google/wiki40b huggingface dataset:
Helios (yritys)

Helios on suomalainen valokuvausalan kauppaketju, joka oli 1900-luvun loppuvuosikymmeninä yksi Suomen suurimmista alallaan. Esimerkiksi vuonna 1976 Helios Oy:llä oli 25 myymälää 14 paikkakunnalla sekä kuvatilausten postimyyntipalvelu. Syksyllä 2018 ketjuun kuului puolen tusinaa itsenäistä yrittäjää eri puolilla Suomea, jotka eivät enää välttämättä käytä Helios-ketjutunnuksia.
Helioksen historia juontaa Hankoon, jossa vuosina 1926–1931 toimi valokuvaaja Eino Partasen ensimmäinen Helios-niminen liike. Vuosina 1931–1939 Partanen piti Heliostaan Viipurissa. Sivuliike Helsingissä hänellä oli vuodesta 1937 ja Tampereella vuodesta 1938. Sotavuosina toiminta siirtyi Viipurista Helsinkiin. Vuonna 1955 perustettiin Helioksen sisaryritys, kuvavalmistamo Kuva-Sampo Oy, ja vuonna 1959 valokuvausalan tukkuliike Mitras Oy, joka toi maahan muun muassa View-Master-katselulaitteita. Sotien jälkeen Helios toimi Helsingissä Mannerheimintie 10:ssä, johtajana Reino Partanen. Vuonna 1961 Helioksella oli myymälä myös Riihimäellä, Hämeenlinnassa, Tampereella, Turussa, Lappeenrannassa, Imatralla, Kuopiossa ja Oulussa.
1970-luvulla alkupuolella Helios, Kuva-Sampo ja Mitras muodostivat Suomen suurimman valokuvausalan yritysryhmän. Tuolloin Helios Oy:n pääkonttori oli Malminkatu 20:ssä, jossa toimi pitkään myös Helioksen suuri myymälä. Vuoden 1977 paikkeilla Helios, Kuva-Sampo ja Mitras purkivat yhtymärakenteen ja alkoivat kukin toimia itsenäisesti. Tällöin Helios siirsi kuvavalmistuksensa Kuva-Sammosta ensin Tuhatkuvalle ja sitten Eirille ja Kodakille. Muun muassa Konica-kameroita maahantuonut Mitras kuului 1980-luvun keskivaiheilla Kaukomarkkinoihin ja myöhemmin Eiriin ja teki konkurssin 2000-luvulla.
Vuonna 1976 Helios perusti neljän keskieurooppalaisen valokuvausalan yrityksen kanssa yhteisen Europa-Foto GmbH -yrityksen, josta tuli Euroopan suurin valokuvausalan vähittäiskauppayritys. Sillä oli perustamisvaiheessa yli 700 liikettä noin 500 kaupungissa. 
1980- ja 1990-luvuilta Helios muistetaan televisiomainoksistaan, joiden lopussa mustavalkoinen animoitu lintu raakkui ketjun nimeä.
Yūgumo-luokka

Valmistus

Luokka muistutti ulkonäöltään Kagerō-luokan aluksia. Näkyvimpiä eroja olivat Yūgumo-luokan hieman pidempi runko ja virtaviivaisemmaksi muutettu komentosillan rakenne, joka vakautti laivaa entisestään. Lisäksi Yūgumo-luokan laivojen tykkien tornit muutettiin tyyppi D:n torneiksi, joka mahdollisti tykeille jopa 75 asteen korotuksen (Kagerō-luokalla vain 55 astetta). Tämä muutos johtui sodan myötä kasvaneesta tarpeesta torjua lentokoneita. 25 millimetrin ilmatorjuntatykkien määrän piti olla sama kuin Kagerō-luokalla, mutta jo ensimmäisinä valmistuneille aluksille asennettiin ylimääräinen kaksiputkinen sillan eteen ja myöhemmin valmistuneilta aluksilta poistettiin tykkitorni numero 2 ja korvattiin se kahdella kolmiputkisella rinnakkain asetetulla 25 millimetrin ilmatorjuntatykillä. Vuonna 1944 palveluksessa olleille aluksille lisättiin vielä 14 25 millimetrin ilmatorjuntatykkiä, jolloin kokonaismääräksi nousi 28 tykkiä.

Palvelus

Tyynenmeren sodan aikana Yūgumo-luokan hävittäjät oli sijoitettu 2., 10., 31. ja 32. hävittäjädivisioonaan. Vuonna 1945 ainoana jäljellä ollut Asashimo oli sijoitettuna 21. hävittäjädivisioonaan ja seurasi Yamatoa sen viimeisellä matkalla. Luokan laivoista Naganami keräsi parhaimman taistelutuloksen, mutta Takanamin viimeinen taistelu Tassafarongan lähellä oli urheudessaan omaa luokkaansa.
Yūgumo-luokan tappiot olivat hyvin tyypilliset japanilaisille hävittäjille – kaikki 20 upotettiin. Huomioitavaa kuitenkin on, että 19 laivasta vain neljä upposi pintataistelussa, johon ne oli alun perin suunniteltu. 10 laivaa upposi liittoutuneiden lentokoneiden pommituksissa (mukaan lukien Kiyoshimo, jonka viimeisteli amerikkalainen partiovene). Lopuista viisi upposi sukellusveneiden torpedoihin ja yksi ajettuaan miinaan. Kaikkiaan viisi Yūgumo-luokan alusta upposi kokonaan miehistöineen, mikä osoittaa jopa parhaimpien japanilaisten hävittäjien haavoittuvuuden.
Ruth Johansson

Ruth Johansson (26. toukokuuta 1933 Lyypekki, Saksa - 10. heinäkuuta 1997 Huaröd, Ruotsi) oli Saksassa syntynyt suomalainen malli ja elokuvanäyttelijä. Hän toimi alkujaan mannekiininä, myöhemmin elokuvanäyttelijänä. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Seine Tochter ist der Peter (suomenkielinen nimi: Hänen suomalainen morsiamensa) sekä Pekka Puupää kesälaitumilla.
Johanssonin puoliso oli ruotsalainen kapellimestari ja säveltäjä Egon Kjerrman.
Pekka Puupää kesälaitumilla -elokuvassa Johanssonin vastanäyttelijänä oli iskelmälaulaja Olavi Virta. Tuolloin 20-vuotiaan Johanssonin ja 38-vuotiaan Virran tapaamisesta kehkeytyi seurustelusuhde, joka kesti tiettävästi ainakin kaksi vuotta. Suhde oli laajalti tiedossa, vaikka Virta oli koko ajan naimisissa ja asui perheensä luona.
Maailmantuska

Maailmantuska (saks. Weltschmerz) kuvaa henkistä lamaantumista tai ilottomuutta, jonka aiheuttaa todellisen maailman tilan vertailu sen ihannetilaan – tai pelkkään tunteiluun perustuvaa surua.
Maailmantuskan käsitteen loi Jean Paul kuvaamaan surua ja tuskallista murhetta, jonka kokee ihminen, joka ymmärtää, ettei olemassa oleva todellisuus riitä koskaan täyttämään mielikuvituksen vaateita. Tällainen pessimistinen näkemys oli romantiikan ajan kirjailijoilla, kuten kirjailijoilla lordi Byron, Giacomo Leopardi, François-René de Chateaubriand, Alfred de Musset, Nikolaus Lenau, Heinrich Heine, Joseph von Eichendorff ja Clemens Brentano.
Toisaalta sana maailmantuska voi myös tarkoittaa maailmassa vallitsevasta pahuudesta podettavaa murhetta.
Nykyaikainen merkitys saksan kielessä on täsmällisesti se henkinen tuska ja suru, joka ilmenee, kun ihminen huomaa, että hänen omat heikkoutensa aiheuttavat maailman epäasianmukaisuus ja julmuus sekä aineelliset tai sosiaaliset olosuhteet. Tällainen maailmantuska voi johtaa masennukseen, vetäytymiseen ja todellisuuspakoon (esimerkiksi hikikomori).
John Steinbeck kirjoitti maailmantuskasta teoksissa Tyytymättömyyden talvi ja Eedenistä itään; Ralph Ellison käyttää kyseistä termiä Näkymättömässä miehessä.
Maailmantuska nousi jälleen esiin uuden aallon popkulttuurissa. Ainakin näennäinen maailmantuska tai synkeä ”romantismi” muodostavat osan goottikulttuuria.
Chain

Chain on (suom. mittaketju) on vanha, pituusmitta (noin 20,12 metriä), joka jakaantui sataan renkaaseen (engl. link). Yksi chain oli 66 jalkaa tai 4 rodia. Kymmenen chainia muodosti yhden furlongin. Chainia käytettiin maanmittauksessa vaihtoehtona rodille.
Microraptor

Populaarikulttuurissa

Microraptor esiintyy Esihistoriallinen puisto-TV-sarjassa, jossa se syö titanosaurien esiinajaamia hyönteisiä.
Linnakivi

Linnakivi on siirtolohkare Pieksämäellä. Se sijaitsee entisen Pieksämäen maalaiskunnan alueella Mataramäen tien varressa. Linnakiveä mainostetaan Suomen toiseksi suurimmaksi jääkauden aikaiseksi siirtolohkareeksi, mikä ei kuitenkaan Hymy-lehden mukaan pidä paikkaansa. Kivi on kooltaan 13 × 11 × 15 meriä.
Lentomatka

Lentomatka tai toimintamatka ilmoittaa lentokoneiden ja helikoptereiden suorituskykyarvojen yhteydessä pisimmän yhtämittaisen matkan, jonka ilma-alus voi lentää. Pisin matka määräytyy yleensä aluksen polttoaineenkulutuksen ja aluksen kuljettaman lastin painon perusteella. 
Siirtolentomatka (engl. ferry range) tarkoittaa yleensä matkaa, jonka alus voi lentää täydellä polttoainemäärällä ja ilman lastia.
Kantomatka (joskus kantama) tarkoittaa yleensä ohjuksen suurinta lentomatkaa.
Liberty Memorial

Liberty Memorial (suom. vapauden muistomerkki) on ensimmäisen maailmansodan aikana kuolleiden muistolle rakennettu muistomerkki Penn Valley Park -puistossa Kansas Cityn kaupungissa Missourin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Muistomerkin yhteydessä on ensimmäisen maailmansodan museo. Muistomerkkiä alettiin rakentaa vuonna 1921 ja se valmistui vuonna 1926. Muistomerkin suunnitteli yhdysvaltalainen arkkitehti Harold Van Buren Magonigle. Muistomerkki edustaa uusklassista arkkitehtuuria ja egyptiläistyylistä arkkitehtuuria. Vuonna 2006 muistomerkki pääsi National Historic Landmark -kohteeksi (NHL, suom. kansallishistoriallinen maamerkki). Muistomerkki on valmistettu kasota-kalkkikivestä, indiana-kalkkikivestä ja graniitista.
Muistomerkki on esiintynyt myös elokuvassa The Day After vuodelta 1983. Elokuvassa muistomerkki tuhoutuu ydinsodassa.
Puolustusvoimien Ruokahuollon Palvelukeskus

Puolustusvoimien Ruokahuollon Palvelukeskus (lyhenne PURU) oli Pääesikunnan alainen sotilaslaitos, joka tuotti valtakunnallisesti ateriapalvelut Suomen puolustusvoimille. Sen vuosittainen budjetti oli noin 59 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä keskuksen esikunta ja varuskuntaruokalat (entiset muonituskeskukset, muke) mukaan lukien yhteensä noin 550 henkeä.
Palvelukeskus toimi seuraavilla paikkakunnilla: Tammisaari, Jämsä, Helsinki, Kajaani, Kauhava, Keuruu, Kontiolahti (Kontioranta), Siilinjärvi, Lahti, Lappeenranta, Kankaanpää, Hattula, Riihimäki, Rovaniemi, Sodankylä, Säkylä, Tampere, Jyväskylä, Turku, Kirkkonummi ja Kouvola (Valkeala).
Laitoksen esikunta sijaitsi Kuopiossa Bioteknia-rakennuksessa. Palvelukeskuksen johtajana perustamisesta asti toimi ellintarviketieteiden maisteri Ritva Paavonsalo.
Laitos toimi 1.1.2006 ja 31.12.2011 välisen ajan.

Muunto osakeyhtiöksi

Puolustusvoimien ravitsemuspalvelut päätettiin valtiovallan taholta yhtiöittää ja Eduskunta päätti osakeyhtiön perustamisesta joulukuussa 2011. Uusi yhtiö aloitti toimintansa vuoden 2012 alussa nimellä Leijona Catering Oy ja sen toimitusjohtajaksi nimettiin Paavonsalo.
Ylinen Kirjasjärvi

Maantietoa

Järven pituus on 1,0 kilometriä, leveys 600 metriä ja sen pinta-ala on 31 hehtaaria. Se sijaitsee Kelkkasuon luoteispuolella laajan tiheästi ojitetun suoalueen keskellä. Järveen laskee lukuisia suo-ojia ja yksi niistä toimii myös Rapalammen laskuojana. Järven oma laskuoja lähtee sen eteläpäästä ja se laskee 200 metriä Aliseen Kirjasjärveen. Järvessä on kaksi pientä saarta, joista toinen sijaitsee järven selällä ja on 50 metriä pitkä. Rantaviivan pituus on 3,3 kilometriä. Ranta on suurimmaksi osaksi suota, jossa on joitakin morenimaan kaistaleita. Näihin kohtiin on rakennettu yli kymmenen vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet yhdystieltä 13245 haarautuvalta kylätieltä.

Historiaa

Järven laskuoja on piirretty jo vuoden 1959 painettuun peruskarttaan viivoittimen suorana kaivettuna ojana. Se oli silloin järvien välisen suon ainoa oja.
Boulos Nassif Borkhoche

Boulos Nassif Borkhoche (s. 7. lokakuuta 1932) on syyrialainen melkiittinen katolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin Società dei Missionari di San Paolon papiksi 14. syyskuuta 1960 ja nimitettiin Bosra e Haūrānin arkkipiispaksi 14. kesäkuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Maximos V Hakim, jota avustivat Habib Bacha ja Joseph-Marie Raya.
Borkhoche jäi eläkkeelle 15. syyskuuta 2011.
Apollon Delfinioksen temppeli

Historia

Delfinion rakennettiin klassisella kaudella noin vuonna 450 eaa., mutta sen paikalla on saattanut sijaita jo varhaisempi, arkaaisella tai jo mykeneläisellä kaudella rakennettu pyhäkkö. Kreikkalaisessa mytologiassa temppelin paikkaa pidettiin samana, jossa sijaitsi Aigeuksen palatsi ja jossa tämä tunnusti Ateenaan Troizenista palanneen Theseuksen pojakseen. Myös temppelin alkuperä liitettiin Aigeukseen. Pausaniaan mukaan se oli juuri rakenteilla, kun Theseus palasi. Delfinioniin liittyi Delfinia-juhla, jonka kulkue päättyi temppelille.
Delfinionin yhteydessä toimi oikeusistuin, joka käsitteli surmatapaukset silloin, kun syytetty piti surmaa oikeutettuna tai esitti sen vahingoksi. Siellä vannottiin myös valat Ateenan kansalaisuutta myönnettäessä. Oikeusistuimen rakennus oli rakennettu arkaaisella kaudella noin vuonna 500 eaa. Mytologiassa sen alkuperä juonnettiin Theseukseen, joka olisi saanut oikeusistuimelta vapautuksen joko siitä, että surmasi ilkityöntekijät Skironin ja Prokrusteen Isthmoksen tiellä kotimatkallaan, tai siitä että surmasi pallantidit, tai kummastakin.
Temppeli ja oikeusistuin purettiin alueen muiden rakennusten tavoin noin vuonna 258, kun keisari Valerianus rakennutti alueen poikki muurin goottien ja herulien hyökkäyksen pelossa. Alueen arkeologiset kaivaukset suoritettiin 1950–1960-luvuilla.

Rakennukset ja löydökset

Delfinionin temppeli sijaitsi lähellä Olympoksen Zeuksen temppeliä sen eteläpuolella. Se edusti doorilaista tyyliä ja oli peripteraalitemppeli ja kummassakin päässä distylos in antis. Temppelin perustusten koko oli noin 15 x 33 metriä ja siinä oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 13 pylvästä. Temppeli oli rakennettu poros-kalkkikivestä ja koristeltu marmorisilla metoopeilla, päätykolmio- ja akroterion-koristeilla ja kattolaatoilla. Sitä ei ilmeisesti ollut maalattu.
Oikeusistuimen rakennus on tunnistettu heti temppelin lounaispuolelta. Se oli temppeliä pienikokoisempi ja siihen kuului kolme huonetta. Sen lattiat oli koristeltu myöhäisellä klassisella tai varhaisella hellenistisellä kaudella pikkukivimosaiikein.
Temppelin lähellä oli Apollon Pythiokselle omistettu alttari, jonka pystytti tyranni Peisistratos noin vuonna 522–521 eaa. Temppelin eteläpuolella sijaitsi Panhellenion ja itäpuolella Kronoksen ja Rhean temppeli.
Charles de Freycinet

Charles Louis de Saulces de Freycinet (14. marraskuuta 1828 Foix – 15. toukokuuta 1923 Pariisi) oli ranskalainen insinööri ja poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä neljä kertaa vuosina 1879–1880, 1882, 1886 ja 1890–1892.
Freycinet valmistui École Polytechniquesta ja työskenteli valtion kaivosinsinöörinä. Hänet nimitettiin vuonna 1883 valtion kaivostarkastajaksi. Kun Ranskan kolmas tasavalta perustettiin syyskuussa 1870, Léon Gambetta nimitti Freycinetin Tarn-et-Garonnen prefektiksi ja kuukautta myöhemmin hallituksen sotakabinetin päälliköksi. Tässä tehtävässä hänen organisointikykynsä auttoi hallitusta jatkamaan sotaa Saksaa vastaan.
Freycinet valittiin Ranskan senaattiin vuonna 1876. Seuraavana vuonna hänestä tuli Jules Dufauren hallituksen yleisten töiden ministeri ja hänen johdollaan laadittiin Freycinet’n ohjelmaksi kutsuttu suunnitelma, jossa valtio laajensi merkittävsäti rautatie- ja vesitieverkostoa. Pääministeriksi Freycinet tuli ensi kerran joulukuussa 1879, mutta hänen ensimmäinen hallituksensa kaatui pian uskonnollisten yhteisöjen asemaa koskeneeseen kiistaan. Tammikuusta elokuuhun 1882 hän oli samanaikaisesti pää- ja ulkoministerinä. Freycinet oli vuonna 1887 ehdolla presidentiksi, mutta hävisi vaalin Sadi Carnot’lle.
Kaikkiaan Freycinet oli ministerinä kahdessatoista hallituksessa. Vuonna 1888 hänestä tuli ensimmäinen siviili puolustusministerinä 40:en vuoteen. Vuosina 1888–1893 toimiessaan vuoroin puolustus- ja pääministerinä hän ajoi läpi suuren puolustuslaitoksen uudistusohjelman, johon kuului muun muassa kolmivuotisen palvelusajan asettaminen ja pääsesikunnan sekä korkeimman sotaneuvoston perustaminen. Freycinet joutui eroamaan puolustusministerin paikalta tammikuussa 1893 Panama-skandaalin seurauksena. Hän oli sen jälkeen vielä lyhytaikaisesti sotaministerinä vuonna 1899 sekä salkuttomana ministerinä vuosina 1915–1916.
Freycinet nimitettiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1890.
Saku Pesonen

Ura

Pesonen on Joutsenon Kullervon kasvatti. Pelattuaan useita kausia toisen joutsenolaisjoukkueen FC Panttereiden maalilla Kakkosta ja Kolmosta hän siirtyi kaudeksi 2006 Veikkausliiga-joukkue FC Lahteen. Hän toimi pääasiassa puolalaisen Michał Sławutan varamiehenä ja pelasi kahden kauden aikana neljä liigaottelua. Liigadebyyttiinsä Pesonen teki 22. lokakuuta 2006 ottelussa Tampere Unitedia vastaan. Kaudella 2007 hän kuului Liigacupin voittaneeseen joukkueeseen.
Kaudeksi 2008 Pesonen siirtyi Ykkösessä pelanneeseen FC Hämeenlinnaan, jossa tiedossa oli enemmän peliaikaa. Hänet valittiin kesäkuussa sarjan kuukauden pelaajaksi.
Pesosen hyvät otteet Ykkösessä herättivät jälleen liigajoukkueiden kiinnostuksen, ja kaudeksi 2009 hän teki sopimuksen Hakan kanssa. Kevättalvella 2009 hän pelasi Hakan riveissä Liigacupia, mutta pääosan kaudesta hän vietti edelleen Ykkösessä FC Hämeenlinnan maalilla. Tammikuussa 2010 Pesonen ja Haka tekivät kaksivuotisen jatkosopimuksen. Janne Korhosen lähdettyä Hakasta kesken kauden 2010 Pesosesta tuli joukkueen ykkösmaalivahti. Hänet valittiin Valkeakosken kaupungin parhaaksi pelaajaksi vuonna 2013. Hän kuului kaudesta 2014 alkaen joukkueen kapteenistoon.
Kaudeksi 2016 palasi Joutsenoon ja Kultsu FC:n joukkueeseen.
Liitokotka

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 80–85 senttiä, siipien kärkiväli 170–180 senttiä ja paino 2–3 kiloa. Kooltaan se on maakotkan luokkaa, mutta on hyvin lyhytpyrstöinen, pitkäsiipinen ja isopäinen. Vanhat linnut ovat kolmivärisiä: pääosa puvusta on musta, siivillä on laajat hopeanvalkoiset kuviot ja keskiselkä, koivet sekä nokka ja kalju naama ovat punertavat. Naaraan siivellä on enemmän ruskeaa kuin mustaa. Nuori lintu on kauttaaltaan ruskea. Liitokotka elää enimmäkseen ilmassa, sillä se lentää päivän aikana kahdeksan-yhdeksän tuntia ja kulkee päivässä 300–500 kilometriä.

Levinneisyys ja elinympäristö

Liitokotkat elävät Afrikassa Saharan eteläpuolella Senegalista Sudaniin ja Somaliaan ja sieltä eteläiseen Afrikkaan Oranjejoelle ja Kapmaahan saakka. Lajin elinympäristön ala on yli 10 miljoonaa neliökilometriä, ja maailman populaation koko on 10 000–100 000 yksilöä. Laji on pääasiassa paikkalintu, mutta se vierailee ilmeisen säännöllisesti Punaisenmeren takana Arabian niemimaalla. Euroopassa tavatut liitokotkat on tulkittu tarhakarkulaisiksi.
Liitokotkille kelpaavat lähes kaikki maastotyypit niin autiomaista, metsistä, vuoristosta kuin ihmisasutuksen tuntumastakin. Vuoristossa niitä tavataan neljän kilometrin korkeudelle saakka. Niitä tavataan myös rannikoilla ja vesistöjen äärellä.

Lisääntyminen

Laji muodostaa elinikäisen parisuhteen. Pesä on puussa, usein lähellä tietä tai rautatietä, ja se on käytössä useita vuosia. Laji ei piittaa ihmisistä muuten kuin siinä tapauksessa, että pesäpuuhun kiivetään tai se muuten kokee itsensä uhatuksi. Naaras munii yhden munan, jota se hautoo 42–43 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä 3–4 kuukauden ikäisinä.

Ravinto

Liitokotkat saalistavat enimmäkseen keskikokoisia lintuja, kuten kyyhkyjä ja hietakyyhkyjä, sekä nisäkkäitä. Ne syövät myös raatoja.
Progress (kirjankustantamo)

Progress (ven. Прогре́сс, suomeksi myös Edistys) oli Moskovassa toiminut neuvostoliittolainen kirjankustantamo. Se sai alkunsa vuonna 1931 perustetusta Neuvostoliiton ulkomaalaisten työläisten kustannusliikkeestä, joka vuonna 1939 muutettiin Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliikkeeksi (ven. Изда́тельство литерату́ры на иностра́нных языка́х, Izdatelstvo literatury na inostrannyh jazykah). Progress-kustantamo syntyi vuonna 1963, jolloin Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliikkeeseen liitettiin vuonna 1946 perustettu Ulkomaisen kirjallisuuden kustannusliike (ven. Изда́тельство иностра́нной литерату́ры, Izdatelstvo inostrannoi literatury).
Progress kustansi vieraille kielille käännettyä neuvostoliittolaista yhteiskuntapoliittista, tieteellistä, kauno- ym. kirjallisuutta sekä venäjäksi käännettyä ulkomaista kirjallisuutta. Vuonna 1974 se julkaisi neljälläkymmenellä kielellä 950 kirjanimekettä yhteensä 24,1 miljoonan kappaleen painoksena. Vuonna 1982 siitä erotettiin vieraskielisen kaunokirjallisuuden julkaisemiseen erikoistunut Raduga-kustantamo. Vuonna 1989 Progress kustansi 741 kirjanimekettä yhteensä 10,7 miljoonan kappaleen painoksena.
Suomenkielistä käännöskirjallisuutta julkaisivat 1960-luvun alkuun saakka etupäässä petroskoilaisen Karjala-kustantamon edeltäjät. Myöhemmin Petroskoissa oli Progress-kustantamon suomenkielinen toimitus.
Vuonna 1991 kustantamon tilalle perustettiin samanniminen osakeyhtiö. Nykyään Progressin perinteitä jatkaa kustannusliike Progress-Traditsija.
Francisco Javier Stegmeier Schmidlin

Francisco Javier Stegmeier Schmidlin (s. 19. toukokuuta 1962 Los Ángeles) on chileläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Los Ángelesin hiippakuntaan 3. joulukuuta 1988 ja nimitettiin Villarrican hiippakunnan johtoon 7. helmikuuta 2009. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giuseppe Pinto, jota avustivat Felipe Bacarreza Rodríguez ja Sixto José Parzinger Foidl.
USS Detroit (C-10)

Palvelus

Alus lähti 5. lokakuuta 1893 Norfolkista Brasiliaan Rio de Janeiroon, jossa sen tehtävänä oli suojata Yhdysvaltain kansalaisia ja etuja Brasilian kapinan aikana. Alus kohtasi kapinoivan Brasilian laivaston risteilijän Trajanon lyhyessä ja verettömässä kahakassa. Kapinan rauhoituttua alus palasi Norfolkiin 24. huhtikuuta 1894. Alus lähti merelle 16. lokakuuta liittyäkseen Aasian laivueeseen, jonka mukana se partioi Kiinan rannikolla ja vieraili Japanissa ja Koreassa.
Alus palasi 13. toukokuuta 1897 New York Cityyn. Huollon jälkeen alus lähti Key Westiin, jonne se saapui 16. lokakuuta. Alus valvoi Karibianmeren alueen jännitteiden lisääntymistä. Espanjan-Yhdysvaltain sodassa alus kuului Yhdysvaltain laivaston osastoon, joka tulitti Fort San Cristobalia, Castillo San Felipe del Morroa ja useita rannikkopattereita Yhdysvaltain hyökätessä San Juaniin 12. toukokuuta 1898.
Alus palasi Karibianmeren alueelle helmikuussa 1899. Alus suojasi Yhdysvaltain etuja Nicaraguassa ja syyskuussa Venezuelassa, jossa oli alkanut kapina. Alus viipyi ankkurissa La Guairassa loka-marraskuun, minkä jälkeen se palasi Key Westiin 21. joulukuuta. Lukuun ottamatta kahta lyhyttä purjehdusta alus oli vuoden 1900 Karibialla. Alus oli Key Westissä toukokuuhun, jolloin se lähti Portsmoouthiin New Hamsphireen. Alus poistettiin palveluksesta 23. toukokuuta 1900.
Alus palautettiin 23. syyskuuta 1902 palvelukseen ja se lähti Karibialle marraskuussa. Alus osallistui laivueen mukana sotaharjoituksiin Culebrassa ja San Juanissa. Alus kohtasi Port of Spainissa Trinidadissa tammikuussa 1903 USS Fortunen, jonka se hinasi pitkin Etelä-Amerikan rannikkoa Talcahuanaan Chileen. Alus operoi Uruguayn Montevideon sekä Brasilian Bahian ja Santosin välillä aina tammikuuhun 1904 asti, jolloin se saapui Puerto Plataan Santo Domingoon suojatakseen Yhdysvaltain etuja vallankumoukseen nousseella saarella. Kesäkuussa aloitettiin rauhanneuvottelut, kun kapinoivat sotilaat olivat antautuneet Monte Cristissä.
Lyhyttä purjehdusta kesällä 1904 Bostoniin ja edelleen Nova Scotiaan ja New Brunswickiin lukuun ottamatta alus oli rauhattoman Santo Domingon aluevesillä. Alus palasi heinäkuussa 1905 Bostoniin, jossa se poistettiin palveluksesta 1. elokuuta. Alus myytiin 22. joulukuuta 1910.
Huijari Felix Krullin tunnustukset (televisiosarja)

Huijari Felix Krullin tunnustukset (Bekenntnisse des Hochstaplers Felix Krull) on länsisaksalais-itävaltalainen viisiosainen television minisarja vuodelta 1982. Se perustuu Thomas Mannin samannimiseen romaaniin (1954, suom. Kai Kaila, Weilin + Göös, 1980). Bernhard Sinkelin ohjaamassa sarjassa nuorta Felix Krullia näyttelee englantilainen John Moulder-Brown, ja muissa pääosissa nähdään Klaus Schwarzkopf, Daphne Wagner, Rita Tushingham ja Joss Ackland.
Romaani ja televisiosarja kertovat tarinan Reininlaakson samppanjatilalla kasvaneesta pojasta, joka kasvaa moraalittomaksi seikkailijaksi ja viettelijäksi opittuaan konkurssin ja itsemurhan tehneeltä isältään, miten maailma ja ihmiset taivutellaan omiin tarpeisiin soveltuvaksi. Poika aloittaa oman elämänsä tyhjätaskuna, mutta huijaa tiensä eteenpäin.

Vastaanotto

Sarja esitettiin Suomen televisiossa vuoden 1984 tammikuussa. Helsingin Sanomien Kirsikka Siikalan mielestä Huijari Felix Krullin tunnustusten ensimmäinen jakso lupaa paljon ja tarjoaa herkullista ajankuvaa ja satiiria. Sen sijaan vuotta myöhemmin Pertti Avola ei pitänyt tätä eikä vuoden 1984 aikana Suomen televisiossa esitettyä kahta muuta minisarjaa Der Zauberberg (ohj. Hans W. Geissendörfer, 1982, esitettiin ruotsinkielisin tekstein nimellä Bergtagen) ja Tohtori Faustus (ohj. Franz Seitz, 1982) järin mullistavina Thomas Mann -filmatisointeina.

Aiempi elokuvasovitus

Mannin romaani filmattiin ensimmäisen kerran elokuvaksi Viettelijän tunnustukset (1957).