Seinäjoen Maila-Jussit (lentopallo)

Alkutaival

Seinäjoen Maila-Jussit perustettiin pesäpallon erikoisseuraksi, mutta Jussit ottivat 1960–1970-lukujen taitteessa toimintaansa myös lento-, ja koripallon, mutta lähinnä harrastemuotoisina. Varsinaisesti lentopallo tuli mukaan kuvioihin 1970-luvun loppupuolella. Seuran johto päätti laajentaa toimintaa ja kohdisti voimavaroja myös talvilajiin. Voimakkaan sysäyksen päätökselle antoi myös Seinäjoelle valmistunut urheilutalo.
Seinäjoen Maila-Jussien oltua huipulla pesäpallossa seura päätti 1970-luvun loppupuoliskolla etsiä pesäpallon rinnalle talvilajin ja se löysi lopulta lentopallon. Jussit antoi lentopallotoiminnalle edellytykset menestyä, sillä seura halusi nostaa lentopallontoiminnan ylöspäin. Lentopallo oli pitkään polkenut Etelä-Pohjanmaalla paikallaan. Parhaat aikuisten edustusjoukkueet kilpailivat 2- ja 3-sarjoissa, mutta kehitys jäi aina siihen.

Seurojen yhdistyminen

Seinäjoella oli toiminut lentopallon erikoisseura Seinäjoen Kuutoset, joka taisteli samoin olemassaolostaan ja sarjapaikoistaan melko vähäisin voimavaroin. Sitten Maila-Jussit ja Kuutoset päättivät yhdistyä, ja asetti tavoitteekseen nousun valtakunnan pääsarjatasolle.
Nousu alkoi 3-sarjasta johon Kuutoset putosivat keväällä 1977, juuri ennen seurojen yhdistymistä. Nousuvauhti oli sarja vuodessa. Ensin uutta joukkuetta valmensi Kuutosissa mukana ollut Rauno Ylipiha, sitten maajoukkuelentopalloilija Kauko Alajoki ja hänen jälkeensä Jukka Kiviluoto. Edustusjoukkueen menestys antoi innostusta myös alemmille sarjatasoille ja lajin suosio lisääntyi voimakkaasti. Se näkyi etenkin katsojien ja tukijoiden määrissä. Jussien junioritoiminta, jota ei ollut aiemmin ollut ollenkaan, alkoi myös näihin aikoihin.
Ylimmälle sarjatasolle pyrkiminen oli suuri ja vaativa askel. Piti olla valmiutta taloudellisiin panostuksiin, sillä pelaajien ja valmentajien taso omassa maakunnassa ei riittänyt. Katseet käännetiin kauemmaksi. Vahvisuksia piti saada vuosittain sarjatason vaatimalla vauhdilla. Erityisesti valmennus oli vielä koko maassa tuolloin lastenkengissä.

Sadalski ruoriin

Merkittävän sysäyksen Jussien toiminnalle kohti valtakunnan huippua antoi puolalaisen olympiavoittajan sekä maailmanmestarin Vodek Sadalskin saaminen valmentajaksi vuonna 1983. Sadalski toimi tuolloin päävalmentajana Ylivieskassa, Pohjois-Pohjanmaalla. Neuvottelut huippuvalmentajan kanssa olivat mielenkiintoiset, sillä Sadalski vaati seuralta täsmällisiä toimenpitäitä tason nostamiseksi. Hänellä oli myös tarkat vaatimukset joukkueen kokoonpanosta, valmennusoloista sekä huollosta.
Sadalskin saavuttu Seinäjoella oli Jussit saaneet jo ensimmäisen kokemuksen pääsarjasta, kun seura oli käynyt vuoden verran ottamassa oppia siellä kaudella 1981 tippuen takaisin ykköseen, mutta nousten taas takaisin SM-sarjaan. Sadalskin omiin kokemuksiinsa perustuvat tiedot otettiin heti käyttöön seuran johdossa sekä joukkueen sisällä. Tietopankkia hyödynnettiin myös juniorien valmennuksessa.
Sadalski oli äärimmäisen vaativa valmentaja. Ei ollut harvinaista että pelaaja lähti harjoituksista kotiin ennen muita miettimään treenien tarkoitusperiä. Myös hänen suhteitaan kotimaahansa Puolaan Jussit hyödynsi, kun joukkue leireili pitkään massa sekä pelasi kovatasoisia turnauksia Puolassa sekä Tšekkoslovakiassa. Joukkueen lähestyessä huippuvuosia seuran taustat kasvoivat huomattavasti sekä fanitoiminta nousi. Myös Seinäjoen kaupunki lähti toimintaan mukaan älyiten lajin vaikutuksen imagolleen.

Suomenmestarit kanveesiin

Kaudella 1985–1986 Jussit pelasi runkosarjan hyvin, kun se sijoittui sarjataulukossa toiseksi ja jatkosarjan jälkeen oli kolmentena. Pudotuspeleissä joukkue kohtasi heti edelliskauden suomenmestarin Helsingin Hesan. Jussit löylytti Hesan ensin Helsingissä lukemin 3–0, ja sitten kotisalissaan huikean taistelun jälkeen erin 3–2, ja nousi Helsingissä täpärästi sillasta (Hesa johti erissä 2–0) uskomattomaan 3–2-voittoon. Hallitsevan mestarin pudottaminen finaaleista oli niin kova juttu Jusseille, että seinäjokisten passari Jari Mäntylä julisti jussijoukkueen saman tien puukkojunkkareiksi, joilla välillä edetään pelkällä sisulla.
Jussit nousi historiallisesti loppuotteluihin legendaarista Pieksämäen NMKY:tä vastaan. Kahdessa ensimmäisessä osaottelussa joukkueella ei ollut mitään saumaa pieksämäkeläisten kaatamiseen. Kolmaspeli odotti Pieksämäellä ja NMKY:lle oltiin katettu kultamitalit jo valmiiksi. Jussien toiminnanjohtaja astui pukuhuoneeseen ja sanoi joukkuelle että lupaa heille maat, mannut ja männynkävyt jos sarja ei mene vielä poikki. Hän herätteli joukkuetta vielä niin että nimitti itsensä Jussien huoltajaksi ennen peliä ja istui penkillä läpi ottelun. Hänen herättely ei mennyt hukkaan kun Jussien liekki syttyi ja joukkue otti trillerin jälkeen 2-3 (12-15, 15-9, 10-15, 15-8, 12-15) voiton. Pieksämäen saavuttua Seinäjoelle oli koko kaupunki Jussien takana. Jussit tyrmäsi Namikan kanveesiin huikean trillerin jälkeen erin 3-2 (10-15, 15-8, 15-9, 6-15, 15-9). 
16. 3. 1986 Jussit asteli Pieksämäen hornankattilaan kultamitalin kohtalon ratkaisevassa pelissä. Salissa oli paljon lakaudelta asti tulleita kannattajia banderollien kanssa. Turhaan he eivät tehneet pitkää matkaan sillä Jussit löytytti Pieksämäen tylysti erin 1-3 (6-15, 5-15, 15-10, 4-15) ja otti historiansa ensimmäisen suomenmestaruuden.
Jussien ensimmäisessä kultamitalijoukkueessa pelasivat Mika Haapasalo, Matti Juntura, Esa Kokko, Jarmo Mustonen, Petri Mutka, Jari Mäntylä, Arto Puolakka, Tapani rajala, Jouni Simola, Pekka Toppari ja Boris Tranbergs.

Toinen mestaruus perään

Mestaruusdestaan innostuneena jälkeen Jussit pelasi myös toisen kauden. Runkosarjassa joukkue oli ylivoimainen, sillä sarjakakkoseen ero oli peräti kymmenen pistettä. Välierissä joukkue kohtasi Loimu -79:n, jonka kanssa se taisteli viidenpelin ottelusarjan voittaen lopulta ratkaisevan ottelun. Finaalissa joukkue kohtasi Varkauden Tarmon. Maila-Jussit sai 3-0 voiton ja kultaa toisena kautena peräkkäin. Joukkueen kokoonpano oli muuten sama kuin edelliskauden mestaruudesta oaitsi Arto Puolakan tilalla oli Ari Hannuksela.

Ei tulosta ilman tuskaa

Toinen mestaruus ei tullut ensimmäistä helpommalla. Sadalskin komennuksessa joukkue harjoitteli 35 viikon aikana 20 tuntia ja 30 minuuttia tosissaan joka viikko. Sarjassa pelattiin 270 erää, joista Jussit hävisi 84. Pelimatkat kestivät 25 000 kilometriä.

Eurooppa auki

Suomenmestaruudet avasivat myös tien Euroopan Cupiin. Marraskuussa 1986 Jussit raivasi ensimmäisellä kierroksella tieltään AS VAnnesin, mutta toisella kierroksella Tšekkoslovakian mestari R.H Praha oli liian kova pala. Vuotta myöhemmin arpa heitti verkon toisella puolella taas Tšekkoslovakian mestarin Aero Odolena Vodan. Jussit hävisi kamppailun heti ensimmäisessä pallossa kun joukkueen kapteenin ja passarin Jari Mäntylän nilkka murtui. 
Kansainväliset ottelut antoivat sekä seuralla että myös Seinäjoen kaupungille mukavan lisämausteen harmaaseen arkeen. Koko kaupunki eli joukkueen hengessä mukana talvet.

Arki koittaa

Jussien menestys vaati uhrinsa. Huippupelaajista oli Suomessa huutava pula ja Jussien pelaajat lähtivät muualle hakemaan menestystä. Seuralla ei ollut nostaa junioreita edustusjoukkueeseen, sillä he olivat liian nuoria. Kausi 1987 oli vaikea sillä joukkue kärsi useista loukkaantumisista. Tehokas harjoittelu oli vaatinut veronsa. Lisäksi Urheilutalon lattiaa syytettiin liian kovaksi. Jussi sijoittui lopulta kuudenneksi SM-sarjassa, joka oli karu kohtalo. Kaudella 1988 odotti vielä karumpi herätys kun joukkue tippui ykkössarjaan.

Yhden voiton päässä

Jussit yritettiin pelastaa vielä, mutta siinä ei onnistuttu. Uusia yhteistyökumppaneita etsittiin hurjalla vauhdilla ja osakeyhtiöinen ratkaisu oli viittä vaille valmis, mutta lopullisen niitin arkkuun löi onnistumaton sarjanousu, jota yritettiin kaudella 1989-1990 nimellä PPTH-Jussit. Toteutuksen edellytyksenä oli sarjanousu, mutta siinä ei onnistuttu kun joukkue jäi vain yhden voiton päähän siitä. Huipputoiminta päätettiin lopettaa vuonna 1991. Tuolloin SMJ luovutti sarjapaikkansa Seinäjoen Kuutosille. Tämän jälkeen miesten joukkue jatkoi Vitossarjassa harrastepelaamista.
Seuran lippulaivan putoaminen ei voinut olla heijastumatta muuhun toimintaan. Naislentopalloilua lukuun ottamatta suunta oli alaspäin. Onneksi Jussien junioritoiminta jatkoi hyvää vauhtia eteenpäin ja sai menestystä.

Paluu juurille

Maila-Jussien lopputuloksena oli paluu juurille, kun miesten huippulentopallo lopetettiin ja pelaajat sekä sarjapaikat siirrettiin takaisin Kuutoset r.y:lle. Siis sinne mistä kaikki oli alkanut. Lopulta syntyi kysymys mitä jäi jäljelle? Jäljelle jäi se että kipinä oli syttynyt lentopalloon Seinäjoella. Juniori ja naislentopallo jatkoi kulkuaan ja tuloksia alkoi syntyä.

Toiminta jatkui naisissa

Miesten joukkueen lopetettua huipputasolla SMJ:ssa toimi junioreiden mukana enää naisjoukkue. Se pelasi 1990-luvulla Ykkössarjassa. 1990-luvulla SMJ:n naiset kuitenkin pääivät yhdistää voimansa Nurmon Jymyn kanssa. Näin syntyi uusi naisten edustusjoukkue, joka kantoi nimeä Jymy-Jussit. Joukkue nousikin naisten pääsarjatasolle kaudeksi 2000. SM-liigassa joukkue ei kuitenkaan avauskaudellaan voittanut yhtään ottelua, mutta sarjapaikka säilyi silti. Kaudeksi 2001 joukkueen nimi muuttui Seinäjoen Tangoksi. Sijoitus oli lopulta seitsemäs. Sama sija tuli myös vuonna 2002. Se jäi Seinäjoella toistaiseksi viimeiseksi kaudeksi lentopallon pääsarjassa aikuisten tasolla.