google/wiki40b huggingface dataset:
Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue

Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue, lyh. VSDTP (ven. Российская социал-демократическая рабочая партия, Rossijskaja sotsial-demokratitšeskaja rabotšaja partija, lyh. РСДРП, RSDRP) perustettiin 1898 Minskissä yhdistämään Venäjän vasemmistoryhmät. Sen merkittävimpiä johtajia olivat Juli Martov, Georgi Plehanov, Lev Trotski ja Vladimir Lenin. 
Sosiaali­demokraattien toisessa edustaja­kokouksessa 1903 puolue oli jakautunut kahteen kilpailevaan ryhmään. Martovin ryhmä vastusti Leninin päämäärää kehittää puolueesta pienen vallankumouksellisen ryhmän puolue ja kannatti eurooppalaisten sosialististen puolueiden suuren jäsenmäärän mallia. Leninin johtama ryhmä hävisi kiistan, mutta sen jäseniä nimitettiin bolševikeiksi (enemmistöläiset), koska he olivat voittaneet äänestyksen Iskra-lehden toimittajakunnan kokoonpanosta. Martovin johtamia maltillisia sosiaali­demokraatteja kutsuttiin menševikeiksi (vähemmistöläiset).
Sosiaalidemokraatit olivat mukana vallankumouksessa 1905 sekä toimivat aktiivisesti neuvostoissa ja ammattiliitoissa.
Mensevikit uskoivat, että proletariaatti ei pystyisi vallankumoukseen, vaan siitä tulisi luonteeltaan porvarillinen. Tämän vuoksi he olivat valmiit yhteistoimimaan porvarillisten puolueiden kanssa ja perustamaan liberaalin hallituksen, jota he pitivät siirtymävaiheena sosialistiseen yhteiskuntaan.
Vuonna 1912 bolševikit julistivat oman ryhmänsä puolueeksi. He järjestivät Prahassa VSDTP:n puoluekonferenssin, jonne ei kutsuttu suurinta osaa menševikeistä. Kokoukseen saapui lopulta 18 edustajaa, joista 16 oli bolševikkejä. Menševikit kokoontuivat kokoukseen Wienissä Trotskin johdolla. Prahan konferenssi totesi itsensä oikeutetuksi päättämään koko puolueen asioista, ja se valitsi mm. uuden keskuskomitean. Huhtikuussa alkoi ilmestyä puolueen uusi lehti, Pravda. Tästä lähtien ryhmittymä tunnettiin nimellä Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue (bolševikit). VSDTP:n ryhmä duumassa hajosi vasta marraskuussa 1913.
Sosiaalidemokraattien mielipiteet jakaantuivat 1914 suhtautumisessa Venäjän valtiovaltaan sen taistellessa ensimmäisessä maailmansodassa ja monet merkittävistä mensevikeistä, kuten Trotski ja Aleksandra Kollontai liittyivät bolsevikkeihin.
Menševikit saivat virallisesti koko VSDTP:n haltuunsa, kun bolševikkien ryhmä muuttui puolueeksi helmikuun vallankumouksen jälkeen toukokuussa 1917. Bolševikkien johtaman lokakuun vallankumouksen jälkeen sosiaalidemokraattien asema vaikeutui ja puolueen toiminta kiellettiin Kronstadtin kapinan jälkeen 1921.
Luonnollinen luokka

Luonnollinen luokka tai luonnollinen laji tarkoittaa filosofiassa sellaista asioiden luokittelua, joka on luonnollinen, ei keinotekoinen. Luonnolliseen luokkaan kuuluvilla asioilla (olioilla, tapahtumilla jne.) on jotain yhteistä, joka erottaa ne todellisena joukkona muista asioista, sen sijaan että ne olisivat vain joukko jonkun ihmisen tai ryhmän satunnaisesti yhteen luokkaan luokittelemia asioita. Niillä on siis on jotain muutakin yhteistä kuin se, millä perusteella luokitus on tehty.
Filosofit ovat väitelleet siitä, onko mitään luonnollisia luokkia olemassa vai ei. Essentialismin mukaan luonnollisia luokkia on olemassa, konventionalismin mukaan taas kaikki luokat ovat konventionaalisia eli perustuvat pelkkään tapaan tai käytäntöön. Esimerkiksi biologian filosofit ovat väitelleet siitä, ovatko biologiset lajit luonnollisia luokkia. Toiset filosofit taas ovat keskustelleet siitä, ovatko esimerkiksi rotu, sukupuoli ja sukupuolinen suuntautuminen luonnollisia luokkia. Meteorologit luokittelevat erityyppisiä pilviä, mutta on epäselvää, missä määrin ne ovat todella eri luokkia, vai heijastelevatko luokitukset vain ihmisten tarpeita tai mielenkiinnon kohteita.
Jos luonnollisia luokkia on olemassa lainkaan, fysikaaliset partikkelit kuten kvarkit, alkuaineet ja luonnossa esiintyvät kemialliset yhdisteet saattavat olla hyviä ehdokkaita. Ne olisivat olemassa omana ryhmänään riippumatta siitä, onko kukaan luokittelemassa niitä. Esimerkiksi ”vesi” nimeää luonnollisen luokan, johon kuuluu kaikki aine jolla on tietty molekyylirakenne. Sen sijaan ”juoma” nimeää pelkästään konventionaalisen luokan. Luonnollinen luokka voidaankin määritellä ”entiteeteiksi, joilla on luonnonlakien sitomia ominaisuuksia”. Tällaiset luokittelut ovat yhteneväisiä kaikille inhimillisille kulttuureille niiden tehdessä luokitteluja niitä ympäröivästä luonnollisesta todellisuudesta.
Termiä ”luonnollinen luokka” käytti ensi kertaa William Whewell vuonna 1847, mutta ensimmäisenä varsinaisena luonnollisten luokkien teorian esittäjänä pidetään John Stuart Milliä. W. V. O. Quine on kirjoittanut luonnollisista luokista tärkeän esseen ”Natural Kinds” (1969). Hänen mukaansa joukko olioita muodostaa luokan jos se on ”projisoitavissa”, eli jos joukon joitakin jäseniä koskevat arvostelmat voidaan laajentaa koskemaan muita jäseniä tieteellisellä induktiivisella päättelyllä.
Pyrotekniset aineet

Pyrotekniset aineet ovat monesti räjähteisiin verrattuna hitaasti palavia hapetin-polttoaine-seoksia. Pyroteknisia aineita ovat esimerkiksi tulitikun rikkipää ja tähtisadetikku ja ilotulitteiden ainesosat. Alumiinijauho on tyypillinen pyrotekninen aine, jota käytetään joidenkin ilotulitteiden valmistamiseen.
Jam Rock Band

Jam Rock Band on suomalainen yhtye, joka perustettiin Lappeenrannassa vuonna 1977. Yhtye oli suomalaisen rock'n'roll- ja rockabilly-tyylin edelläkävijöitä. Jam Rock Bandin tyyliä leimasivat yhtenäiset esiintymisasut, moniääninen doo-wop-laulu ja saksofonin käyttö.
Yhtyeen suosion suurimmat vuodet ajoittuivat 1970-luvun loppuun ja 1980-luvun alkuun. Jam Rock Bandin ensimmäiset singlet saavuttivatkin menestystä Suosikin listoilla.
Jam Rock Band hajosi vuonna 1984, mutta yhtye keikkailee kuitenkin yhä silloin tällöin. 1996 Megamania-levymerkki julkaisi Jam Rock Bandilta suomenkielisen albumin En liian vanha rokkaamaan. Yhtye on tehnyt myös yhteistyötä Hannu Palon kanssa.
Ennen Jam Rock Bandin perustamista osa yhtyeen jäsenistä soitti progressiivista rockia Hamlet-nimisessä yhtyeessä.
Suomen sarjakuvaseura

Suomen sarjakuvaseura ry on vuonna 1971 perustettu sarjakuva-alan kattojärjestö. Seuran tarkoitus on lisätä sarjakuvan arvostusta, edistää hyvän sarjakuvan tuntemusta ja sarjakuvien kriittistä lukemista. Kotimaisen sarjakuvan hyväksi seura toimii muun muassa osallistumalla virallisten tukitoimien kehittämiseen ja tekemällä yhteistyötä sarjakuvapiirtäjien ammattijärjestön Sarjakuvantekijät ry:n kanssa.
Toiminnan näkyvintä puolta ovat vuosittaiset Helsingin sarjakuvafestivaalit, Sarjainfo-lehti, Puupäähattu-palkinto, Sarjakuvakeskus Helsingin Kalliossa sekä lukuisat suositut verkkopalvelut kuten Kvaak.fi, Sarjakuvablogit.com ja 24tuntiasarjakuvaa.info. Suomen Sarjakuvaseuran kokoelma sijaitsee Aralis-kirjastokeskuksessa Helsingin Arabiassa.
Seura toimii vapaaehtoisvoimin ja jäseniä on noin 800.

Sarjakuvakeskus

Katso artikkeli Sarjakuvakeskus.

Kvaak.fi

Kvaak.fi on Suomen sarjakuvaseuran ylläpitämä sarjakuvaportaali, johon kuuluu suosittu keskustelupalsta ja kaikille avoin kuvagalleria. Sivustolla julkaistaan myös artikkeleita ja arvosteluja.

Sarjakuvablogit.com

Suomen sarjakuvaseuran ylläpitämä wordpress-pohjainen blogipalvelu, joka on suunniteltu nimenomaan sarjakuvein julkaisemista varten. Sivuston pääsivulla esitellään kuukausittain yksi palveluun rekisteröity blogi.

Nordicomics.info

Pohjoismaisen sarjakuvayhteistyön sivusto.

Finnishcomics.info

Suomalaisen sarjakuvan vientiä edistämään luodun Finnish Comics Annual -antologiasarjan sivusto.

24tuntiasarjakuvaa.info

Kansainvälisen 24 tuntia sarjakuvaa-piirtämistapahtuman suomalaisia töitä kokoava sivusto.

Sarjainfo-lehti

Sarjainfo on alan vanhin ja laajin erikoislehti ja ilmestynyt neljästi vuodessa jo vuodesta 1972. Lehdessä uutisoidaan sarjakuvamaailman tapahtumia Suomesta ja ulkomailta, esitellään ja haastatellaan sarjakuvantekijöitä, raportoidaan festivaaleilta ja muista tapahtumista, arvostellaan sarjakuvajulkaisuja. Vanhat Sarjainfot löytyvät artikkelikohtaisesti digitoituina (.pdf tiedostoina) pohjoismaisesta Nordicomics-sarjakuvatietokannasta.
Nuno Tristão

Nuno Tristão (k. 1446) oli portugalilainen merenkävijä ja orjakauppias.
Ennen Henrik Purjehtijaa kenenkään ei tiedetty tehneen merimatkoja Länsi-Afrikan rannikolle. Henrikin järjestämien tutkimusmatkojen ansiosta portugalilaiset saavuttivat vuonna 1432 Länsi-Saharan Cabo Bojadorin ja vuonna 1441 Nuno Tristãon ja Antão Gonçalvesin johdolla Rio de Oron. Tristão jatkoi vielä kauemmas etelään saavuttaen Cabo Brancon nykyisen Mauritanian pohjoisrannikolla.
Vuonna 1442 Henrik lähetti Tristãon toiselle retkelle, jolla hän löysi Arguinin saaren. Henrikin käskystä sinne rakennettiin linnoitus ja kauppapaikka, mikä merkitsi eurooppalaisen kolonialismin alkua Afrikassa. Sankarina kotiin palannut Tristão toi mukanaan neljätoista vangittua afrikkalaista ja teki seuraavien vuosien aikana useita orjanhankintamatkoja Länsi-Afrikan rannikolle.
Vuonna 1446 Tristão lähti Henrikin ohjeistamana kolmannelle ja viimeiselle matkalleen. Hän purjehti Senegaljoen, Kap Verden niemen ja Gambiajoen ohi  tuntemattomaksi jääneelle joelle, jossa hän sai miehineen surmansa alkuasukkaiden myrkytetystä nuolista.
Nuno Tristãota on pidetty Guinea-Bissaun löytäjänä, vaikka hän ei todistetusti koskaan purjehtinut Gambiajokea etelämmäksi. Hänen orjanmetsästysretkistään sai alkunsa portugalilaisten laajamittainen orjakauppa.
Concerto grosso

Concerto grosso [konˈtʃɛrto ˈgrɔsso] on barokin ajalla kehittynyt taidemusiikin muoto. Siinä on muutamia soitinsolisteja ja heitä säestävä orkesteri. Concerto grossossa on tavallisesti neljästä kuuteen osaa. Soolo –ja tuttiorkesteri vaihtelevat.
Varhaisimpia concerto grossojen säveltäjiä olivat Antonio Vivaldi, Alessandro Stradella ja Arcangelo Corelli, joka oli ensimmäinen concerto grosson suuri mestari. Tunnettuihin concerto grossoihin kuuluvat lisäksi Georg Friedrich Händelin opusnumerot 3 ja 6. Myös Johann Sebastian Bach kirjoitti vastaavaa teostyyppiä edustavia sävellyksiä (joskin niitä nimitetään brandenburgilaisiksi konsertoiksi). Barokin jälkeen concerto grossoja ovat säveltäneet muun muassa Heitor Villa-Lobos, Bohuslav Martinů, Alfred Schnittke ja Philip Glass.
Alakylän koulu

Alakylän koulu on peruskoulu Lappeenrannassa Alakylän kaupunginosassa osoitteessa Lepolankatu 1, 53100 LAPPEENRANTA. Koulu on alaluokkien 1–6 koulu, jossa toimivat myös kaupungin musiikkiluokat 3–6 -vuosiluokilla. Lukuvuoden 2010–2011 alussa koulussa on 265 oppilasta. Koulussa työskentelee n. 20 henkilöä opetus- ja kasvatustehtävissä. Vuoden 2009 alusta koulun yhteydessä on toiminut vuorohoitoa tarjoava Alakylän päiväkoti.
Mariborin yliopisto

Mariborin yliopisto (sloveeniksi Univerza v Mariboru) on julkinen yliopisto Sloveniassa. Se sijaitsee Mariborin kaupungissa, ja se perustettiin vuonna 1975. Yliopistossa on yhteensä 12 tiedekuntaa, ja siellä opiskelee noin 25 000 opiskelijaa. Lisäksi yliopisto työllistää noin 1 300 henkilöä. Yliopiston tiedekunnista kolme sijaitsee muualla kuin Mariborissa.
Jalkaväkirykmentti 9 (jatkosota)

Keskittäminen

Jalkaväkirykmentti 9:n II pataljoona siirtyi 13. kesäkuuta Kaltimon kautta Sonkajaan ryhmittymisalueelleen, missä ryhmittyi puolustukseen. I pataljoona siirtyi 15. kesäkuuta Koveroon, missä se ryhmittyi puolustukseen. III pataljoona ryhmittyi Enon ja Koveron väliselle alueelle. Rykmentin esikunta toimi perustamisen alkuajan Kontiolahdella, mistä siirtyi Revonkylän Törrölän koululle 22. kesäkuuta.
7. divisioonan komentaja antoi 23. kesäkuuta käskynsä, missä ilmoitettiin rykmentin liittämisestä divisioonaan. Seuraavana päivänä divisioonankomentaja tarkasti rykmentin valmiuden.

Lakkauttaminen

Jalkaväkirykmentti 9 oli ryhmittynyt Onkamon ja Hammaslahden välille lokakuun 1944 lopulla, mistä aloitettiin siirrot kotiuttamispaikoille 8. marraskuuta. Ilomantsilaiset, enolaiset ja tuupovaaralaiset kotiutettiin Kaltimossa ja muut pohjoiskarjalalaiset Kontiolahdessa. Muista suojeluskuntapiireistä olevat kotiutettiin Joensuussa. Pohjoiskarjalaiset marssivat kotiuttamispaikoille 9. marraskuuta ja kotiuttaminen alkoi seuraavana päivänä.
Puolustusvoimien uudelleen järjestelyyn liittyen II pataljoona (nuorennettu varusmiespataljoona) siirtyi Tuusulaan Hyrylän kasarmeille 28. marraskuuta ja rykmentin esikunta sekä I pataljoona (nuorennettu varusmiespataljoona) Helsinkiin Santahaminaan. Näistä rykmentin osista muodostettiin 4. joulukuuta 1944 uudelleen nimetty Jalkaväkirykmentti 5.
Oboekonsertto (Vaughan Williams)

Ralph Vaughan Williams sävelsi oboekonserttonsa a-mollissa vuonna 1944. Työ alkoi heti viidennen sinfonian valmistuttua. Säveltäjä myös käyttää teoksessaan teemoja, jotka alun perin tarkoitettiin kyseistä sinfoniaa varten. Konsertto sävellettiin Léon Goossensille, joka kantaesittikin teoksen Liverpoolissa 30. syyskuuta 1944.
Jääkairausnäyte

Jääkairausnäyte on tutkimusta varten jäätiköstä porattu näyte. Paksulta jäätiköltä porattaessa näyte voi olla kilometrejä pitkä ja sisältää satojen tuhansien vuosien ikäistä jäätä. Jääkairausnäytteitä on porattu muun muassa Grönlannista, Antarktikselta ja vuoristojen jäätiköistä. Saatuja jäänäytteitä säilytetään alle metrin pituisina pötköinä kylmässä.
Jään kerroksia ja kemiallista koostumusta tutkimalla yritetään selvittää jään syntymisajan lämpötila ja jään syntymisaika. Jääkairausnäytteistä on mitattu muun muassa lämpötilasta riippuvat happi-isotooppisuhde ja deuteriumpitoisuus, sen sisältämien kaasukuplien hiilidioksidipitoisuus ja metaanipitoisuus sekä jään sisältämän muinaisen pölyn määrää kuvaavia ainepitoisuuksia.
Vanhassa jäässä voivat näkyä vaikkapa tulivuorenpurkaukset rikkipitoisuuden vaihteluina.
Tunnettuja jääkairausnäytteitä ovat Dye-3, GISP, GISP2, GRIP, NGRIP, EPICA ja Vostok. Vanhan jään ajoittaminen on vaikeaa. Niinpä muun muassa GISP- ja NGRIP- näytteille on omat aika-asteikkonsa. Lähellä jään pintaa olevassa jäässä näkyy kerrostumia. Syvempää jäätä on koetettu ajoittaa oletetun jäätikön kasautumis- ja poisvirtausnopeuden perusteella, ja niin sanotuilla radioisotoopeilla. Mitä syvemmälle mennään, sitä suurempi jään ajoitusvirhe on, ja noin 100 000 vuotta kestäneen viime jääkauden aikana syntyneen jään ajoituksissa on jopa useiden tuhansien vuosien heittoja.

GISP2

GISP2-jääkairausnäytteen tarjoamia kerrostuman laskuun käytettäviä ajoituksia käytetään usein paleontologiassa. GISP2:n mukaan esimerkiksi lämmin Bölling-interstadiaali alkoi noin 14 700 vuotta sitten. Tämä vastaa GRIP-ajoituksena aikaa 13 500 vuotta sitten.

Tutkimusmenetelmiä

Jään ikä määritetään muun muassa siinä olevien hiilidioksidikuplien hiili-14-pitoisuuksista isotooppeihin perustuvalla iänmääritysmenetelmällä. Eri jääkairausnäytteiden perusteella määritetyissä kylmien ja lämpimien tapahtumien iänmäärityksissä on eroja: isotooppeihin perustuvat menetelmät ovat epätarkkoja. Esimerkiksi Vostok-jäänäytteestä on tehty 5 eri iänmääritystä, joiden poikkeama on kairauksen syvyydestä riippuen 300–7 000 vuotta.
Myös jään syntymislämpötila voidaan määrittää siinä olevien vedyn ja hapen isotooppien perusteella.
Moe

Moe (萌え) on anime- ja otaku-alakulttuureissa käytetty sana, jolla viitataan söpöihin tyttöihin.
Tamaki Saitōn mukaan termi tulee japanin ”orastava” (eli kasvuvaiheessa oleva) tarkoittavasta sanasta viitaten siihen, että moe-termiä käytetään vain nuoriin, ei-aikuisiin hahmoihin.
Suomalainen barokkiorkesteri

Suomalainen barokkiorkesteri on vanhan musiikin esityskäytäntöihin perehtynyt ja periodisoittimilla soittava suomalainen orkesteri. Se toimii pääkaupunkiseudulla. Vuoteen 2009 asti orkesterin nimi oli Kuudennen kerroksen orkesteri.
Orkesterin perusti vuonna 1989 cembalisti Anssi Mattila. Nimi Kuudennen kerroksen orkesteri tuli Sibelius-Akatemian silloisen Fredrikinkadun toimipisteen kuudennesta kerroksesta, jossa vanhan musiikin luokka sijaitsi.
Mattilan jälkeen taiteellisena johtajana toimi vuosina 2001-2004 sellisti Jukka Rautasalo, ja vuoden 2005 alusta Kapellimestari Tuomas Hannikainen. Kaudella 2010-2012 taiteellisena johtajana on Markku Luolajan-Mikkola ja orkesterin päävierailijana Georg Kallweit. 
2000-luvulla orkesteri on laajentanut periodisoittoaan klassismiin. Orkesteri on muun muassa soittanut koko Beethovenin sinfoniasyklin Suomessa ensi kertaa periodisoittimin. Orkesterin levy The Classical Age in Finland on saanut sekä Yleisradion musiikkitoimituksen Vuoden levy 2001 -kunniamaininnan että Äänite- ja kuvatallennetuottajien liiton Janne-palkinnon.
Orkesteri soitti Helsingin juhlaviikoilla 2007 George Onslow'n ensimmäinen sinfonian Suomen-kantaesityksen.
German Korepanov

German Korepanov (Герман Афанасьевич Корепанов, 30. heinäkuuta 1924 – 13. huhtikuuta 1985) oli udmurtialainen säveltäjä. Hän on säveltänyt ensimmäisen udmurtinkielisen oopperan Nataĺ (Наталь), joka pohjautuu Filipp Kedrovin teksteihin. Hän on säveltänyt myös udmurttien kansallishymnin veljensä Alexander Korepanovin kanssa.
Sky

Sky oli brittiläis-australialainen progressiivisen rockin yhtye. Yhtye perustettiin vuonna 1978 jolloin klassisen kitaran soittaja John Williams päätti ryhtyä yhteistyöhön muusikoiden Herbie Flowers, Francis Monkman, Tristan Fry ja Kevin Peek kanssa. Pitkäksi venyneen levy-yhtiön etsimisen jälkeen he solmivat lopulta sopimuksen pienen eurooppalaisen Ariola-merkin kanssa. Ensialbumi Sky oli suuri menestys Britanniassa ja Australiassa. Sitä seurasi vieläkin menestyneempi kaksoisalbumi Sky 2, joka oli kymmenenneksi myydyin albumi Britanniassa vuonna 1980. Francis Monkmanin eron jälkeen hänet korvasi Steve Gray, joka kehitti yhtyeen tyyliä enemmän jazzin suuntaan. Seuraavien albumeiden menestys oli heikompaa. Kuudennen albumin Cadmium jälkeen myös John Williams jätti yhtyeen. Sky levytti sen jälkeen vain kaksi albumia; The Great Balloon Race ja Mozart. Jälkimmäinen näistä tehtiin Academy of St. Martin in the Fieldsin kanssa ja se oli heidän parhaiten menestynyt albumi Yhdysvalloissa.
Vuosien 1991 - 1994 aikana yhtyeen viisi ensimmäistä albumia julkaistiin CD:llä ensimmäistä kertaa ja tapahtumaa juhliakseen yhtye teki konserttikiertueen Britanniassa. Sky ei ole virallisesti hajonnut mutta he eivät ole esiintyneet yhdessä enää vuoden 1994 jälkeen.
Ríneia

Maantiede

Ríneia sijaitsee Välimereen kuuluvan Egeanmeren ja Kykladien saariryhmän keskellä aivan Deloksen ja Mýkonoksen saarten länsipuolella. Kauempana pohjoispuolella sijaitsee Tínoksen saari ja länsipuolella Sýros. Saaren pituus on noin 8 kilometriä ja se jakautuu kahteen osaan, pohjois- ja eteläosaan, joita yhdistää vain noin 80 metriä leveä kannas.
Alexandre Astruc

Alexandre Astruc (13. heinäkuuta 1923 Pariisi – 19. toukokuuta 2016) oli ranskalainen elokuvaohjaaja, elokuvakriitikko ja kirjailija. Hänelle myönnettiin vuonna 1994 Ranskan akatemian René Clair -palkinto.
Stridsvagn m/41

Tausta

Ruotsin armeija osoitti kiinostusta uuden panssarivaunun hankintaan vuonna 1939 ja maaliskuussa samana vuonna tšekkoslovakialainen ČKD tarjosi myytäväksi 50 kappaletta TNH-panssarivaunuja, jotka saivat mnallinimen TNH-sv. Tšekkoslovakia miehitettiin kuitenkin vain pari päivää myöhemmin ja kauppa raukesi. Myöhemmin samana vuonna Ruotsi pyrki järkjestämään uudet kaupat BMM:n eli entisen ČKD:n kanssa ja Tšekkoslovakiaa miehittänyt Saksa ei varsinaisesti vastustanut hanketta. Maaliskuussa 1940 tehtiinkin uusi sopimus 90:tä vaunusta saman vuoden kesäkuussa. Heinäkuussa Oberkommando des Heeres kuitenkin takavarikoi kaikki valmistuneet vaunut ja Ruotsin toimittamat tarvikkeet, kuten kuulalaakerit. Ruotsille valmistetut vaunut otettiin käyttöön Saksan armeijassa nimellä  PzKpfw 38(t). Ruotsi ei edelleenkään suostunut luopumaan hankkeesta, mutta Saksa ei suostunut käyttämään Saksan hallussa ollutta teollisuuskapasiteettia ruotsalaisvaunujen tuottamiseen. Vaihtoehdoksi tarjottiin vaunujen rakentamista Ruotsissa lisensillä.

Valmistus ja käyttö Ruotsissa

Ruotsissa vaunujen valmistajaksi ryhtyi Scania-Vabis. BMM toimitti Ruotsiin vaunun piirrokset ja kokoonpanoon tarvittavat laitteistot vuoden 1941 alussa ja saman vuoden toukokuussa TNH-Sv-vaunun prototyypin. Ruotsissa vaunu sai nimekseen Strv m/41 ja niitä rakennettiin yhteensä 116 kappaletta. Vaunujen voimanlähteenä toimi 140:n hevosvoiman Scania-Vabis L1664/13 ja pääaseena 37mm Bofors m/38. Vaunusta päätettiin ottaa myös toinen 122:n vaunun tuotantoerä, jotka saivat nimekseen Strv m/41 SII. Vastaavasti varhemmat vaunut eroteltiin sittemmin nimellä  Strv m/41 SI. SII-vaunuun tehtiin joitakin parannuksia ensimmäiseen erään verrattuna, kuten 160 hevosvoiman L-603-moottori, jonka takia myös vaunun runkoa piti suurentaa. Etupanssarointia lisättiin 25 mm:stä 50 millimetriin. Myös tykkitorniin tehtiin joitakin muutoksia. Toisen erän vaunut luovutettiin lokakuun 1943 ja maaliskuun 1944 välillä. 122:ta tilatusta vaunusta valmistettiin kuitenkin lopulta vain 104, sillä loput valmistuneista alustoista käytettiin Sav m/43-rynnäkkötykeissä. SI ja SII-mallit säilyivät Ruotsin armeijan käytössä vuoteen 1957 saakka. Osa muutettiin sittemmin muiksi rynnäkkötykeiksi ja 220 muutettiin Pvb 301-kuljetuspanssarivaunuiksi, joita käytettiin 1970-luvulle saakka. Osa tykkitorneista muutettiin kiinteiksi tuliasemiksi.
Kampala

Maantiede ja ilmasto

Kampala sijaitsee noin 30 km päiväntasaajalta pohjoiseen 1200 metrin korkeudessa.
Keskimääräinen ylin lämpötila on ympäri vuoden 27-29 astetta, alin lämpötila 18 asteen vaiheilla. Vuodessa on kaksi sateisempaa ja yksi kuivempi jakso. Eniten sataa huhti- ja marraskuussa, vähiten heinä-elokuussa.

Historia

Kampalan kehitys kaupunkina liittyy vahvasti alueella sijainneen Bugandan kuningaskuntaan, jonka pääkaupunki sijaitsi nykyisen Kampalan paikkeilla. Muslimikauppiaat saapuivat alueelle 1840-luvulla ja alue oli tärkeä kauppareitti jo ennen eurooppalaisten tuloa, mikä teki siitä strategisesti tärkeän siirtomaita havitteleville valtioille. 1870-luvun lopulla paikalle asettuivat anglikaanisen Church Mission Societyn lähetyssaarnaajat ja hieman myöhemmin katolilaiset lähetyssaarnaajat Ranskasta. Vuonna 1881 rakennettiin Bugandan kuninkaallinen palatsi Kasubin kukkulalle. Saman vuosikymmenen lopussa Buganda ajautui sekasortoon uskonnollisen sisällissodan takia, johon eurooppalaiset sekaantuivat. Frederick Lugard julisti maan brittien protektoraatiksi vuonna 1890 ja Kampalasta tuli protektoraatin siirtomaahallinnon pääkaupunki. Siirtomaahallinnon pääkaupunki siirtyi myöhemmin Entebbeen, mutta brittiläinen Itä-Afrikan kauppakomppania perusti tukikohtansa kasvavaan Kampalaan. 1900-luvun alussa kaupunki liitettiin rautatiellä Intian valtamereen, mikä paransi paikallisen puuvillan, kahvin ja sokerin vientiä markkinoille. Kaupunkiin muutti myös aasialaisia siirtolaisia.  
Ugandan itsenäistyessä vuonna 1962 Kampalasta tuli Ugandan pääkaupunki. 1964 kaupungissa asui 80 000 asukasta ja toiset 60 000 sen lähiympäristössä. Kampala kärsi huomattavia vahninkoja väkivaltaisuuksissa, jotka seurasivat Ugandan diktaattori Idi Aminin syrjäyttämistä vuonna 1972. Viime vuosikymmeninä kaupungin infrastruktuuria on korjattu, uusia teitä rakennettu ja esimerkiksi katuvalaistusta on lisätty.

Liikenne

Ugandassa on vasemmanpuoleinen liikenne. Entebben kansainvälinen lentokenttä on 40 kilometrin päässä Kampalasta. Moottoritie Entebbe - Kampala Expressway valmistui vuonna 2018. Päätiet ovat Kampalan alueella tyydyttävässä kunnossa, sivutiet ovat yleensä huonokuntoisia.

Talous

Kampala on Ugandan taloudellinen keskus. Kaupungin teollisuuteen lukeutuvat metalli-, huonekalu-, tekstiili-, sementti- ja koneteollisuus. Alueella tuotettu kahvi, puuvilla, tupakka ja tee viedään maailmanmarkkinoille Port Bellistä, noin kymmenen kilometriä Kampalasta kaakkoon Victorianjärven rannalla.

Kulttuuri

Kampalassa sijaitsee esimerkiksi Ugandan kansallisteatteri ja -museo, kansalliskirjasto, Makereren yliopisto, sekä useita kristillisiä, islamilaisia ja hindulaisia uskonnollisia rakennuksia.
Sivuleikkurit

Sivuleikkurit on rakenteeltaan ja ulkonäöltään hieman saksia muistuttava käsityökalu, jota käytetään lähinnä kuparisten sähköjohtojen katkaisemiseen. Sivuleikkureita on eri kokoisia. Ne ovat tyypillisiä sähkö- ja elektroniikkatöissä.