiintyi ensi kerran vuonna 1983 elokuvassa Heart of Steel ja vuotta myöhemmin elokuvassa Murha vai painajainen. Sittemmin Cole tunnettaan useiden televisiosarjojen myötä, kun hän esitti pääosaa Emmy-palkitussa televisiosarjassa Keskiyön kutsu vuosina 1988–1991. Sarjan jälkeen Cole teki muutamia elokuvarooleja, kunnes vuosina 1995–1996 hän näytteli sheriffi Lucas Buckia televisiosarjassa Piru irti. Vuonna 1999 Cole tuli tunnetuksi elokuvasta Konttorirotat, jossa hän näytteli ärsyttävää pomoa Bill Lumberghia. Cole näytteli myös West Wingissä varapresidentti Bob Russellia. Hänellä oli myös rooli Täydelliset naiset -televisiosarjassa Katherine Mayfairin entisenä aviomiehenä Waynena vuonna 2008.

Ääninäyttelijänä

Television ja elokuvien ohella Cole on lainannut ääntään eri animaatioihin, joista kenties merkittävin oli James Possible Kim Possiblessa. Hän on myös ääninäytellyt Family Guyssa ja Harvey Birdman, Attorney at Law -animaation nimikkohahmoa.
Afroamerikkalaiset uskonnot

Afroamerikkalaisia uskontoja ovat Amerikassa harjoitetut afrikkalaistaustaiset uskonnot, jotka tulivat Amerikkaan orjien mukana ja ottivat vaikutteita etenkin katolisuudesta ja intiaaniuskonnoista.

Historia

Afroamerikkalaiset uskonnot tulivat Amerikkaan Länsi-Afrikasta orjien mukana ja perustuvat Afrikan perinteisiin uskontoihin. Ne alkoivat Amerikassa kehittyä marginaalissa ja ottaa vaikutteita toisiltaan ja intiaaneilta. Samalla ne joutuivat katolisissa maissa kuten Brasiliassa muuttumaan katolisen kirkon vaatimuksia vastaaviksi.

Piirteitä

Afroamerikkalainen uskontoperinne on suullista, ja jokainen uskonnollinen yhteisö ja uskonnon harjoittaja toimii vanhemmilta ja henkisiltä opettajilta perittyjen oppien ja käytäntöjen mukaisesti. Afroamerikkalaisissa uskonnoissa on tiettyjä yleisiä ja yhteisiä maailmankuvan elementtejä, vaikka nykyään afroamerikkalainen uskonto onkin globaalia ja maailmanlaajuisesti verkostoitunutta.
Afroamerikkalainen maailmankuva sisältää käsitykset jumalasta, ajasta ja elämästä ja kuolemasta ja kertomuksen maailman synnystä. Myyttisissä kertomuksissa ja maailman syntytarinoissa kerrotaan, että maailmankaikkeutta on aina hallinnut suvereenisti länsiafrikkalainen ylin jumala Olodumare tai etelämmän alueen Nzambi. Ylijumala loi ensin maailmankaikkeuden, sitten luonnon ja lopuksi ihmiset, joiden luomisessa apuna olivat luonnonjumaluudet orixát tai bantujen nkisit, kaikkien ihmisten edesmenneet esivanhemmat.
Henkilökohtaisiksi nimetyt orixát, nkisit ja henkiolennot vastaavat afroamerikkalaisen uskonnon harjoittajan oman persoonallisuuden ominaisuuksia. Ne tuntemalla henkilö voi kehittää henkilökohtaisia ominaisuuksiaan, vahvuuksiaan ja heikkouksiaan. Oppaaksi henkimaailmasta voivat ryhtyä myös edesmenneet eri alojen spesialistit, tunnetut taiteilijat tai kulttuuriset hahmot.
Afroamerikkalaisissa uskonnoissa oleellista ovat fetissit, transsitila ja henkipossessio. Transsitila saadaan aikaan useimmiten musiikin avulla. Henkipossessiossa uskonnon harjoittajasta tulee väline, jossa näkymätön energia haluaa ilmentyä.
Teti

Teti oli Egyptin faarao 2345 eaa. – 2333 eaa. Hän oli ensimmäinen faarao kuudennen dynastian aikana. Hänet on haudattu Sakkaraan. Kuningarar Iput, Tetin vaimo, oli ilmeisesti Unasin, viidennen dynastian viimeisen faaraon tytär.
Vimpa

Ulkonäkö ja koko

Vimpa kasvaa korkeintaan 40 senttimetrin pituiseksi ja kilon painoiseksi. Kutuasussa koiraan selkäpuoli on tumman siniharmaa ja vatsa kellertävä. Vimman erottaa lahnasta sen turpeasta nokkamaisesta yläleuasta. Muita vimpaa jonkin verran muistuttavia suomalaisia kalalajeja ovat seipi, siika, sorva, särki, säyne, toutain ja turpa.

Levinneisyys ja elinympäristö

Vimpa on eurooppalainen kala, jonka levinneisyys rajoittuu maanosan itäosaan. Esiintymisalue ulottuu Elbestä ja Tonavasta Kaspianmereen lännestä laskeviin jokiin. Itämeren, Kaspianmeren ja Mustanmeren vimpakannat ovat toisistaan erillään, ja Kaspianmeren vimpa luetaankin omaksi alalajikseen. Suomessa vimpa nousee satunnaisesti Perämereenkin laskeviin jokiin, mutta sen vakiintunut levinneisyys ulottuu Isojokeen saakka. Jokien patoaminen rajoittaa sen nousua useisiin jokiin.
Vimpa on aiemmin ollut Suomessa silmälläpidettävä laji, mutta runsastumisen myötä sen luokitus on muutettu vuonna 2010. Kanta romahti 1900-luvun jälkipuolella vesien saastumisen ja jokien patoamisen takia. Esimerkiksi Vantaanjoessa sen elpymiseen ovat vaikuttaneet joen puhdistuminen ja Vanhankaupunginkoskeen tehdyt muutokset. Siellä kutevia vimpoja on useita tuhansia.
Vimman on kerrottu olevan erityisen hanakka karkaamaan liistekatiskasta, kun se on kyennyt päällään "purastamaan" aukkoja pyydyksen seinään.
Ankkojen dynastian vaiheita

Ankkojen dynastian vaiheita on Aku Ankan Aikakone -sarjakuvakirjasarjan 2. osa, joka julkaistiin vuonna 2005. Pyramidien maisemissa seikkailevat ankkalinnalaisten esi-isät, jotka ovat ohjanneet kansojen kehitystä omaan omalaatuiseen suuntaansa.
Kirjan kahdeksasta tarinasta kolme julkaistiin ensi kertaa Suomessa. Osa tarinoista oli julkaistu jo aiemmin Aku Ankan taskukirjoissa tai Roope-setä -lehdissä.
Gardariki

Garðaríki (myös Gardariki tai Gardarike) on muinaisnorjankielisissä teksteissä Venäjän nimi. Muita nimiä ovat Garðaveldi ("Kaupunkien valtakunta"), Austrlönd ("Itämaat"), Austrríki ("Itävaltakunta"), Svíþjóð hin mikla ("Iso-Ruotsi") ja Svíþjóð hin kalda ("Kylmä-Ruotsi"). Lyhyempi muoto Garðar viittaa myös samaan suuntaan "Itä", Austr.
Yleensä sanalla Garðaríki on tarkoitettu "kaupunkien valtakuntaa" ,, jolla tarkoitettiin mm. Olhavanjoen varrella sijaitsevia linnoituksia alkaen Ljubšasta ja Laatokanlinnasta Rurikinlinnaan sekä Kiovaa. 
Gardar sanassa on sama alkuperä kuin slaavilaisessa sanassa grad ("kaupunki"). Garðr viittaa muuriin tai linnoitukseen.
Gardariki (kaupunkien maa) sanaa on ruvettu käyttämämään 1100-luvun lopulla islantilaisissa saagoissa, kun Gardar (linnoitus) tarkoitti myös Rusin valtakuntaa kaikkialla Skandinaviassa 800-1100-luvuilla. Gardar sana kirjoitettuna on löytynyt islantilaisen Hallfred Vandradaskaldin (Hallfreðr Vandræðaskáld), runosta "Óláfsdrápa" (vuodelta 996). 900-1100-luvuilla runoissa mainittiin Gardar, jolla tarkoitettiin myös Laatokanlinnaa, joka oli viikinkien ensimmäinen kaupunki idässä. Riimukirjoituksissa Gardar mainitaan 9 kertaa, mutta Gardariki vain 1 kerran. 
Muinais-Venäjän linnoitukset oli rakennettu erityisesti kasaarien valtakuntaa vastaan. Heidän valtakuntansa oli 700-900-luvuilla Ukrainan, Etelä-Venäjän, Kaukasian ja Kazakstanin arojen mahtavin valtio.
Kasaarien ja kalifaatin solmittua rauhan alkoi vilkas kaupankäynti, joka johti viikinkien idäntien liikenteeseen.
Kasaarit olivat välittäjinä viikinkien ja Bagdadin ympärille keskittyneen arabien muslimi-imperiumin välillä. Kasaarien valtakunnan mahtavuudesta todistaa myös se, että 700- ja 800-luvuilla monet itäslaaviheimot maksoivat kasaareille veroja. Heidän vaikutusvaltansa alkoi heikentyä, kun Nestorin kronikan mukaan varjagiruhtinas Rurikin kuoleman jälkeen vallan peri hänen sotapäällikkönsä Olav eli Oleg Viisas siirtyi Rurikinlinnasta etelään, karkotti kasaarit Kiovasta ja perusti Kiovan Rusjiksi kutsutun valtakunnan noin vuonna 880. 
Varjagit tekivät kauppaa nykyisen Pohjois- ja Länsi-Venäjän alueella. Saagoissa mainitaan Gardarikissa 12 kaupunkia. Saagain mukaan Holmsgardr (Holmgarðr, Rurikinlinna) oli Garðaríkin pääkaupunki. Muita saagoissa mainittuja kaupunkeja ovat Aldeigjuborg (Staraja Ladoga), Kœnugarðr (Kiova), Pallteskja (Polotsk), Smaleskja (Smolensk), Sýrnes (Gnjozdovo), Súrsdalar (Suzdal), Móramar (Murom) ja Ráðstofa (Rostov).  Lisäksi mainittiin Gaðar, Álaborg, Danparstaðir, joista ei vielä tarkoin tiedetä, missä ne sijaitsivat. Tutkimusten avulla on määritelty niiden mahdolliset sijaintipaikat: Álaborg Säsjoen varrella, Gaðar nykyinen Gorodok Lovatjoen rannalla Ilmajärven eteläpuolella sekä Danparstaðir Dneprin varrella ollut linnoitus. 
Kolme riimukiveä, G 114, Sö 338 ja U 209 mainitsevat Skandinavian miehiä, jotka kävivät Garðarissa.
Autobahn A9 (Sveitsi)

Reitti

A9 on osa kansallista valtatietä N9 (saks. Nationalstrasse), joka alkaa Juravuoristosta Ranskan rajalta Vallorbesta ja päättyy Alpeille, Italian rajalle, Simplonin solassa sijaisevaan Gondoon. Välillä Essert-Pittet – Villars-Ste-Croix moottoritie A9 kulkee samaa reittiä moottoritien A1 kanssa. Moottoritie A12 erkanee A9:stä Vevey'ssä.
A9 on pääosin 4-kaistainen (Orbe–Sierre). Tie kulkee Valais'n ja Vaud'n kantonien alueella.

Rakennushankkeet

Rhônen laaksossa on menossa Sierren ja Vispin välillä rakennushanke, joka pidentää moottoritietä 32 kilometrillä ja muodostaa moottoritiestä yhtenäisen Ballaigues'sta Brigiin. Tieosuus valmistuu suunnitelmien mukaan vuonna 2019. Puolet uudesta osuudesta on tunnelia. Hankkeen kustannusarvio on 3,7 mrd. frangia.
Kenneth II

Kenneth II (Cináed mac Maíl Choluim 932–995) oli Skotlannin kuningas keskiajalla. Hän oli kuningas Malcolm I:n poika ja Dubin veli. Edellisen kuninkaan Culenin kuoltua tämän veli Amblaib ja Kenneth kiistelivät vallasta, lopulta Kenneth surmasi Amblaibin vuonna 977. Iso osa Kennethin valtakautta kului konflikteissä. Englantilaiset hyökkäilivät etelästä, viikingit ja pienet klaanipäälliköt pohjoisesta. Kenneth vahvisti suhteitaan Irlantiin menemällä naimisiin sikäläisen prinsessan kanssa.