Islam

Uskonnon lähteet

Islamissa profeetta Muhammed on ainoa jumalallisen tiedon lähde. Uskotaan, että häneltä on peräisin kaikki tieto Jumalasta ja hänen tahdostaan. Muhammedin ihmiskunnalle välittämät tieto jakaantuu kahteen osaan. Ikuinen ja muuttumaton Koraani laskeutui alas Muhammedin saamien ilmestysten kautta, jotka  kirjoitettiin muistiin parikymmentä vuotta profeetan kuoleman jälkeen. Valtaosa islamin tärkeimmästä sisällöstä saatiin  Muhammedin muiden puheiden ja tekojen kautta. Ne kirjoitettiin muistiin kaksisataa vuotta Muhammedin kuoleman jälkeen ja kertovat, mikä oli Muhammedin elämäntapa eli sunna, johon šaria suurimmalta osin perustuu.

Muhammed Ibn Hishamin elämänkerrassa

Varhaisin nykyaikaan asti säilynyt Muhammed-elämäkerta on Ibn Hishamin (k. 833) kirjoittama Profeetta Muhammedin elämänkerta. Se perustuu 700-luvun puolivälissä laadittuun Ibn Ishaqin tekemään elämäkertaan, joka on hävinnyt. Hisham kertoo Muhammedin syntyneen Mekassa, nykyisen Saudi-Arabian alueella Quraishin sukuun. Mekka oli Hishamin mukaan ahdas ja köyhä kaupunki, mutta siellä sijaitsi arvostettu Kaaban temppeli, joka oli arabien pakanallisen pyhiinvaelluksen keskus.
Muhammedin syntymää edelsivät ihmeet, jotka todistivat hänen tulevasta suuruudestaan. Hisham kirjoittaa, että 

»"Kun hän kasvoi mieheksi, hän oli ylevyytensä ja ja jaloutensa ansiosta hyveellisin kansastaan, paras tavoiltaan, jaloin teoiltaan, paras naapurina, lempein, totuudenmukaisin, luotettavin ja kauimpana siveetömyydestä ja tavoista, jotka alentavat miehen."  » 
Nuorukaisena Muhammed tunnettiin lempinimellä al-Amin eli "luotettava". Täysi-ikäiseksi tultuaan Muhammedista tuli kauppias. Hän avioitui naispuolisen leskeksi jääneen työnantajansa kanssa, joka oli hänen serkkunsa. Kaikkiaan Jumalan lähettiläällä oli lopulta 13 vaimoa jalkavaimojen lisäksi, sillä Jumala teki hänen kohdallaan poikkeuksen neljän vaimon sääntöön.  
Noin vuoden 610 tienoilla eli suunnilleen 40-vuotiaana Muhammed näki unessa enkeli Gabrielin ja sai ensimmäisen jumalallisen ilmestyksensä. Aluksi Muhammed kutsui ihmisiä uuteen uskoon vain salassa, mutta alkoi sitten levittää islamia julkisesti. Muhammed teki myös ihmeitä ja muun muassa halkaisi kuun kahtia. Muhammed ei tyytynyt pelkästään julistamaan uutta uskoa, vaan alkoi myös arvostella mekkalaisten jumalia, mistä mekkalaiset suuttuivat. Profeetan tilanne kävi tukalaksi, ja hän joutui yöllä pakenemaan pohjoisessa sijaitsevaan Medinaan, jonne hän oli jo saanut siirrettyä kannattajansa. Pako (arab. هِجْرَة‎, hijra, suomeksi usein hidžra) tapahtui vuonna 622. Muslimit katsovat islamilaisen ajanlaskun alkaneen tästä tapahtumasta, joka mytomorfisesti rinnastuu Mooseksen exodukseen Egyptistä.
Muhammed kannattajineen otti vallan haltuunsa Medinassa ja perusti sinne umman eli uskovien yhteisön. Tässä vaiheessa elämänkertaa Hisham varoittaa, että hän on karsinut Ibn Ishaqin selostusta ja jättänyt pois ne asiat, jotka ovat häpeällisiä kertoa. Hisham kertoo, että Muhammed alkaa saaliin toivossa ryöstää kauppakaravaaneja,  on sukupuoliyhteydessä lapsen kanssa,  anastaa ottopoikansa vaimon (vrt. Koraani 33: 37–40), kiduttaa ja tappaa vankeja,  järjestää murhapolton moskeijassa,  käskee tappaa häntä pilkanneet naiset,  ja järjestää Medinassa juutalaisten joukkomurhan.  Hisham kertoo, että Medinan joukkomurhaa seurannut sivullinen tokaisi: "Kautta Jumalan, tämäpä vasta uskonto!" - ja kääntyi islamiin.   
Ibn Hishamin mukaan Muhammed suoritti itse 27 sotaretkeä ja lähetti 38 pienempää toisten alaisuudessa. Sota Mekkaa vastaan päättyi vuonna 630, jolloin  Muhammed valtasi kaupungin kohtaamatta suurtakaan vastarintaa. Profeetta  tuhosi kädenliikkellään mekkalaisten palvomien jumalien patsaat Kaaban ympärillä. Muhammedin jäähyväissaarna on eräänlainen profeetan testamentti. Muhammedista kertova islamilainen perimätieto on lisääntynyt jatkuvasti. Vielä viime vuosinakin on julkaistu uusia versioita esimerkiksi jäähyväissaarnasta.   
Muhammed kuoli kaksi vuotta myöhemmin vuonna 632 vaihtelevien islamilaisten tietojen mukaan joko 60-, 63- tai 65- vuotiaana.

Koraani Jumalan lain lähteenä

Koraani on islamissa Jumalan sanaa sellaisenaan, ja sen katsotaan olleen olemassa Jumalan luona jo ennen maailman luomista. Alkuperäinen kirja on kirjoitettu arabiaksi, ja käännökset ymmärretään sen takia vain tulkinnoiksi, joilta puuttuu alkuteoksen arvovalta.  
Oppi Koraanista ikuisena ja luomattomana Jumalan sanana syntyi 800-luvulla ja tuo mieleen Johanneksen evankeliumin säkeet  "Alussa oli Sana, ja Sana oli Jumalan tykönä, ja Sana oli Jumala". Kristinuskossa Jeesus on Jumalan sanan inkarnaatio, islamissa Jumalan sana laskeutui alas Koraanina. Tämän takia on usein huomautettu (esim. Jaakko Hämeen-Anttila  tai Heikki Räisänen), että  Koraani rinnastuu oikeammin Kristukseen kuin Raamattuun. Raamatun lähin vastine islamissa olisivat hadith -kertomukset.
Koraanin tulkinnasta käytetään nimitystä tafsír. Se tarkoittaa Koraanin sisällön selittämistä sanojen kielitieteellisen merkityksen sekä tekstin historiallisren yhteyksien ja teologisen sisällön pohjalta. Kirjaimellisen tulkinnan lisäksi Koraania on tulkittu vertauskuvallisesti, mistä käytetään nimitystä ta'wíl. Sitä on harrastettu lähinnä islamilaisen mystiikan ja suufilaisuuden piirissä.
Koraani on arvovaltaisin sharian lähde. Kirjan sisältämä lainsäädännöllinen aines on kuitenkin vähäistä ja koskee lähinnä perhe-, rituaali- ja perintölainsäädäntöä. Sen takia tärkeimmäksi sharian lähteeksi on muodostunut sunna eli Muhammedin antama esimerkki, joka on kirjattu 800-luvulta alkaen tehtyihin hadith-kokoelmiin.

Yksimielisyyden (ijmá) ja analogian (qiyas) periaatteet

Kun riita-asiaa ratkotaan uskonnollisessa oikeudessa, tuomari (qadi) muodostaa siitä inhimillisen tulkinnan (fiqh). Tällöin hän järkeilee (ijtihad) islamilaisten lähteiden pohjalta ja luo oman mielipiteensä (ra'y). Tässä tuomarilla on apuna kaksi periaatetta. Hän kiinnittää huomiota oppineiden yksimielisyyteen (ijma) kustakin asiasta, mikä varmentaa tulkinnan luotettavuuden. Toiseksi hän päättelee analogian (qiyas) avulla, jos vastaan tulee täysin uusia asioita.
Alun pitäen yksimielisyyden periaatetta käytettiin myös täydentämään sharian sisältöä tapauksissa, joissa Koraani tai profeetan sunna eivät tarjonneet vastauksia. Tämä on kuitenkin jäänyt historiaan.
Analogia tarkoittaa täysin uusien tilanteiden rinnastamista sellaisiin, joista on shariassa on säädöksiä. Koraani tai sunna eivät esimerkiksi mainitse kokaiinia, koska huumetta ei tunnettu, mutta lainoppinut voi kieltää sen käytön vedoten analogiaan ja siihen, että päihdyttävän viinin nauttiminen on muslimeilta kiellettyä.

Lakikoulukunnat

Länsimaiseen ajatusmaailmaan tottuneen voi olla on vaikea hahmottaa islamilaisen lainkäytön monimuotoisuutta ja kirjavuutta. Islamissa on useita lainopillisia koulukuntia. Klassisen sunnalaisen islamin neljä tärkeintä koulukuntaa ovat Hanafi, Maliki, Shafi'i ja Hanbali. Noin 75 % niiden säädöksistä on yhteisiä kaikille neljälle.  Shiialaisilla on lisäksi oma lainopillinen perinteensä.  
Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan sunnalaisten lakikoulukuntien väliset erot ovat silti suhteellisen vähäisiä eikä shiialainen koulukuntakaan eroa paljon muista.

Ulama Jumalan lain tulkitsijana

Tavallinen muslimi ei voi muodostaa omaa mielipidettä Koraanista tai Jumalan laista, sillä niiden tulkinnasta vastaa ainoastaan uskonnollinen papisto eli ulama, "viisaat miehet". Lain tulkintaa mutkistaa se, että papisto ei muodosta selkeää byrokraattista ja hierarkkista rakennetta. Ulaman jäseneksi hyväksytään yleensä epämuodollisten uskonnollisten opintojen jälkeen, ja henkilön arvovaltaan vaikuttavat hänen henkilökohtaiset kykynsä sekä oman yhteisön antama tuki. 
Suurin osa muslimeista (90 %) kuuluu sunneihin, joilta puuttuu kokonaan papillinen hierarkia. Shiialaisuudessa uskonoppineet ovat järjestyneet vähän hierarkkisemmin.

Sharian tulkitseminen

Sharian sisällöstä voi kysyä islamilaiselta uskonoppineelta, esimerkiksi imaamilta, joka johtaa rukouksia moskeijassa tai vielä varmemmin muftilta, joka on shariaan syvällisesti perehtynyt oppinut. Perinteisesti kysymyksiin vastataan perjantairukouksen jälkeen, missä lainoppineen avustajat keräävät paperilapulle kirjoitetut kysymykset.  Nykyisin on lisäksi perustettu fatwa -neuvostoja, joita toimii  myös myös internetissä palvelemassa uskovia, joilla on kysyttävää. Kun vaikeasta asiasta neuvoa kysytään muftilta, saadaan pitkä kirjallinen lausunto, joka toisinaan päätyy vain todennäköiseen arvioon sekä toteamukseen, että "Allah tietää parhaiten". 
Erikoinen piirre on, että  muftin antama lainopillinen mielipide eli fatwa on vain hänen oma kantansa, mutta sen katsotaan silti aina edustavan pätevää tulkintaa shariasta. Mufti voi myös muuttaa mieltään ja antaa kaksi keskenään ristiriidassa olevaa fatwaa, jolloin molemmat ovat yhtä päteviä, ja uskova voi valita niiden välillä. 
Ongelmia uskonoppineille aiheuttaa se, että sharia-lain määräykset voivat olla ristiriitaisia jopa yksittäisen hadith-kokoelman sisällä. Lisäksi mielipide-eroja syntyy usein siitä, kuin vahvoiksi tai heikoiksi uskonoppineet arvioivat yksittäisiin haditheihin liittyvät todistajaketjut eli isnadit.  Vallitseva näkemys on, että luotettavimpiinkin kokoelmiin sisältyy "aina muutamia epäilyttäviä perimätietoja". Sellaisia ei kuitenkaan voi ehdottaa poistettavaksi, koska 900-luvulta alkaen tapahtui järjen (ijtihad) porttien sulkeminen,jolloin lain sisältö vakiintui.  Professori Landau-Tasseron on todennut, että islamin pyhien kirjoitusten lukeminen ja tulkinta on pakosta valikoivaa, mistä tuloksena ovat loputtomat erimielisyydet ("endless quarrels") eri tulkintojen välillä. 
Tilanne ei silti anna lupaa huolittomuuteen niiden asioiden suhteen, joista vallitsee yksimielisyys. Islamilaisen lain klassikkoteos Umdat al-Salik määrää kuolemantuomion jokaisesta poikkeamasta, joka tapahtuu ydinsisältöjen kohdalla.
Vaikka šaria on periaatteessa muuttumaton laki, PEW-tutkimuslaitoksen asennetutkimukset osoittavat, että tavalliset muslimit suhtautuvat hyvin valikoivasti sen noudattamiseen. Muslimien asenteet vaihtelevat etenkin eri maiden välillä.

Hyvään kehottaminen ja pahan kieltäminen

Šariaan kuuluu Koraanissa (3:104, myös 2:256) mainittu hyvään kehottaminen ja pahan kieltäminen. Se tarkoittaa, että kuka tahansa, joka näkee vääryyden tapahtuvan, ottaa asiakseen korjata sen. Islamilaisen lain klassinen käsikirja Umdat al-Salik kertoo, että tämä periaate on mitä tärkein uskonnon perustekijä. Jos se poistettaisiin, myös uskonto katoaisi.  
Väliintulossa on kahdeksan tasoa. Ensimmäinen on rikkomuksen luotettava todentaminen. Toinen aste on, että rikkeen tekijälle kerrotaan teon vääryys. Kolmas aste on varoittaa tekijää Jumalan rangaistuksesta. Neljännellä asteella rikkeen tekijää moititaan voimakkain sanoin. Viides aste on käsiksi käyminen esimerkiksi rikkomalla luvattomat musiikki-instrumentit tai kaatamalla viini maahan. Kuudes aste on uhkaaminen ja pelottelu väkivallalla. Seitsemäs aste on lyöminen ja potkiminen. Kahdeksannella asteella turvaudutaan aseisiin ja voidaan hankkia kumppaneita apuun väärintekijää vastaan. Tällä asteella kuolonuhreilta ei aina voi välttyä.   
Šarialain mukaan muslimi, joka kieltää jonkin viidestä uskon pilarista tai kieltää jonkin muun asian, josta vallitsee yksimielisyys uskonoppineiden keskuudessa, on vääräuskoinen (kafir), ja hänet tulee teloittaa.  Muun muassa Muhammedin pilkkaamisesta šaria langettaa kuolemantuomion, jonka voi panna toimeen kuka tahansa muslimi. Tästä on esimerkkinä ajatollah Khomeinin  vuonna 1989 antama fatwa Salman Rushdien surmaamisesta.         

Muslimien harjoittama kunniaväkivalta on hyvään kehottamisen ja pahan kieltämisen soveltamista. Ilmiö on levinnyt siirtolaisuuden myötä myös Eurooppaan, jossa se on herättänyt kielteistä huomiota. Suomessa sitä ei  kuitenkaan normaalisti ole tulkittu asiana, joka liittyisi juuri uskontoon. Kunniaväkivalta on mieluummin yhdistetty erääksi sukupuolittuneen väkivallan muodoksi, ja saatetaan jopa torjua sen mahdollinen yhteys islaminuskoon.

Aseellinen jihad

Islamista puhutaan usein ”rauhan uskontona”. Käsite ei ole peräisin länsimaista vaan islamin omasta piiristä. Esimerkiksi kalifaatin pääkaupunki Bagdad tunnettiin aluksi satojen vuosien ajan vain nimellä Madinat al-Salam eli ”Rauhan kaupunki”. Sana on lännessä kuitenkin ymmärretty toisin kuin islamissa. Islamilainen valtioteoria jakaa maailman toisaalta islamin tai rauhan alueeseen tai "taloon" (Dár al-islám, Dár as-Salám), toisaalta sodan alueeseen (Dár al-harb), ja islam rauhan uskontona tarkoittaa, että muslimit tarpeellista väkivaltaa käyttäen kukistavat ”sodan talon”.  Rauha tulee, kun uskottomat on alistettu ja he maksavat asianmukaista nöyryyttä osoittaen veroa muslimeille. Muslimiveljeskunnan pääteoreetikko Sayyid Qutb tiivisti asian seuraavasti:
”Kyllä, se on rauhan uskonto, mutta siinä mielessä, että islam pelastaa ihmiskunnan palvomasta ketään muuta kuin Allahia ja alistaa kaikki kansat Jumalan määräysvaltaan.” 
David Cookin mukaan uskonsodan käsite ilmestyi islamiin 800-luvun alussa eli samaan aikaan, kun al-Mamun nousi valtaan ja islam kehittyi klassiseen muotoonsa.  Esimerkiksi klassinen šarian käsikirja Umdat al-Salik toteaa, että kalifi taistelee kaikkia ihmisiä vastaan, kunnes näistä tulee muslimeja. Näkemys tunnetaan myös shiialaisuuden piirissä, ja esimerkiksi Ajatollah Khomeini on todennut, että "Pyhä sota merkitsee ei-islamilaisten alueitten valloittamista." Ibn Hishamin laatimasta Muhammedin elämäkerrasta noin kolme neljäsosaa on omistettu profeetan sotaretkille. Se osoittaa jihadin suurta merkitystä etenkin varhaisessa islamissa, jossa sen tuloksena nähtiin islamilaisen suurvallan nopea syntyminen. 
Klassisessa islamissa ei esiinny kristillisen lähetystyön kaltaista lähetystyötä.  Lähimmäksi sitä tulee kutsuminen (da’wa) islaminuskoon, josta kieltäytyminen johtaa jihadin julistamiseen aluetta vastaan. Esimerkiksi keskiajan klassinen šaria-käsikirja Umdat al-Salik kertoo, että kalifin tulisi kehottaa juutalaisia, kristittyjä ja zarathustralaisia alistumaan islamiin hyväksymällä šarian määräykset ja kalifin hallitsijakseen. Toinen vaihtoehto on dhimmi -asema, jossa he pitävät oman uskontonsa, mutta suostuvat maksamaan kalifille  veroa (jizya), joka on tarkoitettu ei-muslimeille. Kalifin velvollisuus on käydä Pyhää sotaa (jihad) kaikkia niitä vastaan, jotka eivät suostu ehtoihin.  
Kun kristinuskon eskatologinen missio annetaan Jeesuksen sanoissa "Menkää siis ja tehkää kaikki kansat minun opetuslapsikseni" (Matt.27:19), islamissa eskatologinen missio on "rauhan alueen" laajentaminen ja "sodan alueen" pakottaminen Jumalan lakiin vähintäänkin niin, että uskottomat maksavat muslimeille veroa.

Jihad henkisenä kilvoitteluna ja ”suurempi  jihad”

Islamin piirissä myös sisäinen kamppailu voidaan ymmärtää jihadin käsitteen kautta, ja henkisenä kamppailuna jihad on jokaisen muslimin velvollisuus, jotta pahuus ei saisi yliotetta. 
Alunperin 800-luvun suufilaisuuden piirissä asiantuntijoiden mukaan kehittyneen askeettisen opin mukaan "sisäinen jihad" eli kamppailu henkisen kilvoittelun tiellä tulisi ymmärtää "suuremmaksi jihadiksi", johon nähden aseellinen jihad olisi toissijainen "vähäisempi jihad". Kuten eräs keskiaikainen turkkilaisen suufi-veljeskunnan arvovaltainen jäsen asian ilmaisi, sotilaallinen jihad (jihād al-gazā) olisi muslimikuninkaiden ja -emiireiden velvollisuus, missä suufien tulisi omistautua henkiselle kilvoittelulle: "meidän jihadimme on juuri, ja heidän jihadinsa on oksa, joka on riippuvainen juuresta."
Vaikka oppi on hyvin keskeinen suufilaisuuden piirissä, sen opillinen oikeutus on hyvin kiistanalainen ja islamilaisen dogmatiikan kannalta kyseenalainen. Opin alkuperänä pidetään 1000-luvun oppinut Al-Khatib al-Baghdadi viittausta Muhammedin seuraaviin sanoihin: "olemme palanneet vähäisemmästä jihadista (al-jihad al-asghar) suurempaa jihadiin (al-jihad al-akbar)." Kun ibn Abd-Allahilta kysyttiin, mikä on suurempi jihad? hän vastasi, että "se on kamppailu itseään vastaan". Hadith ei kuitenkaan sisälly autoratiivisiin kokoelmiin, ja monien muslimioppineiden mukaan se ei ole luotettava. Radikaalia islamismia edustava oppinut Abdullah Azzam taas on jopa väittänyt sen olevan väärennetty vailla minkäänlaista perustaa.  Esimerkiksi hanbalilaista koulukuntaa edustavan Ibn Qayyin Al-Jawziyaan mukaan sitä vastoin huolimatta sisäisen jihadin tärkeydestä, perusteet näkemyksen puolesta, että "sydämen jihad" olisi "miekan jihadia" tärkeämpi, ovat hyvin heikot. 
Keskustelu kuvaa tilannetta, joka on tavanomainen uskonoppineiden keskuudessa. Professor Landau-Tasseron on todennut, että Pyhien kirjoitusten tulkinta on väistämättä valikoivaa, ja hadithit sisältävät  erilaisia ja usein ristiriitaisia tietoja, jotka heijastavat muslimien välisiä erimielisyyksiä sekä ajan myötä tapahtunutta kehitystä. Seurauksena on ollut kokoelma vaihtoehtoisia johtopäätöksiä melkein joka asiaan sekä loputtomat riidat, kun jokainen ryhmä väittää olevansa ainoa joka seuraa oikeaa polkua.
Etenkin länsimaiset lähteet korostavat usein, että jihad tarkoittaa väkivallatonta itsensä kehittämistä ja ainoastaan harvinaisena poikkeuksena sotaa ja silloinkin vain puolustussotaa.   Islaminuskoon suuri jihad astuu toden teolla vasta 1100-luvulla ja aluksi al-Ghazalin kirjoituksissa. Al-Ghazali ei kuitenkaan esittänyt suurta jihadia pienen jihadin vaihtoehtona, vaan liitti sen hyvään käskemisen ja pahan kieltämisen islamilaiseen periaatteeseen. 
Cookin laskujen mukaan klassinen islamilainen kirjallisuus sisältää satoja teoksia sotaisesta jihadista, kun taas rauhallisemmasta hän on löytänyt vain yhden kirjan, ajatollah Khomeinin kirjoittaman teoksen Jihade akbar eli ”Suurempi jihad.” On siis väärinkäsitystä, että sotaisa jihad olisi alkuperäisen rauhallisen jihadin pohjalta syntynyt myöhempi oppi.  Tavallisen muslimin elämässä jihad henkilökohtaisena kamppailuna ja itsensä kehittämisenä on jokapäiväinen asia. Rauhanomainen jihad on se asia, jota esimerkiksi koululaisille opetetaan islamilaisissa maissa, kuten Keniassa koulunsa käynyt ex-muslimi Ayaan Hirsi Ali kertoo. Hänen mukaansa sotaisa jihad astuu kuvaan muissa yhteyksissä.

Islamin esihistoria 600- ja 700-luvuilla

Islam syntyi sen oman historian mukaan nopeasti valmiina uskontona vain yhden henkilön toimesta 600-luvun alussa. Islamin syntyä olisi seurannut menestyksellinen valloitussotien kausi, jolloin islam levitti valtansa koko Lähi-itään vain muutamassa kymmenessä vuodessa. Arabien sotaretket etenivät Pohjois-Afrikasta 700-luvulla Marokon kautta Espanjaan ja keskiseen Ranskaan asti, jossa Poitiersin taistelusta 732 on tullut arabien pysäyttämisen symboli.  Idässä ne ulottuivat Iranin ylängöille, Keski-Aasiaan ja Afganistanin rajoille.    
Islamilaisen historiankirjoituksen mukaan Muhammedia seurasi umman johtajana Abu Bakr (632–634), jonka aikana Koraani koottiin esimmäisen kerran. Seuraava kalifi oli Umar (634–644) ja häntä seurasi Uthman (644–656), jonka toimesta Koraani koottiin uudestaan. Neljäs kalifi oli Ali (656–661), jonka salamurhan jälkeen islamin kerrotaan jakautuneen sunnalaisuuteen ja shiialaisuuteen.  Islamilaisen historiankirjoituksen  mukaan "neljän oikeaan johdetun" kalifin Rashidun-kalifaatti oli islamin kulta-aikaa, jolloin ummaa johdettiin Muhammedin antamien esikuvien mukaan. Sitä seurasi umaijadien dynastia (660-750), jota luonnehti jumalattomuus ja luopuminen islamista.   
Arabit valloittivat 600-luvulla nopeassa tahdissa suurimman osan Lähi-itää, Pohjois-Afrikan ja Espanjan niin, että heidän perustamansa valtakunta ulottui Atlantilta Keski-Aasiaan. Jos hylätään islamilaiseen hadith-aineistoon perustuvat kertomukset epäluotettavina, tieto islaminuskon varhaishistoriasta 600- ja 700-luvuilta häviää melkein kokonaan, sillä jäljelle jää lähinnä muutamia piirtokirjoituksia ja kolikoita. Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan islamilainen historianselitys tosin on kuin "talo ilman perustaa", mutta silti parempi kuin ei mitään.
Vaihtoehtoista kokonaiskuvaa on silti pyritty rakentamaan. Koska neljästä "oikeaan johdetusta kalifista" ei löydy mitään aikalaislähteitä, heidän on ehdotettu olleen abbasidikaudella luotuja persialaiseen nelilukuun perustuvia hahmoja, jotka mytomorfisesti rinnastuvat Adamiin, Nooaan, Abrahamiin ja Moosekseen.  Ensimmäinen kalifi, josta on jäänyt historiaan arkeologisia jälkiä on Muawija (660-680) . Muawijaa seurasi (mahdollisesti sisällissodan eli fitnan jälkeen) Iranin Khorasanista tullut Abd al-Malik (685-705). Jotkut orientalistit katsovat vasta hänen tuoneen mukanaan muhammad -käsitteen, joka ensimmäiseksi on löydetty al-Malikin armeijan etenemisreitiltä löytyneistä kolikoista. 
Erään teorian mukaan islam lähti liikkeelle arabikristillisenä monoteistisena lahkona jo ensimmäisten kristillisten satalukujen aikana. Se olisi irtautunut  kristinuskosta  700-luvun vaihteessa kalifi Abd al-Malikin kaudella ja kehittyi varsinaiseksi islamiksi  vasta 800-luvun alkuun mennessä, jolloin arabiprofeetta Muhammed ja Koraani löysivät toisensa. Skeptiset tutkijat ovat muovanneet teorioita siitä, että profeetan hahmo olisi syntynyt aikaisintaan 700-luvun lopulla personifikaationa Jeesukselle annetusta kunnianimestä "muhammad".  Sana ilmestyy piirtokirjoituksiin 690-luvulla ja löytyy Jerusalemin Kalliomoskeijan friisitekstistä.  Skeptiset tutkijat ovat nähneet Koraanissa kokoelman tekstejä, jotka on kirjoitettu ehkä parinsadan vuoden kuluessa ja jossain muualla kuin Arabiassa. Günter Lüling katsoi, että kolmasosa Koraanista olisi alun perin ollut kristillisiä litrugisia tekstejä tai hymnejä (tällaisia ehdokkaita ovat esimerkiksi Norsun suura tai Niiniköyden suura).  
Islam on uskontona tiukasti sidoksissa siihen, että Mekassa vaikuttanut profeetta Muhammed oli todellinen, historiallinen henkilö, jonka saamat ilmestykset kirjattiin Koraaniin, ja jonka teot ja puheet talletettiin hadith -kokoelmiin. Vaikka länsimainen tutkimus on omaksunut kauttaaltaan hyvin kriittisen kannan islamilaisten perimätietojen luotettavuuteen, enemmistö tutkijoista pitää Muhammedin historiallisuutta yhtä kaikki suhteellisen selvänä. Poikkeuksen sääntöön muodostaa niin kutsuttu revisionistinen koulukunta, jonka mukaan vallitsevalla näkemykselle ovat muodostuneet kompastuskiveksi historian lähteet, jotka eivät tunne profeetta Muhammedia, Koraania tai edes Mekkaa  ennen kuin aikaisintaan 800-luvun taitteesta alkaen. Pitkää hiljaisuuden aikaa on pidetty epäsuorana todisteena (argumentum ex silentio) siitä, että 800-luvulla kirjatut tarinat ovat myöhempää keksintöä. Arabiuskonnon kehityksestä ennen 800-lukua tiedetään vain vähän varmaa, ja esimerkiksi Koraanin kokoamisen ja kanonisoinnin historia on täysin tuntematon, jos hylätään islamilainen selitys.

Islam 800- ja 900- luvuilla

Lähteiden perusteella islam sellaisena kuin se tänään tunnetaan näyttäisi syntyvän vasta 800-luvulla, sillä silloin alkaa profeetta Muhammedin elämänvaiheita, Muhammedin sunnaa ja Koraanin selityksiä koskevan kirjallisuuden laajamittainen julkaiseminen, kun taas aiemmilta vuosisadoilta on tarjolla vain muutama piirtokirjoitus. Joseph Schacht esitti vaikutusvaltaisessa islam-tutkimuksen klassikkoteoksessaan Origins of Muhammadan Jurisprudence, että haditheja alettiin koota enenevissä määrin lainopillisten ja muiden uskonnollisten ja/tai poliittisten kiistojen ratkaisemiseksi, ja näin Hadith-kirjallisuus suurimmalta osin fabrikoitiin aikakauden lainopillisten, poliittisten ja teologisten näkemysten oikeuttamiseksi. Perimätiedon ensimmäinen merkittävä systematisoija oli lainoppinut Al-Shafi'i  (767-820), jota pidetään ortodoksisen sunni-islamin lainopillisen perinteen perustajahahmona.
Saarbrückenin Inarah- ryhmään kuuluvat orientalistit ovat arvelleet, että käänne arabiuskonnon kehitykseen islamiksi saattoi alkaa abbasidien vallankumouksesta vuonna 750. Abbasidit toivat Iranin Mervistä ne uudet ajatukset, joista tuli virallinen valtionuskonto. Se syrjäytti Muawijan ylläpitämän Johannes Kastajan kultin ja otti heti kiinnekohdikseen Jumalan sanan ja profeetan sunnan. Islam palveli abbasidihallinnon vakiinnuttamista, koska sen mukaan uudet hallitsijat olivat uskonnon ja valtion alkuperäisen perustajan eli Muhammedin sukulaisia. Arabeilla sukulinja oli keskeinen vallan perusta. Ajatus islamilaisesta yhteisöstä eli ummasta saattoi myös heikentää klaaneihin kohdistuvaa lojaalisuutta, joka oli jatkuva uhka kalifien vallalle.
Kalifi al-Mamunin (813-833) aikana islamilaisen papiston valta alkoi kasvaa. Kalifin vastavetona oli tukea rationaalista islamin suuntausta, niin sanottuja mutaziliitteja. He edustivat uskonoppineita, joiden ajattelu oli saanut virikkeitä kreikkalaisesta filosofiasta. Sen vaikutuksesta heitä kiinnosti kriittinen ajattelu, ja he näkivät muita vähemmän arvoa jyrkkien uskonnollisten dogmien vartioinnissa. Kalifi alkoi suosia mutaliziitteja ja teki suuntauksesta ainoan virallisesti hyväksytyn. Papiston vastarinta johti siihen, että vuonna 827 Mamun päätyi perustamaan inkvisition, mihnan, valvomaan, että ulama noudattaisi hänen valitsemansa koulukunnan oppeja. Symboliseksi pääasiaksi nousi kysymys siitä, oliko Koraani luotu (jolloin sitä saattoi järkiperäisesti arvioida) vai oliko se ollut aina olemassa. Kiista jatkui vielä hänen seuraajiensa aikana, kunnes ulama voitti sen vuonna 848, jolloin inkivisitio lakkautettiin. Kalifi oli tuossa vaiheessa menettänyt valtansa turkkilaiskenraaleille, mikä auttoi papistoa kohentamaan asemiaan. Inkvisitio ehti kuulustella satoja uskonoppineita, joista monet olivat kuolleet vankiloissa ja toiset saaneet mainetta marttyyriasemallaan. Kuuluisin heistä oli islamilaisen lakikoulukunnan perustaja Ahmad ibn Hanbal. Joitakin mutaziliittien ajatuksia on säilynyt nykyaikaan asti shiialaisudessa. 
Islamin jäykistyminen pappisvallan ehdoilla jatkui 900-luvulla, jolloin alkoi niin sanottu "järjen (ijtihad) porttien sulkeminen". Tällöin syntyi yksimielisyys siitä, että kukaan usakonoppinut ei saanut käyttää omaa järkeään, vaan sen oli rajoituttava tulkitsemaan olemassaolevaa pyhien tekstien kokonaisuutta. 
Arabit (Egyptin fatimidit) valloittivat Sisilian ja osia Etelä-Italiasta 900-luvulla ja tekivät ryöstöretken Roomaan asti. Nämä valloitukset jäivän lyhytaikaisiksi, ja myös Espanjassa alkoi sen hidas takaisinvalloitus. Se päättyi sopimukseen Granadan luovuttamisesta vuonna 1492. 
Abbasidien dynastia kesti lähes 500 vuotta (vuodet 750-1258), ja heidän pääkaupungikseen vakiintui Bagdad, jossa vallitsi voimakas persialainen ja hellenistinen perinne. Aikakautta kutsutaan länsimaissa usein islamin kulta-ajaksi, koska imperiumi oli hyvin vauras ja myös tieteet ja taiteet kukoistivat, mutta tämä ei ole islamilaisen perinteen näkemys, jonka perspektiivistä todellinen islamilainen kultakausi on oikeaan johdettujen kalifien enemmän tai vähemmän myyttinen aika. Kuten sitä edeltänyttä umaijadien kalifaattia, joka jatkoi olemassaoloaan vain Iberian niemimaalla kunnes kristityt tekivät siitä lopun, abbasidien aikakautta pidettiin suurelta osin jumalattomana ja sen piirissä ortodoksisena pidetty mutazilismi nähdään vakavana heresiana. Oli miten oli, 800-luvulla tapahtuneen persialaisen ja hellenistisen renessanssin seurauksena kreikkalainen filosofinen ja tieteellinen kirjallisuus — esimerkiksi lähes kaikki Aristoteleen teokset — käännettiin nopeasti arabiaksi, ja arabiankieliset ajattelijat alkoivat myös kehittää kreikkalaista perintöä eteenpäin. Myös matematiikkaa, johon merkittäviä vaikutuksia oltiin saatu Intiasta (esim. niin sanotut arabialaiset numerot) tutkitiin ja kehitettiin eteenpäin ennenkaikkea persialaisten tutkijoiden toimesta. Abbasidikalifien valtakunta alkoi kuitenkin samalla rapautua ja heistä tuli turkkilaisen orja-armeijan marionetteja. Samalla uskonnollinen fundamentalismi lisääntyi, ja filosofinen tai tieteellinen muuttui harjoittajilleen usein hengenvaaralliseksi. Kalifaatin lopettavat viimein mongolit Baghdadin kukistuessa vuonna 1258, vaikka se jatkoikin olemassaoloaan seremoniallisena instituutiona Kairossa mongolit karkottaneiden mamelukkisultaanien alaisuudessa. Abbasidi-imperiumia seurasi turkkilainen Osmanien valtakunta (noin 1300–1918).

Islam 1000 -luvulta eteenpäin

1000-luvulla Lähi-idän suhteellinen voima Eurooppaan verrattuna alkoi heiketä, mikä näkyi ristiretkeläisten menestyksenä. Tuhatluvulla turkkilaiset seldzukit (pääkaupunkeina mm. Nishapur ja Merv) loivat keskiaasialaisen jättivaltakunnan, joka oli rajoiltaan lähellä sassanidien entistä valtiota. He karkottivat buyidit Bagdadista ja asettuivat vuorostaan kalifin suojelijoiksi.   
Wienissä taisteltiin  vuonna 1529 turkkilaisia vastaan, jonka jälkeen islam menetti lopullisesti jalansijansa Euroopassa. Idässä muslimivaltioita syntyi Intiaan ja Kauko-Itään Indonesian saaristoa myöten. Afrikassa islam eteni myös Saharan eteläpuolelle.   
1700-luvulta lähtien islamilaiset alueet joutuivat eurooppalaisen imperialismin piiriin. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen yhtä islamilaista valtakeskusta ei enää ollut, kun Osmanien valtakunta oli luhistunut sodassa. 1900-luvulla muslimiväestön nopea kasvu, arabimaiden öljylöydöt, kansainväliset konfliktit ja globalisaatio ovat nostaneet islamin merkittäväksi nykymaailmaa muokkaavaksi tekijäksi.

Yhtäläisyydet muihin uskontoihin

Islamilla runsaasti yhtäläisyyksiä etenkin juutalaisuuteen ja kristinuskoon. Koraani sisältää runsaasti Mooseksen kirjoissa olevia tarinoita, mutta myös puhetta Jeesuksesta. Juutalaisuus ja kristinusko ovat ”kirjan uskontoja”, jotka ovat lähellä islamia. Niiden  yhtäläisyydet selitetään sillä, että islam ei ole syntynyt näiden varhaisempien uskontojen pohjalta, vaan ne ovat päinvastoin alkuperäisen, jo Adamin saaman islamilaisen ilmoituksen rappeutumismuotoja. 
Islamilla on eniten yhtäläisyyksiä juutalaisuuden kanssa, jopa niin, että Muhammedin ja Mooseksen elämäkerrat vastaavat pitkälti toisiaan. Muslimit pitävät tätä osoituksena siitä, miten jo Toora ennustaa Muhammedin tuloa. Juutalaisuuden tavoin islam on monoteistinen lakiuskonto, jossa profeetan saaman kirjan ja hänen esikuvansa (sunnan) seuraaminen antavat uskoville kaiken tarvittavan. Molemmissa esiintyy ajatus teokraattisesta valtiosta, jossa vallitsee Jumalan antama laki. 
Kristinuskon tavoin islam on leimallisesti itseään levittämään pyrkivä uskonto. Missä juutalaisten halakha rajautuu "valittuun kansaan", islamin näkökulmasta jokainen ihminen on syntynyt alunpitäen muslimiksi (tämän vuoksi kääntymyksen yhteydessä puhutaan usein "islamiin palaamisesta", eikä muslimiksi tuleminen edellytä sakramentteja toisin kuin juutalaisuudessa ja kristinuskossa) ja sharia on periaatteessa koko ihmiskuntaa velvoittava laki. Toisin kuin kristinuskossa, uskonnon levittäminen ei klassisen katsannon mukaan kuitenkaan tarkoita ihmisten käännyttämistä omaan uskontoon vaan  islamilaisen lain ja muslimien ylivallan saattamista voimaan.  
Islamista  löytyy yhtymäkohtia myös 600-luvun iranilaisiin uskontoihin, kuten zarathustralaisuuteen, manilaisuuteen ja parsilaisuuteen. Siitä yhtenä esimerkkinä on oppi viimeisestä tuomiosta, johon kuuluu helvetin tulen yllä olevan miekanterää ohuemman sillan (sirat) ylittäminen.    Jotkut tutkijat ovat löytäneet islamista jälkiä arabien pakanallisista uskomuksista. Sellainen on ainakin Kaaban mustaan kiveen kohdistuva kunnioitus, joka muistuttaa Itä-Roomassa esiintynyttä meteoriittien palvontaa ja Lähi-idän Betyl -kivipatsaisiin kohdistunutta riittiä. Ignaz Goldziherin mukaan  buddhalaisuus on vaikuttanut islamiin etenkin pyhiinvaellukseen liittyvien tapojen osalta. Koraanin Uskottomien suura 109 (Al-Kafirun) on orientalisti Markus Großin mukaan muunnelma buddhalaisesta mieterunosta.
Yhtäläisyydet muihin uskontoihin voi nähdä todisteina siitä, että syntyessään islam oli synkretistinen uskonto, joka imi vaikutteita naapureiltaan. Muslimit tulkitsevat yhtäläisyydet käänteisesti niin, että muut uskonnot muistuttavat islamia, koska se on ainoa alkuperäinen uskonto.

Šaria islamilaisissa maissa

Islamin poliittisen luonteen takia sekulaarisia muslimienemmistöisiä valtioita, joissa uskonto ja valtio olisi selvästi erotettu toisistaan, on melko vähän. Esimerkiksi Turkki, Senegal, Bosnia ja Hertsegovina, Azerbaidžan ja Syyria ovat kuitenkin sekulaarisia. Vanhoillisissa islamilaisissa maissa, esimerkiksi Iranissa ja Saudi-Arabiassa, uskonnon vaikutus näkyy voimakkaana kaikilla elämänaloilla. Kaikkein maallistuneimpia muslimivaltaisia maita ovat Keski-Aasian entiset neuvostotasavallat ja muut entiset sosialistimaat, kuten Albania tai Jugoslaviasta irtautuneet valtiot. Tämä näkyy niiden muslimiväestöjen šariaa koskevissa mielipiteissä.
Jihadisteiksi kutsutaan aseellista jihadia hyökkäyssotana käyviä tai terrori-iskuja toteuttavia islamisteja, joiden tavoitteena on islamilaisen valtion perustaminen. Jihadistien mukaan jihad on heidän uskonnollinen velvollisuutensa. Nykyisin toimivia jihadistisia järjestöjä ovat esimerkiksi Isis Irakissa ja Syyriassa, Al-Qaida Arabiassa ja Pohjois-Afrikassa, Boko Haram Nigeriassa sekä Taliban Afganistanissa ja Pakistanissa. Nykyajan poliittiset radikaali-islamilaiset eli islamistiset tai revivalistiset liikkeet taikka aseelliset ryhmät nojaavat yleensä fundamentalistisiin islamin suuntauksiin kuten wahhabismiin eli salafi-suuntaukseen tai intialaisen deobandi-koulukunnan opetuksiin. Tärkeänä periaatteena niissä on pyhä sota eli jihad islamin levittämiseksi tai sotasaaliin hankkimiseksi (esim. Koraani, Suura 9:5). Rauhanomaisempaan tulkintaan sitoutuneet oppineet katsovat, että aseellinen jihad on oikeutettua vain puolustussotana.

Mekka

Saudi-Arabiassa sijaitsevalla Mekan kaupungilla on erityisasema islamin pyhänä paikkana. Muhammedin lisäksi sekä Adam että Aabraham vaikuttivat siellä, ja jokaisen muslimin tulisi tehdä sinne pyhiinvaellus. Päivittäiset rukoukset suunnataan aina Mekkaan, joka on ei-muslimeilta kielletty kaupunki. Pyhiinvaellukseen kuuluu eri tapoja, jotka osittain muistuttavat buddhalaisia käytäntöjä.  Kaaban temppelin kiertäminen vastapäivään muistuttaa kristillistä ristisaattoa kirkon ympäri.
Jerusalem on muslimeille Mekan ja Medinan jälkeen kolmanneksi pyhin paikka. Ibn Hishamin mukaan Muhammedin taivasmatka tapahtui juuri siellä.