google/wiki40b huggingface dataset:
Breisach am Rhein

Historia

Breisachin aluetta asuttivat aikoinaan keltit. Kaupungin nimi on johdettu kelttiläisestä henkilönnimestä Brîsios. Myöhemmin roomalaiset valtasivat Breisachin alueen ja rakennuttivat alueelle oman linnoituksensa. Linnoitus sijaitsi mäellä, jota roomalaiset nimittivät Mons Brisiacukseksi.
Nykyisen Breisachin historia alkaa vuodesta 1185, jolloin kaupungin perusti Hohenstaufenin dynastia. 1200-luvulla Breisachissa käynnistettiin St. Stephansmünsterin eli pyhän Tapanin kirkon rakennustyöt. 1500-luvulla Breisachista muodostui tärkeä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan linnoituskaupunki. Kolmikymmenvuotisessa sodassa vuonna 1638 kenraali Bernhard Weimar valloitti kaupungin keisarillisen varuskunnan antautumiseen johtaneen Breisachin piirityksen jälkeen. Bernhard Weimarin kuoltua vuonna 1639 alue siirtyi Ranskalle, joka piti aluetta omana valloituksenaan. Virallisesti Breisach päätyi Ranskalle vuoden 1648 Westfalenin rauhassa.
Vuodesta 1670 alkanut Breisachin ranskalaistuttaminen päättyi vuoden 1697 Ryswickin rauhaan, jossa Breisach tuli jälleen osaksi Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa. Ranskan marsalkka Claude Villars valloitti kaupungin takaisin Ranskalle 7. syyskuuta vuonna 1703 Espanjan perimyssodan alkutaipaleella. Rastattin rauhan myötä vuonna 1714 Breisach siirtyi uudestaan osaksi Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa. Tuolloin Ranska aloitti Neuf-Brisachin linnoituksen rakennuttamisen Reinjoen toiselle puolelle. Vuonna 1805 Breisachista tuli osa Badenia.
Toisen maailmansodan aikana suurin osa Breisachista tuhoutui liittoutuneiden pommituksissa. 1970-luvulla kaupunkiin liitettiin Hochstettenin, Gündlingenin, Niederrimsingenin ja Oberrimsingenin kunnat ja kaupungit.
Kazakstanin parlamenttivaalit 2012

Kazakstanin parlamenttivaalit 2012 pidettiin sunnuntaina 15. tammikuuta 2012. Vaaleissa voitti presidentti Nursultan Nazarbajevin Nur Otan -puolue, joka saavutti noin 80% äänimäärän. Tämän lisäksi parlamenttiin nousivat Ak Zhol ja Kazakstanin kommunistinen puolue, jotka saivat molemmat hieman yli 7% äänistä. Kansainvälisten tarkkailijoiden mukaan vaaleissa esiintyi vilppiä.
Araknofobia (elokuva)

Juoni

Tutkimusretkellä Etelä-Amerikan viidakossa tutkijaryhmä löytää uuden hämähäkkilajin. Heidän tutkiessaan löydöksiä tarkemmin yksi hämähäkki karkaa ja tappaa yhden retkikunnan jäsenistä. Karannut hämähäkki piiloutuu arkkuun, joka lähetetään kuolleen tutkijan kotikaupunkiin Yhdysvaltoihin.
Arkun saavuttua pieneen kalifornialaiseen Canaiman syrjäkaupunkiin sen mukana matkannut hämähäkki pesiytyy alueelle ja alkaa saalistaa alueen ihmisiä ravinnokseen. Samaan aikaan kaupunkiin muuttaa uusi lääkäri Ross Jennings (Jeff Daniels) perheineen. Tohtori Jennings muuttaa kaupunkiin jatkaakseen eläkkeelle jäävän paikallisen tohtorin tointa, mutta vanha tohtori päättääkin siirtää eläkkeelle siirtymistään myöhemmäksi. Myöhemmin vanha tohtori kuolee hämähäkin puremaan.
Jennings alkaa selvittää kaupunkilaisten outoja kuolemia. Ennen joutumistaan itsekin hämähäkkien uhriksi, kaupungin vanha tohtori pitää sattuneita kuolemia luonnollisina eikä usko hämähäkkien osuuteen kuolemantapauksissa. Usean sattuman kautta Etelä-Amerikasta tullut hämähäkki on pesiytynyt tohtori Jenningsin asuinrakennukseen, alkanut lisääntyä ja levittää kuolemaa ympäristöönsä. Jennings haluaa tutkia jo haudattuja ruumiita, mitä pikkukaupungissa ei katsota hyvällä. Jenningsin onnistuu kuitenkin taivutella piirikunnan kuolinsyyntutkija (James Handy) puolelleen. Tohtori Jennings saa lisäksi apua muun muassa eräältä paikalliselta hyönteistuhoajalta (John Goodman). Jennings ottaa yhteyttä myös hyönteistutkija James Athertoniin (Julian Sands), joka kiireidensä vuoksi lähettää ensin paikalle avustajansa, mutta kuultuaan tältä pikkukaupungin vakavasta hämähäkkiuhkasta, Atherton päättää lähteä myös itse paikan päälle Canaimaan. Tutkiessaan Jenningsin latoa, Atherton joutuu kuitenkin itsekin hämähäkin surmaamaksi. 
Tohtori Jenningsin elämää vaikeuttaa myös vakavaluontoinen pelko hämähäkkejä kohtaan, araknofobia. Fobia juontuu hänen lapsuuteensa, jolloin hän säikähti jalallaan ollutta hämähäkkiä. Elokuvan lopussa Jennings joutuu kohtaamaan pelkonsa, onnistuen surmaamaan hämähäkkiyhdyskunnan johtavat yksilöt samalla kun paikallinen hyönteistuhoaja pääosin onnistuu muun yhdyskunnan hävittämisessä. Lopulta Jenningsin perhe palaa juurilleen San Franciscoon.
St Michels Veckoblad

St Michels Veckoblad oli Mikkelissä vuosina 1876–1877 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Insinööri Constantin Carstens perusti St Michels Veckobladin tyydyttämään paikallisen sanomalehden tarvetta. Poliittisesti se pyrki esiintymään puolueettomana. Mikkelissä ei ollut riittävästi ruotsinkielisiä lukijoita, ja kerran viikossa ilmestynyt lehti lakkasi jo puolen vuoden kuluttua.
Daiquiri

Daiquiri on rommia, limettimehua ja sokeria sisältävä drinkki. Juoma on peräisin samalta ajalta kuin Cuba Libre ja nimensä se on saanut kuubalaiselta rautakaivoskaupungilta.
FS Léon Gambetta (1901)

Palvelus

Léon Gambetta kuului Ranskan laivaston Maltalle sijoitettuun osastoon, jonka tehtävänä oli estää Itävalta-Unkarin Välimerelle pääsy sulkemalle Otrantonsalmi. Alus oli partioimassa seitsemän solmun nopeudella ilman saattajia, kun Itävalta-Unkarin laivaston sukellusvene U-5 torpedoi aluksen 27. huhtikuuta 1915 24 kilometriä etelään Santa Maria di Leucasta. Sukellusveneen päällikkönä oli Georg Ludwig Ritter von Trapp, joka oli Trappin perheen isä.
Alus upposi kymmenessä minuutissa, jolloin mukana olleista 821 miehestä sai surmansa 684 mukaan lukien 2. kevyen viirikön komentaja kontra-amiraali Victor Baptistin Sénès.
Erika Eleniak

Elämäkerta

Eleniak syntyi Glendalessa, Kaliforniassa vanhimpana tyttärenä perheeseen, johon kuului neljä tytärtä ja yksi poika. Hänen ukrainalaistaustainen isänsä syntyi Edmontonissa, Kanadassa. Äidin juuret olivat Virossa ja Saksassa. Hänen vanhempansa erosivat. 
Elokuvien maailma tuli Eleniakille tutuksi jo lapsena. Hänellä oli vuonna 1982 vähäinen rooli elokuvassa E.T. Teini-ikäisenä hänellä oli vakavia päihdeongelmia. Hänen neliraajahalvautunut silloinen poikaystävänsä tutustutti hänet AA-liikkeeseen, ja Eleniak toipui sittemmin. Vaikka nuorten suhde päättyi, Eleniakin äiti Iris meni uusiin naimisiin Fergusonin isän kanssa. 
Eleniak on toipunut syömishäiriöstä. Hän oli heinäkuussa 1989 Playboyn keskiaukeamatyttönä. Hänellä on tammikuussa 2006 syntynyt tytär Indyanna.
Mio, poikani Mio

Mio, poikani Mio on Astrid Lindgrenin kirjoittama lastenkirja. Ruotsinkielinen alkuteos Mio, min Mio ilmestyi vuonna 1954. Kirjan on suomentanut Kristiina Kivivuori.
Kirja kertoo yhdeksänvuotiaasta orpopojasta, Jussista, joka katoaa eräänä iltana kotoaan. Jussi vapauttaa hengen pullosta ja päätyy matkalle Kaukaisuuden maahan, jossa hänen isänsä, kuningas, on kaivannut häntä jo kauan. Kaukaisuuden maassa Jussi on prinssi Mio. Miolla on siellä uskollinen ystävä Jum-Jum. Ensin kaikki asiat vaikuttavat olevan paremmin kuin kotona, mutta Mion on kohdattava pelottava ritari Kaamo. Tarina on perinteinen hyvän ja pahan taistelu sekä sävyltään melko surumielinen.
Kirjan pohjalta on tehty samanniminen englanninkielinen elokuva vuonna 1987. Sen on ohjannut Vladimir Grammatikov ja päärooleja näyttelevät Timothy Bottoms, Susannah York sekä Christopher Lee. Lisäksi Miosta on tehty useita näytelmiä.
Bandoneón

Bandoneón (alun perin bandonion) on harmonikansukuinen soitin, joka on tullut tunnetuksi tärkeimpänä soittimena argentiinalaisessa tangossa. Soitin on kotoisin Saksasta, mutta se kulkeutui siirtolaisten mukana 1800-luvun lopulla Etelä-Amerikkaan, jossa se otettiin pian käyttöön argentiinalaisessa tangossa. Alkuperäinen bandoneón on vaihtoääninen, eli kun paljetta vedetään tai työnnetään, samasta näppäimestä tulee eri sävel. Tunnetuimpia bandonéoisteja ovat mm. Astor Piazzolla, Luis di Matteo ja Juan José Mosalini.
Bandoneón on kotiutunut myös suomalaiseen tangoon ja mm. Jarmo Tinkalan soittoa kuullaan vuosittain Seinäjoen Tangomarkkinoilla. Suomessa argentiinalaista tango nuevoa soittaa mm. jyväskyläläinen Quinteto ¡Otra Vez! (Otra Vez tarkoittaa suomeksi "vielä kerran") bandoneónistinaan Henrik Sandås.
Suomessa bandoneónia on tehnyt tunnetuksi myös Mika Väyrynen, joka soitti myös lukuisia Astor Piazzolan kappaleita kansainvälistä suosiota saavuttaneen yhtyeensä Tango for Fourin kanssa.
Ströömi

Ströömi on salmi Kustavissa, joka erottaa Kivimaan ja Vartsalan saaret toisistaan. Ströömin salmessa liikennöi Vartsalan lossi. Ströömi on kuvattuna Kustavin vaakunassa.
C.L. Seifert

Historia

C.L. Seifert on perustettu 25 tammikuuta 1865. Yrityksen perustajana toimi saksitaustainen räätäli Carl Ludwig Seifert (1834-1898). Vuonna 1873 aloitti Carl Ludwigin poika Carl Julius Seifert liikkeessä apulaisena. 24-vuotiaana hänestä tuli liikkeen osaomistaja. Viimein muutamien vuosien yhteisen työskentelyn jäkeen Carl Ludwig luovutti liikkeen kokonaan pojalleen. C.L. Seifertin räätäliliike sijaitsi alusta alkaen Kööpenhaminan Store Regnegade 12-16:ssa. C.L Seifertin kasvusta ja tulevaisuuden suunnitelmista johtuen historialliset liiketilat Store Regnegadella jäivät liian pieniksi vuonna 2010. Yrityksen pääkonttori muutti vain muutaman kadunvälin päähän uudistettuihin tiloihin Ny Adelgadelle.

Ylioppilaslakit

C.L. Seifert on nykyään pohjoismaiden suurin ylioppilaslakkien ja valmistujaistuotteiden valmistaja, joka valmistuttaa yli 100 000 ylioppilaslakkia vuosittain. Perinteisiä ylioppilaslakkeja valmistetaan Tanskaan, Ruotsiin ja Suomeen, kaikkiin maihin kyseisen maan perinteistä lakkimallia noudattaen. 
Käsityöläisperinteen lisäksi C.L. Seifertin ylioppilaslakeissa yhdistyy yksilöllisyys, sillä oman ylioppilaslakin saa suunnitella 3D-ohjelmalla omannäköiseksi. Jokainen C.L. Seifertin ylioppilaslakki valmistetaan tilauksesta ja käsityönä. 
C.L. Seifert on luonut Ruotsiin ja Tanskaan vahvan perinteen kirjailla valmistuvan opiskelijan nimi omaan ylioppilaslakkiin: Ruotsissa lakin eteen ja Tanskassa lakin taakse. Suomalaisiakin ylioppilaslakkeja voidaan kustomoida; lakkiin on mahdollista valita esimerkiksi huomaamattomia omia yksityiskohtia, kuten lipan alapinnan kaiverrus tai silkkinen sisävuori vaikka sateenkaariväreissä.
Suomeen C.L. Seifert valmistaa myös perinteisiä teekkarilakkeja.

Hovitoimittajuus

Yritys on toiminut lisäksi kuninkaallisena hovitoimittajana sekä Tanskan että Ruotsin hoveille vuosista 1903 ja 1911 lähtien. Seifertin Gaala-osastolla valmistetaan univormuja, hattuja ja rintamerkkejä hovin lisäksi esimerkiksi armeijoille, lentoyhtiöille, Kööpenhaminan kuuluisalle Hotel D’Angleterrelle ja lukuisille muille toimijoille.

C.L. Seifert – Suomi

Suomalaisia opiskelijoita varten perustettiin vuonna 2010 C.L. Seifert Finland Oy. Suomalaisille lukiolaisille yritys toimittaa perinteisten ylioppilaslakkien lisäksi abivaatteita, joilla on Suomessa muista skandinaavimaista poikkeava, mutta sitäkin vahvempi perinne.
Eva Ingman

Eva Wilhelmina Ingman (22. kesäkuuta 1853 Helsinki – 18. joulukuuta 1914 Dresden, Saksa) oli suomalainen Saksassa asunut taidemaalari.
Ingmanin vanhemmat olivat professori Erik Alexander Ingman ja Eva Wilhelmina Perander. Eva Ingman ja hänen vanhempi sisarensa Anna menettivät vanhempansa jo varhain ja viettivät suuren osan lapsuudestaan Karjalohjalla Pellin tilalla tätiensä Amalia ja Sophie Louise Peranderin luona Elias Lönnrotin toimiessa sisarusten holhoojana.
Eva Ingman kävi Helsingin ruotsalaisen tyttökoulun ja opiskeli sitten Helsingissä Alexandra Frosterus-Såltinin johdolla 1865–1866 ja B. Reinholdin johdolla 1869–1871. Ingman jatkoi taideopintoja Saksassa Weimarissa ja Dresdenissä Th. von Oerin, Z. von Suchovolskin ja C. Bautzerin johdolla vuodesta 1871 ja täydensi opintojaan vielä Italiassa, Münchenissä ja Lontoossa. Hänen erikoisalakseen tuli muotokuvamaalaus.
Ingman asui 1870-luvulla jonkin aikaa Suomessa toimien muotokuvamaalarina. Hän ei saanut kuitenkaan riittävästi tilauksia ja niinpä hän muutti soitonopettajana toimineen sisarensa Anna Ingmanin ja tätinsä Amalia Peranderin kanssa pysyvästi asumaan Dresdeniin. Eva Ingman maalasi Saksassa muotokuvia ja myös jäljensi taideteoksia.
Theodekteen käsikirjan yhteenveto

Theodekteen käsikirjan yhteenveto (muinaiskreikaksi Τέχνης τῆς Θεοδέκτου συναγωγή, Tekhnēs tēs Theodektou synagōgē) oli Aristoteleen kirjoittama teos, joka käsitteli retoriikkaa. Se ei ole säilynyt nykyaikaan.
Teos tunnetaan muun muassa Diogenes Laertioksen Aristoteleen teosten luettelosta. Tämän mukaan teos oli yhden kirjan laajuinen. Hesykhios kuitenkin sanoo teoksen käsittäneen kolme kirjaa. Aristoteles itse viittaa siihen teoksensa Retoriikka Aleksanterille johdannossa nimellä Theodektea ja Retoriikassa nimellä Theodekteia. Teoksen nimen synagōgē tarkoittaa sekä ”kokoelmaa” että ”yhteenvetoa”, tässä tapauksessa todennäköisemmin jälkimmäistä.
Sisällöltään teos on todennäköisesti ollut Aristoteleen ystäviin kuuluneen Theodekteen teoksen Käsikirja (Τέχνη, Tekhnē) yhteenveto. Rhodoksen gymnaasin kirjaston teosten luettelon mukaan Theodekteen teos käsitti neljä kirjaa. Aristoteleen tekemä yhteenveto on todennäköisesti kirjoitettu vuosien 343–342 jälkeen, jolloin Filippos II teki Aristoteleesta poikansa Aleksanterin opettajan, sillä retoriikkaa on kuulunut keskeisesti opetettuihin aineisiin. Aleksanterin kerrotaan myös osoittaneen kunnioitustaan Theodekteen kuvapatsaalle Faseliksessa, koska oli saanut tuntea tämän Aristoteleen kautta.
Aristoteleen kadonneiden teosten joukkoon kuuluu myös useita muita retoriikkaa käsittelevien käsikirjojen yhteenvetoja. Eräs toinen niistä joista tiedetään hieman enemmän oli nimeltään Käsikirjojen yhteenveto.
Lars Adolf Prytz

Lars Adolf Prytz (30. tammikuuta 1792 Turku – 28. maaliskuuta 1863 Tukholma) oli suomalainen ammattisotilas ja Gävleborgin läänin maaherra.
Prytzin vanhemmat olivat kapteeni Anders Johan Prytz ja Hedvig Maria von Mell. Hänellä oli ainakin viisi sisarusta, joista samanniminen Lars Adolf syntyi Tarvasjoella 16.9.1790, mutta ilmeisesti kuoli jo lapsena.
Lars Adolf Prytz opiskeli Turun Akatemiassa 1806–1811. Hän väitteli veljensä Lars Johan Prytzin johdolla 8. toukokuuta 1811 Akatemian lääketieteellisessä auditoriossa naurulokin biologiasta.  Väitöskirjan nimi oli De Laro ridibundo periculum ornithologicum. I.
Prytz ilmoittautui opiskelijaksi Uppsalan yliopistoon lokakuussa 1811. Vuonna 1812 hän kuitenkin meni vapaaehtoisena Ruotsin armeijan Värmlannin rykmenttiin, ja hänet ylennettiin luutnantiksi kahden vuoden kuluttua. 1818 hän sai ylennyksen yleisesikunnan kapteeniksi ja 1827 majuriksi Bohuslänin rykmenttiin. 1832 hänet määrättiin Ruotsin eteläisen tullialueen päälliköksi, everstiluutnantiksi 1834, everstiksi 1842, ja Gävleborgin läänin maaherraksi 1853–1861. 
Prytzin puoliso oli Fredrika Elisabeth Rosenberg (19.9.180027.12.1876), vihitty Karlstadissa 1.6.1827.
Länsi-Ekvatoria

Länsi-Ekvatoria (arab. غرب الاستوائية‎‎, Gharb al Istiwā’īyah) on Etelä-Sudanin osavaltio. Osavaltion pääkaupunki on Yambio. Läntisessä Equatoriassa oli Sudanin vuoden 2008 kiistellyssä väestönlaskennassa 619 026 asukasta, ja sen pinta-ala on 79 319 neliökilometriä.
Elliptinen geometria

Käytännön sovelluksia

Elliptiselle geometrialle on paljon käytännön sovelluksia, sillä esimerkiksi Maapallolla liikutaan pallopinnalla, ja juuri merenkulun tarpeet ovatkin hyötyneet pallogeometrian tutkimuksesta.
Tarpeeton ihminen

Tarpeeton ihminen (ven. лишний человек, lišni tšelovek) on venäläisen kirjallisuuden tyyppihahmo. Tarpeeton ihminen kuuluu yleensä aatelistoon ja älymystöön. Hän ei kykene toteuttamaan ihanteitaan tai toimimaan aktiivisesti. Hahmo on tyytymätön itseensä, säälii itseään, ei löydä elämälleen tarkoitusta ja tuntee, että maailma torjuu hänet. Myös aloitekyvyttömyys ja sitoutumisen pelko rakkaussuhteissa on usein tulkittu tämän tyyppihahmon ongelmiksi. Koko 1800-luvun ja 1900-luvun alussa tarpeettomat ihmiset olivat venäläisten romaanien ja näytelmien vallitsevia henkilöhahmoja.
Tarpeettoman ihmisen hahmon esikuvana on pidetty Aleksandr Puškinin Jevgeni Oneginin (1823–1831) nimikkohahmoa ja Mihail Lermontovin Aikamme sankarin (1840) Petšorinia. Ivan Turgenevin Tarpeettoman ihmisen päiväkirja (1850) teki hahmosta yleisen. Tarpeettoman ihmisen päiväkirjan Tšulkaturinin lisäksi Turgenevin tuotannon tarpeettoman ihmisen hahmoja ovat Rudinin (1856) päähenkilö ja Isien ja lapsien (1862) Pavel ja Nikolai Kirsanov. Myös Arkadi Kirsanovin hahmon on tulkittu teoksen lopulla muuttuvan tarpeettomaksi ihmiseksi.
Fjodor Dostojevskin Kirjoituksia kellarista -romaanin (1864) päähenkilöä on pidetty tarpeettoman ihmisen muunnelmana. Leo Tolstoin Sodan ja rauhan (1865–1869) Pierre Bezuhov, Dostojevskin Idiootin (1868–1869) ruhtinas Myškin, moni Anton Tšehovin hahmo (esim. Lajevski pienoisromaanissa Kaksintaistelu, 1891) ja Boris Pasternakin Tohtori Živagon (1957) päähenkilö on tulkittu tarpeettomiksi ihmisiksi.
Tšehov myös liittyi tietoisesti tyyppihahmon kuvaajiin, kun hän antoi eräälle novellilleen nimen ”Tarpeettomia ihmisiä”. Toisin kuin edeltäjiensä mielestä, Tšehovin mukaan tarpeettomuus kuuluu ihmisluontoon eikä se johdu olosuhteista tai jostakin henkilön erityispiirteestä. Hänen koko tuotantoaan voidaan pitää tutkielmana tarpeettomasta ihmisestä. Pienoisromaanissaan Kaksintaistelu Tšehov laajentaa tarpeettoman ihmisen käsitteen koskemaan kokonaista kollektiivia antaessaan erään henkilöhahmonsa puhua ”tarpeettomasta kaupunkipahasesta”.
Äärimmäisin esimerkki tarpeettomasta ihmisestä on Ivan Gontšarovin Oblomovin (1859) päähenkilö. Oblomov on joutilas, haaveileva aatelinen, joka elää tuloilla kiinteistöstä, jossa hän ei koskaan käy. Hän viettää kaiken aikansa makoillen vuoteessaan ja miettii, mitä tekisi, kun tai jos hän nousee ylös.
Radikaali kirjallisuuskriitikko Nikolai Dobroljubov (1836–1861) piti tarpeetonta ihmistä Venäjälle luonteenomaisena hahmona, joka liittyi kiinteästi maaorjuuteen.
Vähäjärvi (Kangasala, Lihasula)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,8 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Lihasulan peltoalueen metsärajassa korkean mäen juurella. Sen loivalla puolella on peltomaata. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä ja se on soistunutta metsämaata.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Vesijärven valuma-alueella (35.73), jonka Vesijärven lähialueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 94,1 metriä mpy. Siihen on johdettu kaksi metsäojaa ja siihen tulee pohjoisesta Palojärven laskuoja. Vähäjärven laskuoja Vähäjärvenoja lähtee järven eteläpäästä ja se laskee Vesijärveen 800 metrin päässä Hepolahdella. Ojalle tulee pudotusta 7,2 metriä.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järvi on piirretty nimettömänä näkyviin kahden niityn väliin . Vuoden 1954 peruskartassa oli järven pohjoispuolella niittymaata, joka on raivattu pelloksi vuoden 1975 kartassa.
Hr. Ms. Amsterdam (A836)

Valmistus

Alus tilattiin Koninklijke Schelde Groepilta Vlissingenistä ja sen köli laskettiin 25. toukokuuta 1992 telakkanumerolla 374. Alus laskettiin vesille 11. syyskuuta 1993 ja se valmistui 2. syyskuuta 1995.

Palvelus

Alus oli Lähi-Idässä operaatio Enduring Freedomissa vuosina 2005-2006, jolloin se avusti kahta merirosvojen 18. maaliskuuta 2006 hyökkäyksen kohteeksi joutunutta Yhdysvaltain laivaston alusta.
Alus oli joulukuussa 2010 Norsunluurannikolla presidentin vaalien aiheuttaman rauhattomuuden vuoksi ja seuranneen mahdollisen eurooppalaisten alueelta evakuoinnin vuoksi.
Alus poistettiin palveluksesta 2014. Perun hallitus lunasti aluksen heinäkuussa ja se liitettiin Perun laivastoon 4. joulukuuta 2014 nimellä BAP Tacna runkonumerolla ARL-158.
Lorenzo Lotto

Lorenzo Lotto (1480 Venetsia – 1556 tai 1557 Loreto) oli italialainen taidemaalari. Hän oli kotoisin Venetsiasta, mutta matkusteli ympäri Italiaa etsien mesenaatteja.  Lotto jäi kuitenkin muiden aikansa renessanssitaidemaalareiden, kuten Tizianin varjoon. Lotto vetäytyi lopulta Loreton luostariin, missä hän kuoli unohdettuna. Vasta 1890-luvulla kriitikot nostivat hänet suurten taidemaalareiden joukkoon. Hänen teoksiaan on nähtävillä muun muassa Jesissä Pianettien palatsissa sijaitsevassa taidemuseossa, Pinacoteca Civicassa. 
Lotto teki maalaustöiden ohella myös intarsioita.
Berliinin kongressi

Berliinin kongressi 13. kesäkuuta – 13. heinäkuuta 1878 oli Euroopan suurvaltojen huippukokous, joka päätti Balkanin kansojen ja valtioiden kohtalosta Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan välisen sodan (1877–1878) jälkeen. Kongressia johti Saksan keisarikunnan kansleri Otto von Bismarck ja myös Britannian pääministerillä Benjamin Disraelilla oli siellä keskeinen rooli.
Venäjä ja Ottomaanit olivat jo solmineet maaliskuussa 1878 San Stefanon rauhansopimuksen, joka liitti Venäjään itäosan Armeniaa ja loi suur-Bulgarian, johon kuului 3/5 Balkanista. Kongressi mitätöi San Stefanossa tehtyjä päätöksiä ja uudet päätökset olivat: Romania, Serbia ja Montenegro itsenäistyivät. Bulgariasta tuli itsenäinen ruhtinaskunta, joka menetti Turkille Makedonian ja Itä-Rumelian. Venäjä sai Bessarabian ja osia Armeniasta (Kers). Britannia sai Kyproksen. Bosnia ja Hertsegovina siirtyivät Itävalta-Unkarin hallintaan
Kongressin varsinaiset osallistujamaat olivat Brittiläinen imperiumi, Itävalta-Unkari, Ranska, Saksa, Italia, Venäjä  ja Osmanien valtakunta. Kreikan, Romanian, Serbian ja Montenegron lähettiläät saivat osallistua omien maidensa asioiden käsittelyyn, mutta eivät olleet kongressin täysivaltaisia jäseniä.
Muistelmateos

Muistelmateos eli muistelmat on kirjallisuudenlaji, jota edustavissa teoksissa kirjoittajat käsittelevät elämäänsä, aikalaisiaan tai oman aikansa tapahtumia. Eräät muut kirjallisuudenlajit voivat jäljitellä muistelmia. Niinpä esimerkiksi Fanny Hill: ilotytön muistelmat (alkuteos Fanny Hill: Memoirs of a Woman of Pleasure) ei ole muistelmateos, vaan John Clelandin kirjekokoelman muotoon laatima eroottinen romaani.