Kardinaalinepos

Kardinaalinepos (lat. cardinalis nepos; ital. cardinale nipote) oli kardinaali, jonka nimittänyt paavi oli tämän sukulainen. Yleensä kyseessä oli juuri eno tai setä. 
Paavien tapa nimittää sukulaisiaan kardinaalinepoksiksi sai alkunsa keskiajalla, ja huippunsa tapa saavutti 1500- ja 1600-luvulla. Paavien Avignonin vankeudesta aina Innocentius XII:n vuonna 1692 julkaistuun nepotisminvastaiseen Romanum decet pontificem -bullaan saakka hallinneet paavit ilman kardinaalinepoksia olivat selvä poikkeus. Samoin kaikki renessanssin aikana hallinneet kardinaaleja nimittäneet paavit käyttivät kardinaalinepoksia, jotka yleensä olivat heidän veljen- tai sisarenpoikiaan. 
Kardinaalinepokset olivat aikanaan hyvin vaikutusvaltaisia henkilöitä kirkon sisällä, ja kardinaalinepos olikin kardinaalikollegion epävirallinen johtohenkilö. Nepotismiin perustunut kardinaalineposten nimittäminen osoittautui myöhemmin järjestelmänä epäkohdaksi, ja siksi se lopetettiin asteittain 1600-luvulla. Viimeinen kardinaalinepos oli Pietro Ottaboni – jota ei pidä sekoittaa paavi Aleksanteri VIII:n, jolla myös oli sama nimi. Ottabonin kuoltua kardinaalineposten nimittäminen lopetettiin, ja kardinaalineposten paikan kardinaalikollegion johtajana otti kardinaalivaltiosihteeri.

Historia

Kardinaalinepoksien instituutio kesti yli seitsemän vuosisataa aina 1000-luvulta 1700-luvulle. Kardinaalinepoksien historia liittyi läheisesti paaviuden historiaan, ja kardinaalinepoksien tilanne heijasteli yleensä myös silloista paaviuden tilannetta. Esimerkiksi vahvojen kardinaalinepoksien aikana voitiin vakuuttavasti todeta, että hallitseva paavi oli vallaltaan heikko ja siten kardinaalinepoksensa ohjailtavissa. Vuodesta 1566 vuoteen 1692 kardinaalinepokselle kuului myös voimakkaan paavin kuurian viraston johto, minkä kautta kardinaalinepokset olivat paaviin vaikuttavien taustavaikuttajien lisäksi myös virallisessa asemassa kirkon sisällä. Vasta 1700- ja 1800-luvuilla kardinaalinepoksien valta alkoi huomattavasti laskea samalla kun vastaavasti kardinaalivaltiosihteerien valta nousi. Viimeistään paaviuden maallisen vallan kadotessa nepotistisuus hävisi paavien toiminnasta.

Ennen vuotta 1566

Vuonna 1059 annettu paavi Nikolaus II:n säädös In Nomine Domini oli perustana kardinaalien keskinäiselle hierarkialle, jossa kardinaalit jakautuivat kardinaalipiispoihin, kardinaalidiakoneihin sekä kardinaalipappeihin, ja se myös mahdollisti kardinaalineposten ja muiden kardinaalien väliset eriarvoisuudet. Ensimmäinen tunnettu kardinaalinepos oli vuoden 1015 tienoilla kardinaaliksi nimitetty Lotario-niminen mies, joka oli nimittäjänsä paavi Benedictus VIII:n serkku. Benedictus VIII ei nimittänyt ainoastaan yhtä sukulaistaan kardinaaliksi, vaan hän myös teki veljestään Giovannista, josta myöhemmin tuli paavi Johannes XIX, sekä serkustaan Teofilattosta – myöhemmin Benedictus IX – kardinaalidiakoneita. Ensimmäisten kardinaalineposten joukkoon kuuluu myös Anselmo da Baggio Luccasta, josta hänen veljensä tai mahdollisesti setänsä tai enonsa paavi Aleksanteri II teki kardinaalinsa. 
Vuosina 1342–1352 hallinnut paavi Klemens VI rikkoi edeltäjiensä ennätykset kardinaalineposten nimittämisessä nimittäen 20. syyskuuta 1342 viisi sukulaistaan kardinaaleiksi samana päivänä. Kardinaalineposten määrää hillitäkseen vuonna 1464 pidetty kirkolliskokous päätti asettaa rajan, jonka mukaan kardinaalinepoksen virkoihin sai nimittää vain yhden kerrallaan. Viides lateraanikonsiili taas julisti vuonna 1514, että sukulaisista huolehtiminen oli suositeltavaa ja että kardinaalineposten nimittäminen oli yleensä myös suositeltavaa, ja joissakin tapauksissa sen katsottiin olleen oikeutettua, jotta perheenjäsenistä voitaisiin pitää huolta.
Esimerkkinä paavien harjoittamasta nepotismista kardinaalinimityksissä ja käytännöstä seuranneesta paavinistuimen turmeluksesta voidaan pitää 1400-luvulla hallinneen paavi Calixtus III:n toimintaa. Tämä Borgian sukuun kuulunut paavi teki kahdesta veljenpojastaan kardinaalin. Toisesta nepotistisesti nimitetystä kardinaalista tuli myöhemmin Aleksanteri VI, joka tuli myöhemmin tunnetuksi yhtenä historian huonomaineisimpana paavina, ja hänen aikanaan paavius oli selvässä alennustilassa. Paavi Aleksanteri VI harjoitti itsekin nepotismia, ja hän jopa suunnitteli Kirkkovaltion antamista pojalleen. Aleksanteri VI nosti myös rakastajattarensa veljen Alessandro Farnesen kardinaaliksi, ja tästä tuli myöhemmin paavi Paavali III. Paavali III jatkoi perinteitä valitsemalla kaksi veljenpoikaansa – iältään 14 ja 16 vuotta – kardinaaleiksi. 
Kardinaalineposten nauttimasta vallasta kertoo vuosina 1555–1559 hallinneen paavi Paavali IV:n vanhoina päivinään antama lausunto, jonka mukaan hän oli "langennut lähes täydellisesti kardinaalinepostensa vaikutusvallan alle". Toinen kardinaalinepoksensa vallassa ollut paavi oli vuosina 1559–1565 paavina toiminut Pius IV joka vuosina 1561–1565 siirsi yli 350 000 silloista Italian scudia sukulaisilleen.

Vuodesta 1692 eteenpäin

Aleksanteri VIII:n kuoleman jälkeen konklaavi valitsi hänen seuraajakseen Innocentius XII:n. Heti valintansa jälkeen Innocentius XII hyökkäsi nepotismia vastaan, sillä se oli ollut yksi paavien arvovaltaa eniten heikentäneitä tekijöitä. Innocentius julisti bullassaan, että paavit eivät enää koskaan saisi luovuttaa kiinteistöjä, työhuoneita tai tulonlähteitä sukulaistensa käyttöön, ja kardinaaliksi paavi saisi nimittää sukulaisensa vain, jos tämä olisi "muutoin sopiva". Bulla määräsi lisäksi, että paavin sukulaisista korkeintaan yksi saisi olla kardinaali ja että paavi saattoi myöntää sukulaisilleen korkeintaan 12 000 scudin avustuksia. Innocentius XII myös panosti hyväntekeväisyyteen todeten: "Köyhät ovat veljenpoikiani", ja asetti näin tulonsiirtonsa vähävaraisille vastakkain edeltäjiensä harjoittaman nepotismin kanssa. Innocentius XII:n säädökset otettiin myöhemmin kanoniseen lakiin. 
Paavi Innocentius XII:n nepotisminvastaisesta taistelusta huolimatta ainoastaan kolme kahdeksasta 1700-luvun paavista ei saanut lähisukulaistaan kardinaaliksi. Näitä nepotistisesti nimitettyjä kardinaaleja ei kuitenkaan lasketa varsinaisiksi kardinaalinepoksiksi, koska Innocentius XII oli lakkauttanut kardinaalinepoksille luodun kuurian viraston. Siten käytännössä 1700-luvun paavien kardinaaleiksi nostetut sukulaiset olivat epävirallisia kardinaalinepoksia eli pikemminkin tavallisia kardinaaleja, mutta nepostismin kautta virkaansa nousseita. 
Paikoin kardinaalikollegio myös kehotti 1700-luvun paaveja nimittämään itselleen kardinaalinepoksia. Taustalla saattoi olla esimerkiksi hallitsevan kardinaalinepoksen huono maine tai kelpaamattomuus kollegiolle, ja tätä tilannetta tasoittaakseen kardinaalikollegio saattoi ehdottaa paaville tämän korvaamista jollain toisella veljenpojallaan. Esimerkkinä voidaan pitää kardinaalikollegion kehotusta vuosina 1724–1730 hallinneelle Innocentius XII:lle. Kollegio toivoi, että paavi Benedictus XIII asettaisi oman kardinaalinepoksen, joka sitten korvaisi hänen silloisen huonomaineisen nepoksensa Niccolò Coscian. 
1700-luvun epävirallisten kardinaalinepoksien valta aleni suuresti suhteessa aikaisempiin kardinaalinepokseihin samalla kun kardinaalivaltiosihteerin valta vastaavasti kasvoi.Siitä huolimatta paavin lähisukulaisilla oli mahdollisuus saada viran kautta huomattavaa valta, mitä käyttikin hyväkseen Neri Corini, joka oli 1700-luvun epävirallisista kardinaalinepoksista vaikutusvaltaisin. Hänen vaikutusvaltaisuutensa johtui pääosin paavi Klemens XII:n korkeasti iästä ja sokeudesta. Kardinaalinepoksien hetkellinen vallanlisäys ei kuitenkaan kestänyt kauan, kuten selviää Hugh Walpolen Benedictus XIV:n kuvauksesta "paavina ilman veljenpoikia". 
Vuoden 1800 konklaavi nosti paaviksi Pius VII:n. Hän vierasti kardinaalineposjärjestelmää ja nepotistisen ratkaisun sijasta tukeutui kardinaalivaltiosihteeriinsä Ercole Consalviin. 
1800-luvulla ainoa kardinaali, joka oli läheistä sukua paaville, oli Gabriel della Genga Sermattei. Hänen lähisukulaisensa oli paavi Leo XII, vaikkakin kardinaaliksi hän nousi vasta tämän seuraajan seuraajan Gregorius XVI:n aikana. 1800- ja 1900-luvuilla paavillinen nepotismi eli viimeisiä aikojaan, vaikkakin vielä paavi Leo XIII teki kardinaalin veljestään Giuseppe Peccistä. 
Paaviuden kokema maallisen vallan menetys, Kirkkovaltion tuho, Vatikaanin vankeus ja lateraanisopimukset johtivat lopullisesti siihen, että paavien politikointi omien sukulaistensa hyväksi katosi.

Kardinaalinepoksien rooli konklaaveissa

Vielä 1700-luvulla kardinaalinepoksien osuus paavinvaaleissa eli konklaaveissa oli huomattavaa. Kardinaalin lähisukulaisena olleen paavin kuoleman jälkeen nämä olivat oletettuja ehdokkaita jatkamaan sukulaistensa politiikkaa paavinistuimella. Historiasta tunnetaan esimerkiksi asiakirja nimeltä Ricordi dati da Gregorio XV al cardinale Lodovisio suo nipote eli Gregorius XV:n muistoadressi kardinaalinepokselleen Lodovisiolle. Asiakirjassa paavi tarjosi sukulaiselleen ohjeita siitä, miten toimia tulevassa konklaavissa. 
Analysoimalla viittä paavillista konklaavia välillä 1605 ja 1644 huomataan, etteivät kardinaalinepokset huolimatta vaikutusvallastaan juurikaan saaneet valitsemiaan kandidaatteja nostettua paavinistuimelle. Huolimatta kardinaalinepoksien asteittaisesta epäonnesta konklaaveissa, kuitenkin osa heistä nousi itse piispanistuimelle sukulaisensa kuoleman jälkeen. Esimerkiksi kaksi veljenpoikaansa kardinaalinepoksiksi kohottanut paavi Paavali III oli itsekin aikanaan nimitetty kardinaaliksi nepotismin kautta, ja hänet kardinaaliksi nimittänyt paavi oli myös astunut kardinaaliksi sukulaisensa ansiosta.

Jälkivaikutukset

Nepotismia tunnetaan useissa eri muodoissa, ja sitä esiintyy usein erilaisten vaikutusvaltaisten historiallisten instituutioiden yhteydessä. Paavallisen nepotismin liittyminen juuri veljen- tai sisarenpoikien käyttöön johtui pääosin katolisen kirkon selibaattisäännöistä, ja jatkaakseen politiikkaansa kuolemansa jälkeen monet paavit turvautuivat jälkeläistensä puutteessa muihin lähisukulaisiinsa. Kardinaalinepokset olivat siten yksi keino säilyttää "paavillinen dynastia" suvun hallussa ja kontrolloida kardinaalikollegiota vielä paavin kuoleman jälkeen. Samoin kardinaalinepos oli yksi keino huolehtia, että paavin suku pääsi nauttimaan viran tuomista etuoikeuksista vielä paavin kuolemankin jälkeen. 
Kardinaalineposjärjestelmää kritisoitiin jo 1600-luvulla, esimerkkinä Gregorio Letin kirja Papal Nepotism, or the True Relation of the Reasons Which Impel the Popes to make their Nephews Powerful vuodelta 1667. Kritiikkiä ei kuitenkaan siedetty kirkossa, ja kaikki Letin kirjat joutuivat kiellettyjen kirjojen indeksiin Index Librorum Prohibitorumin. Vielä vuoden 1913 Catholic Encyclopedia puolusti kardinaalineposjärjestelmää.
Kardinaalinepoksien menettäessä valtansa ja kyseisen instituution kadotessa korvaavaksi viraksi kirkon sisällä nousi kardinaalivaltiosihteeri. Kardinaalivaltiosihteeri oli kuurian sihteeri sekä valtiosihteeristön johtaja. Nykypäivänä kardinaalivaltiosihteeri on korvannut kokonaan kardinaalinepoksen tehtävät, ja valtiosihteeristö onkin paavillisen kuurian tärkein virasto. Nykyisin se vastaa pääosin maallisten hallitusten ulkoministeriötä. Joidenkin paavien, esimerkiksi vuosina 1566–1572 hallinneen Pius V:n, aikana kardinaalinepos ja kardinaalivaltiosihteeri olivat yksi ja sama.

Kardinaalinepokset paaveina ja pyhimyksinä

Monet kardinaalinepokset olivat pelkkiä kardinaaleja koko ikänsä eivätkä koskaan kohonneet korkeammalle. Paavit nimittivät mitä erilaisimpia sukulaisiaan kardinaaleiksi, niinpä kardinaalinepoksien kirjavaan joukkoon kuului historian saatossa esimerkiksi poikia – tunnustamattomia lapsia ja adoptoituja – veljiä, veljen- tai sisarenpoikia, serkkuja ja jopa setiä. Kuitenkin näistä veljen- ja sisarenpojat olivat yleisimpiä kardinaalinepoksia. 
Neljätoista kardinaalinepokseksi päässeistä nousi myöhemmin vielä ylemmäs paavinistuimelle. Paaviksi valitut kardinaalinepokset olivat Johannes XIX, Benedictus IX, Anastasius IV, Gregorius IX, Aleksanteri IV, Hadrianus V, Gregorius XI, Bonifatius IX, Eugenius IV, Paavali II, Aleksanteri VI, Pius III, Julius II, and Klemens VII. Tämän lisäksi kahdesta kardinaalinepoksesta tuli pyhimys: Charles Borromeo ja Sant'Anselmo da Baggio. 
Lista on kuitenkin jokseenkin epätäydellinen, sillä osa tulevista paaveista oli epävirallisia kardinaalinepoksia, joita ei ole sijoitettu samaan kastiin "oikeiden" kardinaalinepoksien kanssa. Esimerkiksi osa vastapaaveista nimitti itselleen kardinaalinepoksia. Toisen epävirallisen kardinaalinepostyypin muodostivat ne kardinaalit, jotka olivat sukua paaville, mutta jotka kohosivat kardinaaliksi jonkun muun paavin avustuksella. Tästä esimerkkinä voidaan pitää Leone-nimistä miestä, joka oli paavi Leo VI:n veli, mutta joka pääsi kardinaaliksi paavi Johannes XI:n nimittämänä. Myöhemmin Leonesta tuli paavi Leo VII. Samoin paavit Honorius IV, Celestinus IV ja Paavali I olivat Leonen tapaisia epävirallisia kardinaalinepoksia.