Rationalismi (tietoteoria)

Rationalismi (lat. ratio, laskeminen, järki, harkinta) eli järkeisajattelu tai järkeistieto on tietoteoreettinen näkemys, jonka mukaan tiedon lähteenä on ensi sijassa järki eikä kokemus, dogmi tai usko. Tunnetuimmilla filosofisen rationalismin edustajilla järjen antamasta tiedosta voidaan loogisen deduktion avulla johtaa kokonainen filosofinen järjestelmä. Rationalismin vastakkaisena kantana filosofiassa on perinteisesti ollut empirismi. Monet tietoteoriat ovat jonkinlaisia yhdistelmiä empirismistä ja rationalismista. 
Nykyään rationalismi liittyy lähinnä logiikan ja matematiikan filosofiaan. Logiikkaa ja matematiikkaa ei voi tutkia luontoa havainnoimalla vaan pelkästään järkeä käyttämällä.

Rationalismi ja empirismi

Rationalismia on olemassa eri muodoissa, lähtien maltillisesta lähestymistavasta, jonka mukaan "järjellä on etusija muihin tiedon hankkimisen keinoihin nähden", aina radikaalimpaan näkemykseen, jonka mukaan järki on "ainoa tie tietoon". Eri konteksteissa rationalismi asettuu joko ilmoitusta (kuten uskonnoissa) tai tunteita ja tuntemuksia (kuten etiikassa) vastaan. Filosofiassa rationalismi asetetaan kuitenkin yleensä vastakkain aistihavaintoihin perustuvan empiirisen tiedonhankinnan kanssa. Tarkasti ottaen nämä lähestymistavat eivät kuitenkaan ole toisensa poissulkevia, ja filosofi voi olla sekä rationalisti että empiristi.
Jotkut rationalistit ovat katsoneet, että kaikki mahdollinen tieto voidaan johtaa deduktiivisella päättelyllä fundamentalistisista perusteista, kuten geometrian aksioomista. Tämä näkemys kuvaa erityisesti Baruch Spinozan ja Gottfried Leibnizin ajattelua. He kehittivät rationalismia vastatakseen René Descartesin esiin nostamiin tietoteoreettisiin ja metafyysisiin ongelmiin. Sekä Spinoza että Leibniz katsoivat, että kaikki tieto, mukaan lukien tieteellinen tieto, oli periaatteessa saavutettavissa pelkästään järkeä käyttämällä, vaikka kumpikin havaitsi, ettei se ollut käytännössä mahdollista ihmisille muuten kuin joillain erityisillä alueilla, kuten matematiikassa. Toisaalta Leibniz myönsi, että "olemme kaikki empiristejä kolmessa neljäsosaa toiminnassamme".

Historia

Rationalismin alkuperäiset juuret kulkevat aina elealaisiin filosofeihin, pythagoralaisiin ja Platoniin asti. Elealaiselle Parmenideelle rationaalisuus tarkoitti ennen kaikkea tehtyjen päätelmien ristiriidattomuutta. Tavoitellessaan ristiriidattomuutta hän päätyi ensimmäisenä filosofina voimakkaaseen ristiriitaan arkikokemusten kanssa. Platonin ideaoppi, joka perustui osittain Parmenideen ajatuksiin, perustui samoin puhtaasti rationalistisille lähtökohdille. Hänen järjen itseriittoisuutta koskevista ajatuksistaan tuli myöhemmän rationalismin perusta.
Tieteellisen vallankumouksen myötä rationalismi liitettiin matemaattisten menetelmien hyödyntämiseen filosofiassa. Uudella ajalla rationalismin edustajia ovat olleet erityisesti 1600-luvun filosofit Descartes, Spinoza ja Leibniz, jotka edustavat mannermaista rationalismia. Heidän ajattelussaan järjellä saavutettavista perusperiaatteista johdetaan loogisesti uusia periaatteita, ja tällä tavoin luodaan filosofinen ja tieteellinen järjestelmä, joka selittää monia filosofian keskeisiä kysymyksiä ja luo pohjaa tieteelliselle tutkimukselle. Näin ollen tieteellistä tutkimusta aistein havaittavassa todellisuudessa ohjaavat periaatteet olisivat yhtä vakaalla pohjalla ja luonteeltaan samanlaisia kuin matematiikan tai käsiteajattelun sisällä tapahtuvat loogiset päätelmät.

Mannermainen rationalismi

"Mannermainen rationalismi" on yleisnimitys Manner-Euroopassa uuden ajan alussa filosofiaa hallinneelle rationalismille. Britteinsaarilla filosofiaa hallitsi tuolloin empirismi ("brittiläinen empirismi").