google/wiki40b huggingface dataset:
Esko Rahikainen

Esko Rahikainen (s. 1942) on suomalainen kirjallisuudentutkija, oppiarvoltaan filosofian lisensiaatti. Hän on Kansalliskirjaston kirjastonhoitaja ja Kansalliskirjasto-lehden päätoimittaja (1982-2012). 
Rahikainen on tutkinut erityisesti Aleksis Kiveä ja julkaissut Kivestä ja hänen elämänvaiheistaan ja tuotannostaan artikkeleita ja teoksia, kuten Kivi (1984), Lumivalkea liina. Aleksis Kivi ja rakkaus (1998), Metsän poika (2004), Fanjunkars : Aleksis Kiven kirjailijakoti (2008) ja Impivaaran kaski (2009). Lisäksi hän on julkaissut lukuisia sukututkimuksia ja on tutkinut Rahi-alkuisten sukujen historiaa, kirjojen keräilijä Matti Pohtoa sekä kirjailija Helvi Hämäläisen suvun vaiheita ja erityisesti kirjailijan "runokylää" Somerniemen Härjänojaa.
Esko Rahikainen on suomentanut, sanoittanut ja säveltänyt laulumusiikkia, jota ovat levyttäneet Ajopuut-yhtye, Trio Launis, The Waves ja duo Epa ja Akku. Joitakin lauluja ovat levyttäneet Susanna Haavisto, Eeva-Leena Sariola (Pokela), Liisa Lääveri ja Juha Poikela.
Gravetten kulttuuri

Epigravette

Etelä- ja Itä-Euroopassa jatkui jälkigravettelainen eli epigravettelainen aika noin välillä 21 000–14 000 radiohiilivuotta sitten. Italian epigravetten kausi alkoi noin 20 000 vuotta sitten. Italian epigravettelaiset ottivat läntisen Madeleine-kulttuurin tapaan mikroliitit käyttöön mutta eivät kehittäneet "luuteollisuutta" Ranskan myöhäisjääkauden Madeleinen kulttuurin tapaan.
Varsin vähän on tietoa jääkauden loppuvaiheen paleoliittisesta kehityksestä Ukrainassa, jossa oli jääkauden maksimin aikainen turvapaikka ihmisille ja mammuteille. Se tiedetään että hyvin etelässä Krimin niemimaalla kasvoi ihmisasutusten määrä noin 16 000 vuotta sitten, ja että noin 17 000-10 000 vuotta sitten Ukrainassa oli Epigravetten kulttuuri, jonka ihmiset metsästivät mm. mammutteja ja napakettuja. Epigravetten kulttuuri ulottui etelässä Krimille ja idässä Kaukasukselle asti. Sen jäljiltä on säilynyt mm. hyvin tehtyjä luuesineitä, nahkaiset, puiset jne. pehmeät esineet ovat hävinneet. Keskisen Dnestrin laakson lounaisosan jääkauden maksimin ja jääkauden loppuvaiheen luulöydöistä 80-90 on peuran ja hevosen luita. Mammutinluita on vain 15%. Ukrainan alueen lounaistasangolla kasvoi kasviruoan merkitys päätellen jauhinkivistä toisin kuin keski- ja etelätasangoilla.

Gravetten työkalut

Gravetten kivityökalut olivat tyypiltään kivestä, esimerkiksi piikivestä iskettyjä ohuita talttamaisia, mutta kuitenkin melko karkeatekoisia säleitä, ilmeisesti kiviveitsiä joita käytettiin saaliseläinten nylkemiseen ja lihojen kaapimiseen luista. Gravetten keihäänkärki oli melko hyvin tehty (ja muistutti jossain määrin Solutrén kärkeä, ja paleointiaanien varhaisia kärkiä). Afrikasta noin 25 000 vuoden takaa on löydetty ensimmäinen keihäslinko, atlatl, joka on alkeelliseksi erittäin tehokas metsästysase.
Jotkut lähteet väittävät, että keihäslinko olisi keksitty noin 30 000 vs Gravette-kauden alussa tai ennen sitä. Jousi ja nuoli olisi tunnettu päätellen pienistä kivikärjistä. Gravetten ajalta lienee noin 25 000 vuotta vanha Länsi-Venäjän löytö, jossa on suoristettu keihäänkärki (lenkkiavainta muistuttavalla työkalulla, jollaisia on löydetty muun muassa paleointiaanien varhaisilta asuinpaikoilta).

Geenitutkimukset

Gravetten kulttuurin isälinjan haplotyypit ovat I ja C. C on esim C1a2. Muita ovat F, CT,IJK,BT. Äitilinjan tyyppejä ovat U2, U5, U6, U8c, M.
Víctor Andrés Belaúnde

Víctor Andrés Belaúnde Diez Canseco (15. joulukuuta 1883 - 14. joulukuuta 1966) oli perulainen diplomaatti, joka johti Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen neljättätoista  ja neljättä erityisistuntoa.
Belaúnde syntyi Arequipassa Perussa. Saatuaan varhaisen koulutuksensa Escuela San Vicente ja San José (Colegio San José), hän päätti opiskella lakia Universidad Nacional de San Agustín de Arequipassa ja siirtää myöhemmin opintojensa suorittamiseen San Marcosin kansallisesta yliopistossa Limassa . Oikeustieteen tutkinnon lisäksi hän sai myös tohtorintutkinnon poliittisista tieteistä ja hallinnosta sekä kirjallisuudesta vuonna 1911.
Belaúnde, joka työskenteli koko hänen ammatillisen uransa ajan: Perun ulkosuhteiden ministeriössä sihteerinä, josta tuli sihteeri Espanjan ja Argentiinan edustoon. Hän neuvotteli Brasilian kanssa rajakysymyksistä ja toimi asianhoitajana  Saksassa (1914) ja Boliviassa (1945), täysivaltaisena suurlähettiläänä Uruguayssa vuonna 1919, Kolumbiassa vuonna 1934 ja Sveitsissä vuonna 1936, Perun valtuuskunnan puheenjohtaja Kansainliitossa (1945), jossa hänellä oli tilaisuus liittyä San Franciscoon sopimuksen allekirjoittajien joukkoon, jolla perustettiin Yhdistyneiden kansakuntien järjestö, ja toimi myös rehtorina   Perun katolisessa yliopistossa (1965).
Hän luennoi myös hispaanilais-latinalaisameirkkalaisesta kulttuurista eri yliopistoissa ollessaan maanpaossa Yhdysvalloissa , kuten Columbian yliopistossa, Miamin yliopistossa   ja Chicagon yliopistossa. Vuonna 1930 hän luennoi Albert Shawin luennon diplomatian historiasta Johns Hopkinsin yliopistossa. Hänet valittiin Yhdysvaltain taide- ja tiedeakatemian kunniajäseneksi 1944.
Hän kuoli New Yorkissa.

Perhe

Victor Andrés Belaunde kuului  merkittävään Perun poliittiseen perheeseen. Hänen veljenpoika Fernando Belaunde Terry oli Perun presidentti kahdesti; hänen veljensä Rafael Belaunde Diez Canseco oli  Perun pääministeri vuodesta 1945-1946; ja hänen isoisänsä Pedro Diez Canseco oli myös Perun presidentti kolme kertaa
HMS Vesta (1910)

Palvelus

Alus luokiteltiin 1928 yhteysveneeksi runkonumerolla V54, jolloin sen torpedoaseistus korvattiin miinanraivauskalustolla. Alus poistettiin palveluksesta 30. joulukuuta 1941 ja se myytiin 1947 romutettavaksi.
PROM

PROM (lyhenne sanoista Programmable Read-Only Memory) on tietokonemuisti, joka toimii muuten samalla tavalla kuin ROM, mutta siinä ei ole dataa valmiina, vaan ennen ensimmäistä käyttökertaa se täytyy ohjelmoida ja sen jälkeen sitä ei voi enää ohjelmoida, vain lukea eli ohjelmoinnin jälkeen se käyttäytyy kuten ROM. Tämän muistin on syrjäyttänyt muut muistit kuten Flash-muisti, EPROM ja EEPROM.
Pergamonin alttari

Pergamonin alttari on antiikin aikainen alttarirakennus, joka nykyään sijaitsee Berliinin Pergamon-museossa. Alttari oli omistettu Zeulle ja Athenelle, ja sen rakennutti todennäköisesti Pergamonin kuningas Eumenes II 100-luvulla eaa. Saksalaiset tutkivat rakennusta ja siirsivät sen osittain Berliiniin vuonna 1886.

Kuvaus

Pergamonin alttari on parhaiten säilyneitä hellenistisen temppeliarkkitehtuurin esimerkkejä. Rakennus on mitoiltaan 36 x 34 metriä ja 16,5 metriä korkea. Rakennus koostui korkeasta sokkelista jonka päällä oli alttaritasanne. Yhdeltä sivulta tasanteelle johtaa noin 20 metriä leveä portaikko. Alttaria ympäröi joonialainen pylväikkö. Alttarin sokkelissa oli 110 metriä pitkä ja 2,3 metriä korkea reliefifriisi, jossa jumalat ottavat yhteen taistelussa giganttien kanssa. Hahmojen ja 16 kuvanveistäjän nimet on merkitty friisien reunoihin. Hahmoja on kaikkiaan yli sata. Jumalten ja giganttien taistelu eli gigantomakhia oli yleinen aihe antiikin Kreikan taiteessa. Se kuvasi vertauskuvallisesti hyvän ja pahan, oikeamielisen järjestyksen ja mielivaltaisen sekasorron välistä taistelua. Pergamonin alttarin friisien arvellaan kuvastaneen myös Pergamonin voittoa vihollisistaan.
Alttaritasanteella pylväikön sisäpuolella oli toinen, keskeneräiseksi jäänyt reliefifriisisarja, jossa kuvataan Pergamonin kuningassuvun eli attalidien esi-isän Telefoksen elämää. Tämän friisin pituus on 80 metriä ja korkeus 1,6 metriä.

Maininnat antiikin lähteissä

300-luvulla elänyt Ampelius mainitsee alttarin yhtenä maailman ihmeistä.
Raamatun Ilmestyskirjan viestissä Pergamonin kristityille (Ilm. 2:12-17) mainitaan heidän asuvan ”siellä, missä Saatanalla on valtaistuimensa”; Saatanan valtaistuimen on usein tulkittu tarkoittavan Pergamonin alttaria.

Myöhemmät vaiheet

Pergamonin alttari purettiin Bysantin aikana ja oli kauan kadoksissa, kunnes saksalaisen arkeologin Carl Humannin johtama ryhmä onnistui kaivamaan sen esiin vuonna 1878. Alttaria alettiin vuonna 1880 siirtämään osissa Berliiniin, missä se koottiin uudelleen. Sen näytteilleasettamista varten oli rakennettava Berliinin Museosaarelle kokonaan uusi museo. Ensimmäinen museo valmistui 1901, mutta se purettiin 1909 sortumavaaran vuoksi ja korvattiin uudella rakennuksella, joka tosin valmistui vasta 1930. Museo nimettiin Pergamon-museoksi vuonna 1956. Toisen maailmansodan jälkeen Puna-armeija vei Pergamonin alttarin osat sotasaaliina Leningradiin. Se kuitenkin palautettiin hyvän tahdon eleenä Itä-Saksaan vuonna 1958.
Michel Budsko

Opiskelu

Michel Budsko kävi Helsingin ranskalais-suomalaista koulua, josta hän myös valmistui ylioppilaaksi vuonna 1974. Vuonna 1979 hän aloitti opinnot Teatterikorkeakoulussa, josta valmistui vuonna 1983. Hänellä oli jo Teatterikorkeakoulun aikana kiinnitys Wasa Teaterissa.

Ura

Valmistuttuaan Teatterikorkeakoulusta Budsko on työskennellyt pääasiassa teattereissa, joissa hän on sekä näytellyt että ohjannut näytelmiä. 
Hänellä on ollut myös muutamia rooleja elokuvissa ja televisiosarjoissa. Hän on myös dubannut animaatioita. Hänen tunnetuin ääniroolinsa on Nuuskamuikkunen Muumilaakson tarinoiden ruotsinkielisessä versiossa. Hän esitti kyseistä roolia myös Muumipeikko ja pyrstötähti -elokuvan (1992) ruotsinkielisessä versiossa.
Nykyään Budsko työskentelee freelancerina, ja hän kuuluukin Helsingin freelancenäyttelijöiden liittoon ja Suomen Näyttelijäliittoon.

Muuta

Michel Budsko on työskennellyt myös ahtaajana, oppaana sekä mielisairaanhoitajana. Häneltä sujuu näytteleminen suomeksi, ruotsiksi, ranskaksi, englanniksi, saksaksi ja espanjaksi.
Lucio Fulci

Lucio Fulci (17. kesäkuuta 1927 – 13. maaliskuuta 1996) oli italialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän on tunnettu väkivaltaisten kulttielokuvien tekijänä.
Fulci opiskeli elokuvan tekoa 1950-luvulla Experimental Film Studiosilla. Varsinaisen elokuvauransa hän aloitti toimimalla juoksupoikana, käsikirjoittana, leikkaajana, lavastajana, meikkaajana, näyttelijänä, apulaisohjaajana ja lopulta ohjaajana kymmenissä projekteissa. Näihin elokuviin kuului komediota, musikaaleja, westernejä ja jännityselokuvia, mutta Fulcin todellinen intohimo olivat kauhu- ja gialloelokuvat. Näistä Una sull'altra (1969), Una lucertola con la pelle di donna (1971) ja Kauhujen kylä (Non si sevizia un paperino, 1972) herättivät jo jonkinlaista huomiota.
Fulcin kulta-aika oli vuosina 1979-82, jolloin hän ohjasi monia kauhuelokuvan kulttiklassikkoja, kuten Zombie Flesh Eaters, City of the Living Dead, The Beyond, The House by the Cemetery ja Viiltäjä. Monissa hänen elokuvissaan kuvataan yksityiskohtaisesti äärimmäisen väkivaltaisia rikoksia. Elokuvat herättivät yleistä paheksuntaa, mutta myös pienen piirin ihailua. Fulcilla oli myös suuria ongelmia sensuuriviranomaisten kanssa. Tilannetta ei auttanut Fulcin intensiivinen viha katolista kirkkoa kohtaan. Elokuvissaan hän pyrki esittämään katolisen kirkon edustajat aina mahdollisimman epäedullisessa valossa, esimerkiksi kannibaaleina ja lastenmurhaajina. 
1980-luvun puolivälissä Fulcin maine olikin jo sillä tolalla, että hän ei enää saanut kunnollisia työtarjouksia vaan joutui tekemään elokuvia ankarien aikataulujen, huonojen käsikirjoitusten ja pienten budjettien rasittamana. Vähitellen Fulcin terveyskin alkoi luhistua ja katkerana hän katkaisi lähes kaikki suhteensa elokuva-alaan. Poikkeuksena tästä Fulci alkoi työstää vuonna 1996 yhdessä Dario Argenton kanssa elokuvaa Wax Mask - Vahanaamio (M.D.C. - Maschera di cera, 1997), mutta juuri ennen kuvausten alkamista Fulci löytyi kuolleena kotoaan.
Nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut 1981

Vuoden 1981 nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 2. – 10. toukokuuta 1981 Tampereella, Hakametsän jäähallissa. Nämä järjestykseltään 24. kisat oteltiin 12 painoluokassa ja niihin osallistui 170 nyrkkeilijää 22 maasta.
Aarhus

Nimenmuutos

Vuonna 2010 kunta päätti muuttaa nimensä vuoden vaihtuessa Århusista Aarhusiksi. Kunnan puolueista asian puolesta äänestivät sosiaalidemokraatit (Socialdemokraterne), Sosialistinen kansanpuolue SF (Socialistisk Folkeparti) ja Radikaali Venstre. Kirjoitusasun muutoksen perusteena oli se, että näin kunta voi saada lisää näkyvyyttä internetissä, missä å-kirjain muuttuu aa:ksi. Jotta nimi Aarhus yhdistetään paremmin myös itse kuntaan, sai Å:n (tansk. bolle-å) sisältävä muoto mennä. Kunnan silloisen pormestarin Nicolai Wammenin mukaan kunnan nimen kirjoitusasu sai luvan seurata nykyaikaa. Moni kaupungin virastoista ja laitoksista jo käytti kahden A-kirjaimen muotoa kunnan nimestä. Wammenin mukaan päätöksellä myös tehtiin paluu kunnan historiallisille juurille, sillä vuoteen 1948 saakka kunnan nimi oli nimen omaan muodossa Aarhus. Nimi lausutaan [oorhuus] samoin molemmissa kirjoitusasuissa.
Tanskan vuoden 1948 oikeinkirjoitusuudistuksessa otettiin käyttöön kirjain Å, ja "Aa"-muodot korvattiin "Å"-muodolla. Jotkin tanskalaiset paikkakunnat vastustivat nimiensä kirjoitusasun muutosta, etenkin Aalborg ja Aabenraa. Århus otti muutoksen tyytyväisenä vastaan, sillä silloin ajateltiin, että nimen uusi muoto oli edistyksellinen.

Ympäristöasiat

Aarhusin kunnan tavoitteena on olla hiilineutraali kaupunki vuoteen 2030-mennessä. Tavoitteessa auttaa kunnan edistyksellinen jätevesijärjestelmä, joka tuottaa 50 % enemmän energiaa kuin se kuluttaa. Uusitussa vedenpuhdistusjärjestelmässä jäteveteen syötetään bakteereja. Bakteerit muhivat vedessä aikansa, ja niiden tuottamaa biokaasua poltetaan sitten voimantuotannossa. Saatua energiaa käytetään veden pumppaamiseen kuntalaisille, ja yli menevä energia myydään sähköverkkoon. Aarhusin kunta on ensimmäinen kyseisen jätevesijärjestelmän käyttöön ottanut kaupunki, ja sama järjestelmä on tarkoitus ottaa käyttöön myös Kööpenhaminassa, Chicagossa ja San Franciscossa.
Ruotsin Grand Prix 1974

Ruotsin Grand Prix 1974 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 9. kesäkuuta 1974 Scandinavian Racewayn radalla. Kilpailun voitti Jody Scheckter, jolle voitto oli kauden ja koko uran ensimmäinen. Toinen sija meni Patrick Depailler'lle ja kolmas James Huntille.
Leo Kinnusesta tuli ensimmäinen F1:n MM-sarjan kilpailun lähtöön osallistunut suomalainen kuljettaja. Hän joutui keskeyttämään moottoririkon takia kilpailun alkuvaiheilla.
Papula (yritys)

Papula Oy on suomalainen patentti- ja tavaramerkkiasiamiestoimisto. Sen perusti 1975 Patenttineuvos Antti Papula Helsinkiin. Kansainvälisesti yritys tunnetaan nimellä Papula-Nevinpat.
Yrityksen liikevaihto vuonna 2005 oli 9,5 miljoonaa euroa ja henkilökuntaa Suomessa 46. Pääkonttori on Helsingin Ruoholahdessa, toimistoja on myös Venäjällä, Ukrainassa, Valko-Venäjällä, Kazakstanissa ja Uzbekistanissa. Vuonna 2011 Papula Oy osti kilpailijansa Forssén & Salomaa Oy:n.
Tiede tutkimuskohteena

Tiede tutkimuskohteena: Filosofinen johdatus tieteentutkimukseen on vuonna 2004 ilmestynyt Mika Kiikerin ja Petri Ylikosken kirja. Teoksen julkaisi Gaudeamus.
Eho Moskvy

Eho Moskvy (ven. Э́хо Москвы́, "Moskovan kaiku") on Moskovassa toimiva radioasema, joka kuuluu myös eräissä muissa Venäjän kaupungeissa. Kanavan lähetystä voi kuunnella myös internetin kautta.
Asema oli ensimmäinen Neuvostoliitossa lisenssin saanut yksityinen asema. Se aloitti toimintansa 22. elokuuta 1990. Eho Mosvky on pääasiassa puheradio. 70 % ohjelma-ajasta on keskusteluohjelmia. Radiokanava kuuluu valtiollisen Gazprom-konsernin mediayhtiön, liikevaihdoltaan IVY-maiden suurimman mediatalon Gazprom Median hallitsemiin kanaviin.
Lorenzo Insigne

Seurajoukkueura

Insigne on kotikaupunkinsa jalkapalloseura Società Sportiva Calcio Napolin kasvatti. Hän vietti vuodet 2009–2012 lainasopimuksilla Cavesessa, Foggiassa ja Pescarassa.

Maajoukkueura

Insigne teki ensiesiintymisensä Italian maajoukkueessa 11. syyskuuta 2012 ystävyysottelussa Maltaa vastaan. Hän on marraskuun 2018 loppuun mennessä pelannut 30 maaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia.
Pegasuksenlahti

Pegasuksenlahti (engl. Pegasus Bay) on Banksin niemimaasta pohjoiseen Waipara-joen suuhun asti ulottuva puoliympyränmuotoinen lahti Uuden-Seelannin Eteläsaaren itärannikolla Tyynessä valtameressä. Lahden 100 kilometrin pituisesta rannasta noin 50 kilometriä on lainelautailijoiden suosimaa hiekkarantaa.
Pegasuksenlahti on saanut nimensä vuonna 1809 kyseistä rannikonosaa kartoittaneen purjelaivan (prikin) mukaan. Nimen keksijänä pidetään Pegasuksen ensimmäistä perämiestä William Stewartia. Samaisen purjehduksen aikana selvisi myös, että James Cookin aikanaan saareksi luuleman Banksin niemimaan yhdistääkin Eteläsaareen Canterburyn tasanko.
Arsenal de Cherbourg

Arsenal de Cherbourg eli Cherbourgin laivastotukikohta on Ranskan merivoimien tukikohta Ranskassa Cherbourgissa. Kaupungin satamaa on käytetty laivastotukikohtana 1700-luvun lopulta alkaen.

Historia

Ludvig XIV:n vasta valittu laivastoministeri Antoine de Sartine järjesti 1776 laivaston satamat ja telakat (ransk. arsénaux) uudelleen. Ranskalla oli kolme telakoin varustettua päätukikohtaa (ransk. grands ports): Brest, Toulon ja Rochefort.
Vuonna 1776 Cherbourg valittiin laivaston Kanaalin rannikon tukikohdan paikaksi ja alueella alkoivat rakennustyöt 1784. Cherbourg oli vuoteen 1795 vahvistanut asemansa laivaston toiseksi merkittävimpänä tukikohtana ja vuoteen 1815 mennessä satama oli korvannut Dunkerquen ja Le Havren. Aallonmurtajien ja telakka-altaiden rakentaminen jatkui vuoteen 1858. Laivanrakennus aloitettiin vanhalla telakalla 1794 ja uudella 1810.
Pohjoisen laivueen lähdettyä tukikohta menetti merkitystään. Kanaalin laivue valvoo kuitenkin edelleen Kanaalin ja Pohjanmeren aluetta.
Kymmenen tikkua laudalla

Kymmenen tikkua laudalla, tai Kili-Kali, on lasten ulkoleikki. Nimet ja säännöt vaihtelevat alueittain, eikä leikin alkuperästä ole tietoa. Yhteistä kaikille versioille tässä leikissä on maahan, jonkin kannakkeen päälle keinuasentoon asetettu, vajaan metrin pituinen lauta toinen pää maata vasten ja laudalle asetetut kymmenen tikkua tai lastua, jotka voidaan polkaisemalla laudan toista päätä lingota ympäristöön. Samalla leikkijät juoksevat piiloon ja yksi etsijä etsii heidät.

Leikin aloittaminen

Käyttäen jotain arpomistapaa, usein lastenlorua, eli leikkilukua, arvotaan kuka on etsijä. Joku vapaaehtoinen polkaisee tikut lentoon laudalta. Tässä kohdassa säännöt vaihtelevat siten, että polkaisija voi olla myös etsijä, mutta jos se on vapaaehtoinen piiloutuja, ja etsijä saa yhdenkin tikun tai lastun lennosta napattua, vapaaehtoisesta tuleekin etsijä. Tikkujen ollessa pihalla levällään piiloutujat juoksevat piiloihinsa.

Etsiminen

Etsijä kerää tikut nopeasti takaisin laudalle. Kun se on tehty hän huutaa "Kymmenen tikkua laudalla!", tai "Kili-Kali!". Leikin nimi tulee tästä. Vasta sitten hänellä on lupa etsiä piiloutujia.
Kun etsijä löytää, tai edes näkee jonkun, hänen pitää juosta laudalle, koskettaa sitä ja huutaa samalla vaikka "Maija nähty!", tai jokin muu sovittu avainsana. Tällöin Maija on jäänyt kiinni ja joutuu tulemaan pois piilostaan laudan luokse odottamaan pelastamista.

Pelaajan pelastautuminen

Jos jokin piiloutuja pystyy juoksemaan piilostaan etsijää nopeammin laudalle ennen kuin hänet on lautaa koskemalla otettu kiinni, hän saattaa pelastaa itsensä koskettamalla lautaa ja huutamalla esimerkiksi "Matti pelastettu!" tai "Matti kotona!", tai "omat nimet kirjoissa!". "Kotona", tai "kirjoissa" olevat ovat tavallaan pois pelistä, ja heille voi tulla aika pitkäksi jos leikki vielä pitkään jatkuu.

Muiden pelastaminen

Jos laudan ympärillä on kiinnijääneitä, juoksija pystyy pelastamaan heidät kaikki polkaisemalla lautaa lennättäen tikut ilmaan ja huutamalla "Kaikki pelastettu!". Aiemmin kiinni jääneet piiloutujat ovat tällöin vapaita piiloutumaan uudelleen ja leikki jatkuu. Etsijä joutuu palaamaan laudalle keräämään taas tikut paikoilleen ja tämän suoritettuaan huutamaan piiloutujille merkiksi etsintänsä alkamisesta "Kymmenen tikkua laudalla!". Kaikkien pelastamisen, sen sijaan, että pelastaisi vain itsensä, voi tehdä joku piiloutujista vaikka häntä ei olisi edes nähty, jos hän voi hiipiä ja juosta laudalle ja polkaista sen tikut lentoon. Tällä tavalla itsensä "vaarantaen" voi osoittaa urhoollisuutta ja sosiaalisuutta.

Leikin päättyminen

Leikki jatkuu niin kauan, kunnes kaikki piiloutujat on löydetty tai he ovat pelastaneet itsensä "kotiin", tai jos ei enää jakseta juoksuttaa samaa etsijää, joka ei onnistu löytämään kaikkia piiloutujia ja on joutunut jo monen monta kertaa keräämään tikkuja uudelleen. Se piiloutuja, jonka etsijä on ensiksi saanut kiinni, jää seuraavalla kierroksella etsijäksi. Jos peli pitkittyy liiaksi, seuraavalla etsijällä on mahdollisuus aloittaa uusi peli huutamalla "kaikki pois piiloista!".
Yacuíba

Ilmasto

Yacuíbassa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan subtrooppinen kostea ilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 22 °C ja keskimääräinen sademäärä 1 100 millimetriä. Tammikuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 26 °C. Viilein kuukausi on kesäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 16 °C. Sateisin kuukausi on tammikuu, jolloin sataa keskimäärin noin 200 millimetriä. Elokuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 8 millimetriä.
Tietokoneen kotelo

Standardit

PC-tietokoneiden muuttuessa massatuotteiksi kotelot ja virransyöttö on standardoitu, tehontarpeen kasvaessa virransyötön ja lämmönhallinnan merkitys on kasvanut. Varhaisin "standardi" oli ns. AT-kotelo. AT-nimellä nimitettiin aluksi Intel 80286 -suorittimella varustettua IBM AT -tietokonetta, sen klooneja ja varhaisia 386-koneita. AT-standardia ei ilmeisesti ole kirjoitetussa muodossa, ja se lienee syntynyt muiden valmistajien kopioidessa IBM:n ratkaisut. Täysikokoinen AT-emolevy on kooltaan 12" × 13,8". Ns. Baby-AT on kooltaan 8,57" × 13,04", eli samankokoinen kuin IBM PC-XT:n emolevy, mutta sen ruuvinreiät ovat eri paikoissa, jotta emolevyn voi kiinnittää AT-koteloon.
Vuonna 1995 otettiin käyttöön standardoidut ATX-kotelot, jossa virransyöttöä parannettiin ja emolevyn liittimet siirrettiin kustannusten vähentämiseksi näkymään suoraan kotelon takareunasta ulos.
Uusin kotelon ja virransyötön määrittely on BTX (Balanced Technology Extended), jota suunniteltiin ATX:n korvaajaksi vuosien 2004 ja 2005 aikana. BTX voi käyttää samaa virtalähdettä kuin ATX, mutta sen lämmönhallintaan on kehitetty erityistä huomiota. BTX-koteloiden myyminen kuluttajille on lopetettu ja arkkitehtuuri on käynyt tarpeettomaksi uusien vähävirtaisten 64-bittisten suorittimien myötä. Kuitenkin esimerkiksi Applen Mac Prossa on BTX-kotelo. Sekä ATX- että BTX-määrittelyn on tehnyt Intel.

Sommittelu

Tietokoneen kotelossa on yleensä metallilevystä rakennetut paikat virtalähteelle ja levyasemille, kuten myös takapaneeli, johon kiinnitetään emolevyn lisälaiteliittimet ja laajennuskortit. Useimmissa koteloissa on virtanappi tai -kytkin, reset-nappi ja kovalevy- ja verkkoaktiivisuutta ilmaisevat LED-valot. Myös tietokoneen virtatilaa ilmaiseva LED on tavallinen. Joidenkin koteloiden etupaneelissa on sisäänrakennettuja I/O-portteja, kuten USB- ja kuulokeliitäntöjä, jotka kiinnitetään johdoilla emolevyyn.

Ulkonäkö

1990-luvulla useimmat kotelot olivat vaalean kellanruskeita suorakaiteen muotoisia laatikoita. Tällaisia koteloita käytetään nykyään useissa edullisissa tietokoneissa, jotka on koottu tavanomaisista komponenteista. 2000-luvulla tunnetut valmistajat ovat siirtyneet perinteisistä vaalean kellanruskeasta värisistä tyypillisesti mustiin, tummanharmaisiin ja hopeanvärisiin koteloihin.
Kotelon modaus on toimenpide, jonka tarkoituksena on tehdä tietokoneen kotelosta ulkoisesti hienomman näköinen ja usein myös kiinnittää huomiota korkeatasoisten tai epätavallisten osien käyttöön. 2000-luvulta lähtien joissain koteloissa on ollut läpinäkyviä paneeleita tai akryyli-ikkunoita jotta käyttäjä voi katsoa kotelon sisälle tietokoneen ollessa käytössä. Modatuissa koteloissa voi myös olla sisäinen valaistus ja paranneltu jäähdytys. Myös kotelon maalaaminen on yleistä. Jotkut harrastajat rakentavat kotelon itse käyttämällä raaka-aineina esim. alumiinia, terästä, akryyliä tai puuta.