Ruotsin historia

Ruotsin historia aloitetaan joskus viikinkiajasta, joskus 1000-luvusta. Tätä edeltänyttä aikaa kutsutaan Ruotsin esihistoriaksi. Ruotsin kuningaskunnan voidaan sanoa syntyneen noin vuonna 1350. Vuosina 1397–1523 Ruotsi oli ajoittain valtioliitossa Tanskan ja Norjan kanssa (Kalmarin unioni). 1600-luvulla Ruotsi nousi tilapäisesti eurooppalaisen suurvallan asemaan.
Katolisen kirkon yhdessä ruotsalaisten kanssa 1200-luvun lopulla tekemien niin sanottujen toisen ja kolmannen ristiretken seuruksena hämäläiset ja karjalaiset kokivat tappion ja heidän alueensa ajautuivat hiljalleen Ruotsin vallan alle. Ruotsi menetti Suomen Suomen sodassa vuonna 1809. Vuosina 1814–1905 Ruotsi oli unionissa Norjan kanssa.

Kivikausi

Ihmiset alkoivat asettua Ruotsiin jääkauden loppuessa, ensin jäättömille rannikoille ja myöhemmin myös sisämaahan. Jäätikkö oli kokonaan poissa noin 7000 vuotta eaa. Asutus oli liikkuvaista, kesäisin kalastettiin ja pyydystettiin hylkeitä rannikolla, talveksi ainakin osa väestöstä siirtyi sisämaahan hirvijahtiin. Varhaisella kivikaudella asukkaita oli vain muutamia tuhansia. Ajanlaskun alussa saviastiat tulivat käyttöön. Maanviljely alkoi levitä Etelä-Ruotsiin noin 4000 eaa. Tämä johti väestönkasvuun ja entistä kerrostuneemman yhteiskunnan syntyyn. Indoeurooppalaisen kielen ajatellaan levinneen Ruotsiin nuorakeraamisen kulttuurin mukana noin 2800 eaa. On esitetty myös näkemyksiä uralilaisten varhaisesta läsnäolosta Ruotsista, mutta tällaiselle ei ole varsinaisia tieteellisiä perusteluja. Pikemminkin viime vuosien kielitieteelliset tulokset viittaavat siihen, että uralilaiset kielet ehtivät Fennoskandiaan myöhemmin kuin on viime vuosikymmeninä totuttu ajattelemaan (ks. Uralilaiset kielet). Pohjoisessa Fennoskandiassa on vielä 2000 vuotta sitten puhuttu tuntematonta paleoeurooppalaista kieltä, jonka saame syrjäytti ajanlaskun alun jälkeen.
Mahdolliset kulttuurirajat Skandinaviassa (esim. limes norrlandicus) eivät siis automaattisesti merkitse rajaa juuri indoeurooppalaisten ja uralilaisten kielten välillä.

Pronssikausi

Noin vuoden 1700 eaa. tienoilla alkoi pronssikausi. Pronssikauden kuluessa Etelä-Ruotsin alueella kukoisti vauras kulttuuri, jonka yhteydet ulottuvat Keski-Eurooppaan ja jopa Välimeren maailmaan saakka. Skånen Kivikissä sijaitsee pronssikautisen päällikön suuri kiviröykkiöhauta. Pronssikauden uskomusmaailmaa kuvittavat kalliopiirrokset ovat toinen kuuluisa muinaisjäännösryhmä. Tämän pronssikulttuurin edustajien uskotaan puhuneen indoeurooppalaista kieltä.
Eteläinen pronssikulttuuri ulottui Mälaren-järven tienoille saakka. Tämän kulttuuripiirin pohjoispuolella asui pronssikaudella metsästäjä-kalastajaväestöä, jota voinee pitää Ruotsin saamelaisten geneettisinä esivanhempina.
Suomen rannikoille levisi pronssikauden kuluessa voimakasta kulttuurivaikutusta Ruotsista, mahdollisesti pienimuotoisen maahanmuuton yhteydessä.

Rautakausi ja viikinkiaika

Ruotsin oloista rautakaudelta (noin 500 eaa. – 1050 jaa.) on vain vähän kirjallisia tietoja. Roomalainen Tacitus on ensimmäinen, joka mainitsee Ruotsin alueen asukkaita (suiones eli svealaiset). Arkeologinen löytömateriaali sitä vastoin on runsas.

Varhaisrautakausi

Esiroomalaisella ajalla (noin 500–1 eaa.) rauta tuli yleiseen käyttöön. Arkeologisten löytöjen määrä ajalta on pienehkö, mutta maa pysyi jatkuvasti asuttuna. Viimeistään tässä vaiheessa Etelä-Ruotsin väestö lienee ollut kieleltään pääasiassa germaanista. Etelä-Ruotsissa viljeltiin maata ja hoidettiin karjaa. Pohjoisempana kalastuksen ja metsästyksen merkitys elinkeinoina oli suurempi. Pohjanlahden rannikoilla pyydettiin hylkeitä.
Pohjois-Ruotsin väestöt puhuivat suomensukuista kieltä, jonka voinee yhdistää lähinnä saameen. Saamelaisalueen uskotaan ulottuneen Keski-Ruotsiin saakka. Eräät löydöt Uplannissa viittaavat myös yhteyksiin Baltian ja Etelä-Suomen itämerensuomalaiselle alueelle.
Vanhemmalla roomalaisajalla (noin 1–200 jaa.) arkeologinen aineisto Etelä-Ruotsissa rikastui ja monipuolistui hautoihin laitettujen esineiden johdosta. Ruotsin alueelle kulkeutui melko paljon roomalaisia esineitä. Itä-Götanmaan ja Uplannin alueilta kohdistui ilmeisesti pienimuotoista muuttoa Lounais-Suomeen.
Nuoremmalta roomalaisajalta (noin 200–400 jaa.) on Etelä-Ruotsissa rikkaiden hautalöytöjen muodossa merkkejä entistä hierarkkisemmasta yhteiskunnasta ja vilkkaammista yhteyksistä roomalaiseen maailmaan. Luultavasti Ruotsin alueen asukkaita palveli Rooman armeijassa. Aikakausi oli sotaisa myös Skandinaviassa.

Keskinen rautakausi

Kansainvaellusajalla (noin 400–550 jaa.) Ruotsiin kulkeutui kultaa, joka on peräisin mannermaalla käydyistä sodista. Luultavasti kansainvaellusajan melskeisiin ja ryöstöretkiin osallistui myös Ruotsin alueen asukkaita. Skandinaviassakin oli ilmeisesti levotonta. Etelä- ja Keski-Ruotsin ohella arkeologisia löytöjä on runsaasti myös pohjoisempaa, esim. Medelpadista. Poliittinen organisaatio kehittyi: Vanhan Uppsalan suuriin hautakumpuihin haudattiin mahtimiehiä tai kuninkaita. Helgön saarella Mälaren-järvessä sijaitsi kuuluisa käsityökeskus.
Vendel-aika (550–800 jaa.) tunnetaan runsaista hautalöydöistään. Keski-Ruotsissa (Uplanti) paikallisten mahtimiessukujen jäseniä haudattiin veneissä aseineen ja sotavarusteineen muun muassa Vendelin kalmistoon. Löytöjä on runsaasti myös Gotlannissa. Mahdollisesti ruotsalaisylimyksillä oli liittolaisia tai kannattajia Suomessa.

Myöhäisrautakausi (viikinkiaika)

Viikinkiaika (800–1050 jaa.) on viimeinen ja kaiketi tunnetuin Ruotsin esihistorian jakso. Koska viikinkiajalta tunnetaan runsaasti riimukirjoituksia, se luetaan joskus jo historialliseen aikaan kuuluvaksi. 
Ruotsin alueelta lähti myös liikkuvien skandinaavisten ja balttien laivastojen mukaan joukkoja, viikinkejä, joita kutsuttiin myöhemmin idässä yhteisellä nimellä rusit. He kävivät kauppaa, ryöstivät ja perustivat uudisasutuksia Itämeren alueella sekä idäntien varsilla eli Venäjällä ja Mustallamerellä. Keski-Ruotsissa sijaitseva Birka oli kuuluisa viikinkikaupan keskus Jyllannin niemimaalla sijaitsevan Hedebyn, Räävelin, Olhavajoen rannalla  olevan Holmgårdin ja Oslon eteläpuolella olevan Kaupangin ohella. Viikinkiretkillä hankittua hopeaa haudattiin aarteina. 900-luvun jälkipuoliskolla idänkauppa hiipui. Bysantin keisari puolestaan kokosi kuuluisan valiojoukkonsa varjagikaartin viikinkisotureista.  Viikingit olivat sotaisia ja taistelivat paljon myös keskenään. Harald Sinihammas toi kristinuskon Tanskaan ja yhdisti ensimmäisen kerran Tanskan ja Norjan 900-luvun loppupuolella. Ruotsin keskeiseksi alueeksi muodostui Sveanmaa, erityisesti Uppsalan ja Mälaren ympäristö. Nykyisen Ruotsin alueet Kalmarista etelään ja Skåne kuuluivat Tanskalle, joka pystyi hallitsemaan merenkulkua Tanskan salmissa. Tanska pystyi keräämään suuria veroja Danelagenista Englannista. Tanskan asema heikentyi 1200-luvulla, kun nouseva Hansaliitto alkoi kuljettamaan kauppatavaroita Lyypekin ja Hampurin välillä jokia pitkin ohitse Tanskan.
Viikinkiajan loppuvaiheessa yleistyi Keski-Ruotsin alueella tapa pystyttää riimukiviä elävien ja kuolleiden mahtimiesten ja -naistenkin muistoksi ja kunniaksi. Tunnetuista 6 500 riimukirjoituksesta noin 3500 on löydetty nykyisen Ruotsin alueelta, jossa ne ovat keskittyneet Mälaren ympäristöön. Ruotsin riimukivistä ajallisesti noin neljä viidesosaa on 900-luvun lopulta 1100-luvun alkuvuosikymmenille. Mitä nuorempia ne ovat, sitä enemmän niissä on havaittavissa kristillistä vaikutusta. Riimukirjoitusta voi löytää vielä 1500-luvun hautakivissä, koska näillä merkeillä katsottiin olevan enemmän voimaa kuin latinalaisella kirjoituksella.  
Viikinkiajalla skandinaavinen, talonpoikainen elämäntapa ulottui pohjoisessa suurin piirtein Merenkurkun tienoille, Ångermanlandiin saakka. Pohjoisempana asui väestöä, josta käytettiin nimeä kveenit ja tunturialueilla oli toinen kiertävää paimentolaiselämää elävä ryhmä, saamelaiset. Pysyviä rajoja näillä ryhmillä ei ilmeisesti ollut. Pohjanmaalla, merenkurkun molemmin puolin asunut kveeneiksi kutsuttu väestö on ilmeisesti nykyisten Tornionjokilaakson asukkaiden edeltäjiä. Adam Bremeniläinen mainitsee saamelaisten hallitseman Hälsinglandin sijaitsevan Ruotsin ja Norjan välissä. Paavi Innocentius II ja keisari Fredrik I Barbarossa mainitsevat Hälsinlandin Ruotsiin, Norjaan, Tanskaan, Färsaariin ja Grönlandiin verrannollisena alueena. Norjalaisessa Historia Norvegiæ 1100-luvun jälkipuolelta Ångermanlandin (Angaria) katsotaan olevan Norjan rajanaapuri. Pohjoisen Ruotsin väestöjen tuolloisista kielisuhteista ei tiedetä. Ajan kanssa nämä alueet ovat ruotsalaistuneet pohjoista kohden.

Kristitty kuningaskunta

Kristinusko saapui Ruotsiin viikinkiajalla. Uskontoa levittivät sekä länsieurooppalaiset lähetyssaarnaajat että Bysantin ortodoksisesta kulttuurista omaksutut vaikutteet. 900-luvun lopulla syntyi Sigtunan kaupunki kristinuskon ja uuden kuninkaanvallan tukikohdaksi. Ensimmäinen Ruotsin kuningas, josta on konkreettisia tietoja, on noin vuosina 995–1022 hallinnut Olavi Sylikuningas, joka lyötätti rahaa Sigtunassa. Tämän hallitsijan tiedetään hallinneen kyliä niin Vättern kuin Mälaren järvien ympäristössä, mutta otettuaan kristityn kasteen, hän ilmeisesti menetti otettaan vielä pakanallisilla pohjoisilla alueilla. Mistään kovin yhtenäisestä Ruotsin valtakunnasta ei voi puhua vielä tässä vaiheessa. Paikalliset päälliköt tunnustivat kuninkaan herrakseen, jos tunnustivat, ja välillä kuninkaita saattoi olla useampia.

Kirkko luo organisaatiotaan

Ruotsiin syntyi vähitellen kirkkopitäjien ja hiippakuntien verkosto, joka edusti uudenlaista kirjoitustaitoon perustuvaa hallintokulttuuria. Sveanmaan ja Götanmaan yhdistymisen kannalta oli merkittävää, että ne liitettiin kirkollisesti vuonna 1164 perustetun Uppsalan arkkipiispanistuimen alaisuuteen. Myös luostarilaitos saapui Ruotsiin 1100-luvulla. Varsinkin dominikaaniveljestö sai suurta vaikutusvaltaa 1200-luvulta lähtien.

Ruotsin valtakunta syntyy

1100-luvulla ja seuraavan vuosisadan alussa Ruotsin kuninkuudesta taistelivat Sverkerin ja Eerikin suvut. Lopulta 1200-luvun puolivälissä jaarli Birger sai vallan käsiinsä ja hänen pojastaan Valdemarista tuli Bjälbo-suvun ensimmäinen kuningas. 
Birgerin ja hänen poikiensa vallan aikaa 1200-luvun keskivaiheilla ja jälkipuoliskolla voi pitää yhtenäisen Ruotsin kuningaskunnan varsinaisena syntykautena. Kuninkaanvallan ja verotuksen tukikohdiksi rakennettiin linnoja. Kaupunkilaitos alkoi kehittyä (mm. Tukholma perustettiin) ja Taalainmaan malmivaroja alettiin hyödyntää tehokkaammin. Saksalaisia kauppiaita, käsityöläisiä ja vuorimiehiä alkoi saapua Ruotsiin suurin joukoin. Kuningas Maunu Ladonlukko antoi vuonna 1280 Alsnön säädöksen, joka vapautti veroista raskaina ratsumiehinä palvelevat ritarit ja asemiehet (rälssi).
Valtakunta myös laajeni alueellisesti: Suomen ja Norlannin alueita alettiin vähitellen liittää kiinteästi valtakuntaan. Suomenlahden itäpohjukassa Ruotsin valta törmäsi yhteen venäläisen Novgorodin valtion kanssa. Monenlaisten kahakoiden päätteeksi valtakunnat solmivat vuonna 1323 Pähkinäsaaren rauhan, jossa Karjala jaettiin. Viipuri jäi Ruotsille ja Käkisalmi Novgorodille.

1300-luvun levottomuudet

1300-luvun alussa Ruotsissa raivosi valtataistelu kuningas Birgerin ja hänen veljiensä välillä. Vangittuaan veljensä petoksella Nyköpingin joulupidoissa vuonna 1317 Birger antoi heidän nääntyä nälkään vankityrmässä. Seurasi kapina, jonka johdosta Birger pakeni maasta. Uudeksi kuninkaaksi valittiin herttua Erikin poika Magnus (Maunu Eerikinpoika), joka peri äitinsä kautta myös Norjan kruunun. Tultuaan täysi-ikäiseksi Magnus alkoi hallita aktiivisesti pyrkien laajentamaan valtakuntaa. Ristiretki Novgorodia vastaan vuosina 1348–1350 epäonnistui. Musta surma levisi Ruotsiin tuhoten huomattavan osan väestöstä. Kuninkaan välit ylimystöön kiristyivät. Kuuluisa ruotsalainen näkijätär Pyhä Birgitta otti syntisenä pitämänsä Magnus-kuninkaan tulilinjalleen. Lopulta Magnus menetti Ruotsin valtaistuimen saksalaiselle vallantavoittelijalle Albrekt Mecklenburgilaiselle. Norja jäi Magnuksen pojan Hakonin valtaan. Uusi kuningas Albrekt ajautui pian ilmiriitoihin kannattajiensa kanssa.
1380-luvulla Norjan ja Tanskan kuningatar Margareeta käytti hyväkseen Albrekt-kuninkaan ja Ruotsin ylimystön välistä eripuraa. Hän onnistuikin liittämään Ruotsin valtakuntaansa. Valtakuntien yhdistyminen personaaliunioniksi vahvistettiin Kalmarin kaupungissa pidetyssä kokouksessa. Tästä alkoi Kalmarin unionin aika eli niin sanottu unioniaika. Margereetan kuoltua vuonna 1412 unionin kruunut peri Eerik Pommerilainen.

Kalmarin unionin kriisit

Unionin poliittinen painopiste oli Tanskassa, ja osa ruotsalaisista alkoi pyrkiä eroon unionista jo Eerikin aikana. Vuonna 1438 puhkesi laaja unionivastainen kapina. Erilaisten vaiheiden jälkeen unioni palautui, mutta 1400-luvun loppu oli Ruotsissa rauhatonta. Osa Ruotsin ylimyksistä halusi erota unionista, osa tuki unionikuningasta. Vuonna 1471 tanskalaiset ja heidän ruotsalaiset kannattajansa lyötiin Brunkebergin taistelussa Tukholman lähellä. Ruotsissa nousi valtaan valtionhoitaja Sten Sture. Hänen valtakaudellaan uhkatekijäksi muodostui Tanskan ohella Venäjä, joka oli yhdistynyt Moskovan suuriruhtinaiden alaisuuteen. Erimielisyydet Ruotsin itärajan kulusta johtivat sotaan Venäjää vastaan. Vuosina 1495–1497 Viipurin linna ja Olavinlinna kuitenkin kestivät venäläisten piiritykset.
Unionitaistelut alkoivat uudelleen 1500-luvun alussa. Vuonna 1520 Tanskan kuningas Kristian Tyranni (tanskalaisille Kristian Hyvä) valloitti Tukholman ja surmautti oppositiossa olleet Ruotsin johtavat aateliset kuuluisassa Tukholman verilöylyssä.

Kustaa Vaasa ja varhaismodernin valtion synty

Vuonna 1523 aatelisherra Kustaa Eerinkinpojan johtama kapinaliike karkotti tanskalaiset Ruotsista ja Suomesta Lyypekin hansakaupungin tuella. Kustaasta tuli kuningas, jonka jälkimaailma muistaa Kustaa Vaasana. Kuningas alkoi järjestelmällisesti kehittää valtakuntaansa. Keskushallintoa uudistettiin saksalaisten esikuvien mukaan. Riippuvaisuus Lyypekistä mitätöitiin ns. kreivisodassa. Ruotsissa alettiin varovaisesti toteuttaa uskonpuhdistusta eli reformaatiota, jonka turvin kuningas saattoi takavarikoida suuren osan kirkon omaisuudesta. Kiristyvä verotus ja kirkkoon kohdistuvat toimenpiteet provosoivat useita kapinoita, joista uhkaavin oli ns. Dacken sota Smålandissa 1540-luvulla. Kapinat kukistettiin verisesti. Kustaa loi modernin valtion, joka pystyi säätelemään alamaistensa elämää paljon keskiaikaista valtakuntaa tehokkaammin.

Kustaa Vaasan poikien valtataistelu

Valtakautensa lopulla Kustaa ajautui viisivuotiseen sotaan Venäjää vastaan. Kuningas kuoli vuonna 1560. Valtaistuimen peri vanhin poika Erik, joka tunnetaan hallitsijanimellä Eerik XIV. Nuorempi poika Juhana III hallitsi Suomea puoli-itsenäisenä herttuakuntana. Veljekset ajautuivat aseelliseen valtataisteluun. Juhana vangittiin, mutta kun Juhana pääsi vapaaksi vankilasta, hän suisti mielenterveytensä menettäneen Eerikin valtaistuimelta vuonna 1567. Juhanasta tuli uusi kuningas Juhana III. 
Eerik kuoli myrkytykseen vuonna 1577 Örbyhusin linnassa.

Suuri sotakausi alkaa

1560-luvulla alkoi suuri sotakausi. Baltiaan oli syntynyt sekasorto ja valtatyhjiö Ritarikuntavaltion hajottua. Ruotsi alkoi sekaantua tilanteeseen ottaessaan Tallinnan suojelukseensa vuonna 1561. Tämä johti konflikteihin Tanskan ja Puolan kanssa, koska nekin tavoittelivat Baltian herruutta. Vuonna 1570 alkoi Venäjää vastaan käyty sota (pitkä viha eli 25-vuotinen sota), joka tuotti erittäin suurta vahinkoa varsinkin valtakunnan itäpuoliskolle eli Suomelle. Ilmaston viilentyessä ja sotarasitusten kiristäessä verotusta talonpoikaisto alkoi joutua ahdinkoon.

Ruotsi vuoden 1809 jälkeen

Ruotsi joutui 1800-luvulla lopullisesti sopeutumaan eurooppalaisen pikkuvaltion rooliin. Vuonna 1810 Ruotsin kuninkaan adoptoitu perillinen, marsalkka Bernadotte valittiin kruununprinssi Kaarle XIV:ksi. Kaarle XIV katsoi Norjan olevan otettavissa kuin korvauksena Suomen menettämiselle liittymällä Napoleonin vastaiseen liittoon, sillä Tanska-Norja oli ranskalaisten puolella. Napoleon joutui tappiolle, ja Kielin rauhassa 1814 Tanska-Norja joutui luovuttamaan Norjan Ruotsille Pommerin alueita vastaan. Pommerin alueet siirtyivät Tanskan sijaan Preussille, ja Norja julistautui itsenäiseksi, sääti perustuslain ja valitsi oman kuninkaansa. Ruotsi hyökkäsi Norjaan toteuttaakseen Kielin rauhan lupaukset. Lyhyen sodan jälkeen solmittiin Mossin rauha, jossa perustettiin personaaliunioni kahden itsenäisen valtion kesken. Unionia kesti vuoteen 1905, kunnes se raukesi rauhanomaisesti norjalaisten tahdosta.
Ruotsin maatalous muuttui asteittain kylätyyppisestä yksityisomisteisiin tiloihin teollisen vallankumouksen aikana, mutta tämä ei riittänyt kasvavan väestön tarpeisiin.
Osin toimeentulon takia noin miljoona ruotsalaista muutti Yhdysvaltoihin vuosina 1850–1890.
Ruotsin 1800-lukua leimasivat paineet liberaaleihin uudistuksiin, mikä johti talouselämän vapautumiseen ja äänioikeus- ja veroreformien aloittamiseen. Liberaalien peruslähtökohtana oli yksilö ja hänen perusoikeutensa. Kuninkaan ja Liberaalien välinen kiista huipentui vuosien 1840-41 valtiopäivillä, jolloin liberaalinen koalitio saavuti enemmistön kaikissa neljässä säädyssä. Lopputulos johti kuninkaan vaikutusvallan olennaiseen kaventumiseen. Koalitio laati listan uudistukista, joista tärkein oli keskiaikaisten säätyvaltiopäivien korvaaminen uudenaikaisella parlamentilla. Liberaaleja ajatuksia levitti erityisesti uusi moderni päivällä painettu sanomalehti Aftonbladet.
Kaarle XIV Juhanan kuoltua vuonna 1844, kuninkaaksi nousi hänen poikansa Oskar, joka oli hyvin liberaali ja uudistusmielinen. Hän muun muassa kieltäytyi usein allekirjoittamasta kuolemantuomioita, jos yksikin valtioneuvos äänesti armahduksen puolesta. Hän loi myös kirjassaan uusia käsitteitä, kuten vankeinhoito.
Vuonna 1866 vanhat säätyvaltiopäivät korvattiin kaksikamarisella parlamentilla, jonka alahuone valittiin vaaleilla. Äänioikeus oli kuitenkin aluksi sidottu omaisuuteen. Uuden tammikuussa 1867 aloittaneen parlamentin jäsenistö oli äärimmäisen konservatiivinen, 60 % sen jäsenistä oli samoja kuin  edellisillä säätyvaltiopäivillä. Äärimmäisen harva Liberaali oli onnistunut pääsemään parlamenttiin. Havaittiin että säätyvaltiopäivien tilalle oli syntynytkin luokkavaltiopäivät. Kaupunkilaisherrojen ja talonpoikien välille syntyi valtiopäivillä suuri kuilu. Merkittäviä päätöksiä parlamentti kykeni saamaan aikaan vasta 1892.
Ruotsiin alettiin perustaa poliittisia puolueita, joista osa toimi parlamentissa ja osa sen ulkopuolella. Ensimmäinen valtakunnallinen puolue oli Liberaali kokoomuspuolue (Liberala samlingspartiet) vuonna 1900, jonka alaisesta järjestöstä syntyi vuonna 1902 Kansanpuolue (Folkpartiet). Ulkoparlamentaarinen Työväenpuolue (Arbetarpartiet) perustettiin vuonna 1889. Vuonna 1904 valtiopäivien oikeistovoimat muodostivat Yleisen valitsijaliiton, joka on nykyisen Maltillisen kokoomuspuolueen edeltäjä. Näistä syntyi poliittinen oikeisto ja vasemmisto, joka korvasi aikaisemman maalaisten ja kaupunkilaisten välisen kiistelyn.
Vuonna 1907 miehet saivat yleisen äänioikeuden, naiset vuonna 1919.

Ensimmäisen maailmansodan aika

Ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä vasemmisto ja erityisesti sosiaalidemokraatit halusivat supistaa rajusti maan asevarustelua ja lopettaa puolustuslaitoksen kokonaan. He pitivät varustautumista turhana ja rahan tuhlauksena. Ohjelmaa vastustivat eriyisesti oikeisto, maaseudun talonpojat ja kuningas Kustaa V, joka arvosteli voimakkaasti hanketta. Samaan aikaan useimmat muut maat kiihdyttivät varustelua, muun muassa Saksassa pidettiin sodan syttymistä itsestään selvyytenä jo vuosia ennen sen alkamista. Aseiden riisuntaa ajoi erityisesti Karl Staaf ja siitä varoitti Sven Hedin.
Ulkopoliittiset paineet alkoivat kuitenkin kasvaa Ruotsinkin kohdalla. Ulkomaisia vakoojia alettiin nähdä kaikkialla. Suurimmat epäilyt kohdistuivat venäläisiin veitsenteroittajiin, jotka olivat Novgorodista peräisin olevia Ruotsin maaseudulla liikkuvia kausityöläisiä. He elättivät itsensä teroittamalla taloissa veitsiä ja työkaluja. Heitä ilmestyi erityisesti suurten siltojen ja laitosten läheisyyteen, mikä herätti ruotsalaisten keskuudessa suuria epäilyjä heidän tarkoitusperistään.
Samaan aikaan Suomen maantieverkostoa ulotettiin pohjoiseen Norjan rajalle saakka ja Perämerelle rautatieverkkoa, joka yhdistyi Venäjän rataverkkoon. Suomessa ja Ahvenanmaalla olevia venäläisiä joukkoja vahvistettiin. Eurooppaan syntyi maiden keskeisia uusia liittoutumia. Uudessa tilanteessa Ruotsin vasemmisto halusi lopettaa puolustuslaitoksen ja käyttää varat sosiaalisiin uudistuksiin, jolloin maan varustelua jouduttiin hoitamaan kansalaiskeräyksillä. Vuonna 1914 järjestettiin Tukholmassa talonpoikaismarssi Ruotsin yksipuolista aseidenriisuntaa ja demokratiaa vastaan. Marssiin osallistui 30 000 talonpoikaa ja marssin otti vastaan Kustaa V.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Ruotsi, Tanskan ja Norjan kanssa julistautuivat puolueettomiksi, mutta valmiuteen puolustautua. Reserviläisiä kutsuttiin palvelukseen ja laivosto mobilisoitiin valmiuteen. Ruotsin laivostolla oli käytössään moderneja sukellusveneitä. Ruotsin laivasto puuttui Ruotsin alueille tunkeutuneisiin saksalaisiin ja venäläisiin aluksiin yli sata kertaa suursodan aikana. Ruotsin ilmavoimilla oli neljä lentokonetta.
Saksan hallitus yritti houkutella Ruotsia liittolaisekseen muun muassa Ahvenanmaalla ja jopa koko Suomellakin, mutta turhaan, Ruotsi piti kiinni puolueettomuudestaan. Ruotsi alkoi kuitenkin käydä kauppaa sekä Saksan että Venäjän kanssa, josta sen talous alkoi elpyä. Rautamalmin vienti tuplaantui sodan aikana, lisäksi Saksaan vietiin elintarvikkeita, hevosia, härkiä ja puutavaraa. Ruotsin teollisuus sai suuria tilauksia myös Venäjältä.
Ensimmäisen maailmansodan Ympärysvallat alkoivat houkutella Ruotsia Saksan vastaiseen saartoon, mutta tuloksetta. Samaan aikaan vienti alkoi kuitenkin ehtyä sotaa käyviin maihin ja maassa jouduttiin osittain turvautumaan säännöstelyyn.
Kun Venäjällä alkoi Vallankumous 17. maaliskuuta 1917, Saksa lähetti vallankumousjohtaja Vladimir Leninin Ruotsin kautta Venäjälle sekoittamaan maan poliittista tilannetta ja tekemään rauhan Saksan kanssa. Lenin saapui seurueineen Tukholmaan 13. huhtikuuta ja jatkoi matkaa Haaparannan kautta Venäjälle, jossa hän onnistuikin järjestämään saksalaisten toivoman kaaoksen maahan. Vallankumous aalto koetteli tässä yhteydessä myös Ruotsia työläisten mellakointina ja lakkoiluna. Sosiaalidemokraatit pyrkivät puhumalla rauhoittelemaan massoja, samalla porvareilta ja kuningashuoneelta lypsettiin lisää poliittisia myönnytyksiä. Vasemmistopuolueet menestyivät jälleen hyvin syksyn 1917 vaaleissa.
Suomen sisällissodan syttyessä 25.tammikuuta 1918, Ruotsista siirtyi vapaaehtoisia taistelemaan Suomeen. Tampereen valtaukseen osallistui 300 ruotsalaista. Virallinen Ruotsi varoi tukemasta kumpaakaan osapuolta sodassa. Sodan aikana ahvenanmaalaiset halusivat liittyä osaksi Ruotsia. Helmikuussa 1918 Ruotsi lähetti Ahvenanmaalle sotilaita ja laivasto-osaston suojaamaan väestöä sekä evakoimaan halukkaita Ruotsiin. Tilannetta seurattiin epäluuloisina Suomessa ja Mannerheim lähetti sotilasosaston Ahvenanmaalle valvomaan Suomen intressiä saarella. Saksalaisten joukkojen noustua saarille, Ruotsin joukko-osasto vetäytyi pois. Ruotsissa haluttiin yleisesti Ahvenanmaa liittää takaisin Ruotsiin ja sulkea pois mahdollisuus että Ahvenanmaa jäisi jatkossakin Venäjän laivastotukikohdaksi.

Ruotsin asema toisen maailmansodan aikana

Ruotsin valmius sodankäyntiin toisen maailmansodan syttyessä 1. syyskuuta 1939 oli erittäin heikko. Suursodan syttymistä odotettiin Ruotsissa jännittyneissä tunnelmissa. Per Albin Hansson piti viikkoa ennen sodan puhkeamista rauhoittavan radiopuheen kansalle, jossa vakuuteltiin Ruotsin valmiuden olevan hyvän, jolla tarkoitettiin lähinnä taloudellista valmiutta. Maassa oli suuret polttoaine- ja ruokavarastot sodan varalta, mutta sotilaallinen varustautuminen oli lähes olematon. Maassa oli varastoituna polttoainetta kolmeksi kuukaudeksi. Tukholmassa järjestettiin monenlaisia siviiliharjoituksia sodan varalta.
Ruotsilla oli suursodan syttyessä vain 57 pommikonetta, 33 hävittäjää 9 sukellusvenettä. Muuta sotilaskalustoa oli vain olematon määrä. Sotilaiden Mauser-kiväärit olivat vuosimallia 1896. Maa julistettiin vahvennettuun valmiuteen.
Ruotsin puolustusbudjetti oli vuonna 1936 vain 148 miljoonaa kruunua, joka kasvatettiin vuosina 1941–1942 1846 miljoonaan kruunuun eli kymmenkertaistettiin.
Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen Ruotsissa syntyi hallituskriisi kysymyksestä auttaa Suomea. Vanhan hallituksen tilalle synnytettiin uusi Kokoomusjohtoinen hallitus, johon osallistuivat kaikki demokratiaan sitoutuneet puolueet. Tällöinkään Suomelle ei luvattu virallisesti apua, eikä Ruotsi puuttunut sotilaallisesti tilanteeseen. Sitä vastoin laajat kansalaispiirit ja yhdistykset keräsivät rahaa Suomen auttamiseksi. Rahaa kertyi kaikkiaan puoli miljardia kruunua, joka vastasi lähes Suomen valtion vuosibudjettia. Lisäksi perustettiin 12 000 miehen vapaaehtoinen kaarti, joista 8 000 päätyi Suomen Neuvostoliiton vastaiselle rintamalle. Lisäksi Suomeen toimitettiin 80 000 kivääriä ja 575 konekivääriä. Ruotsi vastaanotti 63 000 sotalasta Suomesta, joista osa jäi pysyvästi Ruotsiin.
Jännitys kasvoi voimakkaasti Pohjois-Euroopassa ja Ruotsin asema muuttui entistä tukalammaksi Saksan hyökätessä 9. huhtikuuta 1940 Tanskaan ja Norjaan. Monista ennakkomerkeistä huolimatta naapurimaiden miehitys tuli Ruotsin hallitukselle täydellisena yllätyksenä. Miehitysten yhtenä tarkoituksena oli varmistaa Ruotsin puolueettomuuspolitiikasta johtuen sen malmikuljetukset Saksaan. Olemattoman varustautumisensa vuoksi Ruotsi oli täysin avoin mahdolliselle sotilaalliselle hyökkäykselle. Ruotsin läntiset kauppareitit olivat sulkeutuneet ja maa oli kuin säkissä. Puolet Ruotsin kauppalaivoista oli miinoitettujen kauppareittien ulkopuolella pääsemättä kotisatamiin. Ranska oli antautunut ja Neuvostoliitto uhkasi lähestyä Suomen ja Baltian kautta. Ruotsin asema oli tässä tilanteessa erityisen heikko. Ruotsi kutsui 50 000 reserviläistä palvelukseen.
Syntyneessä tilanteessa Saksa vaati siirtää joukkojaan rautateitse Ruotsin kautta Norjaan ja takaisin. Toimintaa alettiin kutsua lomaliikenteeksi. Ruotsin hallitus suostui pyyntöön ja maan läpi kuljettiin kolmen vuoden aikana kaksi miljoona sotilasta. Lisäksi kuljetettiin 100 000 vaunullista aseita ja varusteita. Kuljetukset sitoivat 10 % Ruotsin rautatiekuljetuksista ja niistä maksettiin 30 miljoonaa kruunua. Suursodan alkuvuosina Ruotsin ulkomaankaupasta 90 % suuntautui Saksaan.
Vuoden 1940 lopussa Ruotsin hallitus pääsi Saksan ja Ison-Britannian kanssa sopimukseen, että sen kauppa-alukset saivat purjehtia länteen. Sopimuksen johdosta Ruotsiin alettiin ajoittain toimittaa perushyödykkeitä ja ylellisyystuotteita. Taloudellinen tilanne maassa oli vaikea muun muassa palkkasulun vuoksi, mutta maanviljelijät hyötyivät kysynnän kasvaessa ja tuotteiden hintojen noustessa. Ruotsissa elettiin eräänlaisen suunnitelmatalouden piirissä, jossa useita perustarpeita säännösteltiin.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941, sen paine Ruotsia kohtaan alkoi edelleen kasvaa. Saksa vaati nyt kuljettaa sotilaitaan Ruotsin halki Suomeen, jossa niiden oli määrä osallistua sotatoimiin Neuvostoliittoa vastaan. Ruotsin Sosiaalidemokraatit epäröivät pitkään, mutta kuninkaan ja hallituksen uhatessa erota koko hallitus lupasi Saksalle kuljetukset. Kysymys oli todellisuudessa puolueettomuuspolitiikan törkeästä rikkomuksesta johon Ruotsi oli virallisesti sitoutunut. Saksalainen Engelbrecht-divisioona kuljetettiin sadalla junalla 17 päivän kuluessa Oslosta Haaparannalle. Yleinen mielipide yleisesti tuki näitä kuljetuksia ja uskoi samalla Ruotsin valinneen oikean puolen. Ruotsalaiset sairaanhoitajat saattoivat saksalaisia haavoittuneita takaisin Norjaan. Tämä toiminta oli äärimmäisen salaista ja paljastui vasta kymmeniä vuosia myöhemmin suurelle yleisölle.
Ruotsalaisten halu auttaa suomalaisia jatkosodan aikana oli lähes kokonaan hiipunut. Ainoastaan 800 vapaaehtoista ruotsalaista osallitui jatkosotaan.
Ruotsissa vallitsi suursodan aikana voimakas sensuuri. Kaikenlainen Adolf Hitlerin ja Saksan arvosteleminen oli kiellettyä. Kaikkiaan 17 lehteä suljettiin, niiden kirjoitellessa saksalaisten suorittamista julmuuksista Norjalaisia vastarintaliikkeen edustajia vastaan.
Vuonna 1943 Ruotsin oma sotilaallinen asema oli kaupankäynnistä syntyneiden tulojen turvin huomattavasti vahvistunut. Maa oli ostanut ja valmistanut lisensseillä suuria määriä uudenaikasta aseistusta. Sillä oli 300 panssarivaunua, tuhat tykkiä ja 500 lentokonetta, lisäksi laivostoa oli vahvistettu. Sillä oli palveluksessa jo 300 000 sotilasta vuonna 1943. Saksan sotamenestyksen heikentyessa Ruotsi alkoi kääntyä länsiliittoutuneiden suuntaan. Se salli yhdysvaltalaisten rakentaa Kallaxiin lentotukikohdan ja britit saivat rakentaa Öölantiin vakoiluaseman sekä lennonjohdon Malmööhön. Tuhannet Norjan ja Tanskan vastarintaliikkeen edustajat alkoivat saada koulutusta Ruotsissa. Vuonna 1943 Tanskan 11 000 juutalaista pelastettiin Ruotsiin.
Baltian taisteluiden aikana Ruotsiin siirtyi 30 000 ihmistä. Neuvostoliitto vaati palauttamaan näitä, mutta Ruotsi suostui vain 145 baltialaisen henkilön palauttamiseen, riippumatta siitä oliko nämä värvätty väkisin vai vapaaehtoisesti Saksan armeijaan.
Sodan loppuvaiheessa Neuvostoliiton ollessa Itämeren alueen vahvin valtio Ruotsi loi hyvät suhteet siihen ja tunnusti ensimmäisenä valtiona Baltian liittämisen Neuvostoliittoon.