Aleksandra Gripenberg

Nuoruus ja kirjailijan uran alku

Alexandra Gripenberg kuului Gripenbergin aatelissukuun, ja hänen isänsä oli vuonna 1865 vapaaherraksi korotettu senaattori ja tunnettu maatalousmies Johan Ulrik Sebastian Gripenberg (1795–1869). Äiti Maria Lovisa o.s. Öhrnberg oli entinen Voipaalan kartanon piika, jonka kanssa hänen isänsä oli mennyt naimisiin jäätyään leskeksi ensimmäisestä avioliitostaan. Alexandra Gripenberg oli toiseksi nuorin isänsä kaikkiaan 17 lapsesta. Hänen sisaruksiaan olivat muun muassa kansanvalistaja Maria Furuhjelm, naisasiaa ajanut Elisabeth Stenius-Aarneenkallio sekä senaattorit Johannes Gripenberg ja Sebastian Gripenberg.
Gripenberg syntyi Tervun tilalla Kurkijoella Laatokan Karjalassa, mutta perhe muutti vuonna 1866 Kirkkonummen Majbyhyn. Isä kuoli jo kolme vuotta myöhemmin. Sisaruksistaan poiketen Gripenberg ei käynyt kouluja vaan sai pelkästään kotiopetusta kahdelta vanhemmalta siskoltaan. Gripenberg oppi nuorena englantia, mikä osoittautui myöhemmin hyödylliseksi taidoksi. Hän aloitti kirjoittamisen jo teini-iässä, ja saatuaan kannustusta Zachris Topeliukselta hän julkaisi ensimmäisen novellikokoelmansa Berättelser vuonna 1877 salanimellä Ringa. Seuraavana vuonna Gripenberg muutti perheensä mukana Lappeenrantaan. Äitinsä kuoltua hän asui 1880-luvun alussa parin vuoden ajan Topeliusten luona Sipoon Koivuniemessä ja toimi Zachris Topeliuksen yksityissihteerinä. Lisäksi hän asui jonkin aikaa siskonsa Elisabeth Steniuksen luona Kuopiossa, jossa tutustui fennomaanipiireihin. Gripenberg muutti 1884 Helsinkiin, jossa hän osallistui samana vuonna Suomen Naisyhdistyksen perustavaan kokoukseen. Hän suunnitteli tässä vaiheessa uraa kaunokirjailijana ja julkaisi salanimellä Aarne teokset Strån (1884) ja I tätnande led (1886). Hän käytti samaa nimimerkkiä myöhemmin myös sanomalehtiin kirjoitellessaan.
Gripenbergistä tuli suomalaisuusaatteen kannattaja, vaikka hän olikin itse ruotsinkielinen. Hän ei tosin uskonut kykenevänsä saavuttamaan suomenkielisenä kirjailijana samaa luontevuutta kuin omalla äidinkielellään. Gripenberg kannatti myös siveellisyys- ja raittiusaatetta, ja hänen ajatteluunsa vaikutti vahva uskonnollisuus. Hänen kaunokirjalliset teoksensa käsittelivät edellä mainittuja teemoja sekä naisasiaa topeliaanisessa hengessä.
Aatteellisista syistä Gripenberg alkoi myöhemmin kirjoittaa etunimensä suomenkielisemmässä muodossa Aleksandra.

Naisasialiikkeen vaikuttajaksi

Gripenberg toimi vuosina 1885–1889 yhdessä Toini Topeliuksen kanssa lastenlehti Nya Trollsländanin sekä 1887–1888 lastenlehti Sirkan toimittajana. Vuonna 1887 hän matkusti Englantiin opiskellakseen kirjallisuutta. Suomen Naisyhdistyksen puheenjohtajan Elisabeth Löfgrenin toivomuksesta Gripenberg jatkoi kuitenkin jo seuraavana vuonna matkaansa Yhdysvaltoihin voidakseen osallistua Alli Tryggin kanssa Suomen edustajina Washingtonin kansainväliseen naiskongressiin. Kongressissa perustettiin Kansainvälinen naisliitto, International Council of Women (ICW). Gripenberg viipyi Yhdysvalloissa puolen vuoden ajan ja sikäläiseen naisasialiikkeeseen sekä sen johtajiin tutustuminen sai hänet valitsemaan uuden elämänuran. Jo Englannissa hän oli tavannut Elizabeth Cady Stantonin, ja Washingtonissa hän tapasi muun muassa Susan B. Anthonyn, May Wright Sewallin ja Francis Willardin. Monien uusien tuttavuuksiensa kanssa hän oli myöhemmin kirjeenvaihdossa.
Tämän jälkeen Gripenberg luopui kaunokirjailijan urasta ja suuntasi aktiivisuutensa Suomen naisasialiikkeen rakentamiseen ja johtamiseen. Hän toimi Suomen Naisyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1889–1904 ja 1909–1913 sekä järjestön Koti ja Yhteiskunta -lehden päätoimittajana 1889–1911. Hänen puheenjohtajakaudellaan järjestölle perustettiin paljon uusia paikallisosastoja ja julkaisutoiminta oli aktiivista. Arvokonservatiivisen ja suomalaiskansallisuutta ajaneen Gripenbergin linjauksiin sekä hänen itsevaltaiseen johtamistyyliinsä tyytymättömät jäsenet erosivat yhdistyksestä ja perustivat vuonna 1892 kilpailevan Naisasialiitto Unionin. Gripenberg oli myös Kansainvälisen naisliiton rahastonhoitaja 1893–1899 sekä kunniavarapuheenjohtaja vuodesta 1893. Hän organisoi liiton toiminnan levittämistä Itä- ja Etelä-Eurooppaan. Gripenberg osallistui useisiin kansainvälisiin naisliikkeen kongresseihin ja matkusteli paljon. Hänen on sanottu olleen vuosisadanvaihteen aikoihin ulkomailla tunnetuin suomalainen naisasianainen.
Vaikka Gripenberg luopuikin kaunokirjallisuuden kirjoittamisesta – eräitä näytelmiä lukuun ottamatta – hän kirjoitti useita matkakuvauksia Yhdysvalloista ja Britteinsaarilta, runsaasti naisasiaa käsitellyttä poliittista ja tietokirjallisuutta sekä elämäkertoja. Hänen pääteoksekseen on sanottu kolmiosaista tutkimusta ja selvitystä Euroopan ja Yhdysvaltain naisliikkeestä, joka ilmestyi vuosina 1893–1903 nimellä Reformarbetet till förbättrande af kvinnans ställning. Se julkaistiin suomeksi neliosaisena vuosina 1905–1909 nimellä Naisasian kehitys eri maissa. Tutkimusta tehdessään hän teki matkoja eri puolille Eurooppaa aina Turkkiin asti.

Poliitikko

Vuodesta 1904 alkaen Gripenberg omistautui muutamaksi vuodeksi puoluepolitiikalle. Hän toimi 1905–1908 Suomalaisen puolueen puoluevaltuuskunnan jäsenenä ja 1906–1908 puolueen naisvaliokunnan puheenjohtajana. Vaikka Naisyhdistyksen tavoitteisiin kuuluikin naisten äänioikeuden saaminen Suomeen, Gripenberg piti 1900-luvun alussa naisten yleistä äänioikeutta ja varsinkin vaalioikeutta ennenaikaisena, sillä kansa ei ollut hänen mielestään vielä siihen valmis. Kun naisten yleinen äänioikeus kaikesta huolimatta pian toteutui, hän suostui vastahakoisesti, velvollisuudentunnostaan puolueensa ehdokkaaksi ensimmäisiin eduskuntavaaleihin 1907. Hän korosti, että eduskuntaan tarvittiin ensisijaisesti päteviä ja isänmaallisia edustajia; valituksi tulevien naisten lukumäärä ei ollut oleellinen. Gripenberg valittiin itse Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä piirin suurimmalla henkilökohtaisella äänimäärällä. Hänestä tuli näin yksi niistä 19 naisesta, jotka nousivat ensimmäiseen eduskuntaan. Suomalaisen puolueen listoilta valittiin myös viisi muuta naisedustajaa.
Eduskunnassa Gripenberg keskittyi muiden puolueensa naisedustajien tavoin ensisijaisesti naisten ja lasten aseman ja oikeuksien parantamiseen, siveellisyyskysymyksiin sekä kieltolain ajamiseen. Hän halusi saada myös kumottua aviomiesten edusmiehyyden suhteessa vaimoihinsa, mutta asiaa koskeva laki hyväksyttiin Suomessa vasta vuonna 1929. Gripenberg oli aktiivinen valiokuntatyössä, mutta melko hiljainen ja ujo täysistunnoissa. Kömpelöstä suomen kielen taidostaan huolimatta hän piti puheenvuoronsa eduskunnassa aina suomeksi. Eduskuntatyö muodostui Gripenbergille pettymykseksi, ja hän koki toimintakulttuurin epämieluisan patriarkaalisena. Ruotsinkieliseen yläluokkaan kuuluvana – ja suomenkieliseen rahvaaseen usein ennakkoluuloisesti suhtautuvana – hän oli hankalassa asemassa omassa puolueessaan ja monesti sosialistien pilkan kohteena. Oman puolueen miesedustajienkin kanssa oli välillä vaikeuksia tulla toimeen. Varsinkin vasemmiston edustajien mielestä hän ei ymmärtänyt tasa-arvokysymykseen liittyneitä sosiaalisia näkökohtia eikä työläisnaisten ongelmia. Gripenberg tunsikin ilmeisesti suoranaista vastenmielisyyttä työläisnaisia kohtaan ja panetteli ulkomaanmatkoilla työläistaustaisia edustajatovereitaan, jotka olivat hänen mielestään sopimattomia tehtäviinsä. Hän kannatti naisten ja miesten tasa-arvoa kunkin säädyn sisällä, mutta ei yhteiskuntaluokkien tasa-arvoa.

Viimeiset vuodet

Gripenberg toimi kansanedustajana kaksi kautta ja jäi terveydellisistä syistä pois eduskuntavaaleista keväällä 1909, mutta hän palasi vielä uralleen naisjärjestöissä. Suomen naisyhdistystä oli johtanut välillä Elin Sjöström. Vuonna 1911 Gripenberg oli mukana Suomen Naisten Kansallisliiton perustamisessa. Se toteutti hänen pitkäaikaisen unelmansa saada Suomelle oma virallinen edustus Kansainväliseen naisliittoon, mikä ei ICW:n sääntöjen vuoksi aiemmin ollut mahdollista. Gripenberg toimi myös tämän järjestön ensimmäisenä puheenjohtajana ja edusti virallisesti Suomea Kansainvälisen naisliiton Tukholman kokouksessa jo syksyllä 1911. Hän kuoli kuitenkin keuhkokuumeeseen jouluaattona 1913. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle. Haudalla paljastettiin marraskuussa 1914 muistomerkki, jossa on Emil Wikströmin veistämä muotokuvareliefi.
1900-luvun alussa osa naisasialiikkeestä piti arvokonservatiivista Gripenbergiä jo liian vanhoillisena, varsinkin moraalikysymyksissä. Hän vastusti tiukasti muun muassa ruotsalaisen Ellen Keyn ajatuksia.
Gripenberg pysyi koko ikänsä naimattomana eikä hänellä ollut lapsia.

Muistaminen

Suomen kansalliskirjaston kokoelmiin kuuluu nykyään testamenttilahjoituksena saatu Aleksandra Gripenbergin kokoelma, joka sisältää lähinnä varhaista naisasiakirjallisuutta. Gripenbergin laaja kirjeenvaihtoarkisto on Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran hallussa.
Naisjärjestöjen Keskusliitto (ent. Suomen Naisten Kansallisliitto) myöntää nykyisin Gripenbergin mukaan nimettyä Aleksandra-palkintoa tasa-arvotyössä ansioituneille henkilöille. Palkintoon kuuluu rintakoru ja tuhannen euron rahasumma.