google/wiki40b huggingface dataset:
Pihtiputaan mummo

Pihtiputaan mummo on journalismissa ja muussa suureen yleisöön kohdistetussa viestinnässä käytetty käsite, jolla kuvataan lehden keskivertolukijaa, television keskivertokatsojaa, radion keskivertokuuntelijaa jne. Sitä käytetään määrittelemään uutisjuttujen ja tiedotteiden ym. ymmärrettävyystaso: viestin pitää olla maaseudulla asuvan, vähemmän koulutetun ja iäkkään henkilönkin ymmärrettävissä. Ihmisten koulutustason ja medialukutaidon parantumisen myötä myös ”Pihtiputaan mummon” ymmärryksen taso arvioidaan jatkuvasti hieman korkeammaksi.
Pihtiputaan mummo -käsitteen keksijäksi mainitaan lehtimies ja Tampereen yliopiston lehtimiestyön opettaja Allan Liuhala. 1960-luvun alussa hänen muistellaan opettaneen: "'Pitää kirjoittaa niin, että Pihtiputaan mummokin se ymmärtää.”
Pihtiputaan mummoon viitataan myös viestinnässä tai muilla elämänalueilla tapahtuvien teknologisten murrosten yhteydessä. Digitelevisioon siirryttäessä esimerkiksi pohdittiin, miten kauan sen rinnalla tulee pitää yllä analogisia televisiolähetyksiä ”jotta Pihtiputaan mummo näkee televisio-ohjelmansa”.
Pihtiputaan mummon kaltaista käsitettä käytetään myös äänitteiden ja muun sähköisen viestinnän, kuten televisio- tai radiomainosten äänen ja kuvan viimeistelyssä. Ääni- tai videostudiossa saattaa tätä varten olla huippuluokan ammattilaitteiden lisäksi myös ”mummotelkkari” eli pieni ja vanha kuvaputkitelevisio tai ”mummoradio” eli pieni matkaradio tai halpa ministereo, joilla voidaan havaita, miltä tuotos näyttää ja kuulostaa teknisesti alkeellisilla laitteilla.
Pihtiputaalla on sanonnan innoittamana vuodesta 1994 kolmen vuoden välein valittu Pihtiputaan mummo.
Szőny

Szőny on entinen pikkukaupunki Unkarin pohjoisrajalla. Siellä oli roomalaisen legioonan leiri vuonna 97. Toisen maailmansodan aikana kaupunkia pommitettiin rajusti, sillä siellä oli öljynjalostamo. Vuonna 1977 kaupunki liitettiin Komáromin kaupunkiin. Yhdistetyn kaupungin väkiluku on nykyisin noin 20 000.
Jonah Berger

Jonah Berger on markkinoinnin professori Pennsylvanian yliopiston Wharton Schoolissa Yhdysvalloissa. Hän on tuotteiden ja palveluiden suosituksi tekemisen, viraalimarkkinoinnin, trendien ja sosiaalisen vaikuttamisen ekspertti. Hänen vuonna 2013 julkaistu kirjansa Contagious: Why Things Catch On on sekä The New York Times- että The Wall Street Journal -julkaisujen kirjalistojen bestseller. Kirja on julkaistu yli 30 kielellä.
Berger on opiskellut markkinoinnin tohtoriksi Stanfordin yliopiston bisneskoulussa.
Keven Mealamu

Ura

Mealamu aloitti ammattilaisuransa 1999, ja pelasi lähes koko ammattilaisuransa Aucklandin Blues -joukkueessa; vuosina 2000–2015, lukuun ottamatta vuoden 2002 lyhyttä jaksoa Waikaton Chiefs -joukkueessa. Vuonna 2015 hän ilmoitti lopettavansa uransa rugbyn parissa kauden lopussa, ja työskentelevänsä jatkossa Aucklandin liikuntatoimessa.

Kansainväliset kisat

Mealamu osallistui ensimmäistä kertaa Uuden-Seelannin maajoukkueessa 23. marraskuuta 2002, ja on pelannut joukkueessa yhteensä 133 ottelussa. Hän oli osallisena voittamassa kultaa rugbyn maailmanmestaruuskisoista vuosina 2011 ja 2015.
Radomir Putnik

Radomir Putnik (24. tammikuuta (J: 12. tammikuuta) 1847 Kragujevac – 17. toukokuuta 1917 Nizza, Ranska) oli serbialainen sotapäällikkö, joka toimi Serbian pääesikunnan päällikkönä ja tosiasiallisena ylipäällikkönä Balkanin sotien aikana sekä ensimmäisen maailmansodan alkupuolella.

Ura

Putnik kouluttautui alkujaan tykistöupseeriksi ja aloitti sotilasuransa vuonna 1866. Hän osallistui vuoden 1877 Serbian–Turkin sotaan sekä vuoden 1885 Serbian–Bulgarian sotaan divisioonan esikuntapäällikkönä. Valmistuttuaan vuonna 1889 yleisesikuntakoulusta Putnikista tuli pääesikunnan sijaispäällikkö ja vuonna 1893 everstinä Šumadijan divisioonan komentaja. Kuningas Aleksanteri I:n vallankaappauksen jälkeen hän joutui poliittisista syistä vetäytymään palveluksesta vuonna 1894, mutta vuoden 1903 vallanvaihdoksen jälkeen hänet ylennettiin kenraaliksi ja nimitettiin pääesikunnan päälliköksi. Putnik hoiti sen jälkeen esikuntapäällikön tehtävää vuoteen 1916, lukuun ottamatta kolmea kauttaan sotaministerinä vuosina 1904–1905, 1906–1908 ja 1912.
Ensimmäisen Balkanin sodan sytyttyä 1912 Putnik ylennettiin Serbian armeijan ensimmäiseksi voivodiksi eli marsalkaksi ja hänestä tuli käytännössä ylipäällikkö. Hän voitti turkkilaiset Kumanovon taistelussa lokakuussa ja Monastirin taistelussa marraskuussa 1912. Pitkälti hänen ansiotaan oli myös bulgarialaisten lyöminen toisen Balkanin sodan ratkaisevassa Bregalnican taistelussa kesä–heinäkuussa 1913. Näiden voittoisten sotien seurauksena Serbian koko kaksinkertaistui ja samalla saatiin tilaisuus maan armeijan modernisoimiseen. Maailmansodan alla Serbian armeijan osaaminen, varustus ja taistelutahto olivat hyvällä tasolla pääasiassa Putnikin ansiosta.
Putnikin terveys kärsi Balkanin sotien aikana ja ensimmäisen maailmansodan syttyessä hän oli hoitamassa itseään itävaltalaisessa terveyskylpylässä. Kun Itävalta-Unkari julisti Serbialle sodan 28. heinäkuuta 1914, Putnik vangittiin, mutta keisari Frans Joosefin määräyksestä hänet vapautettiin ja päästettiin palaamaan Romanian kautta Serbiaan. Siellä hän heikosta terveydestään huolimatta otti vastaan tosiasiallisen ylipäällikön tehtävät. Nimellisenä ylipäällikkönä toimi prinssi Aleksanteri. Putnikin johdolla serbialaiset löivät kenraali Oskar Potiorekin komentaman määrällisesti ylivoimaisen Itävalta-Unkarin armeijan elokuussa 1914 Cerin taistelussa ja marras–lokakuussa Kolubaran taistelussa, pakottaen hyökkääjän perääntymään pois Serbiasta. Vasta loka–marraskuussa 1915 saksalaisen sotamarsalkka August von Mackensenin johdolla toteutettu Itävalta-Unkarin, Saksan ja Bulgarian yhteishyökkäys pakotti Serbian armeijan perääntymään vuorten yli Albanian puolelle. Putnik oli tässä vaiheessa jo niin sairas, että häntä piti kuljettaa kantotuolilla koko perääntymisen ajan. Armeijan saapuessa Albanian Skutariin joulukuun alussa hänet lopulta vapautettiin päällikön tehtävästä ja marsalkka Živojin Mišić tuli hänen tilalleen.
Putnik seurasi vielä kuningas Pietaria Korfulle. Lopulta hän vetäytyi Ranskaan, jossa kuoli seuraavana keväänä.
Bebel Gilberto

Isabel ”Bebel” Gilberto (s. 12. toukokuuta 1966 New York City, Yhdysvallat) on brasilialainen bossa nova -laulaja. Hänen isänsä on muusikko João Gilberto ja äiti laulaja Miúcha. Gilberton eno on laulaja-lauluntekijä Chico Buarque.
Gilberto syntyi New Yorkissa ja aloitti musiikillisen uransa Brasiliassa Rio de Janeirossa. 11-vuotiaana hän esiintyi äitinsä Miúchan albumilla Miúcha & Antônio Carlos Jobim (1977). 9-vuotiaana hän esiintyi äitinsä ja jazz-saksofonisti Stan Getzin kanssa jazzfestivaaleilla Carnegie Hallissa, New Yorkissa. Hän teki yhteistyötä lukuisten muusikkojen kanssa ennen ensimmäisen oman levytyksensä Bebel Gilberto julkaisua vuonna 1986. Vuonna 1991 hän muutti takaisin New Yorkiin, jossa hän yhä asuu.
Thomas Wolsey

Thomas Wolsey (n. 1475 – 29. marraskuuta 1530) oli englantilainen kardinaali ja valtiomies. Kardinaali Wolsey oli lordikanslerina vuosina 1515–1529 ollen näiden vuosien ajan Englannin vaikutusvaltaisin mies kuninkaan ohella.
Wolsey opiskeli teologiaa Oxfordissa, ja hänet nimitettiin jo nuorella iällä Canterburyn arkkipiispan, kardinaali John Mortonin henkilökohtaiseksi kappalaiseksi. Wolseyn kyvykkyys huomattiin myös hovipiireissä, ja häntä suositeltiin Henrik VII:lle. Henrik VII:n aatelisia kohtaan tuntema epäluulo edisti osaltaan porvarillista syntyperää olleen Wolseyn uraa.
Wolsey pääsi vallan ytimeen Henrik VII:n pojan, Henrik VIII:n noustua valtaan. Vuonna 1514 Wolsey nimitettiin Lincolnin piispaksi ja pian sen jälkeen Yorkin arkkipiispaksi. Paavi Leo X nimitti Wolseyn kardinaaliksi 1515, ja samana vuonna Wolsey nimitettiin myös Englannin lordikansleriksi.
Nuori kuningas luotti isänsä vanhaan neuvonantajaan ja antoi Wolseyn huolehtia monista hallinnon asioista. Wolsey johti käytännössä Englannin ulkopolitiikkaa ja pyrki käyttämään hyväkseen Ranskan ja Habsburgien välistä kilpailua. Wolsey menetti kuitenkin Henrik VIII:n suosion, koska hän ei onnistunut saamaan paavi Klemens VII:n suostumusta kuninkaan avioeroon Katariina Aragonialaisesta. Vuonna 1529 Wolsey erotettiin valtion viroista ja hän sai syytteen maanpetoksesta. Wolsey määrättiin saapumaan oikeudenkäyntiin Lontooseen, mutta hän sairastui ja kuoli matkalla.
Freddie Highmore

Yksityiselämä

Highmore syntyi Camdenissa Lontoossa showalan perheeseen. Hänen äitinsä Sue Latimer on kykyjenetsijä, jonka asiakkaita ovat muun muassa Daniel Radcliffe ja Imelda Staunton, ja hänen isänsä Edward Highmore on näyttelijä. Freddiellä on vuonna 1995 syntynyt veli Albert eli Bertie. Freddie asuu Highgatessa, joka sijaitsee Pohjois-Lontoossa.
Highmore harrastaa klarinetin- ja kitaransoittoa, ja on innokas jalkapallofani. Hänen suosikkijoukkueensa on Arsenal. Vuonna 2010 hänet hyväksyttiin Emmanuel Collegeen Cambridgen yliopistoon opiskelemaan espanjaa ja arabiaa.

Ura

Highmoren ura alkoi pienillä televisiorooleilla hänen ollessaan seitsemänvuotias. Hän on näytellyt kahdessa elokuvassa perheenjäsentensä kanssa: elokuvassa Women Talking Dirty veli Bertie esitti hänen veljeään, ja elokuvassa Jaakko ja pavunvarsi isä Edward näytteli hänen isäänsä.
Vuonna 2004 Highmore teki läpimurron elokuvassa Finding Neverland - tarinan lähteillä, jossa hänen sivupääroolinsa Peterinä sai paljon ylistävää kritiikkiä. Hän sai myös useita ehdokkuuksia ja palkintoja, muun muassa Screen Actors Guild -palkinnon. Vuonna 2005 Highmore näytteli Jalia elokuvassa Jali ja suklaatehdas, ja siihen häntä suositteli Johnny Depp. Depp oli esiintynyt elokuvassa Finding Neverland, ja oli tuolloin vaikuttunut Highmoren kyvyistä näyttelijänä.
Seuraavaksi Highmore näytteli kahta roolia elokuvassa August Rush vuonna 2007, ja hänen rinnallaan näyttelivät muun muassa Keri Russell, Jonathan Rhys Meyers ja Robin Williams. Seuraavana vuonna hän näytteli elokuvassa Spiderwickin kronikat, jossa hän näytteli kaksosroolin Simon ja Jared Gracena.
Vuonna 2010 Highmore näytteli pääroolin televisioelokuvassa Toast, joka perustuu kokki Nigel Slaterin omaelämäkertaan.
Kirill Käro

Kirill Valerjevitš Käro (ven. Кирилл Валерьевич Кяро, viroksi Kirill Valeri Käro) (s. 24. helmikuuta 1975 Tallinna, Viron SNT) on virolais-venäläinen näyttelijä, jolla on ollut sekä teatteri- että televisiorooleja.
Kirill Käro on kotoisin Tallinnan Lasnamäeltä, jossa hänen vanhempansa asuvat. Hän puhuu omien sanojensa mukaan viroa huonosti. Hänen isoisänsä oli siperianvirolainen Alfred Kärö, joka muutti muutti Viroon neuvostomiehityksen aikoihin vuonna 1940 ja avioitui paikallisen vironvenäläisen naisen kanssa. Kirillin isä Valeri Käro oli merimies ja äiti työskenteli lastentarhassa. Virolainen näyttelijä Volli Käro on hänen isosetänsä. Kirill valmistui venäjänkielisestä Tallinnan 12. lukiosta (nyk. Lasnamäen lukio) vuonna 1992. Kirill Käron mukaan hän ei pidä itseään virolaisena, muttei koe itseään myöskään Venäjällä puhtaan venäläisenä. Tallinnassa häntä pidetään venäläisenä ja Moskovassa täysin virolaisena. Moskovaan palaamisesta huolimatta Kärö käy usein Virossa, Latviassa ja Ukrainassa.
Tämän jälkeen hän opiskeli Štšukinin teatterikoulussa Moskovassa, josta valmistui 1997. Vuosina 1997–1999 hän toimi Moskovassa armenialaisen Armen Džigarhanjanin johtamassa Moskovan draamateatterissa, ja palasi Viroon, jossa näytteli Viron venäläisessä teatterissa vuosina 1999–2004. Vuonna 2005 hän palasi takaisin Venäjälle.
Suomessa Käro tunnetaan ainakin Aleksein osasta Klaus Härön menestyselokuvasta Miekkailija sekä Ylellä 2016 esitetystä ukrainalaisesta dekkarista Nuuskija.
FS Solférino (1861)

Palvelus

Des Chenez luovutti 10. huhtikuuta 1863 aluksen päällikkyyden seuraajalleen Roussinille. Testilaivueen komentaja vara-amiraali Penaud nosti 24. syyskuuta lippunsa aluksella. Alus johti 20. lokakuuta laivueen purjehdukselle Brestistä Madeiralle ja Teneriffalle. Aluksen potkurista irtosi nopeuskokeissa kaksi lapaa ja potkuri korvattiin Cherbourgiin paluun jälkeen nelilapaisella, joka samalla paransi aluksen nopeutta 0,4 solmua.
Alus poistettiin palveluksesta 16. maaliskuuta 1871. Oltuaan ankkurissa Cherbourgissa alus lähti heinäkuussa 1878 Brestiin, jossa se poistettiin alusluettelosta 21. heinäkuuta 1882.
Ruokojärvi (Pälkäne)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,2 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee moreenikumpujen välisellä tasaisen painauman leskellä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä ja sen rannat ovat ojitettua suota. Järven kaakkoispuolelle tulee Rajalan kämpältä metsäautotie. Kämpälle tulee vuorostaan tie Sahalahden kylältä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Sappeenjärvenojan valuma-alueeseen (35.716) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 135 metriä mpy. Järveen on johdettu kuusi suo-ojaa, joista yksi on ollut järven luontainen laskuoja. Oja laskee lähes 2,5 kilometrin päässä sijaitsevaan Vasajärveen. Reitin vedet laskevat lopuksi Sappeenjärven kautta Pälkäneveden Jouttesselän Hiukonlahteen.

Luontoarvoja

Järven rantaan on rakennettu tauko- ja yöpymispaikka, joka liittyy Laipanmaan retkeilyreitistöön. Se sijaitsee järven rantasuon kaakkoispuolella. Tarjotut palvelut ovat laavu, tulentekopaikka, vessa ja opastaulu. Järveen pesiytyi ensimmäisen järvien joukossa majava, jonka tekemät padot ovat tappaneet rantapuistikosta puita.
Juovaposkitokko

Koko ja ulkonäkö

Juovaposkitokko kasvaa noin 18 cm pitkäksi. Sen vartalo on sinertävän valkoinen, pää keltainen, poskessa kulkee neonsininen vaakaraita.

Alkuperä

Juovaposkitokkoja elää luonnossa Indopasifisella merialueella Itä-Afrikasta Tuamotu-saarille, pohjoisessa Ryukyu-saarille, etelässä Sydneyn rantavesiin saakka. Se viihtyy tyypillisesti riuttojen laella 1–6 metrin syvyydessä.

Käyttäytyminen

Juovaposkitokot elävät luonnossa pareina ja kaivautuvat mielellään hiekkaan varsinkin nuorina.

Vesiolot ja ravinto

Juovaposkitokko syö pieniä selkärangattomia, kaloja ja mätiä seulomalla pohjahiekkaa suussaan. Akvaariossa niitä ruokitaan pienillä äyriäisillä, mieluiten pakastetuilla, mutta ne saattavat oppia syömään kuivattua ruokaa.
Benno Ohnesorg

Benno Ohnesorg (15. marraskuuta 1940 Hannover – 2. kesäkuuta 1967 Länsi-Berliini) oli opiskelija ja pasifisti, jonka kuolema oli suuri uutistapaus. Karl-Heinz Kurras -niminen poliisi ampui hänet Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin vastaisessa mielenosoituksessa. Vaikka Ohnesorg ei ollutkaan opiskelijaliikkeen johtohahmoja, hänestä tuli kuolemansa jälkeen marttyyrihahmo.

Kuolema šaahin vastaisessa mielenosoituksessa

Ohnesorg opiskeli yliopistossa saksaa ja romaanisia kieliä. Hän osallistui kuolinpäivänään Berliinissä Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin valtiovierailua vastustaneeseen mielenosoitukseen.
Ohnesorg oli aukiolla muutamien muiden mielenosoittajien kanssa ja piti kädessään banneria, jossa vaadittiin autonomiaa Teheranin yliopistolle. Mielenosoituksen kuluessa poliisi Karl-Heinz Kurrasin ampuma laukaus tappoi Ohnesorgin.
Surmaa seuranneessa oikeudenkäynnissä toimi asianajajana myöhemmistä RAF-yhteyksistään tunnettu Horst Mahler. Surmaluodin ampunut poliisi vapautettiin syytteistä pian tapahtuman jälkeen ja vielä uudestaan vuonna 1970. Kurrasin aiheutti suurta vastarintaa erityisesti opiskelijoiden keskuudessa. Kurras jatkoi uraansa poliisina eläköitymiseensä saakka. Vuonna 2009 kävi ilmi, että Kurras oli vuodesta 1954 toiminut  DDR:n turvallisuuspalvelu Stasin vakoojana. Stasin tarkoitus oli lietsoa väkivaltaa Länsi-Saksassa.

Opiskelijaliikkeen marttyyrihahmo

Ohnesorgen surma toimi merkittävänä tekijänä vasemmistolaisen opiskelijaliikkeen radikalisoitumisessa, ja Ohnesorg nousi erilaisten radikaalien liikkeiden marttyyrihahmoksi. Hänen arkkuaan oli saattamassa Berliinissä yli 10 000 ihmistä. Liikkeet katsoivat, että surma todistaa valtiojärjestelmän syyllistyvän väkivaltaan kansalaisiaan kohtaan.
Vaikka Ohnesorgista tuli kuolemansa jälkeen opiskelijaliikkeen ikoni, hän oli itse enemmän kiinnostunut kirjallisuudesta kuin politiikasta. Liikkeessä hän ei ollut keskeinen johtohahmo, mutta hän sattui olemaan väärässä paikassa väärään aikaan. Hän oli juuri ennen kuolemaansa mennyt naimisiin raskaana olevan tyttöystävänsä kanssa ja suunnitteli uraa opettajana.
Katherine Pancol

Katherine Pancol (s. 22. lokakuuta 1954 Casablanca, Marokko) on ranskalainen kirjailija ja toimittaja.

Elämäkerta

Pancol opiskeli kirjallisuutta ja latinan kieltä Nanterren yliopistossa. Myöhemmin hän toimi sekä ranskan että latinan kielten opettajana. Pancol on työskennellyt myös Paris-Match ja Cosmopolitan -lehtien toimittajana.
Pancolin ensimmäinen romaani Moi d’abord ilmestyi vuonna 1979, ja sitä myytiin 300 000 kappaletta. Tämän jälkeen Pancol muutti New Yorkiin, missä hän osallistui luovan kirjoittamisen sekä käsikirjoittamisen kursseille Columbian yliopistossa. Samoihin aikoihin ilmestyivät romaanit La Barbare (1981), Scarlett, si possible (1985) sekä ”Les hommes cruels ne courent pas les rues” (1990). Katherine Pancol avioitui ja sai kaksi lasta. Hänen työnantajiaan olivat myöhemmin Le Journal du dimanche, Elle ja Paris Match.
Pancol muutti takaisin Ranskaan vuonna 1991. Häneltä ilmestyivät kirjat Vu de l’exterieur, Une si belle image, Encore une danse, J’étais là avant, Et monter lentement dans un immense amour, Un homme à distance ja Embrassez-moi.
Vuonna 2006 Pancol teki suuren läpimurtonsa trilogiansa ensimmäisellä osalla, Krokotiilin keltaiset silmät. Kirjaa on myyty lähes kaksi miljoona kappaletta ja käännetty 31 kielelle. Pancol sai kirjastaan seuraavat kirjapalkinnot: le prix Maison de la Presse en France, prix des Lecteurs en Allemagne, Lovelybooks-Leserspreis ja prix de littérature contemporaine en Russie.
Pancol asuu sekä Normandiassa että Pariisissa. Tammikuussa 2012 hänelle myönnettiin taiteen ja kirjallisuuden kunniamerkki.

Filmografia

Vuonna 2014 tuli ensi-iltaan kirjasta Ranskassa tehty elokuva Krokotiilin keltaiset silmät, jonka on ohjannut Cécile Telerman.
Herttakuningatar

Herttakuningatar (engl. Queen of Hearts) on kirjailija-matemaatikko Lewis Carrollin luoma hahmo, joka esiintyy kirjassa Liisan seikkailut ihmemaassa. Hän on ihmemaan tyrannimainen hallitsija ja hänen miehensä Herttakuningas (engl. The King of Hearts) on ihmemaan kuningas. Herttakuningatar kuvataan helposti malttinsa menettävänä ja kuolemantuomioita jakavana henkilönä, jonka yleisin repliikki on pää/päät poikki (eng. "Off with his/her head!" / "Off with their heads!"). Herttakuningatar pelaa usein krokettia käyttäen flamingoja mailana ja siilejä palloina. Romaanissa Liisan kohdatessa Herttakuningattaren tämä kysyy häneltä kuka korteista makaa maassa ja Liisan oltua kykenemätön vastaamaan kysymykseen koska kaikki kortit näyttivät samoilta, Herttakuningatar turhautui ja määräsi Liisan mestattavaksi, mutta Herttakuningas estää sen sanomalla Liisan olevan vasta lapsi. Romaanin lopussa Herttakuningatar tuomitsee uudelleen Liisan mestattavaksi tämän puolustettua Herttasotilasta, mutta Liisa jälleen onnistui välttämään tuomion.
Disneyn vuoden 1951 Liisa ihmemaassa-elokuvassa Liisa kohtaa Herttakuningattaren, joka välittömästi määrää kolme pelikorttia mestattavaksi heidän maalatessa ruusuja punaisiksi. Liisan myöhemmin kieltäydyttyä vastaamasta Herttakuningattaren esittämään kysymykseen, tämä määräsi Liisan osallistumaan hänen kanssaan krokettipeliin. Peli päättyi kuningattaren kompastuttua Irvikissan tekojen seurauksena, mistä hän syytti Liisaa ja hänen miehensä Herttakuningas ehdotti oikeudenkäyntiä, mihin Herttakuningatar suostui vastahakoisesti. Oikeudenkäynnin aikana Herttakuningas vahingossa löi Herttakuningatarta nuijalla, joka päätyi Liisan käsiin. Herttakuningatar määräsi Liisan mestattavaksi, mutta Liisa syötyään taikasieniä kasvoi jättiläiseksi ja haukkui Herttakuningatarta lihavaksi huonohermoiseksi tyranniksi ja palattuaan normaaliin kokoonsa hän onnistui pakenemaan ihmemaasta Herttakuningatarta ja tämän joukkoja.
Herttakuningatar esiintyi Olipa kerran -sarjan ensimmäisellä ja toisella kaudella ja spin off-sarjassa Once Upon a Time in Wonderland. Herttakuningatar nähtiin myös Mikin klubi-sarjassa. Romaanissa Descendants: Isle of the Lost paljastettiin, että Herttakuningatar on karkoitettu tekojensa seurauksena Isle of the Lostille. Herttakuningatar pitää saarella Queen of Hearts' Salon nimistä hiussalonkia, jonka vakioasiakkaita Cruella de Vil on.
Propargyylialdehydi

Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa propargyylialdehydi on väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee veteen ja useisiin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja tolueeniin. Propargyylialdehydi on hyvin reaktiivista ja sen reaktiot ovat tyypillisiä aldehydeille. Se voi esimerkiksi polymeroitua ja polymeroitumienn on voimakkaasti eksoterminen reaktio. Propargyylialdehydi ärsyttää hengitysteitä. Propargyylialdehydiä on havaittu tähtienvälisessä avaruudessa.
Propargyylialdehydiä valmistetaan hapettamalla propargyylialkoholia esimerkiksi kromihapolla. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä esimerkiksi konjugaattiadditioissa ja dienofiilinä Diels–Alder-reaktioissa.
Anja Tulenheimo-Takki

Anja Irmeli Tulenheimo-Takki (o.s. Tulenheimo; s. 8. tammikuuta 1937 Turku) on entinen korkeimman oikeuden jäsen. Hän valmistui lainopin kandidaatiksi vuonna 1961 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1964. Tulenheimo-Takki toimi korkeimmassa oikeudessa ensin esittelijänä ja sen jälkeen kansliapäällikkönä. Vuonna 1986 hänet nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi ja oikeusneuvokseksi. Eläkkeelle hän jäi tästä tehtävästä vuonna 2005.
Ennen korkeinta oikeutta Tulenheimo-Takki työskenteli muun muassa asianajotoimistossa, Turun raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä sekä Helsingin raastuvanoikeuden siviilinotaarina ja ylimääräisenä oikeusneuvoksena. Hän toimi vankilaoikeuden puheenjohtajana vuosina 1984–1991.
Tulenheimo-Takki on toiminut lukuisissa luottamustehtävissä muun muassa eri lakimiesjärjestöissä. Suomen Lakimiesliiton hallitukseen hän kuului 1973–1974, samoin Korkeimpien oikeuksien tuomareiden yhdistyksen hallitukseen 1986–1991. Lisäksi hän on toiminut Helsingin evankelisluterilaisen seurakuntayhtymän eri lautakunnissa, kirkon perheasian keskuksen johtokunnassa, kirkkohallituksessa sekä Rikoksentorjuntaneuvoston puheenjohtajana.
Mark Wright (jalkapallovalmentaja)

Ura

Wright aloitti uransa vuonna 1980 Oxford Unitedissa. Vain kymmenen pelatun ottelun jälkeen hänet myytiin Englannin korkeimmalle sarjatasolle 1. divisioonaan Southamptonin riveihin. 18-vuotias Wright debytoi Saintsissa 17. huhtikuuta 1982 3–1-voitto-ottelussa Leedsia vastaan.
Wrightin ensimmäinen täysi kausi Southamptonissa oli kausi 1982–1983, jolloin Saints sijoittui liigassa sijalle 12 ja Wrightin onnistui tehdä ensimmäinen maalinsa. Hänet valittiin myös Southamptonin vuoden pelaajaksi. 
Seuraavalla kaudella Wrightin otteet olivat liigan eliittiä ja koko muunkin joukkueen esittäessään parastaan sijoittui Saints liigassa toiseksi Liverpoolin jälkeen. Hyvien otteidensa ansiosta Wright nousi Englannin maajoukkueeseen, jossa hän pelasi 45 maaottelua ja teki yhden maalin vuosina 1984–1996.
Elokuussa 1987 Southampton yllättäen hyväksyi Derby Countyn tekemän 760 000:n punnan tarjouksen ja näin yhteensä 222 ottelua ja 11 maalia tehnyt Wright siirtyi Derbyyn.
Wright debytoi uudessa seurassaan 29. elokuuta 1987 ottelussa Wimbledonia vastaan. Wright pelasi Derbyssa yhteensä neljä kautta ja otteluita kertyi topparille yhteensä 171.
Wright siirtyi Liverpooliin, jossa debytoi 17. elokuuta 1991 ottelussa Oldhamia vastaan. Liverpool-uran aikana Wright oli voittamassa FA Cupia.