google/wiki40b huggingface dataset:
Sarapeukaloinen

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan sarapeukaloinen on noin 9,5–11 cm ja on pienin Pohjois-Amerikassa tavattava peukaloislaji. Lajin ulkonäkö vaihtelee suhteellisen paljon alueittain, mutta yleisväritykseltään laji on selästään ruskea. Selässä ja päässä on tummempia viiruja.Viirujen tiheys, leveys vaihtelevat huomattavasti alalajeittain. Vatsa on väritykseltään valkoinen tai okranruskea.

Levinneisyys ja elinympäristö

Sarapeukaloista tavataan hyvin laajalla alueella Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Lajin elinalue ulottuu Pohjois-Amerikassa Kanadasta Yhdysvaltojen Itärannikolle ja Meksikoon. Yhdysvalloissa laji muuttaa talveksi etelämmäksi. Etelä-Amerikassa lajia tavataan Andeilla alueella, joka ulottuu Venezuelasta, Kolumbian, Ecuadorin ja Perun kautta Boliviaan. Lisäksi lajia tavataan Chilen, Argentiina ja Uruguayn alangoilta, Falklandsaarilta, osasta Brasiliaa ja Guayanasta. Sarapeukaloisen elinympäristöä ovat suoalueiden ruohikot ja kaislikot. Yleensä lajia ei kuitenkaan tavata osmankäämejä kasvavilta soilta tai alueilta, joissa on syvää seisovaa vettä. Talvisin lajia voi tavata myös hieman kuivemmilta seuduilta.

Elintavat

Sarapeukaloiset ovat arkoja lintuja, jotka viettävät piileskelevää elämää saraikossa ja kuullaan useammin kuin nähdään. Häirittynä laji juoksee maata pitkin karkuun. Hermostuneena se keikuttaa pyrstöään ylös ja alas sekä liikuttaa siipieään hyvin nopeasti.
Yhdysvalloissa linnut saapuvat pesimäalueelleen toukokuussa ja aloittavat pesimisen kesäkuussa. Pesimäkausi kestää syyskuulle. Koiraat pesivät usein kahden tai useamman naaraan kanssa samanaikaisesti. Linnut puolustavat hyvin aggressiivisesti reviiriään ja voivat tuhota lähellä sijaitsevat muiden sarapeukaloisten ja myös muiden lintulajien pesät. Lajilla on pesimäkauden aikana kaksi tai jopa kolme pesuetta. Naaras munii 6–7 valkoista munaa, joita vain se hautoo. Myös poikasten ruokinta hyönteisillä ja hämähäkeillä jää pääosin naaraiden vastuulle. Munien hautominen kestää noin kaksi viikkoa.
Sarapeukaloisten ravinto koostuu hyönteisistä ja hämähäkkieläimistä.
Rose Bertin

Marie-Jeanne Rose Bertin (2. heinäkuuta 1747 Abbeville, Picardie, Ranska – 22. syyskuuta 1813 Épinay-sur-Seine) oli ranskalainen pukusuunnittelija ja kuningatar Marie Antoinetten hovihankkija. Ennen Ranskan suurta vallankumousta hänen salonkinsa Au Grand Mogol oli Pariisin johtava muotitalo.

Menestyvä liikenainen

Bertin nousi Pohjois-Ranskan köyhistä oloista menestykseen. Hän kykeni luomaan pääkaupungissa liikenaisen uran, vaikka aikakauden naisten yleensä odotettiin pysyvän kotipiirissä miehisen määräysvallan alaisena. Bertin oli naimaton ja lapseton. Tultuaan 16-vuotiaana Pariisiin hän pääsi neiti Pagellen Trait galant -muotiliikkeen juoksutytöksi perusti lokakuussa 1773 oman muotiliikkeen Au Grand Mogol ja kohosi lopulta koko toimialan johtavaksi nimeksi. Valtansa huipulla hän määräsi ylhäisönaisten pukeutumistyylin, ja häntä nimitettiin muodin ministeriksi. Esimerkiksi vuonna 1774 hän loi kuningattaren hovikampaaja Léonard Autién kanssa pouf-nimisen hiustyylin, jossa tukkalaite rakennettiin korkeaksi ja siihen kiinnitettiin pieniä esineitä.

Kuningattaren suosikki

Ratkaiseva käänne Bertinin uralle oli pääsy kuningatar Marie Antoinetten suosioon. Hänet esiteltiin kuningattarelle vuonna 1772. Kuningatar luotti ehdottomasti Bertiniin ja hänen muotiluomuksiinsa, vaikka Bertin ei ollut ylhäisön jäsen. Myös suosion lasku kulki samaa rataa, sillä kuningatar leimautui 1780-luvulla köyhän kansan silmissä tuhlariksi, koko ylhäisöluokka joutui vaikeuksiin ja Bertinin rahatilanne heikkeni. Ranskan suuri vallankumous 1789 vei pohjan koko muotialalta, koska ranskalaisten pukeutuminen muuttui arkiseksi. Bertin siirsi liikkeensä Lontooseen, josta käsin hän tuotti entiseen tapaan muotinukkeja, joita laivattiin Euroopan hoveihin edistämään pukujen myyntiä. Nuket olivat luonnollisen kokoisia, jotta naiset saattoivat itsekin kokeilla niiden vaatteita. Bertin palasi Pariisiin 1795 ja avasi siellä uudelleen muotitalonsa, mutta se ei enää kohonnut entiseen loistoonsa.
Chōsokabe Morichika

Chōsokabe Morichika (jap. 長宗我部 盛親, 1575 – 11. toukokuuta 1615) oli japanilainen daimio. Morichika oli Chōsokabe Motochikan neljäs poika ja seurasi isäänsä Toyotomi Hideyoshia palvelleen Chōsokabe-klaanin johtoon. Hideyoshin kuoltua Morichika taisteli yhdessä Hideyoshille uskollisten joukkojen kanssa Tokugawa Ieyasua vastaan Sekigaharan taistelussa vuonna 1600. Ieyasu voitti taistelun ja otti haltuunsa Chōsokabe-klaanin hallitseman Tosan provinssin.
Vuonna 1614 Morichika liittyi Toyotomi Hideyorin avuksi Osakan piirityksessä shōguniksi noussutta Ieyasua vastaan. Piiritys päättyi Hideyorin epäonnistuneeseen hyökkäykseen piirittäjiään vastaan. Taistelun päätteeksi Morichika ja tämän pojat teloitettiin.
Gustaf Adolf Rosenkampff

Gustaf Adolf Rosenkampff (1762–1832) oli liiviläissyntyinen virkamies Suomessa. Hän avusti K. M. Armfeltia Vanhan Suomen yhdistämisessä ja oli Suomen asiain komitean jäsen. Vapaaherran arvon hän sai 1812.
Korvatulppa

Korvatulppa on korvakäytävään asetettava väline, jonka tarkoitus on vaimentaa korvaan saapuvia ääniä. Osa korvatulpista on elastisia, kokoonpainuvia ja lähes kertakäyttöisiä. Näiden lisäksi on pitempikäyttöisiä pehmeitä kumitulppia ja jotkin korvatulpat ovat kestäviä, muotoonvalettuja kovamuovisia tulppia.
Korvatulppia käytetään muun muassa vähentämään äänekkäiden työkoneiden haittavaikutuksia tai estämään kuulemasta taustahälyä, kun halutaan keskittyä. Nämä tulpat vaimentavat korkeita ääniä enemmän kuin matalia. Musiikintekijät ja -harrastajat käyttävät eri taajuusalueita tasaisesti vaimentavia korvatulppia ehkäistäkseen korvien soimista eli tinnitusta, joka saattaa kehittyä meluisassa ympäristössä oleskelusta.
Tietyntyyppisen korvatulpan tarkoituksena on estää veden pääsyä korvaan joidenkin korvan häiriöiden aikana esimerkiksi uitaessa ja peseydyttäessä.
Korvatulppien kanssa saatetaan käyttää kuulosuojaimia.

Käyttö

Korvatulppa pyöritetään sormin ohuemmaksi, jolloin se mahtuu hyvin korvakäytävään, ja painetaan korvaan. Hetken kuluttua tulppa turpoaa ja muodostaa tiiviin tulpan korvakäytävään. Kun korvatulppaa käytetään useita kertoja, korvan vaha tekee tulpan pinnasta huonommin ääntä eristävää ja tulppa pyrkii siirtymään korvasta ulos.

Äänenpainotus

C- ja A-painotukset ovat äänimittauksen standardeja. Vaikka desibelit sellaisenaan kertovat äänen todellisen voimakkuuden (ilmanpaineen), eivät ne kerro sitä, miltä ääni kuulostaa. Ihminen kuulee äänten ollessa hiljaisia parhaiten keskitaajuiset äänet: hyvin korkeat ja matalat äänet kuulostavat hiljaisemmilta kuin ne ovat. A-painotusta käytetään äänten ollessa hiljaisia, jolloin eri tajuuksisille äänille saadaan suunnilleen sama desibeliarvo näiden kuulostaessa samalta. Äänten ollessa kovia (yli 100 dB), ihmisen kuulokäyrä "litistyy" ja korkeat, keskikorkeat ja matalat äänet kuulostavat lähes yhtä voimakkailta. Tässä tilanteessa käytetään C-painotusta.
Jerevanin kuvernementti

Jerevanin eli Erivanin kuvernementti (myös lääni, ven. Эриванская губерния, Erivanskaja gubernija) oli hallintoalue Venäjän keisarikunnassa nykyisen Armenian ja Turkin alueella. Kuvernementin pinta-ala oli 27 830 neliökilometriä. Asukkaita oli 829 600 henkeä (vuonna 1897).
Jerevanin ja Nahitševanin kaanikunnista aikaisemmin koostunut alue liitettiin Venäjään Turkmantšain rauhassa vuonna 1828. Aluksi siitä muodostettiin Armenian alue. Vuonna 1850 Armenian alueeseen liitettiin Aleksandropolin kihlakunta, ja siitä tuli Jerevanin kuvernementti.
Vuodesta 1872 lähtien kuvernementtiin kuului 7 kihlakuntaa: Aleksandropol (nykyinen Gjumri), Etšmiadzin (keskuspaikka Vagharšapat), Jerevan, Nahitševan, Novo-Bajazert (nykyinen Gavar), Šarur–Daralagez (keskuspaikka Baš-Norašen, nykyinen Şərur), Surmali (keskuspaikka Iğdır). Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan asukkaista 53,2 % oli armenialaisia, 37,7 % azereja, 5,9 % kurdeja ja 2,1 % venäläisiä. Tärkeimpiä elinkeinoja olivat maanviljely, puutarhanhoito ja karjatalous.
Gliese 832

Gliese 832 (Gl 832, GJ 832, HD 204961) on eteläisellä tähtitaivaalla Kurjen tähdistössä 16,1 valovuoden päässä oleva punainen kääpiötähti. Spektrityyppi M1,5 V, kokonaissäteilyntuotto 0,035 Aurinkoa. Tähti on Aurinkoa metalliköyhempi ja sillä on kirkas komeettavyö. Sillä on ainakin kaksi eksoplaneettaa, joista toinen on supermaa ja toinen kaasujättiläinen.

Eksoplaneetat

Tähdeltä on löydetty ehkä yli 5 Maan massainen eksoplaneetta Gliese 832 c, joka on melko varmasti supermaa.
Planeetta on löydetty säteisnopeusmenetelmällä, joten sitä ei nähdä suoraan. Tämän takia vain muutamia planeettaa kuvaavia lukuja tunnetaan. Planeetan kiertoaika 36 päivää, etäisyys 0,16 AU ja Radan soikeus noin 0,18. Vertailun vuoksi arvioitu planeetalle saapuvan keskustähden säteilyn mukaan Maata vastaava etäisyys suunnilleen 0,187 AU, mikäli keskustähden säteilyntuotto 3,5 % Auringosta. Niinpä planeetan teoreettinen keskilämpötila 253 K (-20 °C), vaihtelee 233 - 280 K (-40° C - +7 °C ) välillä. Vertailun vuoksi maan keskilämpötila noin 15 °C.
Planeetta kiertää keskustähteään suunnilleen Maata vastaavalla etäisyydellä, mutta sen rata on melko soikea. Tämä saattaa luoda planeetalle elämälle liian kuuman talven ja liian kylmän kesän. Epäillään, että planeetan suuri massa tekisi siitä elämälle elinkelvottoman. Planeetta on pahimmassa tapauksessa kasvihuoneilmiön korventama super-Venus. On melko varmaa, että planeetta kääntää saman puolen keskustähteään kohti.
Ensimmäinen tähdeltä löydetty planeetta on yli 0,64 Jupiterin massainen jättiläisplaneetta Gliese 832 b, joka kiertää keskustähteään noin 3,4 AU päässä.
Ramiro II (Aragonia)

Ramiro II oli Aragonian kuningas vuosina 1134–1137.
Ramiro, Sancho I:n pojista nuorin, oli munkki ja Barbastron piispaehdokas veljensä Alfonso I:n kuollessa vuonna 1134. Alfonso oli testamentannut valtakuntansa kristillisille ritarikunnille, mutta aragonialaiset kieltäytyivät hyväksymästä testamenttia ja valitsivat Ramiron kuninkaakseen. Tällöin Ramiro poistui luostarista ja nai Akvitanian herttuan Guillaume IX:n tyttären Agneksen. Pariskunnan saatua lapsen Peronellan Ramiro kihlasi tämän Barcelonan kreivin Ramón Berenguer IV:n kanssa. Vuonna 1137 Ramiro luopui kruunusta vävynsä ja tyttärensä hyväksi ja palasi takaisin luostariin, missä hän kuoli vuonna 1154.
Aurinkoenergiatorni

Aurinkoenergiatorni on aurinkoenergian hyödyntämiseen suunniteltu rakennelma. Tornin ympärillä on liikuteltavia peilejä, joiden avulla aurinkoenergia ohjataan tornin huipulle, jossa kuumuus absorboidaan ja siirretään höyrygeneraattoriin.
Michael Kostka

Michael ”Mike” Kostka (s. 28. marraskuuta 1985) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa NHL-seura Ottawa Senatorsia. Ensimmäiset NHL-ottelunsa hän pelasi Toronto Maple Leafsissa kaudella 2012–2013 ja on sen jälkeen edustanut Chicago Blackhawksia, Tampa Bay Lightningia ja New York Rangersia. Hän nousi NHL:ään ilman varausta yliopistosarjan ja AHL:n kautta. Norfolk Admiralsissa Kostka oli voittamassa AHL:n mestaruutta Calder Cupia 2012.
Islannin pörssi

Historia

OMX kirjoitti aiesopimuksen Islannin pörssin ostosta syyskuussa 2006. Sopimuksessa sovittiin Islannin pörssin ja Islannin arvopaperikeskuksen omistavan Eignarhaldsfelagid Verdbrefathingin myymisestä OMX:lle.
Islannin pörssi joutui lopettamaan kaiken pörssikaupan kolmeksi päiväksi, kun Islannin rahoitustarkastus otti haltuunsa Kaupthingin ja Glitnirin. Kaupankäynti oli keskeytettynä 9.–10. lokakuuta ja 13. lokakuuta 2008.
Ananasöljy

Ananasöljy on voihapon etyyliesterin eli etyylibutyraatin alkoholiliuos, jota ananasta muistuttavan hajunsa vuoksi käytetään makeisteollisuudessa ja esansseihin.
Kuumola

Kuumola on muinainen Vanajan kylä nykyisen Janakkalan alueella. Kylästä on näkyvänä merkkinä junasta ohikulkijoille nimikyltti Kuumola entisen suojeluskuntatalon seinällä, Turengin aseman lähellä. Lähistöllä oleva harju on nimetty myös nimellä Kuumola. Kuumola on myös yksi Hämeen läänin kahdestatoista aatelissäteristä Suomen aatelia vuonna 1581 käsittelevässä luettelossa. Janakkalan Kuumola oli Klaus Michelsonin rälssisäteri. Sitä ennen Janakkalan Kuumolan omistaja oli hänen isänsä Mickel Kirjurin rälssisäterinä, jonka puolesta hän siis suoritti ratsupalvelusta v. 1562. Mickel Kirjuri toimi kirjurina maakuntakatselmuksessa, jossa Hämeen ja Savon raja käytiin vuonna 1553. Myöhemmin hän oli Hattulan kihlakunnan kirjuri ja vouti ja oli elossa vielä 2. maaliskuuta 1570.
Kuumola on myös Hausjärven vanhimman rälssitilan nimi. Historian ja sukututkijat ovat osoittaneet omistusyhteyksiä varhaishistoriallisena aikana Hausjärven Karhin kylän Kuumolan ja Janakkalan kylän välillä.  
Väinö Voionmaa kiinnostui Kuumolan muinaiskylästä niin paljon, että kirjoitti eripainoksen Historialliseen Aikakauskirjaan vuonna 1933 nimellä ”Kuumolasta Kuhmoisiin – Kappale Keski-Hämeen asutushistoriaa”.  Väinö Voionmaa oli erityisen kiinnostunut Hämeen erähistoriasta ja asutuksen levittäytymisestä varhaisina aikoina nimistöyhdenmukaisuuksia ja talojen eräomistuksia seuraamalla. Tätä Voionmaan artikkelia kohtaan on myös suunnattu kritiikkiä.  
Sukunimenä Kuumola esiintyy perihämäläisen Hausjärven Karhin rälssitilan nykyisellä omistajasuvulla ensi kerran 1800-luvun alkupuolella Anders Kuumolalla kirkollisissa asiakirjoissa. 
Hausjärven kunnan Karhin kylän Kuumola esiintyy aikakirjoissa vuonna 1527, jolloin kuningas Kustaa Vaasa lahjoitti sen Björn Klaunpoika Lejon'ille ikuisella rälssioikeudella ja verovapaudella. Talo sijaitsee entisen Vanajasta etelään johtavan päätien varressa. Nykyinen Kuumolan omistajasuku tulee Mäntsälän Olkisten kylän Ylöstalosta ja suku on omistanut tilan vuodesta 1812. Talo on sijainnut sopivahkon ratsastusmatkan päässä Riihimäen kasarmeilta ja toiminut tsaarinajan upseerien hevosten juotto- ja lepopaikkana. Antti Aleksanterinpoika Ylöstalo Mäntsälän Olkisten kylästä muutti Karhin Kuumolaan vuoden 1812 tienoilla. Vuonna 1789 annetun yhdistys- ja vakuuskirjan nojalla myös talonpoikaissääty sai oikeuden omistaa rälssimaata. Olkisten Ylöstalo ja Alastalo olivat ensimmäiset ja ainoat Ruotsin vallan aikana ei-säätyläisille myydyt rälssitilat Mäntsälässä. Tiettyjen omistusvaihdosten jälkeen Olkisiin muodostuikin vanhan rälssimaalle Olkisten kartano, veljesten Antti ja Johan Aleksanterinpoika Ylöstalon muutettua sieltä Karhin Kuumolaan.
Rajapaikkana Kuumola esiintyy keskiajalla 1435 Vitikka Assarssonin vahvistuksessa Monikkalan ja Turengin rajoista, nykyisen Janakkalan alueella. Asiakirjassa mainitaan yhdeksi rajapaikaksi "Pelzin arina innom Cumola åker". Tämä hämäläinen rajavahvistus todistaa samalla, että suomenkieltä käytettiin ruotsin seassa. Suomen kieltä esiintyy siis satunnaisesti asiakirjoissa jo ennen varsinaista kirjakielemme luomista piispa Agricolan aikana.
Amiloridi

Ominaisuudet ja käyttö

Amiloridi vaikuttaa munuaisten distaalisissa tubuluksissa ja kokoojaputkissa. Se estää natriumioneja kuljettavien ionikanavien toimintaa, jolloin natriumionien takaisinimeytyminen ja kaliumionien erittyminen estyy. Tämä johtaa elektrolyyttien epätasapainoon ja nesteen erittyminen lisääntyy. Amiloridia käytetään usein yhdessä tiatsidien kuten hydroklooritiatsidi tai niin kutsuttujen loop-diureettien esimerkiksi furosemidin kanssa.

Haittavaikutukset

Merkittävin amiloridin haittavaikutus on kaliumionien tavallista korkeampi pitoisuus elimistössä. Muita haittavaikutuksia voivat olla vatsakivut, huonovointisuus ja anoreksia.
Lex Karkkila

Lex Karkkila oli laki suuriin taloudellisiin vaikeuksiin joutuneiden kuntien pelastamiseksi (tarkemmin laki kunnan talouden vakauttamisesta ja kuntaselvityksestä (1994/658)). Se annettiin vuonna 1994, kun Karkkila oli ajautunut velkojensa takia talouskriisiin. Lain nojalla valtio voi hyväksyä luottolaitoksen kunnalle myöntämän lainan tai kunnan luottolaitoksen välityksellä liikkeelle laskeman joukkovelkakirjalainan korkotukilainaksi ja myöntää sille valtion varoista korkotukea sekä myöntää kunnalle valtion varoista vakautuslainaa. Lain voimassaolo päättyi vuoden 2001 lopussa.
Ben Bot

Bernard Rudolf (Ben) Bot (s. 21. marraskuuta 1937, Batavia) on hollantilainen poliitikko ja kristillisdemokraattisen CDA-puolueen (Christen-Demokratisch Appèl) jäsen. Hän oli Alankomaiden ulkoministeri 3. joulukuuta 2003 alkaen aina 22. helmikuuta 2007 saakka.
Ben Bot opiskeli oikeustiedettä Leidenin yliopistossa ja Harvardin oikeustieteellisessä tiedekunnassa Cambridgessa Massachusettsissa. Hän väitteli tohtoriksi Leidenin yliopistosta 1968.
Vuodesta 1963 lähtien Bot työskenteli Alankomaiden ulkoministeriössä. Hän kuului 1964–1970 Alankomaiden edustajistoon Euroopan yhteisöissä ja työskenteli sitten Alankomaiden suurlähetystöissä ensin Buenos Airesissa 1973 asti ja Itä-Berliinissä 1976 asti. Seuraavat kuusi vuotta hän oli ulkoasiainministeriössä Haagissa, jonka jälkeen neljä vuotta maansa pysyvän edustajan sijaisena NATO:ssa Brysselissä. 1986 alkaen hän oli maansa suurlähettiläänä Turkin Ankarassa, ja sen jälkeen vuodesta 1989 ulkoministeriön pääsihteerinä. Vuodesta 1992 lähtien Bot oli Alankomaiden pysyvä edustaja Euroopan unionissa, kunnes jäi eläkkeelle 1. tammikuuta 2003.
Botin 10 vuotta kestänyt edustajantoimi EU:ssa oli poikkeuksellisen pitkäaikainen. Jäätyään eläkkeelle hän liittyi kumppaniksi Brysseliläiseen konsulttitoimistoon Praaning Meines. Jo samana vuonna Jan Peter Balkenenden toinen hallitus vaihtoi ulkoministeriä, kun Jaap de Hoop Scheffer jätti paikkansa. Ben Bot seurasi häntä Alankomaiden ulkoministerinä 3. joulukuuta 2003. Hän jatkoi Balkenenden väliaikaisessa kolmannessa hallituksessa, muttei enää marraskuun 2006 ennenaikaisten vaalien jälkeisten neuvottelujen tuloksena syntyneessä Balkenenden neljännessä hallituksessa. Botia seurasi ulkoministerinä Maxime Verhagen myös kristillisdemokraateista 22. helmikuuta 2007.
Claudia Cardinale

Nuoruus

Claudia Cardinale syntyi Tunisiassa La Gouletten esikaupungissa Tunisin liepeillä. Hänen äitinsä oli Tunisiassa syntynyt italialainen ja isänsä puolestaan Sisiliasta Tunisiaan muuttanut italialainen. Tunisiassa Cardinale puhui ranskaa ja arabiaa äidinkielenään ja oppi omien sanojensa mukaan puhumaan italiaa vasta 18-vuotiaana.

Ura

Vuonna 1957 Cardinale osallistui Most Beautiful Italian Girl in Tunisia -kauneuskilpailuun ja voitti sen. Kilpailun johdosta hän alkoi saada pieniä rooleja elokuvista ja teki debyyttinsä vuoden 1958 tunisialais-italialaisessa elokuvassa Goha. 1960-luvulla Cardinale esiintyi useissa italialaisissa ja eurooppalaisissa elokuvissa, ja hänen kenties tunnetuimmat roolinsa ovat tältä ajalta. Vuonna 1963 hän esiintyi Federico Fellinin ohjaamassa elokuvassa 8½ ja viisi vuotta myöhemmin vuonna 1968 Sergio Leonen ohjaamassa italowesternissä Huuliharppukostaja. Cardinale on tehnyt uraa pääasiassa Euroopassa, mutta on esiintynyt myös muutamissa elokuvissa Hollywoodissa kuten Vaaleanpunainen pantteri (1963), Areenan hurjapäät (1964), Agenttien verkossa (1965) ja Saalistajat (1966). Cardinale näyttelee yhä ja hän on ollut 2000-luvulla mukana useissa italialaisissa ja eurooppalaisissa tuotoksissa lähes vuosittain.

Yksityiselämä

Cardinale oli vuosina 1966–1975 naimisissa italialaisen elokuvatuottajan Franco Cristaldin kanssa. Sittemmin hän on seurustellut Pasquale Squitierin kanssa. Cardinalella ja Squitierilla on kaksi lasta. Toinen lapsista on Cardinalen aiemmasta suhteesta ja Squitierin myöhemmin adoptoima. Cardinale on Unescon hyvän tahdon lähettiläs.
Lynda Carter

Ura

Vuonna 1972 Carter osallistui paikalliseen Arizonan kauneuskilpailuun, jonka hän voitti. Valtakunnallista huomiota hän saavutti edustaessaan Arizonaa ja voittaessaan Miss World USA (Miss Maailma USA) -missikilpailun. Kilpailun voittajana hän edusti USA:ta Miss Maailma -kisoissa vuonna 1972, yltäen semifinaaliin. Opiskeltuaan näyttelemistä New Yorkin näyttelijäkouluissa hän alkoi esiintyä tv-sarjoissa (mm. Starsky ja Hutch) ja "B-luokan" elokuvissa.
Vuosina 1974–1979 hän esiintyi Wonder Woman -tv-sarjassa sarjakuvahahmoon perustuvana supersankarina. Tästä roolista hänet tunnetaan parhaiten. Carter on sen jälkeen tehnyt pitkän uran näyttelijänä.
Vuonna 1978 Carter äänestettiin maailman kauneimmaksi naiseksi 'The International Academy of Beautyn' ja 'The British Press Organizationin' ('Kansainvälinen kauneusakatemia' ja 'Brittiläinen lehdistöjärjestö') taholta.
Hän on julkaissut laulajana kolme musiikkilevyä: Portrait, At Last ja Crazy Little Things.
Veena Malik

Zahida eli Veena Malik (s. 26. helmikuuta 1984) on pakistanilainen näyttelijä ja malli. Hänen urasuunnitelmansa herätti alun perin vastustusta hänen lähipiirinsä taholta.
Malik asui lapsena Rawalpindissä ja aloitti uransa Lahoressa. Hän on ollut julkisuudessa muun muassa jouduttuaan riitoihin näyttelijäkollegansa Meeran kanssa.
Malik on saanut rooleja useista elokuvista. Niiden joukossa ovat urdunkielinen Tere Pyar Mein (2000) ja punjabinkielinen Mohabbataan Sachiyaan (2007). Näyttelijä palkittiin vuoden 2007 LUX Style Awards -tilaisuudessa. Hän sai yllättävän sydänkohtauksen tammikuussa 2008.
Pyrrha

Pyrrha (m.kreik. Πύρρα) oli kreikkalaisessa mytologiassa Epimetheuksen ja Pandoran tytär sekä Deukalionin puoliso.
Ihmisten turmeltuneisuuden takia Zeus päätti lopettaa pronssiajan suurella vedenpaisumuksella. Tähän päätökseen vaikutti ennen kaikkea Lykaonin pojat omalla epähurskaudellaan.
Prometheus oli neuvonut poikiaan rakentamaan aluksen (arkin), johon Deukalion ja Pyrrha sitten nousivat rankkasateiden alettua. Koko Kreikka peittyi veden alle, ja vasta yhdeksän yön ja yhdeksän päivän jälkeen tulvan hillittyä he rantautuivat Parnassos-vuorelle tai muulle Othryksen huipulle. Deukalion ja Pyrrha olivat ainoat eloonjääneet, joskin joissakin lähteissä mainitaan myös muutamia muita pelastautuneen vuorten huipuille.
Deukalion ja Pyrrha kysyivät neuvoa Themiksen oraakkelilta, mitä pitäisi tehdä, jotta maa saataisiin taas kansoitettua - toisen lähteen mukaan Zeus itse antoi käskyn. Hän sai neuvon heittää äitinsä luut olkapäänsä yli. Aluksi he kauhistuivat moisesta häpäisystä, mutta pian he ymmärsivät äidin tarkoittavan Gaiaa - äiti maata - ja luiden kiviä. Niinpä he alkoivat heitellä kiviä olkapäidensä yli ja ne muuttuivat ihmisiksi - Pyrrhan naisiksi ja Deukalionin miehiksi.
Deukalion sai Pyrrhan kanssa vähintään viisi lasta: Protogenea, Hellen (josta tuli kreikkalaisten kantaisä), Graikos, Thyia ja Orestheus. Mahdollisesti heillä oli myös kuudes lapsi Amfiktyon.
M/S Mekhanik Tarasov

Käyttöhistoria

Vuonna 1975 vastavalmistunut alus luovutettiin Baltic Shipping -varustamolle. Alus sai nimen Mekhanik Tarasov, ja se rekisteröitiin Neuvostoliiton lipun alle. Kotisatamaksi tuli Leningrad.
16. helmikuuta 1982 laiva oli Newfoundlandin edustalla, matkalla Québecistä kohti Eurooppaa. Lastina aluksella oli sanomalehtipaperia. Aluksen reitin varrella raivosi kova myrsky, jonka vuoksi Mekhanik Tarasov joutui tuuliajolle. Suuri öljynporauslautta Ocean Ranger oli juuri uponnut samalla alueella yli 20-metrisissä aalloissa. Onnettomuudessa kuoli 84 ihmistä.
Mekhanik Tarasovin venäläiskapteeni antoi aluksen olla tuuliajolla ja piti tärkeämpänä sitä, että aluksen 40-henkinen miehistö odotti lähistöllä olevaa toista neuvostoliittolaislaivaa kuin että se hyväksyi ulkomaalaisten avun. Tämä toinen neuvostoliittolaislaiva, M/S Ivan Dvorskiy, saapui uppoamispaikalle vasta kolmen tunnin kuluttua, jolloin Mekhanik Tarasov oli jo painunut syvyyksiin vieden mukanaan koko miehistön. Ivan Dvorskiy oli ollut pelastamassa ihmisiä ja ruumiita vedestä yhdessä tanskalaisen troolarin kanssa.