Tostig Godwininpoika

Tostigin perhe

Tostig syntyi noin vuonna 1029. Hänen vanhempansa olivat Wessexin jaarli Godwin (k. 1053) ja Gytha. Hänen kaksi vanhempaa veljeään olivat Hertfordshiren jaarli Svein Godwininpoika (k. 1051) ja Harald Godwininpoika, isänsä kuoltua Wessexin jaarli ja vuodesta 1066 Englannin kuningas. Perheeseen kuului ainakin kolme nuorempaa veljeä, Gyrth (k. 1066 Hastingsin taistelussa), Leofwine (k. 1066 Hastingsin taistelussa) ja Wulfnoth (k. vuoden 1087 jälkeen), sekä kaksi sisarta, Edith (k. 18. joulukuuta 1075) ja Gunnhild. Ensimmäisen kerran hänet mainitaan 1049, jolloin hän komensi Sandwichissa isänsä alaisuudessa yhtä laivaa, toista komensi hänen veljensä Harald Godwininpoika. Laivastokomennukseen liittyi tehtävä valvoa kuninkaan karkottaman Svein Godwininpojan liikkeitä.
Aikanaan myös Gyrthistä ja Leofwinestä tuli jaarleja, ja parhaimmillaan klaanin hallitsemat alueet käsittivät ⅔ Englannin pinta-alasta. Perheen vaikutusvaltaa lisäsi sisaren Edithin avioliitto kuningas Edvard Tunnustajan kanssa.
Veljistä Svein oli perheen musta lammas. Hänet kuningas ajoi kahdesti maanpakoon, ensin nunnan viettelyn vuoksi ja toisen kerran Sveinin murhattua serkkunsa Beorn-jaarlin. Kummallakin kerralla Svein sai kuninkaalta luvan palata takaisin, mutta jälkimmäisen anteeksiannon ehtona oli pyhiinvaellusmatka Jerusalemiin. Svein kuoli paluumatkalla sieltä Konstantinopolissa syksyllä 1051.
Tanskaa vuosina 1047–1074 hallinnut kuningas Sven Estridinpoika oli Tostig Godwininpojan serkku.

Koulutus

Godwin-jaarlin opiskelusta ei ole mitään näyttöä, mutta hänellä oli suuret odotukset lastensa koulutuksen suhteen. Harald, Edith ja Tostig oppivat aikansa tärkeimpiä aineita historiaa, uskontoa, kieliä ja taiteita. Sivistyneen englantilaisen tuli olla kielitaitoinen, sillä kenenkään ei odotettu osaavan puhua englantia. Harald, Tostig ja Edith ymmärsivät ranskaa, mahdollisesti norjaa ja flaaminkieltä, ehkä myös latinaa. Sisaruksista Edith oli koulutetumpi kuin Harald ja kumpikin enemmän kuin Tostig. Lisäksi on oletettavissa, hän oli saanut koulutusta sotimisen ja hallinnon taidoissa.
Ilmeisesti osa Tostigin koulutuksesta tapahtui kuninkaan hovissa, missä mahdollisesti oleskeli myös Skotlannista maanpakoon joutunut Tostigin myöhempi liittolainen Malcolm,

Avioliitto

Tostig solmi syksyllä 1051 avioliiton Flanderin kreivi Balduin V:n hovissa Judithin, edesmenneen Flanderin kreivi Balduin IV:n ja Normandian Eleanoren tyttären kanssa. Judithin äiti oli niin Englannin kuninkaan Edvardin kuin Normandian herttuan Vilhelminkin serkku. Hänen velipuolensa Balduin V oli aikansa keskeisiä vaikuttajia ja hänellä oli selvästi enemmän valtaa kuin Normandian Vilhelmillä tai muilla alueen kreiveillä. Vuosi avioliiton solmimisen jälkeen Vilhelm Valloittaja solmi avioliiton Judithin veljentyttären Matildan kanssa. Vaikka asiakirjoissa Tostigista puhutaan avioliiton yhteydessä jaarlina, ei Tostig ole vielä naimisiin mennessään voinut olla jaarli. Pikemminkin kyse on ollut avioliiton johdosta tapahtunut statuksen nosto. Godwinin klaanille avioliitto oli hyvä kaappaus ja oli selvää, että Tostig saisi jaarlikunnan mahdollisimman pian.

Tostigin ja Judithin avioliittoa on kuvailtu onnelliseksi, ja erityisesti Tostigin mainitaan olleen uskollinen vaimolleen. Vita Ædwardi (1065–1067), jonka kirjoittaja varmasti tunsi Tostigin hyvin, kirjoittaa: 
»Hän luopui halusta kaikkia muita naisia kohtaan paitsi kuninkaallista syntyperää olevaan vaimoonsa; siveästi, hillitysti ja viisaasti hän hallitsi ruumistaan ja kieltään.» 
Tostigin kuoltua hänen vaimonsa Flanderin Judith nai Baijerin herttuan Welfin. Tostigilla tiedetään olleen kaksi lasta, jotka ilmeisesti varttuivat joko Ruotsissa tai Norjassa. Judithilla oli neljä lasta toisesta avioliitostaan.

Ensimmäinen maanpako 1051

Tostigin ja Judithin hääjuhla jäi lyhytaikaiseksi, sillä melkein heti perheen palattua Flanderista Tostigin isä jaarli Godwin joutui maanpakoon 1051. Kuningas Edvard ja jaarli olivat ajautuneet sisällissodan partaalle, mutta terve järki voitti ja kuningas antoi jaarlilleen ja tämän aikuisille pojille viisi päivää aikaa poistua maasta. Godwig pakeni Tostigin ja Judithin kanssa Flanderiin, ja pojista Harald ja Leofwine suuntasivat Irlantiin. Vaimonsa Edithin, Tostigin sisaren, kuningas lähetti luostariin.
Godwin palasi 1052 Englantiin ilman kuninkaan lupaa. Hän purjehti Wightsaarelle, jatkoi sieltä maihin ja sai joka puolella sankarin vastaanoton ”kansallisen puolueen” johtajana. Godwin eteni kaupungista (Pevensey, Hastings, Romney, Sandwich ja Dover) toiseen, ja häneen liittyi yhä uusia joukkoja. Kuninkaan yritykset jaarlin pysäyttämiseen olivat tuloksettomat, ja niin Godwin purjehti Lontooseen, missä neuvosto pakotti Edvardin ottamaan jaarlin ja tämän pojat takaisin. Samalla vuodesta 1051 kuningasta neuvoneet ranskalaiset pakenivat maasta.
Tostigin nuorin veli Wulfnoth oli ilmeisesti joutunut kuningas Edvardin panttivangiksi Godwin-jaarlin joutuessa pakenemaan maasta. Godwinin ollessa poissa maasta Normandian herttua Vilhelm vieraili 1051 Englannissa kuninkaan luona, jolloin kuningas luovutti Wulfnothin herttualle. Tämä vei vankinsa Normandiaan. Godwinin pojista ainoana Wulfnoth eli vielä Vilhelm Valloittajan kuoltua.

Aika Northumbrian jaarlina 1055–1065

Godwin kuoli pääsiäisenä 1053, ja kaikki hänen valtansa siirtyi hänen pojilleen. Tostigille avautui vuonna 1055 mahdollisuus päästä jaarliksi, kun Northubrian jaarli Siward kuoli ilman täysi-ikäistä perillistä ja vahvin kandidaatti virkaan, jaarli Leofricin poika Ælfgar, oli karkotettu maanpakoon. Tostig oli kuningas Edvardin suosikki ja kuningas käytti tilannetta hyväkseen ja nimitti jaarliksi oman luottomiehensä. Tostigin hallitsemia kreivikuntia olivat Yorkshire, Huntingdonshire ja Nottinghamshire. Maaomaisuutta hänellä oli eniten Hampshiressä 137 punnan edestä. Koko arvioidun omaisuuden suuruus oli 522 puntaa.
Jaarlien odotettiin olevan aktiivisia ja tasapuolisia oikeudenkäyttäjiä. Aikalaislähde Vita Ædwardi Regis kuvaa Tostigin aggressiivisen hallinnon epäonnistuneen juuri oikeudenmukaisuudessa, kun taas De Miraculis et Translationibus Sancti Cuthberti kuvaa jaarlia lahjomattomaksi.

Kuninkaan toimeksianto

Jaarlina Tostigin tuli huolehtia rauhan säilymisestä pohjoisella Skotlannin rajalla ja toisaalta ilmeisesti saattaa Northumbriassa voimaan valtakunnan yleiset lait.
Ensimmäisessä tehtävässään hän onnistui hyvin. Skotit testasivat uutta jaarlia 1058 hyökkäämällä rajan yli, mutta Tostig onnistui neuvotteluin rauhoittamaan tilanteen, ja tällöin Malcolm oli vakuuttanut ystävyyttä jaarlille ja luovuttanut tälle panttivankeja. Hyviä suhteita kuvaa se, että 1059 Malcolm teki Tostigin ja kahden piispan kanssa matkan kuningas Edvardin hoviin. Kenneth II oli vieraillut Edgarin hovissa yli 80 vuotta aiemmin, eikä moista kunnianosoitusta ollut sen jälkeen tapahtunut. Malcolmin ja Tostigin hyvä suhde tuli esiin myös 1061, jolloin Tostig teki pyhiinvaellusmatkan Roomaan ja hänen poissa ollessaan Skotlannin Malcolm III hyökkäsi Nortumbriaan ja hävitti maata. On arveltu, että Malcolm ajoitti hyökkäyksensä tähän ajankohtaan voidakseen olla rikkomatta Tostigin kanssa vannomaansa ystävyyttä. Hyökkäykset loppuivat heti Tostigin palattua.
Toinen, hallinnollinen, tehtävä epäonnistui. Jaarlin edeltäjä, tanskalaissyntyinen Siward oli ollut naimisissa paikallisen naisen kanssa. Näin hän oli kansan silmissä pätevöitynyt pohjoisten osien hallintoon, ja pian hänestä tuli legenda. Huomattavaa on, että asukkaiden kapinoidessa heidän yhtenä vaatimuksena oli paluu vanhoihin Knuut-kuninkaan aikaisiin lakeihin, ja kun kuningas Edvard lupasi palauttaa muinaiset lait voimaan pohjoisessa, antaa tämä viitteen siitä, että Tostig oli ehkä yrittänyt jaarlikunnassaan saattaa voimaan anglosaksien lait.

Jaarli Tostigin suhteet Durhamin luostariin

Vauraat uskonnolliset instituutiot olivat paikallisen identiteetin vakaita keskuksia aikana, jota leimasi kiihkeä kamppailu keskushallinnon ja paikallisten voimien välillä. Luostarien ja maanomistajien kiinteä suhde oli sukupolvien mittainen. Luostarit tarjosivat aristokratialle paikan, jossa he voivat neuvotella ja sopia tärkeistä kaupoista. Luostarisuhteiden vaaliminen oli tärkeä osa aikakauden diplomatiaa.
Sekä jaarli Tostig että hänen vaimonsa Judith olivat tunnettuja almujen antamisesta. Tostigin hallinnon aikana he loivat läheiset suhteet St.Cuthbertin luostariin Durhamiin, jonne he lahjoittivat mm krusifiksin sekä neitsyt Marian ja Johannes Kastajan hopeiset kultakoristeiset kuvat. Luostarin ja hallitsijaparin erityissuhdetta kuvaa hyvin Judithin saama erikoislupa päästä muuten naisilta kiellettyyn kirkkotarhaan rukoilemaan. Piispa Æthelwine hankki Judithille pyhän Oswaldin hiuksia, ja Judith korotettiin taiteiden suojelijaksi. Lisäksi ainakin neljässä uskonnollisessa kirjassa on maininta Judithista, yhdessä jopa kuva. Judithin käyttämä ylellinen rukouskirja on nykyään New Yorkin Pierpont Morgan -kirjastossa.

Pyhiinvaellusmatka Roomaan 1061

Hyvin koulutetuista ja kielitaitoisista Godwinin pojista ainakin neljä teki ulkomaanmatkoja, Tostig pyhiinvaellusmatkan Roomaan. Matkalla oli myös diplomaattinen tehtävä, jonka poliittisesti kunnianhimoinen kuninkaan suuri suosikki sai hoitaakseen.
Seurueeseen kuului lukuisia arvohenkilöitä, muun muassa paavilta palliumia hakeva Yorkin uusi arkkipiispa Ealdred, vaimo Judith ja veli Gyrth. Paavi Nikolaus II otti Tostigin seurueineen kunnioittaen vastaan ja pyysi jaarlia osallistumaan synodiin, luultavasti siihen, jossa 15. toukokuuta 1061 pohdittiin simoniaa eli kirkollisten virkojen ostoa. Tilaisuudessa Tostig istui kunniapaikalla paavin vieressä.
Tostig lähetti vaimonsa Judithin suuren seurueen mukana kotimatkalle, ja seuratessaan jonkin ajan kuluttua perässä Tostigin oma seurue joutui pian kotimatkan alettua Toscanassa Via Cassialla väijytykseen. Hyökkäystä johti paavin kanssa sotinut kreivi Gerard. Yllätys oli matkalaisille täydellinen, ja Tostig pelastautui vain, kun seurueessa ollut Gospatric näytteli jaarlia ja tämä vangittiin lunnaiden toivossa. Tostig pakeni ja palasi Roomaan, missä hän sai uuden seurueen ja paavilta paljon lahjoja.
Tostig palasi Englantiin turvallisesti syksyllä 1061 saatuaan matkan diplomaattisen osuuden onnelliseen päätökseen, kun paavi oli suostunut antamaan Ealredille aiemmin kieltämänsä palliumin.

Sotaretki Walesiin 1063

Tostigin jaarlinimityksen yhteydessä maanpakoon ajettu Ælfgar oli Irlannissa palkannut joukon norjalaisia laivoja miehistöineen ja liittoutunut Walesin kuninkaan kanssa. Ælfgar kuoli vuonna 1063, ja maaliskuun lopulla Tostig marssi Pohjois-Walesiin tukemaan veljensä Haraldin sotatoimia vastikään ilman liittolaista jäänyttä Gruffydd ap Llywelynia vastaan. Tostig samosi ratsuväkensä kanssa Walesin rannikkoa, eikä Gruffydd pystynyt estämään jaarleja yhdistämästä voimiaan. Koko sota oli ohi alle kolmessa kuukaudessa: 5. elokuuta 1063 omat miehet surmasivat Gruffyddin ja toivat Haraldin ja Tostigin leiriin kuninkaansa pään sekä laivan keulakoristeen. Tultuaan kuninkaaksi 1066 Harald solmi avioliiton Gruddyfin lesken kanssa.
Yhteisestä sotamenestyksestä huolimatta Tostigin ja hänen veljensä Haraldin välit alkoivat huonontua, ja on syytä olettaa heidän välillään olleen sisarusten välistä kilpailua ja mustasukkaisuutta. 1200-luvulla elänyt historioitsija Henry of Huntingdon kertoo veljesten välien rikkoontuneen pian Walesin sotaretken jälkeen, mutta hänen esityksensä Tostigin murhanhimosta ei ole uskottava.

Northumbrian kapina ja Tostigin erottaminen 1065

Northumbrian jaarlina Tostig näyttää olleen hallitsijan luotettu ministeri, mutta jaarlikunnan asukkaat pitivät häntä muualta tulleena englantilaisena. Vuonna 1063 tai 1064 Tostig murhasi kaksi turvatakuut saanutta miestä ja kuningatar Edith surmautti hovissa Gospatricin. Tostig oli joko metsästämässä kuninkaan luona tai toimittamassa jotain tärkeää tehtävää, kun hänet tavoitti tieto Northumbriassa puhjenneesta kapinasta, jota johtivat hänen paikalliset päällikkönsä (thaanit). Kapinalliset olivat 3. lokakuuta 1065 tunkeutuneet hänen asuntoonsa Yorkissa, surmanneet sieltä löytämänsä noin 200 miestä ja ryöstäneet hänen aarteensa. Lisäksi he vaativat kuningasta erottamaan Tostigin ja nimittämään tilalle uudeksi jaarliksi Mercian jaarli Edwinin nuoremman veljen Morkeren.
Tostig oli ollut aina Edvardin suosikkilanko, joten Edvard asettui ensin tämän puolelle kapinoitsijoita vastaan. Kuninkaan neuvonantajat kuitenkin huomauttivat, että syyn täytyi olla Tostigissa itsessään, sillä yleistä kapinaa jaarlia vastaan ei olisi voitu ajatellakaan, jos hallinto olisi ollut oikeudenmukaista. Tostig puolestaan syytti veljeään Haraldia kapinamielen lietsomisesta, jolloin Harald pyhästi vannoi, ettei ole niin tehnyt. Uskoi kuningas kumpaa hyvänsä, Harald oli ainoa, jolla oli auktoriteettia toimia välittäjänä. Kuningas lähetti hänet Northumbriaan mukanaan vaatimus kapinallisten antautumisesta ehtona sille, että kuningas suostuu kuuntelemaan heidän valituksiaan.
Harald joutui hankalaan ristiriitaan. Kapinalliset vakuuttivat hänelle, etteivät ottaisi Tostigia takaisin, sanoi kuningas mitä hyvänsä. Hän myös huomasi valitukset aiheellisiksi: Tostig oli ryöstänyt heidän kirkkonsa, verottanut epäoikeudenmukaisesti ja venyttänyt lakia voidakseen ruoskia ja murhata omia vastustajiaan. Kapinalliset esittivät vastavaatimuksen: kuninkaan tuli erottaa Tostig tai kapina kohdistuisi kuninkaaseen itseensä. Antaakseen vaatimukselleen lisäpontta kapinalliset marssivat etelään kohti Oxfordia. Kapinalliset saapuivat 28. lokakuuta 1065 Oxfordiin, missä kuninkaan edustajat tapasivat heidät. Tostigin erottamista vaadittiin, ja häntä syytettiin julmuudesta.
Siitä Edvardin raivostui, ja hän kutsui koolle armeijansa. Joukkoja ei kuitenkaan kuulunut, eikä hänen käskyjään yksinkertaisesti noudatettu. Pragmaattisesti Harald suositteli kuninkaalle sopimuksen tekoa kapinallisten kanssa. Haraldin mukaan Englantia oli hallittu yhteisymmärryksessä, eikä kuningas pystynyt hallitsemaan pelolla ja voimalla. Koska mikään ei tässä tilanteessa oikeuttanut sisällissotaa, oli parempi antaa Tostigin kärsiä kuin tuhota satoja tai tuhansia miehiä. Kuningas suostui lopulta vaatimuksiin ja nimitti kapinallisten ehdokkaan Morkeren Northumbrian jaarliksi. Tapahtuma rikkoi Tostigin ja Haraldin välit.

Toinen maanpako 1065

Karkotuksen saatuaan Tostig ylitti kanaalin 1. marraskuuta 1065 jälkeen yhdessä vaimonsa, alaikäisten lastensa ja lähimpien uskottujensa kanssa. Ranskan sijaishallitsijana toiminut Balduin V toivotti Tostigin ja sisarensa Judithin tervetulleiksi hieman ennen joulua ja luovutti asunnon St. Omerista, ja Tostig sai haltuunsa myös kaupungin.
Tostig vietti puoli vuotta maanpaossa Flanderissa, missä hänen vaimonsa oli syntynyt ja missä hän oli isänsä kanssa ollut maanpaossa 15 vuotta aiemmin. Kuningas Edvardin kuoltua tammikuussa 1066 ja Haraldin tultua kuninkaaksi Tostig ilmeisesti toivoi saavansa anteeksi ja olevansa tervetullut takaisin kotiin. On kuitenkin selvää, ettei Harald suunnitellut Tostigin paluuta, sillä pohjoisten jaarlien Edwinin ja Morkeren uskollisuus oli koko valtakunnalle tärkeää, ja Tostigin paluu olisi voinut nostattaa uuden kapinan. Viimeistään Haraldin avioituessa jaarlien sisaren kanssa Tostigille kävi selväksi, ettei hänellä ollut paluuta Northumbriaan.

Tostig etsii liittolaisia ja yrittää paluuta kesällä 1066

Pääsiäisen jälkeisenä torstaina hieman Halleyn komeetan ilmestymisen jälkeen Tostig rantautui Wightsaarelle, missä hänellä oli maaomaisuutta. Tätä ennen hän oli käynyt Normandiassa hakemassa itselleen tukea Vilhelm-herttualta, jolla kuitenkin oli jo pitkälle menevät omat suunnitelmat maihinnousuun Englannissa ja joka ei kaivannut tasapainotonta erotettua jaarlia rinnalleen. Niin Tostig jatkoi yksinäistä purjehdustaan.
Tostig oli valinnut tulonsa Wightsaarelle erityisen liikuttavista syistä. Juuri täällä hän oli isänsä kanssa noussut maihin palatessaan edellisen kerran maanpaosta. Tällöin Harald oli liittynyt heihin Irlannista ja perhe oli yhdistänyt voimansa ja marssinut voitokkaasti rannikkoa pitkin Lontooseen. Matkalla heidät oli toivotettu tervetulleiksi joka satamassa. Tostig oli kuvitellut saman toistuvan, kohtaavansa joka puolella iloisia kansanjoukkoja sekä sankarillista juhlintaa. Väki keräsi hänelle rahaa ja ruokaa, mutta ei juhliakseen häntä vaan päästäkseen hänestä eroon.
Thanetissa Tostigiin liittyi hänen luutnanttinsa Copsi, tuttu jo Walesin sotaretkeltä. Tostig eteni satamakaupungista toiseen: Pevensey, Hastings, Romney, Dover ja Sandwitch. Harald oli Lontoossa saadessaan tiedon tapahtuneesta. Hänen laivastonsa ei ollut valmiina, joten hän marssi Kentin kautta seurueensa kanssa Sandwitchiin. Kun Tostig kuuli Haraldin olevan tulossa, hän otti käyttöönsä muutaman paikallisen laivan miehistöineen – osan vapaaehtoisesti, osan pakolla – ja pakeni jälleen merille.
Seuraavaksi Tostig mainitaan Lindseyssä Mercian rannikolla, missä hän nousi maihin polttaen ja hävittäen. Pohjoiset jaarlit Morkere ja Edwin ryhtyivät taisteluun häntä vastaan ja ajoivat Tostigin kesäkuussa 1066 pakoon. Useimmat hänen merimiehistään pakenivat, ja kuudestakymmenestä laivasta jäljelle jäi vain 12 pientä alusta, ilmeisesti kalastajaveneiden kokoa. Tällä joukolla Tostig jatkoi pohjoiseen ja pyysi turvapaikkaa Skotlannin kuninkaalta Malcolmilta.
Tostig oli pyytänyt jo aiemmin apua serkultaan Tanskan kuninkaalta Sveniltä, joka oli valmis antamaan Tostigille paikan hovistaan ja tekemään hänestä tanskalaisen jaarlin. Samoin Flanderin kreivi oli valmis ottamaan Tostigin luokseen. Koska Tostig kuitenkin tavoitteli Northumbriaa takaisin itselleen, hän hylkäsi tarjoukset ja suuntasi Skotlannista Norjaan kuningas Haraldin luo.

Tostig Norjassa Harald Ankaran luona

Kun Tostig tuli Oslonnuonoon 1066, oli Norjan kuningas Harald ensimmäisen kerran elämässään viettänyt kaksi kesää ilman taisteluita. Toisin kuin Normandian herttuan, ei Norjan viikinkikuninkaan tarvinnut oikeuttaa sotaa millään eikä piitata paavin vastalauseista. Ja toisin kuin Normandian normanneilla, Norjan viikingeillä oli sotalaivasto valmiina ja toimettomana odottamassa.
Tostig pyysi ensin apua saadakseen itselleen Englannin kruunun, mutta tarjosi lopulta kruunua Haraldille, mikäli norjalaiset auttaisivat Tostigin takaisin Northumbrian jaarliksi.
Tostigin onnistui vakuuttaa Norjan kuningas hankkeen eduista, sillä Harald ei tuntenut Englannin oloja ja luultavasti hän myös tarvitsi ulkomaisen sodan saadakseen kapinoivien omien vasalliensa kiinnostuksen pois kotimaan asioista.
Harald kutsui miehet kokoon, varusti laivansa ja otti mukaan toisen vaimonsa, Novgorodin Elisabetin sekä poikansa Olavin ja kaksi tytärtään. Matka suuntautui Orkneysaarten kautta Skotlantiin. Sieltä Harald ja Tostig hyökkäsivät Northumbriaan jopa yli 300 laivan voimalla.

Kohti Fulfordin taistelua

Harald rantautui Northumbriaan syyskuussa 1066, poltti Scarboroughin maan tasalle ja purjehti jokea pitkin Riccalin kohdalle, noin 15 kilometrin päähän Yorkista.
Maahantunkeutujia vastaan asettuneet pohjoiset jaarlit Mercian Edwin ja hänen pikkuveljensä Northumbrian Morkere olivat varsin nuoria, Edwin vain kahdeksantoista. Harald Ankaran joukkojen määräksi on arvioitu jopa 10 000 miestä, eikä puolustajista kummallakaan ollut taistelukokemusta näin suuresta yhteenotosta, ei myöskään heidän joukoillaan. Harald puolestaan oli sotinut jo ennen veljesten syntymää. Armeijat kohtasivat toisensa 20. syyskuuta. Tässä Fulfordin taistelussa Haraldin ja Tostigin joukot löivät täydellisesti jaarlien johtamat englantilaiset.

York antautuu

Fulfordin voiton jälkeen Harald ja Tostig jatkoivat Northumbrian pääkaupunkiin Yorkiin, joka antautui englantilaisen armeijan paettua paikalta. Armeijan Harald jätti kaupungin ulkopuolelle ja marssi sisään vain henkivartiostonsa kanssa, sillä hän halusi saada haltuunsa kaupungin, ei savuavia raunioita. Harald vaati panttivankeja, mihin hänellä oli oikeus, ja vangeiksi otettiin Tostigin neuvosta kaupungin vaikutusvaltaisimpien miesten pojat. Tostigia kukaan ei toivottanut tervetulleeksi, ja samana iltana valloittajat poistuivat ja palasivat Riccalliin.
Harald juhli voittoaan ja ehkä ajatteli, että englantilaiset oli lyöty yhdessä päivässä. Turvatakseen asemansa Harald vaati 500 panttivankia lisää, ei pelkästään kaupungista, vaan koko maakunnasta. Panttivangit oli määrä luovuttaa maanantaina 25. syyskuuta Stamfordin sillalla kymmenisen kilometrin päässä Yorkista. Norjalaisten leiristä Riccallista sinne oli matkaa liki kaksikymmentä kilometriä.
Kyseisenä aamuna Harald otti kaksi kolmasosaa joukoistaan mukaansa Stamfordin sillalle ja jätti loput vahtimaan laivoja. Tostig seurasi Haraldin mukana, ja lähtiessään noutamaan panttivankeja itsevarmat ja kevyesti aseistetut norjalaiset olivat ”hilpeällä tuulella”.
Stamfordin sillalla norjalaiset näkivät joukon marssivan tietä pitkin Yorkista ja vasta kun tulijat olivat lähietäisyydellä Harald Ankara huomasi, ettei kyseessä olleet panttivangit, vaan Englannin kuninkaan armeija. Norjan Harald lähetti kolme ratsumiestä hakemaan laivoille jääneitä miehiä ja päätti jäädä taistelemaan apujoukkojen tuloa odottaessaan.

Stamfordin sillan taistelu 25. syyskuuta 1066

Ennen kuin varsinainen taistelu alkoi, englantilaisten joukosta erkani yksinäinen ratsastaja, ratsasti eteenpäin ja huusi: ”Onko jaarli Tostig joukossanne?” Kun Tostig astui esiin englantilainen jatkoi: ”Veljesi lähettää sinulle terveisensä ja tarjoaa sinulle rauhaa ja koko Northumbrian”. Tostig vastasi, että tilanne oli toinen viime talven jälkeen, ja jos tarjous olisi tullut silloin, moni mies olisi saanut pitää henkensä. Sitten Tostig puolestaan kysyi, mitä hänen veljelleen Norjan Haraldille olisi tarjolla rauhaa vastaan. Tähän englantilainen vastasi: ”Kuusi jalkaa maata”.
Salaperäinen englantilainen oli itse kuningas Harald. Tostig hylkäsi tarjouksen ja Stamfordin sillan taistelu alkoi. Norjan kuninkaan kaaduttua Harald Godwininpoika uudisti Tostigille tarjouksensa rauhasta. Samalla hetkellä kuitenkin Riccallista tulleet apujoukot saapuivat paikalle, ja norjalaiset hyökkäsivät uudelleen ja myös Tostig sai surmansa.
Taistelun jälkeen Harald etsitytti veljensä ruumiin ja hautasi sen Yorkin muurien sisälle, Tostigin entiseen hallintokaupunkiin.

Luonne

David Howarthin mukaan kaikki viittaa siihen, että 1060-luvulle tultaessa Tostig oli henkisesti todella tasapainoton ja että hänen luonteensa oli muuttunut. Hän oli ollut lumoava nuori mies, josta kaikki pitivät, kuningatar Edithin suosikkiveli, hurskaan kuninkaan metsästystoveri, mies jota jopa kriittinen Vita Ædwardi ihaili. Tostigia on kuvailtu urheaksi mieheksi, jolle oli anteliaasti annettu älyä ja taitavuutta. Häntä verrattiin yleisesti näiden ominaisuuksien mukaan veljeensä Haraldiin. Molemmat olivat erityisen komeita ja urheilullisia, voimiltaan tasavertaiset. Jaarlina hänestä oli kuitenkin yllättäen tullut sulkeutunut, uskomattoman julma ja dominoiva, jopa murhanhimoinen. Syytettynä tästä hän oli kääntänyt syytteet veljeään vastaan. Lopulta hän uskoi kaikkien olevan salaliitossa itseään vastaan: hänen omat thaaninsa, jaarlikuntansa ihmiset, veljensä Harald, hovi, muut jaarlit ja vihdoin itse kuningas Edvard. Miesseurassa hän oli maineestaan mustasukkainen. Hän punnitsi tarkoin mielessään tapahtumia, mutta päätöksen tehtyään hän toimi keskustelematta miestensä kanssa. Joskus näytti siltä kuin hän ei olisi tehnyt mitään suunnitelmia, jotta hänen vastustajansa eivät olisi osanneet olla varuillaan. Myös tässä tunteidensa ja aikomustensa salailussa hän oli veljensä Haraldin kaltainen.

Tostigin vaikutus

G. M. Trevelyanin mukaan kuningas Edvardin ja Haraldin välillä vallitsi tasapainotila, joka ehkäisi kokonaan kansakunnan yhtenäistämiseen ja lujittamiseen tähtäävät pyrkimykset. Kansakunnan yhtenäistämiseen viitaten Trevelyanin arvio Tostigista on tyly: ”Se seikka, että kaksi hänen (Haraldin) veljistään, Svein ja Tostig, olivat tyhjäntoimittajia, jotka olivat osoittautuneet kelvottomiksi julkisiin luottamustoimiin, oli osaltaan ollut ehkäisemässä koko saaren yhdistämistä Godwinin suvun valtikan alaiseksi valtakunnaksi”. Howarth arvelee Tostigin olleen henkisesti sairas ja tasapainoton mies, joka näytti olevan tuomittu tapattamaan itsensä.
Arvion tekemistä Tostigista vaikeuttaa ymmärrettävästi aikalaislähteiden niukkuus sekä Vilhelm Valloittajan sotapropagandan antama kuva vastustajastaan. Vilhelm tarvitsi syyn ja paavin hyväksynnän hyökkäykseensä Englantiin. Vastustajaa mustamaalattiin systemaattisesti ennen hyökkäystä, mutta myös sen jälkeen. Esimerkiksi Tostigin mittava maaomaisuus jaettiin luostareille sekä normannivalloittajien kesken.
Kiistaton tosiasia on, että Haraldin tehtävä Englannin puolustamisessa vaikeutui kahden lähes yhtäaikaisen hyökkäyksen vuoksi. Haraldin toimia ja pientä epäröintiä ennen Hastingsin taistelua on myöhemmin kritisoitu. On mahdollista, että tuhansien norjalaisten surmaaminen ja veljensä lähettäminen kuolemaan vaikutti hänen tuleviin arvioihinsa. 14. lokakuuta 1066 hän kohtasi vain puolen armeijansa kanssa Vilhelm Valloittajan joukot ja hävisi.

Vaihtoehtoinen näkemys Tostig Godwininpojasta

Frank Barlowin mukaan kuningas Edvard Tunnustajan elämästä kertova Vita Ædwardi Regis voidaan tulkita siten, että Tostig on sankari ja myös mahdollinen kruununperijä ennen Northumbrian kapinaa 1065. Vaikka Tostigin omat joukot olivat jääneet kapinallisten käsiin, olisi hänen veljillään Haraldilla, Gyrthillä ja Leofwinellä ollut tarpeeksi voimaa kapinallisia vastustamaan. Harald kuitenkin kieltäytyi täyttämästä kuninkaan käskyä eikä suostunut pelastamaan veljeään. Tätä petturuutta Tostig ei koskaan antanut anteeksi.
Barlow myös esittää kysymyksen, oliko kuningatar Edith nähnyt juuri veljessään Tostigissa kruununperijän. Poitiersin William on katsonut sekä Edithin että Tostigin taistelleen veljeään Haraldia vastaan, ja Barlow pitää juuri ja juuri mahdollisena, että Tostigin ajaminen maanpakoon olisi Haraldin salajuoni veljensä syrjäyttämiseksi. Marjorie Chibnallin mukaan kysymys vallanperimyksestä ratkaistiin asein jo vuonna 1065, jolloin ”Haraldin pettynyt veli” Tostig ajettiin maanpakoon.
Vita Ædwardi Regis on mahdollisesti kirjoitettu tasoittamaan Edithin tietä miehensä vallanperijäksi. Mikäli Edithin tarkoitus olisi ollut luovuttaa valta veljelleen Tostigille, suunnitelma raukesi Haraldin epäonnistuttua puolustamaan Tostigia Northumbrian kapinallisia vastaan.