google/wiki40b huggingface dataset:
Larsenin jäähylly

Larsenin jäähylly on Carl Anton Larsenin mukaan nimetty suuri jäähylly Weddellinmeren luoteisosassa Antarktiksen niemimaan itärannikolla.
Jäähylly koostuu kolmesta pienemmästä osasta pohjois-eteläsuunnassa: Larsen A (pienin), Larsen B ja Larsen C (suurin). Larsen A irtosi jäätiköstä tammikuussa 1995 ja Larsen B helmikuussa 2002. Larsen C:stä irtosi 12.7.2017 erittäin suuri jäävuori. Antarktiksen niemimaa on lämmennyt 1940-luvulta lähtien 0,5 Celsius-asteen vuosikymmenvauhtia.

Larsen B:n hajoaminen

Kolmesta jäähyllystä toiseksi suurimman Larsen B -jäähyllyn hajoaminen alkoi 31. tammikuuta 2002 ja kesti aina 7. maaliskuuta 2002 saakka. Jäähylly oli 3 250 neliökilometrin laajuinen, joten se on kokonsa puolesta verrattavissa esimerkiksi Ruotsin suurimman saaren Gotlannin kokoon. Larsen B oli vakaata aluetta yli 12 000 vuoden ajan. Hyvin vanhan ikänsä takia siitä tuli ilmastonlämpenemisen "kuuma piste". Lämpimät merivirrat tuhosivat sen muutamassa viikossa, mikä yllätti monet tutkijat. Sulamista kiihdytti kesäkaudella lähes vuorokauden ympäri paistavan auringon aiheuttama runsas sulamisnopeus. Sulavesi valui jäätikön koloihin, jossa se kiilan tavoin pakotti jään halkeamaan.

Larsen C:n hajoaminen

Larsen C:stä hajosi 12.7.2017 valtava, pinta-alaltaan noin 6 000 neliökilometrin laajuinen ja yli 200 metriä paksu jäävuori. Tämä vastaa kooltaan kahta kolmasosaa koko Uudenmaan maakunnan maa-alueesta. Uusi jäävuori kuulunee mittaushistorian kymmenen suurimman jäävuoren joukkoon. Myös Larsen C:stä on irronnut tätä isompi jäävuori, sillä 1986 siitä irtosi noin 9 000 neliökilometrin suuruinen pala. Lähes kaksi kertaa laajempi oli nimellä B-15 tunnettu, vuonna 2000 Rossin jäähyllystä irronnut jäävuori.
Iltaruskon maa

Juoni

Turjan on taikuri ja tiedemies, joka haaveilee keinotekoisen elämän luomisesta. Hän matkustaa Embelyoniksi kutsuttuun ulottuvuuteen tapaamaan kaikki loitsut tuntevaa Pandelumea. Varastettuaan ruhtinas Kandive Kultaparralta tietäjän himoitseman amuletin Turjan saa jäädä Pandelumen luokse Embelyoniin. Siellä hän kohtaa opettajansa epäonnistuneen luomuksen T'saisin, uskomattoman kauniin naisen joka kuitenkin näkee ympärillään vain pahuutta ja rumuutta. Turjan käyttää samaa reseptiä ja luo T'saisille mieleltään terveen mutta ulkonäöltään identtisen kaksoissiskon T'sainin. Siskokset kohtaavat sattumalta ja T'sais päättää lähteä maapallolle etsimään kauneutta. Myös Turjan palaa kotiin luomuksensa mukanaan.
Turjan joutuu pahan velhon Mazirianin vangiksi; Mazirian kiduttaa häntä oppiakseen elämän luomisen salaisuuden. T'sain houkuttelee Mazirianin hirviöiden kansoittamaan metsään ja surmaa tämän, mutta haavoittuu samalla itse kuolettavasti. Viimeisillä voimillaan hän palaa Mazirianin linnaan pelastamaan isäntänsä, jolloin Turjan vannoo luovansa täydellisen kopion T'sainista.
Samaan aikaan T'sais tutkii iltaruskon maata ja kohtaa Etarr-nimisen miehen, joka on kasvoiltaan vastenmielisen ruma. Etarr kertoo olleensa aiemmin normaali mutta rakastuneensa pahaan noita-akkaan. T'saisin avustamana Etarr saa kostonsa ja palautuu entiselleen. Seikkailunsa päätteeksi myös T'sais oppii näkemään kauneutta ja löytää Etarrista rakkauden.
Kerronta siirtyy seuraamaan Liane Maankiertäjää, joka on esiintynyt aiemmissa novelleissa roistona. Ylimielisenä ja häikäilemättömänä onnenonkijana hän päättää viedä Chun Väistämättömänä tunnetun hirviön aarteet. Lianen suunnitelma kompastuu kuitenkin omaan nokkeluuteensa ja Chun kaivaa häneltä silmät päästä.
Toisaalla ruhtinas Kandiven sukulaispoika Ulan Dhor lähtee etsimään vanhoja kirjoitustauluja, joiden on määrä kuvailla unohdettuja salaisuuksia. Hän päätyy Ampridatvirin kaupunkiin täynnä muinaista huipputeknologiaa ja rakastuu paikalliseen tyttöön. Yhdessä he pakenevat kaupungista ikivanhalla ilma-aluksella.
Kirjan viimeinen novelli ”Guyal Sfereläinen” ei kytkeydy suoraan muihin tarinoihin. Sen nimihenkilöä riivaa sammumaton tiedonjano, ja kysymyksiin kyllästyneet omaiset häätävät hänet kotoaan. Hän lähtee etsimään Ihmismuseota, jonka Kuraattori kuulemma tietää vastaukset. Matkan varrella Guyal kohtaa monia ihmeitä, kuten taikahuilua soittavan miehen sekä jättiläisten hartioilla ratsastavia paimentolaisia. Hän jää lopulta Ihmismuseon lähellä asuvien saponidien vangiksi; saponidit pakottavat Guyalin ja paikallisen naisen tutkimaan demonin riivaamaksi joutuneen museon. He selviytyvät koettelemuksistaan ja löytävät toimivan avaruusaluksen. Kodittomina ja omaistensa hylkääminä he päättävät lähteä etsimään parempaa tulevaisuutta tähdistä.
George Granfelt

Georg (George) Fredrik Granfelt (19. kesäkuuta 1865 Turku – 5. elokuuta 1917 Naantali) oli suomalainen hovioikeudenneuvos ja lakitieteen tohtori joka toimi RKP:n kansanedustajana 1900-luvun alussa.
Granfeltin vanhemmat olivat hovioikeuden varapresidentti Otto Fabian Nimrod Granfelt ja Fanny Karolina Georgine de Besche. Hän pääsi ylioppilaaksi 1885 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1888 ja maisteriksi 1890. Granfelt suoritti lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1893, sai varatuomarin arvon 1896 ja vuonna 1900 hänestä tuli lakitieteen lisensiaatti ja tohtori.
Granfelt oli Valtionarkiston ylimääräisenä amanuenssina 1886, senaatin ylimääräisenä kopistina 1896–1898 ja Vaasan osakepankin johtokunnan jäsenenä 1900–1906. Hän toimi senaatin lainvalmistelukunnan vanhempana jäsenenä 1907–1915, Viipurin hovioikeuden asessorina 1908–1914 ja viimeksi Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena 1914–1917.
Granfelt osallistui säätyvaltiopäiville vuosina 1891–1906 ritariston ja aatelin jäsenenä. Hän oli kansanedustajana 1908–1909, 1910–1911 sekä 1912–1914 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä 1908–1909 ja Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä vuodesta 1910. Viimeiselle edustajakaudelleen Granfelt tuli RKP:n Ivar Nordlundin tilalle 19. huhtikuuta 1912. Granfelt kuului myös Ruotsalaisen kansanpuolueen keskushallitukseen ja hän toimi Suomen taloudellisen seuran puheenjohtajana.
George Granfelt oli naimisissa vuodesta 1904 Brita Sofia von Julinin kanssa.
Aila Haikkonen

Aila Haikkonen (s. 28. heinäkuuta 1962 Lavia) on suomalainen pikajuoksija, jota valmensivat Sakari Sulamäki ja Tapio Kesänen. Hän edusti aktiiviurallaan Lahden Ahkeraa, Porin Tarmoa ja Lavian Kisaa. Hän saavutti Kalevan kisoista 400 metrin matkalta kolme hopeaa (1992, 1994 ja 1995) ja yhden pronssin (1988) sekä 100 metriltä yhden pronssin (1986). Hänen ennätyksensä 400 metrin matkalta on 53,26 ja 100 metriltä 11,87.
La Spezia

Historia

Kaupungin alueella on ollut asutusta aina esihistorialliselta ajalta alkaen, jo ennen Rooman myyttistä perustamista.
Brittiläinen runoilija Percy Bysshe Shelley asui elämänsä loppuvaiheet kaupungissa ja kuoli siellä mereen hukkumalla vuonna 1822. Tämä on johtanut La Spezian lahden ranskankieliseen nimitykseen Runoilijoiden lahti (le Golfe des Poètes).
Kaupungin satama oli toisessa maailmansodassa niemimaan suuri sotasatama ja keskeinen osa saksalaisten ja italialaisten yhdessä rakentamaa puolustuslinjaa.
Asetaatti

Asetaatti eli etanaatti on etikkahapon suola tai esteri sekä asetaattisuoloissa esiintyvä anioni.
Orgaanisessa kemiassa asetaatti-ionin kaava on CH₃CO₂⁻ (kirjoitetaan myös CH₃COO⁻), ja se on etikkahapon liittoemäs.
Ennen aktinium-nimisen alkuaineen löytymistä lyhennettä Ac (tai AC) käytettiin kemiallisissa kaavoissa osoittamaan asetaatti-ionia. Esimerkiksi natriumasetaatin merkintänä saattoi aiemmin olla "NaAc", mutta nykyisin kyseisen aineen kemiallisina kaavoina käytetään merkintöjä "CH₃COONa" tai "NaC₂H₃O₂". Ac-merkintä on yhä käytössä orgaanisessa kemiassa.
Pavel Bermondt-Avalov

Nuoruus

Bermondt-Avalov syntyi Tbilisissa, nykyisen Georgian pääkaupungissa. Hän sai toisen sukunimensä adoptioisänsä, Georgian prinssi Mikhail Avalishvilin mukaan. Bermondt-Avalov sai musikaalisen kasvatuksen, ja hänestä toimikin nuoruudessaan transbaikalilaisten kasakoiden musikaalisena johtajana. Myöhemmin vuonna 1906 hän aloitti sotilasuran Ussurin kasakoissa nousten kapteeniksi vuonna 1914.

Venäjän sisällissota ja sota Baltian maita vastaan

Bermondt-Avalov taisteli Venäjän keisarikunnan puolesta Venäjän–Japanin sodassa ja ensimmäisessä maailmansodassa. Sisällissodan puhjettua Venäjällä hänestä tuli Länsi-Venäjän vapaaehtoisen armeijan (bermontialaiset) komentaja. Baltian alueella toiminut armeija koostui venäläisistä ja saksalaisista sotilaista, joiden tehtävänä oli taistella bolševikkeja vastaan. Sen sijaan, että Bermondt-Avalov olisi keskittänyt joukkonsa taistelemaan venäläisiä kommunisteja vastaan, hän suuntasi huomionsa itsenäisiksi julistautuneiden Viron, Latvian ja Liettuan nujertamiseen. Länsi-Venäjän vapaaehtoinen armeija sai vuonna 1919 hallintaansa laajoja Baltian maiden alueita, mutta latvialaiset ja liettualaiset joukot virolaisten tuella pakottivat nämä  joukot perääntymään. Ne poistuivat koko Baltiasta vuoden 1919 lopulla.

Myöhempi elämä

Neuvostoliiton perustamisen jälkeen Bermondt-Avalov muutti Länsi-Eurooppaan. Vuonna 1921 hän kirjoitti Saksassa asuessaan muistelmansa. Vaikka Bermondt-Avalov osallistui oikeistolaiseen toimintaan Saksassa, kansallissosialistit karkottivat hänet Saksasta vuonna 1936. Karkotuksen jälkeen hän asui ensin Belgradissa, Serbiassa ja myöhemmin New Yorkissa, Yhdysvalloissa, jossa hän kuoli vuonna 1974.
Esko Ranta

Esko Ranta on suomalainen eläkkeelle jäänyt radiopersoona ja toimittaja. Hän tuli tunnetuksi erityisesti työstään Lapin Radiossa. Hän sai ensimmäisenä henkilönä Lapin Taidetoimikunnan myöntämän Pro Arte Lapponiae -mitalin vuonna 1995. Palkinnon perusteena oli lappilaisen musiikin esille tuominen myös radion kuuntelijoille. Hänen eri puolilla Lappia äänittämiään ja toimittamiaan musiikkidokumentteja on tallella Lapin radion arkistossa kaikkiaan 110. Eläkkeelle jäätyään hän on toiminut myös äänenä useissa toimittamissaan TV-dokumenteissa. Hänen käsikirjoittamansa ja ohjaamansa dokumenttielokuva Muurmannin rannan viimeisistä suomalaisista esitettiin mm. Sodan arvet -sarjassa kesällä 2008. Ranta jäi eläkkeelle 2003.
Ranta on aina ollut urheilullinen ja on löytänyt omaksi lajikseen vanhemmalla iällä kilpapyöräilyn, jossa voittikin veteraanien SM-kultaa sekä sijoittui veteraanien maailmanmestaruuskisoissa parhaimmillaan neljänneksi.
Susch

Susch on kylä ja entinen kunta Sveitsissä, Graubündenin kantonin retoromaaninkielisessä osassa, Engadinin laaksossa, Innjoen varrella, noin 1 400 metrin korkeudessa. Susch, Lavin ja Zernez yhdistyivät uudeksi Zernezin kunnaksi.

Entinen kunta

Kunnan pinta-ala oli 93,9 km². Se oli yksi Innin hallintoalueen 18 kunnasta. Vuoden 2008 lopussa kunnan väkiluku oli 219. Enemmistö Suschin asukkaista on retoromaaninkielisiä.
Kunnan asukkaiden perinteinen elinkeino on ollut maatalous. Nykyisin matkailu on tärkeä elinkeino. Suschiin on hyvät junayhteydet: sekä laakson junaliikenne välillä Scuol-Tarasp–Pontresina/St. Moritz että yhteys Sagliainsin aseman ja Vereinan tunnelin kautta muualle Sveitsiin on tunneittaista. Kesäisin Suschiin pääsee Flüelasolan yli Davosista.
Vapaan Ranskan laivasto

Vapaan Ranskan laivasto (ransk. Les Forces Navales Françaises Libres, FNFL) oli toisessa maailmansodassa liittoutuneiden puolella taistelleen Vapaan Ranskan asevoimien merellinen osa. Laivaston komentajana oli amiraali Émile Muselier.
Ranskan ja Saksan aselevon astuessa voimaan 18. kesäkuuta Charles de Gaulle perusti Vapaan Ranskan asevoimat (Forces Françaises Libres, FFL), joka sisälsi muun muassa laivaston. Vara-amiraali Émile Muselier liittyi de Gaullen joukkoihin 30. kesäkuuta Gibraltarilla ollen ainoa ranskalainen lippu-upseeri, joka noudatti de Gaullen kutsua. Ranskan laivaston kalusto oli hyvin hajallaan. Osa oli Ranskan satamissa ja osa oli paennut liittoutuneiden valvomiin satamiin, joista tärkeimpiä olivat Aleksandria Egyptissä sekä Plymouth ja Portsmouth Britteinsaarilla. Vapaan Ranskan laivasto liitettiin 3. elokuuta 1943 uuteen Ranskan laivastoon, ja sen alukset jatkoivat sotaa liittoutuneiden rinnalla Ranskan laivastona. Ne jatkoivat kuitenkin edelleen Lorrainen ristillä varustetun lippunsa käyttämistä.

Operaatio Catapult

Brittien pelko Ranskan laivaston joutumisesta akselivaltojen haltuun aiheutti hyökkäyksen Ranskan laivaston alusten siirtämiseksi liittoutuneille tai niiden tuhoaminen. Valtausmiehistöt nousivat 3. heinäkuuta Britteinsaarille olleille taistelulaivoille Courbet ja Paris, sukellusvene Surcoufille ja neljälle muulle sukellusveneelle, hävittäjille Le Triomphant ja Léopard, kahdeksalle torpedoveneelle sekä useille apualuksille.
Miehitetyistä aluksista osa siirtyi välittömästi Vapaan Ranskan laivastoon. Jo kesän aikana sukellusveneet Minerve ja Junon sekä neljä torpedovenettä lähtivät Plymouthista. Vuoden lopulla lähtivät Le Triomphant ja Léopard, joista ensin mainittu matkasi Uuteen Caledoniaan suojaamaan Ranskan etuja alueella.
Laivasto kärsi ensimmäisen tappionsa, kun partioalus Poulmic osui Plymouthin edustalla miinaan 7. marraskuuta 1940.

Vapaan Ranskan laivaston täydentäminen

Britannian Kuninkaallinen laivasto luovutti laivastolle täydennyksenä useita aluksia kuten Hunt-luokan saattuehävittäjiä ja Flower-luokan korvetteja.

Lippu

Erotukseksi Vichyn Ranskan aluksista vara-amiraali Muselier loi keulalipun, jossa oli Ranskan värit sekä punainen Lothringenin risti. Samoin laivaston ilmavoimien (ransk. Aéronavale Francaise Libre) lentokoneiden tunnukseen liitettiin Lothringenin risti.

Afrikka

Charles de Gaulle pyrki lisäämään vaikutusvaltaansa liittoutuneiden käymissä keskusteluissa miehittämällä Ranskan Länsi-Afrikan. Suunniteltu operaatio Menace kuitenkin epäonnistui ja operaatio päättyi Vichyn Ranskan voittoon. Alue siirtyi liittoutuneiden valvontaan vasta marraskuussa 1942.
Gilles Villeneuve

F1-ura

McLaren kutsui Villeneuven ajamaan Eurooppaan kesällä 1977, ja heti ensimmäisessä kisassaan Silverstonessa hän teki niin suuren vaikutuksen, että Niki Laudan paikalle kuljettajaa etsinyt Ferrari palkkasi hänet saman tien eikä Villeneuve sen jälkeen enää tallia vaihtanutkaan. Villeneuve on siitä erikoinen kuljettaja, että hän ajoi vain yhden kilpailun ennen pääsyä Ferrari-tiimiin. Hän otti ensimmäisen GP-voittonsa Kanadan osakilpailussa kaudella 1978.Villeneuve oli 17 MM-pisteillään MM-pisteiden kymmenes.
Kaudella 1979 ratoja hallinnut Ferrari halusi ajattaa eteläafrikkalaisen Jody Scheckterin maailmanmestariksi. Villeneuve voitti kaudella 3 GP:tä ja olisi voinut viedä tittelin helposti, mutta hän piti kiinni tallisopimuksesta ja pysyttäytyi kauden ratkaisuvaiheessa Scheckterin takana. Tästä kaudesta on jäänyt erityisesti mieleen Villeneuven kaksinkamppailu René Arnoux'n kanssa Ranskan GP:n kakkostilasta.Kausi jäi Villeneuven parhaaksi.
Vuosina 1980 ja 1981 Ferrarilla ei ollut tarjota ajajilleen kaikkein kilpailukykyisintä kalustoa, mutta kaudella 1982 Villeneuve oli valmis voittamaan maailmanmestaruuden. Villeneuve oli ajamassa San Marinon GP:n voittoon Imolassa, kun hänen tallitoverinsa Didier Pironi yllättäen ja vastoin tallisopimusta ohitti hänet kilpailun viimeisellä kierroksella ja ajoi voittoon. Villeneuve vannoi, ettei puhu enää koskaan Pironin kanssa, ja pitikin sanansa.

Kuolema

Kaksi viikkoa Imolan jälkeen Formula 1 -sirkus oli siirtynyt Zolderin radalle jossa ajettaisiin Belgian GP.
Aika-ajojen viimeisillä minuuteilla Villeneuve lähti vielä radalle tavoittelemaan parempaa aikaa. Lähestyessään "lentävällä kierroksellaan" Terlamen-mutkaa Villeneuve näki edessään Jochen Massin Marchin ja oli ilmeisesti varma, että saksalainen jättäisi sisäkaarteen vapaaksi, mutta samalla hetkellä Villeneuven hyökätessä mutkaan Mass vaihtoikin yllättäen ajolinjaa, koska hän luuli Villeneuven ohittavan hänet sisäkaarteessa. Ferrarin etupyörä osui Marchin takapyörään, minkä seurauksena auto nousi ilmaan, hyppäsi March-auton yli, teki muutaman kiepin, syöksyi nokka edellä maahan ja katkesi kahtia. Villeneuve sinkoutui istuimineen päin radan turva-aidan pylvästä. Hän kuoli paikallisessa sairaalassa samana iltana. Kuolinsyy oli niskan murtuminen.

F1-uran saavutukset

Villeneuve ajoi Formula 1 -sarjassa vuosina 1977–1982 ja starttasi urallaan 67 osakilpailuun, joista ajoi kuudessa voittoon, kahdesti paalupaikalle ja hankki kahdeksan kilpailun nopeinta kierrosta. Villeneuve keräsi yhteensä 107 maailmanmestaruuspistettä. Hän ajoi myös sarjan ulkopuolisissa osakilpailuissa.
Väkivalta ja pyhä

Tausta

Girard kirjoitti teoksen toimiessaan professorina Buffalossa sijaitsevassa New Yorkin osavaltionyliopistossa (State University of New York). Kirja on vuosikymmenen tutkimusten lopputulos ja tarjoaa ensimmäisen kattavan esityksen Girardin mimeettisen halun teorian sovellutuksista antropologiassa sekä mytologioiden ja kreikkalaisten tragedioiden tutkimuksessa.

Yhteenveto

Girard tarjoaa sarjan hypoteeseja, joiden avulla hän pyrkii vastaamaan kulttuurisen ja symbolisen järjestyksen syntyä, vakiintumista ja funktiota koskeviin arvoituksiin sekä primitiivisten yhteiskuntien että ihmisyhteisöjen yleensä suhteen. Teoksen olennaisena teesinä on, että mimeettinen halu johtaa vääjäämättä kilpailuun ja konflikteihin, ja kulttuurisen järjestyksen alkuperä olisi toistetuissa kollektiivisen väkivallan ilmauksissa yksittäistä uhria tai syntipukkia vastaan. Girard postuloi uhrikorvaamiseksi kutsumansa morfogeneettisen mekanismin, jonka kautta sosiaalinen järjestys syntyisi.
Uskonnon Girard näkee alkuperältään ja funktioltaan keinona säännellä sosiaalista väkivaltaa ja luoda sosiaalista koheesiota. Hän esittää, että uhraamisen kautta yhteisöä uhkaava väkivalta saadaan rituaalisesti ajettua pois, kohdistettua ulos sen sijaan, että se suuntautuisi yhteisöön itseensä. Girardin mukaan uhraaminen on toisin sanoen olennaisesti uskontoon liittyvä ilmiö; uskonnon funktio olisi pitää väkivalta yhteisön ulkopuolella syntipukkimekanismin tai sen rituaalisten korvikkeiden avulla. Girard kirjoittaa, että missä ”nykyaikainen kritiikki on lähes yksimielistä” pitäessään Sigmund Freudin Toteemia ja tabua (1913) kestämättömänä, hän näkee työllä olevan todellista arvoa pyrkiessään osoittamaan, että Freudin teoria alkumurhasta tulee lähelle hänen oman työnsä tematiikkaa.

Vastaanotto

Väkivalta ja Pyhä nostatti pian julkaisunsa jälkeen kansainvälisen kiistan. Le Monde -aikakauslehti otti työn vastaan fanfaarein G.H. Radkowskin antaen sille ylistävän arvostelun pitäen työtä suunnattomana intellektuaalisena saavutuksena. Radkowskin mukaan kyseessä oli ”ensimmäinen autenttisesti ateistinen teoria väkivallasta ja pyhästä”. Teos julkaistiin viiden vuoden viiveellä vuonna 1977 englanniksi, ja teosta on kommentoitu runsaasti myös englanninkielisessä tutkimuksessa. Norman O. Brownin väittämän mukaan myös Paavi Johannes Paavali II olisi pitänyt kirjasta. Toisaalta teosta on myös pidetty uskonnolle vihamielisenä. Girard sai teoksestaan myös Prix de l'Académie -palkinnon.

Vuonna 2004 teos julkaistiin suomeksi Olli Sinivaaran kääntämänä. Vaikka tutkijoiden piirissä teos toki tunnettiin jo ennen suomenkielistä käännöstä, teos on lisännyt Girardiin kohdistuvaa mielenkiintoa Suomen kielialueella. Teos myös otettiin vastaan pääasiallisesti myönteisesti. Esimerkiksi Risto Niemi-Pynttäri kirjoittaa arvostelussaan: 
”Girard kamppailee teorian kentillä niin vimmaisesti, että vaikka teksti on paikoin vaikeaa, niin koskaan se ei ole kuivaa luettavaa. Olli Sinivaaran suomennos on pääasiassa sujuvaa, ja se pysyy kamppailun juonessa mukana.”
Scott Glennie

Ura

Brandon Wheat Kings varasi Glennien 29. pelaajana WHL:ään kesällä 2006. Hän pelasi kauden 2006–2007 Manitoban paikallista juniorisarjaa Winnipeg Wildin joukkueessa ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi Brandoniin. Tulokaskaudella 16-vuotias Glennie teki pisteet 26+32=58. Hän oli Wheat Kingsin kolmanneksi paras maalintekijä.
Glennien toisesta WHL-kaudesta 2008–2009 jäi 15 ottelua väliin murtuneen kyynärpään takia, mutta hän teki tulokaskauttaan paremmat tehopisteet 28+42=70. Glennie jakoi pisteillä 3+15=18 kevään 2009 pudotuspeleissä joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Brayden Schennin kanssa. Hän voitti lisäksi joukkueen sisäisen syöttöpörssin. Dallas Stars varasi Glennien koko NHL:n varaustilaisuuden kahdeksantena pelaajana kesällä 2009.
Kaudella 2009–2010 Glennie sijoittui Wheat Kingsin sisäisessä pistepörssissä kolmanneksi ja syöttöpörssissä toiseksi. Hän teki heinäkuussa 2010 kolmivuotisen tulokassopimuksen Dallas Starsin kanssa. Glennie kuitenkin palautettiin harjoitusleirin jälkeen takaisin Wheat Kingsiin, jonka toiseksi paras pistemies hän oli Mark Stonen jälkeen pisteillä 35+56=91. Glennie oli WHL:n pistepörssissä kahdeksas.
Huhtikuussa 2011 Glennie siirtyi loppukevääksi AHL-joukkue Texas Starsiin. Hän pelasi joukkueessa neljä runkosarja- ja kuusi pudotuspeliottelua tehden yhden maalin. Glennie on pelannut pelasi Texas Starsissa vuodesta 2011 lähtien.

Maajoukkue

Glennie voitti Canada Westernin joukkueessa pronssia alle 17-vuotiaiden World Hockey Challengesta vuonna 2008.

Pelityyli

Glennien vahvuudet ovat käsissä ja maalintekotaidoissa. Hän pelaa rightilta.
HMS Kent (F78)

Palvelus

Maaliskuussa 2002 alus palasi Britteinsaarille Persianlahdelta, missä se oli ollut viisi kuukautta valvomassa kauppasaartoa.
Kasvohermo

Kasvohermo (lat. nervus facialis) on seitsemäs (VII) kahdestatoista aivohermosta. Kasvohermo on kasvolihasten liikehermo sekä kielen etuosan makuhermo, ja sen pääasiallinen tehtävä on huolehtia kasvojen liikkeistä ja ilmeistä. Kasvohermo on myös kyynelrauhasen ja parin sylkirauhasen parasympaattinen hermo. Kasvohermo lähtee tumakkeesta aivorungosta aivosillan ja ydinjatkeen välistä, josta se kulkee ohimoluun läpi ja haarautuu kasvojen alueelle. Kasvohermo on herkkä traumoille, koska se  kulkee melko suojaamattomana ulomman puremalihaksen päältä.
Kasvohermon toimintahäiriön eli kasvohermohalvauksen oireina ovat kasvojen lihasten heikkous tai toimimattomuus, joka voi olla osittaista tai täydellistä. Sentraalinen kasvohermohalvaus vaikuttaa lähinnä kasvojen alaosan eli suun alueen lihaksiin, kun taas perifeerinen halvaus aiheuttaa lihasheikkouden koko kasvoissa otsasta leukaan. Kasvohermohalvaus on yleensä idiopaattinen, jolloin sitä kutsutaan Bellin halvaukseksi. Muita syitä halvaukselle voivat olla herpes zoster -infektio, borrelioosi, kasvaimet ja kasvon alueen vammat. Sisäkorvan tulehdus myös saattaa aiheuttaa kasvohermon halvaantumisen, koska kasvohermon kanavaa ohimoluussa erottaa sisäkorvasta vain ohut limakalvo.
Odilon Redon

Odilon Redon (22. huhtikuuta 1840, Bordeaux, Ranska – 6. heinäkuuta 1916) oli ranskalainen symbolistinen taiteilija ja painaja.
Yolanda King

Yolanda Denise King (17. marraskuuta 1955 Montgomery, Alabama – 15. toukokuuta 2007 Santa Monica, Kalifornia) oli ihmisoikeustaistelija Martin Luther Kingin ja hänen vaimonsa Coretta Scott Kingin esikoistytär. Hän työskenteli isänsä jalanjälkiä seuraten useissa ihmisoikeusjärjestöissä, kuten Martin Luther King Jr. Center for Nonviolent Social Change, Incorporated - ja Habitat for Humanity -järjestöissä. Hän on myös näytellyt sivuosissa useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa.
Yolanda King opiskeli afro-amerikkalaistutkimusta ja teatteritiedettä Smith Collegessa Northamptonissa, Massachusettsissa, josta hän valmistui vuonna 1976. Lisäksi hän luki teatteritieteestä maisterin tutkinnon New Yorkin yliopistossa. Yolanda King kuoli 51-vuotiaana mahdollisesti sydänperäisiin ongelmiin.