google/wiki40b huggingface dataset:
Pienkuormain

Pienkuormaimet ovat kumipyörin tai joskus telaketjuin varustettuja pieniä liikkuvia työkoneita, joiden hydraulisesti toimivaan nostopuomiin voi kiinnittää monenlaisia vaihdettavia työlaitteita, kuten erilaisia kauhoja tai puskulevyjä. Pienemmät mallit ovat yleensä liukuohjattuja (engl. skid steering), jolloin laitteen pyörät eivät käänny vaan vasen ja oikea pyöräpari liikkuvat käännyttäessä eri nopeuksilla tai paikallaan pyörähdettäessä vastakkaisiin suuntiin, kuten panssarivaunussa tai muussa telaketjuajoneuvossa. Isommissa malleissa käytetään myös runko-ohjausta (pivot steering), jossa siinäkään pyörät eivät käänny vaan ajoneuvon runko taittuu akselien välisestä nivelestä.

Uuden ajan maatalouskone

Pienkuormainten markkinat alkoivat kehittyä 1980–90-lukujen taitteessa toisaalta maataloustraktoreiden koon kasvun seurauksena ja toisaalta maatilojen tehostustarpeen johdosta, kun kasvaneiden tilojen töitä jouduttiin hoitamaan alati pienenevällä väkimäärällä. Pienkuormainten esi-isinä voidaan pitää sekä niitä raskaampia liukuohjattuja Bobcat-kuormaimia että erilaisia rehunjakovaunuja. Markkinat lähtivät kehittymään voimakkaammin 1990-luvulle tullessa, jolloin Suomessa oli useampia pienkuormainvalmistaja. Kun ylöjärveläinen Ylö-Tehtaat Oy oli mennyt vararikkoon 1991, uusi yritys Avant Tecno jatkoi Ylökatti-pienkuormaimen kehittämistä ja on sittemmin kasvanut maailman markkinajohtajaksi. 
Ensimmäisissä pienkuormaimissa polttomoottori pyöritti hydraulipumppua, joka vuorostaan pyöritti ajomoottoreita, joista välitettiin ketjuilla veto navoille. Sama pumppu antoi voiman puomin sylintereille. Nostoteho oli melko vaatimaton, noin 300 kiloa.

Lisälaitteiden kehitys toi uusia käyttökohteita

Pienkuormaimiin ryhdyttiin valmistamaan monipuolisia lisälaitteita, usein pienennettyjä versioita isompien koneiden työlaitteista. Kuormaimiin alkoi saada erilaisia kaivinkauhoja, maaporia, trukkihaarukoita, lumilinkoja, harjoja, ruohonleikkureita jne. Näin pienkuormainten käyttöalue laajeni maataloudesta kiinteistönhoitoon ja viherrakentamiseen.
1990-luvun lopulla oli suoraveto korvannut huoltoa vaativan ketjuvedon. Samalla ajopiirit ja työhydrauliikka erotettiin toisistaan, mikä mahdollisti työlaitteiden vapaan, ajonopeudesta riippumattoman käytön. Liukuohjattujen pienkuormainten joukkoon oli tullut myös runko-ohjattuja malleja.
2000-luvulle tultaessa kuormain alkoi löytyä monen toimivan maatilan lisäksi yhä useammalta rakennustyömaalta sekä vihertöitä tekeviltä yrittäjiltä. Tehojen ja painojen kasvaessa kuormaimilla pystyttiin käsittelemään yli 1 000 kg painoja, mikä mahdollisti kuormaimen itsenäisen käytön monipuolisissa tehtävissä. Myös pienempien laitteiden mallistoa laajennettiin esimerkiksi vapaa-ajan käyttöön suunnatulla Avant 200 -mallistolla. 
Kuormainten markkinat Suomessa ovat nyt useita tuhansia kappaleita vuosittain, ja ne ovat osin syrjäyttäneet traktorin käyttöä tilan töissä sekä kiinteistönhuollossa. Viherrakentamisen suosion kasvu osaltaan tuottaa merkittävästi uusia toiminta-alueita pienkuormaajien käyttöön.
Adrian Jackson

Pyöräsuunnistus

Ballaratin MM-kilpailuissa 2004 Jackson voitti keskimatkan maailmanmestaruuden sekä pronssia pitkältä matkalta ja viestistä. Viestissä hänen kanssaan pyöräsuunnistivat Alex Randall ja Tom Walter. Seuraavana vuonna Banská Bystrican MM-kilpailuissa hän voitti pitkältä matkalta pronssia. Ostródan MM-kilpailuissa 2008 Jackson voitti kultaa keskimatkalta. Ben Shemenin MM-kilpailuissa 2009 hän voitti pitkän matkan ja sprintin maailmanmestaruudet. Montalegressa 2010 hän uusi sprintin maailmanmestaruuden ja voitti MM-hopeaa keskimatkalta ja pitkältä matkalta.

Maastopyöräily

Maastopyöräilyn Australian-mestaruuskilpailujen maastoajossa Jackson on sijoittunut kahdeksanneksi vuosina 2007 ja 2009.
Missouri (elokuva)

Arviot

Arto Pajukallion näkemyksen mukaan elokuvassa yhdistyy eurooppalainen hienostelu ja amerikkalainen barbaria Brandon näyttelemäksi sadistiseksi eksentrikoksi.
Thomas Bradwardine

Thomas Bradwardine (n. 1300–1349) oli englantilainen skolastikko, tieteilijä ja lyhyen aikaa Canterburyn arkkipiispa.
Vuonna 1349 Canterburyn kaanonit valitsivat hänet arkkipiispaksi John de Stratfordin kuoltua, mutta Edvard III nimitti mieluummin kanslerinsa John de Uffordin. Ufford kuoli ruttoon 2. toukokuuta ja paavi Klemens VI vihki Bradwardinen arkkipiispaksi Avignonissa. Hän kuoli myös ruttoon palattuaan Englantiin elokuussa 1349.
Un barrage contre le Pacifique

Juoni

Un barrage contre le Pacifique sijoittuu vuoden 1931 Kambodžaan, Ranskan Indokiinaan. Leskeksi jäänyt rouva Dufresne (Isabelle Huppert) yrittää selviytyä kahden aikuistuvan lapsensa, 20-vuotiaan Josephin ja 16-vuotiaan Suzannen (Gaspard Ulliel ja Àstrid Bergès-Frisbey), kanssa Siaminlahden rannalla. Heidän riisiviljelmänsä menestyvät huonosti, sillä ne tulvivat joka vuosi ollessaan liian lähellä merta. Heidän ainoana toivonaan on rantavallin rakentaminen, jotta sato säästyy jatkossa tulvilta. Rouva Dufresne alkaa taistella epätoivoisesti sekä meren että korruptoituneiden siirtomaan byrokraattien kanssa – ja kieltäytyy luovuttamasta.

Tuotanto

Un barrage contre le Pacifiquen lähes 11-viikkoiset kuvaukset alkoivat 8. lokakuuta 2007. Elokuva kuvattiin Kambodžassa ja Ranskassa 6,2 miljoonan euron budjetilla. Elokuvan tuotantoyhtiöinä olivat Diaphana Films, France 2 Cinéma, Canal+, Arte France Cinéma, Catherine Dussart Productions, Orange Studio ja Scope Pictures. Un barrage contre le Pacifiquen virallinen traileri julkaistiin 9. joulukuuta 2008.

Julkaisu ja vastaanotto

Un barrage contre le Pacifique sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla Kanadassa 9. syyskuuta 2008. Elokuva sai teatteriensi-iltansa Ranskassa 7. tammikuuta 2009 ja Belgiassa 11. helmikuuta 2009. Diaphana Films oli elokuvan teatterilevittäjänä Ranskassa ja Cinéart Belgiassa. Elokuva kiersi useita elokuvajuhlia ympäri maailman, kuten Italiassa vuoden 2008 Rooman elokuvajuhlat, missä Rithy Panh oli ehdokkaana parhaan elokuvan Kultaisen Marc’Aurelion saajaksi. Vuoden 2008 Croisicin elokuvajuhlilla läntisessä Ranskassa elokuva voitti kaksi palkintoa parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta; toinen oli tuomariston Kultainen ikkuna ja toinen nuorten äänestämä yleisöpalkinto. Elokuva keräsi Ranskassa teatterikierroksensa aikana 185 479 katsojaa ja tuotti noin 1,6 miljoonan dollarin lipputulot. Un barrage contre le Pacifique on saanut ranskalaisilta elokuvakriitikoilta lähinnä myönteisen vastaanoton.
Un barrage contre le Pacifique julkaistiin Ranskassa DVD:lle 20. elokuuta 2009.
Tupolevin veljekset

Tupolevin veljekset oli tiedotusvälineiden tunnetuksi tekemä nimitys työmarkkinajohtajien joukolle, joka lähetti tasa-arvoasiain neuvottelukunnassa erikoistutkijana toimineelle Marianne Laxénille vuonna 1990 kuuluisaksi nousseen ranskalaisen porno    postikortin. Korttia nimitettiin julkisessa keskustelussa yleisesti ”kikkelikortiksi”. Kortissa luki ranskaksi ”Vive les hommes” eli ”Eläköön miehet”.
Tupolevin veljekset, joihin kuuluivat valtakunnansovittelija ja entinen STTK:n puheenjohtaja Jorma Reini, Liiketyönantajain Keskusliiton toimitusjohtaja Jarmo Pellikka, johtaja Stig-Erik Leiponen, Teknisten Liiton puheenjohtaja Tenho Olin, Erorahaston toimitusjohtaja Jarmo Tammenmaa ja Metsäteollisuus ry:n toimitusjohtaja Mauri Moren, olivat saaneet idean kortin lähdettämisestä pitkän aterian aikana Hotelli Kalastajatorpalla .  
Miehet lähettivät myös pääministeri Harri Holkerille alastonta naista esittävän postikortin, jossa oli teksti ”tahtoo keppiä ja porkkanaa”. 
Tenho Olin oli ostanut kortit Amsterdamin matkan aikana . 
Kortissa oli kuvattu peniksiä, joita kohti alaston nainen putoaa rintaliivit laskuvarjona. Kortissa oli teksti Palkkaerot poistettava, keskitytään olennaiseen. Miehet allekirjoittivat kortin ”Tupolevin veljesten säätiö”, mutta laittoivat alle myös omat nimensä.
Laxén toi asian julkisuuteen, ja kortin lähettäjien erottamista vaadittiin kansalaisadressilla, jonka allekirjoitti 3 800 naista ja 500 miestä. Tapauksesta nousi kohu lehdistössä, ja postikortti jäi Suomen historiaan. Lehtien yleisönosastoilla korttia paheksuttiin laajasti, mutta jotkut asettuivat kortin lähettäjienkin puolelle.
Reini pyysi televisiossa korttia anteeksi, mutta muut kortin allekirjoittajat eivät tulleet julkisuuteen. Kortista noussut kohu vauhditti osaltaan keskustelua sukupuolten välisestä tasa-arvosta ja naisten asemasta työmarkkinoilla.
Vuonna 2013 entinen valtioneuvostossa työskentellyt kansliaministeri Ilkka Kanerva kertoi, että hän oli toiminuttanut kirjeen Tupolevin veljesten toiveesta Laxénin lokerikkoon valtioneuvoston kansliaan, jossa Laxénilla oli työhuone.
Tapani Kovanen

Tapani Kovanen (nimimerkki Stefan, s. 9. syyskuuta 1923 Vesanto) on suomalainen pilapiirtäjä. Hän toimi Suomen Sosialidemokraatin poliittisena piirtäjänä vuosina 1957–1986.
Helluntaiherätys Norjassa

Helluntaiseurakunnat Norjassa (norjaksi:Pinsemenigheiter, Pinsevenner ja Pinsebevegelsen) on suurin protestanttinen vapaakirkko Norjassa 39 590 jäsenellä  vuonna 2009.

Historiaa

Thomas Ball Barratt toi helluntaiherätyksen Norjaan vuonna 1907. Barratt ei halunnut perustaa uutta kristillistä liikettä, vaan halusi kristillisten yhteisöjen uusiutuvan. Tämä ei onnistunut, ja niin hänestä tuli Norjan helluntaiherätyksen perustaja. Barratt toimi tehokkaasti Ruotsissa, Tanskassa ja Englannissa, ja kun hän vieraili Tanskassa vuonna 1907, oli se alkuna Tanskan helluntaiherätykselle. Barrattilla on ollut merkittävä rooli helluntaiherätyksen alkamiselle useissa Euroopan maissa, osittain myös Ruotsissa, Englannissa ja Suomessa.
Ahvenjärvi (Ylitornio, Törmäsjärvi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 176 hehtaaria eli 1,8 neliökilometriä, se on 1,7 kilometriä pitkä ja 1,6 kilometriä leveä. Se sijaitsee Ahvenrovan eteläpuolella eikä sillä ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 654 800 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,4 metriä ja suurin syvyys on 0,9 metriä. Sen rantaviivan pituus on 6,1 kilometriä ja rannat ovat soistunutta ruohikkoa. Pohjoisranna ohi kulkee seututie 930.

Luontoarvoja

Järvi sisältyy Natura 2000-ohjelmaan kuuluvaan Ahvenjärvi-Lehdonjärvi- luonnonsuojelualueeseen (FI1302108). Suojelualueen pinta-ala on 280 hehtaaria, johon sisältyy myös viereinen Lehdonjärvi. Ahvenjärven mataluuteen on vaikuttanut menneisyydessä suoritettu järvenlasku. Pääosan suojelualueesta muodostaa itse järvien vesialueet, mutta suojeltuja ovat myös järvien rantametsät. Järvet ovat valtakunnallisesti arvokkaita lintujärviä ja suojelupäätös on tehty luonnonsuojelulain puitteissa vuonna 1998. Järvet ovat matalia humusjärviä, joita ympäröivät matalat mäntymetsät ja rämeet sekä pensaikko- ja saraniittyvyöhykkeet. Järvikorte on silmiinpistävä valtalaji. Ahvenjärven rannat ovat sarakkoista luhtaa, jonka leveys on muutamasta kymmenenstä metristä pariin sataan metriin. Sarat ovat avoimia ja pensaattomia. Järven vesikasvillisuus on runsasta, mutta lajistoltaan yksipuolista. Järven vesi sisältää runsaasti humusta ja rautaa, minkä vuoksi vedenväri on ruskeaa. Humuksesta huolimatta vesi on kirkasta.
Järvien yhteinen linnusto on melko monipuolinen ja sen lajistoon kuuluu sekä eteläisiä että pohjoisia lajeja. Maininnan arvoisia ja korkeintaan viitenä parina pesivät laulujoutsen, jouhisorsa, uivelo, vesipääsky, mustakurkku-uikku, ruskosuohaukka, sinisuohaukka, nuolihaukka, pikkulokki, naurulokki, kalatiira, kuikka, kuikka ja liro. Suurempia jopa 50 pesintäparin lintuyhdyskuntia voivat muodostaa tavi, haapana, tukkasotka ja telkkä. Lintuja voi seurata pohjoisrannalle tien läheisyyteen rakennetusta lintutornista.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Kuijasjoen valuma-alueella (67.99), jonka Ahvenjoen valuma-alueeseen (67.999) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 110,5 metriä mpy. Siihen on johdettu muutama suo-oja ympäristön ojitetulta metsäalueelta. Järven laskujoki Ahvenjoki lähtee sen itärannasta ja se yhtyy kuuden kilometrin päässä Kuijasjokeen, joka laskee Lohijärven Isolahteen. Ahvenjoelle tulee pudotusta noin 35 metriä.

Historiaa

Järvelle on aikoinaan tehty järvenlasku ja sen entiset rannat erottuvat selvästi laserkeilauskartassa . Vuoden 1979 peruskartassa järven ympäristön ojitukset oli jo suoritettu loppuun. Lähin asutus sijaitsi Mustavuoman takana ja siellä sijaitsivat lähimmät peltomaatkin.
Kaseiini

Kaseiinit (< lat. caseus ’juusto’) ovat fosforipitoisia proteiineja, jotka ovat maidon määrällisesti tärkein proteiiniryhmä.

Vaneriliima

Kaseiinia osattiin käyttää sideaineena ja liimana jo muinaisessa Egyptissä. 1930-1950-luvuilla kaseiiniliima oli yleisesti käytössä puurakenteisten lentokoneiden rakenteiden liimaliitoksissa. Ensimmäisten englantilaisen de Havilland Mosquito -tiedustelulentokoneiden vaneri-balsa-runko liimattiin kaseiinilla, myöhemmät keinohartseilla. Suomessa jatkosodan aikana Valtion lentokonetehtaan Myrsky-hävittäjän rakenneongelmat johtuivat osin kaseiiniliimasta. 
Kaseiinia voi käyttää myös temperamaalauksessa: liima on vesiliukoista n. viikon ajan jolloin se on työstettävissä.
Fredrik Tengström

Fredrik Tengström (29. toukokuuta 1799 Pietarsaari – 14. tammikuuta 1871 Helsinki) oli suomalainen vuorimestari, joka perusti vuonna 1834 Suomen ensimmäisen kivipainon ja toi litografian Suomeen.
Fredrik Tengströmin vanhemmat olivat hallituskonseljin valtiovaraintoimituskunnan kamreeri Karl Fredrik Tengström ja Anna Margareta Bergbom. Arkkipiispa Jacob Tengström oli hänen setänsä. Fredrikin sisaruksia olivat Pietarsaaren pormestari Gabriel Tengström ja kirjailija Fredrika Runeberg. Hän oli runoilija J. L. Runebergin lanko ja elinikäinen ystävä. Tengström kävi Turun katedraalikoulua, valmistui ylioppilaaksi 1818, opiskeli Turun akatemiassa ja suoritti filosofian maisterin tutkinnon 1823. Seuraavana vuonna hän suoritti sekä tuomarintutkinnon että vuoritutkinnon ja sai viran Vuori-intendentin konttorista. Tengström toimi valtion rautakaivosten valvojana 1829–1831, vt. vuorimestarina 1844, 1851 ja 1857–58 sekä Vuorihallituksen perustamisen jälkeen ensimmäisenä eteläisen piirin vuorimestarina 1858–1867. Hän sai vuorimestarin arvonimen vuonna 1848.
Tengström perusti vuonna 1834 Helsinkiin Suomen ensimmäisen kivipainon, joka toimi Ladaun talossa Senaatintorin nurkalla. Suomalaisen käyttögrafiikan historia käytännössä alkoi tästä, sillä aiemmin litografiakuvat oli jouduttu painattamaan vaivalloisesti ulkomailla. Tengström painatti vuosina 1837–1838 Suomen ja Helsingin nähtävyyksiä esittävät 12-sivuiset kuvasarjat Finska Vuer ja Vuer af Helsingfors, joista jälkimmäinen oli ensimmäinen Helsinkiä esittävä kuvateos. Tengström piirsi mahdollisesti itse osan Helsinki-sarjan kuvista, loput olivat Magnus von Wrightin ja mahdollisesti Frans Oskar Liewendahlin tekemiä ja yksi perustui C. R. Westlingin maalaukseen. Nämä kuvat ovat olleet myöhemmin tärkeä lähde Helsingin historian tutkijoille. Tengströmin painon tuotteita olivat myös muun muassa C. W. Gyldénin kaupunkikartat. Tengström vuokrasi kivipainonsa vuonna 1841 piirtäjälleen Liewendahlille ja myi sen hänelle vuonna 1845.
Tengström kuului Lauantaiseuraan ja oli Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsen sen perustamisvuodesta alkaen. Naimaton Tengström järjesti siskonpoikaansa Walter Runebergin koulutuksen kuvanveistäjäksi ja testamenttasi tälle pääosan omaisuudestaan. Hän harrasti itse maalausta ja kemiaa.
Mbanza Kongo

Historia

Mbanza Kongon perusti Kongon kuningaskunnan ensimmäinen kuningas Ntinu Nimi ya Lukeni noin vuonna 1380. Se toimi kuningaskunnan pääkaupunkina ainakin vuoteen 1665 saakka, jolloin Portugali kukisti Kongon kuningaskunnan.
Kun ensimmäiset portugalilaiset tutkimusmatkailijat saapuivat alueelle 1480-luvulla, Mbanza Kongo oli jo kukoistava pääkaupunki ja väestömäärällään se veti vertoja tuon ajan Eurooppalaisille suurkaupungeille. Vielä 1500-luvun lopulla siellä asui noin 100 000 ihmistä.
Portugali kukisti vuonna 1665 Kongon kuningaskunnan ja sen kuningas sai surmansa. Tilannetta seurasi pari vuosikymmentä kestänyt vallanperimyskiista, jossa kilpailevat kuninkaat perustivat hovinsa muihin kaupunkeihin, Nkondoon, Lembaan ja Kibanguun. Mbanza Kongo hävitettiin vuonna 1678 ja väestö hylkäsi sen.
Vuonna 1705 hurmioitunut hengellinen johtaja nimeltä Ndona Kimpa Vita johti seuraajansa autioituneeseen pääkaupunkiin ja palautti katedraalin jälleen käyttöön. Vuonna 1709 kilpailijansa kukistanut kuningas Pedro IV palautti pääkaupungin takaisin Mbanza Kongoon, mutta se ei enää koskaan palannut entiselleen.
Kylmäluoman retkeilyalue

Kylmäluoman retkeilyalue on Metsähallituksen retkeilyalue Taivalkosken koillisosassa Oulun läänissä. Sen pinta-ala on 74 km². Alue on helppokulkuista kangasmaastoa, ja siellä on komeita harjuja sekä runsaasti erikokoisia vesistöjä. Myös vanhoja aarnimetsiä aihkimäntyineen on vielä alueella nähtävänä. Osa alueesta on suota. Poroja laidunnetaan alueella, joten niitä voi retkeillessään nähdä. Retkeilyalueella on noin 50 km merkittyjä polkuja. Lisäksi siellä on 30 kilometrin yhdyspolku Hossan kansallispuistoon ja 21 km pitkä Päätalo-polku Taivalkosken keskustaan. Talvisin alueella on hoidettuja latuja hiihtäjille. Kylmäluomassa on myös ympäri vuoden avoinna oleva leirintäalue. Kalastajille on tarjolla useita virkistyskalastusalueita ympäristössä. Vuokrakämppiä on alueella yli 20.
Vitello tonnato

Vitello tonnato (ital., 'vasikkaa tonnikalan kera') on italialainen ruokalaji. Se on valkoviinissä mausteiden kanssa keitettyä vasikanlihaa, joka tarjoillaan ohuina viipaleina majoneesikastikkeen kera. Tavallisesti mausteina käytetään laakerinlehtiä, lehtiselleriä, neilikkaa, pippuria, sipulia ja valkosipulia. Kastike valmistetaan majoneesista, oliiviöljyyn säilötystä tonnikalasta, sardellista, kaprista, sitruunamehusta, valkopippurista ja valkosipulista. Vitello tonnatoa vastaavaa ruokaa voidaan tehdä käyttämällä vasikanlihan tilalla sianlihaa tai kalkkunanlihaa.
Piemontesta peräisin oleva vitello tonnato on piemonten murteella vitel tonnè.
Audrey Totter

Audrey Totter (20. joulukuuta 1918 Joliet, Illinois – 12. joulukuuta 2013 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa radiossa ja pääsi sitten elokuviin, joista ensimmäinen ilmestyi vuonna 1945.
Tunnettuja roolisuorituksia Totterille kertyi muiden muassa elokuvista Kohtalon tuomio (The Postman Always Rings Twice, 1946), Nainen järvessä (Lady in the Lake, 1947), Ei epäilty (The Unsuspected, 1947), Viimeinen isku (The Set-Up, 1949) ja Satimessa (Tension, 1950). Näyttelijä esiintyi myös television puolella muiden muassa sarjoissa Our Man Higgins ja Medical Center.
Tintin seikkailut (animaatiosarja)

Päähenkilöt

Tintti: Sarjan nuori päähenkilö, ammatiltaan lehtimies, joka joutuu tahtomattaankin erilaisiin seikkailuihin ja kiperiin tilanteisiin, mutta selviää niistä lähes aina nokkeluutensa ja älynsä avulla.
Milou: Tintin uskollinen karkeakarvainen kettuterrieri, joka usein auttaa isäntäänsä parhaan mukaan.
Kapteeni Haddock: Tintin luotettu kumppani, joka lähes aina on tämän mukana seikkailuissa. Haddock on vanha merimies, joka pitää alkoholista sekä on suustaan varsin kovasanainen.
Professori Tuhatkauno: Tintin ja Haddockin hyvä ystävä. Hän on erittäin huonokuuloinen, mutta todella etevä kehittämään ja rakentamaan erilaisia laitteita.
Dupont ja Dupond: Poliisietsiväpari, jotka molemmat pukeutuvat mustiin pukuihin ja knalleihin. Ovat työssään täysin epäpäteviä ja onnistuvat lähes aina tunaroimaan  helpoimmatkin tehtävät.

Yleisimmät ja tärkeimmät viholliset

Rastapopoulos: Ovela ja rikas rikollispäällikkö, joka on yksi Tintin arkkivihollisista. Toiminut muun muassa huumeliigan päällikkönä sekä harrastanut muitakin laittomia liiketoimia.           
Allan: Konnamainen merimies, joka esiintyy useimmiten Rastapopouloksen kätyrinä muun muassa kansainvälisen huumeliigan toimissa.
J. W. Müller: Konnamainen saksalainen tohtori.
Sponsz: Bordurialainen eversti, joka haluaa kostaa Tintille.
Mitsuhirato: Japanilainen agentti, joka esiintyy Sinisessä lootuksessa.
Pablo: Palkkamurhaaja, joka esiintyy albumeissa Särkynyt korva sekä Tintti ja Picarot.
Ildikó Lehtinen

Filosofian tohtori Ildikó Lehtinen on kansatieteilijä ja Helsingin sekä Turun yliopiston suomalais-ugrilaisen kansatieteen dosentti. Hän on toiminut Suomen kansallismuseon (Kulttuurien museo) intendenttinä ja tutkijana. Hänen erikoisalaansa ovat suomalais-ugrilaiset historialliset korut ja kansanpuvut. Lehtinen on syntynyt Unkarissa, mutta hänellä on Suomen kansalaisuus.
Lehtinen aloitti työt Suomen kansallismuseossa vuonna 1971. Siellä hän siirtyi kuva-arkiston kautta kansatieteelliselle osastolle. Lehtinen pääsi mukaan rakentamaan museon pysyvää suomalais-ugrilaista näyttelyä ja se sai Lehtisen kiinnostumaan kansanpuvuista sekä suomalais-ugrilaisesta kulttuurista. Aluksi hän tutki aihetta museokokoelmien kautta, mutta vuodesta 1981 lähtien hän on tehnyt myös kenttätöitä erityisesti marien, mutta myös muiden suomalais-ugrilaisten sukukansojen, kuten hantien, mordvalaisten ja udmurttien parissa. Myös naisten elämä on ollut Lehtistä kiinnostava aihe. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1994 ja hänen väitöskirjansa Tscheremissicher Schmuck. Ethnographische Untersuchung käsitteli marien koruja naisten näkökulmista sekä naisen aseman kautta.
Lehtinen on julkaissut ja toimittanut runsaasti artikkeleita sekä teoksia esimerkiksi suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvien kansojen kulttuurihistoriasta, marilaisista rakennuksista ja puvuista. Pohjoisten kansojen kulttuuriperinnöstä laajasti käsitteleviä museonäyttelyitä hän on ollut järjestämässä Kulttuurien museossa vuosina 2001–2012. Lisäksi hän on vetänyt erilaisia verkkonäyttelyhankkeita Venäjän suomalais-ugrilaisten museoiden kanssa.
Lehtinen toimi pitkään M. A. Castrénin seuran puheenjohtajana. Seuran lukuisat projektit ovat edistäneet Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen kulttuuriperintöä sekä niiden nykyistä asemaa. Näiden toimien ansiosta Lehtinen on valittu muun muassa Marin tasavallan ja Hanti-Mansian kunniakansalaiseksi. Hän on myös ollut Suomalais-Ugrilaisen Seuran johtokunnan jäsen sekä mukana kansatieteilijöiden Ethnos ry:ssä. Vuonna 2015 Lehtinen nimitettiin Kalevalaisten Naisten Liiton puheenjohtajaksi.