Anton Kotonen

Elämä ja ura

Anton Kotonen syntyi Kotosenmäen kylässä Virojoella vuonna 1876. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Tuomas Kotonen ja Maria Villi. Anton Kotosen veli oli piirisihteeri, päätoimittaja Otto Kotonen. Anton Kotonen oli vuodesta 1904 naimisissa Aini Karola Lampénin kanssa. Kotonen edusti 1800-luvun loppupuolelle tyypillistä ensimmäisen polven sivistyneistöä, joka tuli maanviljelijäperheestä.
Kotonen pääsi ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1898. Hän suoritti oikeustutkinnon vuonna 1902 Helsingin yliopistossa ja sai varatuomarin arvon 1905. Kotonen toimi Sortavalan kaupungin pormestarina eli raastuvanoikeuden päällikkötuomarina 1904–1905 ja Sortavalan kaupunginviskaalina eli syyttäjänä 1906–1907. Sen jälkeen hänellä oli oma asianajotoimisto Sortavalassa vuosina 1906–1920. Asianajotoimistossaan hänellä oli harjoittelijana myöhempi tunnettu poliitikko Väinö Tanner. Vastavalmistunut Tanner oli kesällä 1911 havainnut puoluetoverinsa Anton Kotosen omistavan asianajotoimiston, ja kun ei saanut työpaikkaa Helsingistä, hän otti yhteyttä Kotoseen ja aloitti syksyllä työt Sortavalassa.
Kotonen oli Sortavalan kaupunginvaltuuston jäsen 1917–1919. Hän toimi myös Viipurin läänin itäisen vaalipiirin Sosialidemokraattisen puolueen (SDP) piiritoimikunnan jäsenenä.
SDP:n kansanedustajana Kotonen toimi kahteen otteeseen, vuosina 1909–1914 sekä 1919–1921. Hän oli eduskunnassa perustuslakivaliokunnan ja suuren valiokunnan jäsenenä. Ensimmäiselle kaudelleen hänet oli valittu edustajaksi Kuopion läänin itäisestä vaalipiiristä, mutta vuodesta 1910 alkaen hän edusti Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Kun Kotonen valittiin toiselle edustajankaudelleen, hänen edustajantoimensa asetti kyseenalaiseksi Parikkalan puolueyhdistys, joka oli Venäjän suhteen hyvin kansallismielisellä linjalla ja suhtautui kuivakiskoisesti Venäjän hallitusvaltaan. Venäjä suunnitteli Uudenkirkon ja Kivennavan liittämistä Venäjään vuonna 1911. Puolueyhdistys vaati venäläisyyteen myötämielisesti suhtautunutta Anton Kotosta eroamaan kansanedustajan toimesta ja puolueesta. Viipurin itäinen sosialidemokraattinen piirijärjestö tuki parikkalalaisten kantaa, mutta eduskuntaryhmä ei suostunut erottamiseen. Vuoden 1913 eduskuntavaaleissa Kotonen ei kuitenkaan onnistunut uusimaan valtakirjaansa.

Hallitusmuoto

Kotonen tunnettiin taitavana ja varsinkin teknisesti lahjakkaana lainvalmistelijana ja hän ansioitui lakikielen kehittämisessä. Hänen taitojaan hyödynnettiin useissa komiteoissa, joista merkittävin oli vuoden 1917 hallitusmuotokomitea. Keväällä 1917 Tokoin senaatti oli asettanut yksitoistahenkisen komitean valmistelemaan Suomelle uutta hallitusmuotoa, koska keisarin valta oli kukistunut helmikuun vallankumouksessa ja Suomen valtiollinen asema haluttiin sortovuosien jälkeen vakiinnuttaa. Kesän kuumuus sai komitean ydinjoukon hakeutumaan pois Helsingistä. Tällöin vapaaherra R. A. Wrede kutsui luokseen Wredebyhyn kaksi muuta komitean keskeistä jäsentä, ensin sen puheenjohtajan K. J. Ståhlbergin ja sitten myös SDP:tä edustaneen Kotosen. He ryhtyivät työskentelemään elokuussa. Kotosen kerrotaan joutuneet pitämään paljon seuraa vapaaherratar Wredelle, koska kaksi muuta ryhmän jäsentä antautuivat pitkiin filosofisiin pohdintoihin, jotka pitkästyttivät Kotosta. Kolmen miehen ryhmä hahmotteli hallitusmuotoesityksen pääkohdat, joiden pohjalta komitea muokkasi syyskuussa varsinaisen mietinnön.
Tämä mietintö toimi sitten vuonna 1919 eduskunnassa hyväksytyn tasavaltalaisen hallitusmuodon pohjana. Hallitusmuodon hyväksyminen edellytti kompromissia sosiaalidemokraattien ja oikeiston edustajien välillä: vasemmiston alkuaan vastustama ritarimerkkien antamiskielto poistettiin esityksestä ja vastaavasti siihen lisättiin pykälä, jonka mukaan "kansalaisten työvoima on valtakunnan erikoisessa suojeluksessa". Kotonen oli mukana neuvottelemassa sopimusta ja jälkimmäinen lisäys oli ilmeisesti hänen laatimansa.

Myöhempi ura

Kotonen valittiin vuonna 1919 eduskunnan ensimmäiseksi varapuhemieheksi ja seuraavana vuonna lakivaliokunnan sekä SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi. Hän kuului myös  valtakunnanoikeuteen ja oli jäsenenä luotsikomiteassa 1919, Ahvenanmaan komiteassa 1919–1920, valtiopäiväjärjestyksen tarkastuskomiteassa 1921–1922 sekä virastojen työaikakomiteassa ja virastokomiteassa 1922. Syksyllä 1920 Kotonen vastusti SDP:n eduskuntaryhmän päätöstä ajaa punavankien armahduskysymystä jarrutuskeskustelun avulla, minkä seurauksena hänet erotettiin ryhmän puheenjohtajan paikalta ja lopulta koko puolueesta. Tämän jälkeen hän siirtyi poliittisesti oikealle ja liittyi lopulta Isänmaalliseen kansanliikkeeseen (IKL).
Kotonen toimi vuosina 1921–1928 lainvalmistelukunnan jäsenenä Helsingissä ja eduskunnan sihteerinä vuosina 1929–1936. Laamannin arvo hänelle myönnettiin 1929. Kotonen julkaisi 1920-luvulla eräitä lainselitysoppaita ja osallistui innokkaasti Suomalaisen lakimiesyhdistyksen toimintaan. Hän kuului järjestön hallitukseen, oli pari vuotta puheenjohtajanakin ja kirjoitti artikkeleita Lakimies-lehteen. Kotonen oli lisäksi oikeusministerinä ammattiministerin ominaisuudessa Mantereen hallituksessa, joka ajan tavan mukaan oli lyhytikäinen. Kotonen oli ministerinä vain hallituksen alkuvaiheen aikana 22. joulukuuta 1928 – 18. helmikuuta 1929 eli vain 59 päivää.