google/wiki40b huggingface dataset:
Edvard Himberg

Edvard Himberg (20. helmikuuta 1853 Hamina – 26. syyskuuta 1885 Tuusula) oli suomalainen näyttelijä ja oopperalaulaja. Hän oli ensimmäisiä suomenkielisiä tenoreja, joka esiintyi pitkään Suomalaisessa Teatterissa sen perustamisen jälkeisinä vuosina.

Ura näyttelijänä ja laulajana

Haminassa syntynyt Himberg aloitti uransa August Westermarkin vuonna 1870 perustamassa kiertävässä oppilasteatterissa Unga Finska Teaternissa, joka parin vuoden ajan esiintyi Helsingin lisäksi lähinnä läntisen Suomen kaupungeissa kuten Turku, Pori ja Tampere. Westermarkin teatterin ohjelmisto oli kaksikielistä ja Himberg oli August Aspegrenin, Aurora Gullsténin, Selma Heermanin ja August Öqvistin ohella yksi seurueen viidestä suomea taitavasta näyttelijästä.
Syksyllä 1872 hän siirtyi Kaarlo Bergbomin samana kevään perustamaan Suomalaiseen Teatteriin, joka oli ensimmäinen suomenkielinen ammattiteatteri ja nykyisen Suomen Kansallisteatterin edeltäjä. Himberg oli mukana sen ensimmäisessä näytännössä, joka järjestettiin Porin Hotelli Otavassa lokakuussa 1872. Suomalaisen Teatterin asettuttua pysyvästi pääkaupunkiin, esiintyi Himberg puheosaston lisäksi myös sen lauluosastolla eli Suomalaisessa Oopperassa.
Himbergin tunnettuihin rooleihin lukeutui muun muassa Anianin osa Aleksis Kiven näytelmässä Margareta, jonka kantaesitys oli Porissa lokakuussa 1872. Myöhemmin Suomalainen Teatteri esitti sitä myös Tampereella ja Viipurissa. Oopperalaulajan uransa hän aloitti huhtikuussa 1874, jolloin Suomalainen Ooppera esitti Gaetano Donizettin oopperaa Lucia di Lammermoor. Himberg löydettiin puheteatterin puolelta, kun suomenkielisiä tenoreja ei ollut tarpeeksi. Hän lauloi Lucia di Lammermoorissa Normanin ja Arthurin osat, muissa rooleissa olivat Lorenz Nikolai Achté, hänen tuleva puolisonsa Emmy Strömer, sekä John Bergholm ja Ludvig Ericsson.

Viimeiset vuodet

Lehtitietojen mukaan Himberg kärsi alkoholismista ja joutui sen vuoksi eroamaan Suomalaisesta Teatterista vuonna 1880. Hän työskenteli näyttelijänä vielä parin vuoden ajan Norjan pääkaupungissa Kristianiassa, jonka jälkeen Himberg vetäytyi viimeisiksi vuosikseen Tuusulanjärven taiteilijayhteisössä sijaitsevaan Lepolan huvilaan. Varattomaksi ajautuneen näyttelijän otti huostaansa huvilan omistanut arkkiatri Otto E. A. Hjelt. Edvard Himberg kuoli vain 32-vuotiaana syyskuussa 1885.
Jussi Korhonen (jääkäri)

Julius Juho (Jussi) Korhonen (26. lokakuuta 1894 Helsinki – 18. kesäkuuta 1942) oli suomalainen jääkärivääpeli ja Viron armeijan vänrikki. Hän oli monen sodan veteraani ja heimosoturi.

Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat mekaanikko Vilho Korhonen ja Anna Gustava Ala-aho. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Matilda Lehkosen kanssa, joka kuoli vuonna 1929.

Opinnot

Korhonen kävi kansakoulun ja kauppakoulua.

Jääkärikausi

Korhonen työskenteli kirjaltajana Torniossa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 13. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet komennettiin 29. syyskuuta 1917 Suomalaisen sotilaskäsikirjan painatustyöhön Berliiniin. Takaisin komppaniaansa hän palasi hieman ennen pataljoonan kotiuttamista helmikuun alussa vuonna 1918.

Suomen sisällissota

Korhonen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanian vääpeliksi ja joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Kämärällä ja Viipurissa.

Sisällissodan jälkeinen aika

Korhonen siirrettiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleenjärjestelyssä Kaartin jääkäripataljoonaan, missä hän toimi vääpelinä 4. komppaniassa. Armeijasta hän erosi ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 28. lokakuuta 1918 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Ruoveden suojeluskuntaan.
Ruoveden suojelukunnasta hän erosi 8. tammikuuta 1919 ja liittyi Viron vapaussotaan lähteviin joukkoihin. Viron vapaussodassa hän toimi 23. tammikuuta 1919 alkaen joukkueenjohtajana Pohjan Poikain rykmentin I pataljoonan 1. komppaniassa ja 1. helmikuuta 1919 alkaen saman komppanian päällikkönä. Hän otti osaa vapaussodan taisteluihin muun muassa Luhde-Grosshofissa, Valkissa, Koikylässä, Marienburgissa ja Petserin rintamanosalla. Käymissään taisteluissa hän haavoittui 18. maaliskuuta 1919 Telvan kylää vastaan tehdyssä hyökkäyksessä.
Viron armeijan leivistä hän erosi 31. maaliskuuta 1919 ja matkusti Suomeen ja liittyi heimosotaan Aunukseen lähteviin joukkoihin keväällä 1919. Hän otti osaa Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän osallistui Aunuksen kaupungin ympäristössä käytyihin taisteluihin.
Sotaretkeltään palattuaan hän toimi 1. heinäkuuta 1919 lähtien paikallispäällikkönä Anttolan suojeluskunnassa, mistä hän muutti 1. elokuuta 1920 Alavudelle ja toimi siellä 15. toukokuuta 1922 alkaen paikallispäällikkönä Alavuden suojeluskunnassa. Korhonen erosi Alavuden suojeluskunnasta ja astui takaisin armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1923 ja hänet sijoitettiin vääpeliksi Viipurin rykmentin 5. komppaniaan, missä hän toimi 12. toukokuuta 1923 lähtien rykmentin esikuntavääpelinä. Armeijasta hän erosi uudemman kerran 31. joulukuuta 1923 ja työskenteli sen jälkeen konelatojana eri kirjapainoissa muun muassa vuosina 1933 - 37 Uudessa Suomessa.
Seksuaalisuus ja islam

Islamissa sukupuoliroolit ovat selkeät. Homoseksuaalista tai biseksuaalista identiteettiä, sukupuolenkorjauksia (lukuun ottamatta Irania) tai transvestismiä ei hyväksytä. Sukupuolet pitävät etäisyyttä toisiinsa, ja sen sijaan samansukupuoliset kontaktit ovat läheisiä. Vähäisetkin sukupuolten väliset kontaktit tulkitaan seksuaalisiksi, jopa katsekontakti, mikä johtaa herkästi naisten seksuaaliseen häirintään julkisilla paikoilla.
Alastomuus on muslimeille vierasta. Yleisen näkemyksen mukaan naisten tulee peittää kehonsa, käsivartensa ja säärensä, ja miesten tulee peittää polvien ja navan välinen alueensa. Kaunistautuminen on usein hyve. Islamissa kaikki sukupuolisuuteen ja lisääntymiseen liittyvä on epäpuhdasta ja vaatii suuren pesun. Hyväksyttyjä yhdyntätapoja ovat vaginaalinen ja suuseksi. Islamilaisten maiden kouluissa ei anneta minkäänlaista sukupuolikasvatusta.
Muslimimies hallitsee naisensa kehoa, ja naisen tehtävä on synnyttää poikalapsia miehen sukuun. Morsiamelta vaaditaan perinteisesti neitsyyttä. Koraanin mukaan seksi kuuluu vain avioliittoon, ja esiaviollinen ja avioliiton ulkopuolinen seksi ovat rikoksia niin miehelle kuin naisellekin. Nuoren naisen seurustelu voi johtaa kunniaväkivaltaan tai kunniamurhaan.
Vain naisen väkisin penetroiminen katsotaan sukupuoliseksi väkivallaksi. Raiskauksella pitää olla neljä todistajaa, jotta mies voidaan tuomita; käytännössä naiset yleensä syyllistetään raiskatuksi tulemisesta, ja heidät joskus surmataan tai pakotetaan naimisiin raiskaajansa kanssa. Avioliitossa tapahtuvaa raiskausta ei ole kriminalisoitu islamilaisissa maissa. 
Ehkäisy on useimmissa muslimimaissa sallittua, mutta ei esimerkiksi Pakistanissa.
Islamissa ei ole yksimielisyyttä suuseksiin liittyen. Myöskään Koraani ei tarjoa aiheeseen suoraa vastausta. Koraanin mukaan mies saa lähestyä naistaan avioliitossa vapaasti seksuaalisessa tarkoituksessa, kunhan nainen on puhdas. Suuseksi siis pääasiassa sallitaan, mutta siihen ei toisaalta rohkaista. Aihe jakaa mielipiteitä oppineiden kesken. Suuseksin harjoittamista pidetään laajalti avioparin (miehen ja naisen) yksityisenä avioelämään kuuluvana asiana, joka voi olla osana esileikkiä. Tätä tulee kuitenkin käyttää vain stimulaationa, valmistautuessa yhdyntään. Ejakulointi suuhun on ankarasti kiellettyä. Kriittisten näkemysten mukaan "kunnon muslimin" ei tulisi harrastaa suuseksiä. Esimerkiksi mufti Ebrahim Desai on todennut, että suuseksi on ihmisille nöyryyttävää, eivätkä sitä harrasta edes karjaeläimet. Desain perustelun mukaan suun ja kielen tehtävä on ylistää Allahia, jolloin niiden käyttäminen puolisonsa tyydyttämiseen on ihmiselle alentavaa.
Piet Velthuizen

Seurajoukkueet

Velthuizen aloitti ammattilaisuransa vuonna 2006 Vitessen joukkueessa. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi kahdeksan ottelua, ja seuraavat kolme kautta hän oli joukkueen ykkösmaalivahti. Vitessen kannattajat valitsivat hänet kausina 2007–2008 ja 2009–2010 vuoden pelaajaksi.
Elokuussa 2010 Velthuizen teki sopimuksen Hércules CF:n kanssa. Sopimus kattaa seuraavat neljä kautta.

Maajoukkue

Velthuizen oli olympiajoukkueen mukana Pekingin olympialaisissa 2008. Maajoukkueeseen hänet kutsuttiin ensimmäisen kerran ystävyysotteluun 21. maaliskuuta 2008 Itävaltaa vastaan, mutta ensiesiintymisensä kentällä hän teki vasta 5. syyskuuta 2009.
Raili Kauppi

Raili Marjatta Kauppi (10. huhtikuuta 1920 Helsinki – 1. elokuuta 1995) oli suomalainen filosofi ja Tampereen yliopiston filosofian emeritaprofessori. Kauppi oli nimitettiin 1969 aluksi Tampereen yliopiston kirjasto-opin lehtoriksi ja filosofian professoriksi. Hän jäi eläkkeelle 1985. Hän oli Pohjoismaiden ensimmäinen naispuolinen filosofian professori. Vuonna 1963 Kauppi oli 20-vuotisen kirjastouransa Helsingissä jälkeen 22 vuotta opettajana sittemmin Tampereen yliopistoksi muuttuneessa Yhteiskunnallisessa Korkeakoulussa, jossa hän hoiti aluksi kirjasto-opin lehtorin virkaa ennen filosofian alan professorinimitystään.
Kaupin vanhemmat olivat pankinjohtaja Juho Kauppi ja Alina Matilda Laine. Kauppi pääsi ylioppilaaksi 1938, valmistui filosofian kandidaatiksi 1949, lisensiaatiksi 1956 ja väitteli tohtoriksi 1961. Hän oli Helsingin kaupunginkirjaston virkaa tekevä amanuenssi 1942–1946, vakinainen amanuenssi 1946–1950, opiskelunneuvoja 1950–1960, Kallion sivukirjastonjohtaja 1960–1961, tilapäinen apulaiskirjastonjohtaja 1961–1963, Yhteiskunnallisen korkeakoulun, sittemmin Tampereen yliopiston kirjasto-opin lehtori 1963–1969, filosofian dosentti 1964, virkaa tekevä filosofian professori 1966–1969, professori 1969, Helsingin yliopiston teoreettisen filosofian assistentti, viran sijainen 1962–1963 ja dosentti 1964.
Kauppi oli kansainvälisesti tunnustettu Leibnizin ja intensionaalisen logiikan asiantuntija. Hän johti pitkään Filosofian iltoja Tampereen kaupunginkirjastossa.
Sam Bradford

Pelaajaura

St. Louis Rams varasi Bradfordin ensimmäisellä varausvuorolla vuoden 2010 NFL:n varaustilaisuudessa. Ennen ammattilaisuraansa Bradford pelasi yliopistojalkapalloa Oklahoman yliopistossa, ja voitti vuonna 2008 Heisman Trophyn parhaana yliopistopelaajana.
Bradford pelasi Ramsin aloittavana pelinrakentajana vuosina 2010–2015. Rams myi Bradfordin yllättäen maaliskuussa 2015 Philadelphia Eaglesiin vaihdossa Nick Folesiin ja varaustilaisuuden kahteen varausvuoroon. Bradford oli jo pohtinut pelaajauransa lopettamista, mutta hänen entinen valmentajansa puhui hänet ympäri.
Bradford pelasi Eaglesin pelinrakentajana lopulta vain kauden; Eagles varasi kauden jälkeen lupaavan pelinrakentajan Carson Wentzin ja myi Bradfordin ennen seuraavan kauden alkua Minnesota Vikingsiin seuraavan vuoden varaustilaisuuden ensimmäisen kierroksen varausvuoroa vastaan. 
Bradford oli Vikingsin aloittava pelinrakentaja kahden kauden ajan. Tosin hän loukkasi polvensa kauden 2017 alussa ja oli sivussa suurimman osan kaudesta. Hän palasi kokoonpanoon pudotuspeleissä, mutta vahvan kauden pelannut Case Keenum sai toimia joukkueen pelinrakentajana. Bradfordin sopimus päättyi tuohon kauteen ja hän teki sopimuksen Arizona Cardinalsin kanssa. Bradford pelasi Cardinalsissa vain kolme ottelua ja hänet siirrettiin penkille heikon pelaamisen vuoksi. Kauden puolivälissä Cardinals purki Bradfordin sopimuksen.
Kapo – keskitysleirin vartija

Juoni

Hiukan yksinkertainen nelitoistavuotias Edith (Susan Strasberg) ja hänen juutalaiset vanhempansa joutuvat keskitysleirille, jolla vanhemmat kuolevat. Edithiä vanhempi poliittinen vanki Sofia (Didi Perego) ja ystävällinen leirilääkäri pelastavat hänet samalta kohtalolta antamalla hänelle uuden ei-juutalaisen henkilöllisyyden, jonka tiedot ovat vasta kuolleen Nichole Niepasin. 
Ajan myötä hän kovettuu ankaralle elämälle. Hän myy ruoasta itseään saksalaiselle vartijalle, hän kiintyy toiseen vartijaan Karliin (Gianni Garko). Tuttavuus auttaa häntä nousemaan kapoksi, vangiksi, joka valvoo muita vankeja. Hän pärjää, kun taas ihanteellinen Sofia menee yhä heikompaan kuntoon. 
Rakastuessaan venäläiseen sotavankiin Saschaan (Laurent Terzieff) Edith joutuu keskeiseen osaan joukkopaossa, ja valta menettää mielenkiintonsa. Useimmat pakolaiset kuolevat, muutamat kuitenkin onnistuvat pakenemaan, mutta Edith ei ole heidän joukossaan. Tehdessään kuolemaa hän sanoo Karlille: ”Meitä huijattiin, Karl, meitä kumpaakin huijattiin.”

Kritiikkiä

Ranskalainen ohjaaja Jacques Rivette arvosteli Kapon kohtausta, jossa Emmanuelle Rivan näyttelemä Terese kuolee kädet koholla sähköistettyyn piikkilanka-aitaan. Bernard-Henri Lévy toteaa, että kritiikki leimasi Pontecorvon koko loppuiäksi. Lévy vertaa kohtausta tuoreeseen natsihistorian hyväksikäyttöön Hollywoodin pahojen poikien leikkikenttänä ja kysyy, pitääkö nykyinen historian banalisointi vain sivuuttaa olankohauksella.
Blaise Matuidi

Blaise Matuidi (s. 9. huhtikuuta 1987 Toulouse) on ranskalainen jalkapalloilija, joka on elokuusta 2017 lähtien pelannut Italian Serie A -sarjan Juventuksessa. Pelipaikaltaan Matuidi on puolustava keskikenttäpelaaja ja hänet tunnetaan erityisesti kovasta taklauspelistään.

Maajoukkueura

Matuidi valittiin Ranskan joukkueeseen vuoden 2012 jalkapallon EM-kilpailuihin vaikka hän oli pelannut ainoastaan viisi maaottelua ennen valintaa. Maajoukkuedebyyttinsä Matuidi teki syyskuussa 2010 karsintaottelussa Bosnia ja Hertsegovinaa vastaan.
Matuidi pelasi Ranskan joukkueessa keskikentällä yhdessä Paul Pogban kanssa vuoden 2014 MM-kisoissa. Hän oli voittamassa EM-hopeaa 2016 ja maailmanmestaruutta 2018. Hän on pelannut kaikkiaan 72 maaottelua ja tehnyt niissä yhdeksän maalia.
Murhalammi (Hämeenlinna)

Maantietoa

Lampi on 750 metriä pitkä, 350 metriä leveä ja sen pinta-ala on 19 hehtaaria. Lammen vedenpinnan korkeus on 115,7 metriä meren pinnan yläpuolella ja sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä. Lampeen laskee seitsemän suo-ojaa, joista kaksi laskevat pientilojen peltojen halki ja idästä järveen laskeva saa vetensä Jokikorven pieneltä suoalalta. Laskuoja on Murhalamminoja, joka liukertelee yli 700 metrin päähän Keihäsjärven Lähdelahteen. Järven lähiympäristö on hyvin matalaa ja sen etelärantaan ulottuu pienen peltotilkun reuna. Rannoille on rakennettu neljä vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet Iittalasta Kutilan kautta tulevalta yhdystieltä 13671. Lammen pohjoispuolella kulkee ohitse muinainen polku, jota kutsutaan ”Kirkkopoluksi”.
Steven Caulker

Seurajoukkueura

Caulker on Tottenham Hotspurin kasvatti. Hän kävi lainalla ykkösliigan Yeovil Townissa (2009–2010), mestaruussarjan Bristol Cityssä (2010–2011) ja valioliigan Swansea Cityssä (2011–2012), kunnes pelasi ensimmäisen ottelunsa Tottenham Hotspurin edustusjoukkueessa kaudella 2012–2013. 31.7.2013, Caulker myytiin Cardiff Cityyn 8 miljoonalla punnalla. Caulker teki Cardiff Cityn kanssa neljävuotisen sopimuksen. Caulker pelasi Cardiff Cityssä 38 ottelua kaudella 2013/2014. Queens Park Rangers hankki Caulkerin riveihinsä neljän vuoden sopimuksella 22. heinäkuuta 2014. Siirtosummaa ei julkistettu.

Maajoukkueura

Caulker debytoi Englannin maajoukkueessa 14. marraskuuta 2012 Ruotsia vastaan ja teki samassa ottelussa myös ensimmäisen maalinsa.
Il fascino della violenza

Juoni

Annarella halveksuu heikkoa miestään Carminea. Tämän työtoveri Salvatore alkaa hakkailla Annarellaa, eikä Carminella ei ole rohkeutta nousta vastarintaan. Kun tehtaalta erotettu Salvatore tulee jälleen kerran heidän kotiinsa haastamaan riitaa, Carmine saa tarpeekseen ja tappaa hänet pullolla. Silloin Annarella rakastuu mieheensä, auttaa tämän pakoon ja ottaa syyn niskoilleen.

Tuotanto ja vastaanotto

Cinesin tuottama Il fascino della violenza on yksi varhaisista realistissävyisistä italialaisista mykkäelokuvista. Aikalaiskritiikki piti sitä hyvin toteutettuna, mutta moraaliltaan arveluttavana.

Restaurointi

Elokuvan hollanninkielisillä väliteksteillä varustettu kopio on säilynyt Alankomaiden elokuvamuseossa. Alkuperäisestä 462 metrin pituudesta on jäljellä 263 metriä. Elokuvan loppu on kadonnut. Restaurointi on julkaistu Bertinin Assunta Spina -DVD:n lisämateriaalina.
M/S Bravaden

Käyttöhistoria

13. lokakuuta 1977 alus laskettiin vesille. 23. maaliskuuta 1979 alus luovutettiin Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n (Finnlines) omistukseen, joka rekisteröi aluksen Suomen lipun alle nimellä Walki Paper. Kotisatamaksi tuli Rauma. 18. lokakuuta 1979 Oy Suomi Line / Finland Line Ab (Finska Ångfartygs Aktiebolaget) osti aluksen ja antoi sille nimen Salla. Kotisatamaksi tuli Helsinki. 12. joulukuuta 1980 Finska Ångfartygs Aktiebolaget muutti nimekseen Effoa.
6. huhtikuuta 1985 kello 5.32 Salla ja rahtilaiva Abakanles törmäsivät toisiinsa lähellä Kalbådagrundia Suomessa. Salla alkoi palamaan törmäyksestä. Tämän jälkeen hinaaja Poseidon saapui paikalle ja alkoi hinata Sallaa kohti Porvoota. Alus oli suuressa vaarassa upota. Koko miehistö ja kolme matkustajaa pelastuivat. Salla oli matkalla Haminasta Saksan Bremeniin. 7. huhtikuuta palo saatiin sammumaan. 16. huhtikuuta alus saatiin hinattua Helsinkiin, jossa alus myöhemmin meni Valmet Oy:n telakalle Vuosaareen tarkastettavaksi. 13. kesäkuuta 1985 norjalainen Fekete & Co A/S ilmoitti ostavansa aluksen. Heinäkuussa hinaaja Kronö hinasi Sallan Fosen Mekaniske Verksteder A/S:n telakalle Fevågiin, Norjaan. Heinäkuussa alus rekisteröitiin K/S Resalla & Fekete Co:n omistukseen ja Norjan lipun alle nimellä Resella. Kotisatamaksi tuli Tønsberg. Lokakuussa 1986 alus teki koeajon vanhalla Salla -nimellään. 10. lokakuuta 1986 Peto Shipping CO osti aluksen ja rekisteröi sen Panaman lipun alle nimellä Tramarco Trader.
Maaliskuussa 1988 Bernice Shipping Ltd. osti laivan ja rekisteröi sen Bahaman lipun alle nimellä Bernice. Kotisatamaksi tuli Nassau Vuonna 1989 Burma Navigation Corp osti aluksen ja rekisteröi sen Burman lipun alle nimellä Aung Mingala. Kotisatamaksi tuli Rangoon. Maaliskuussa 1993 alus siirtyi jälleen Bernice Shipping Ltd:n omistukseen ja Bahaman lipun alle nimellä Bernice. 2. helmikuuta 1995 suomalainen Rederi Ab Engship osti aluksen ja rekisteröi sen Suomen lipun alle nimellä Bravaden. Vuonna 2006 suomalainen Bore-varustamo osti Rederi Ab Engshipin ja Bravadenin siinä samalla.

Miehistölle menestystä urheilussa

Vuonna 2006 Bravaden palkittiin vuoden 2005 parhaana yleisurheilulaivana. Ennen tätä Bravadenin messin seinällä oli yhdeksän menestyksestä kertovaa laattaa. Aluksen päällikkö Paavo Rauhala oli vuoden 2005 merimiesurheilija. Rauhalan lisäksi miehistössä oli maaliskuussa 2006 kaksi muutakin merimiesurheilijaa. Vuonna 2005 yleisurheilussa kisasi noin 300 merenkulkijaa noin 30 eri laivalta. Bravadenilla on polkupyöriä, 35 kuution "uimahalli" sekä kuntosali. Lisäksi miehistö lenkkeilee satamissa.
Jaeger-LeCoultre

Jaeger-LeCoultre ([ˈʒeʒɛʁ ləˈkultʁ], JLC) on sveitsiläinen luksuskelloja valmistaja, joka kuului nykyisin osaksi Richemontia. Yhtiön tunnetuin kellomalli on Reverso, joka syntyi vuonna 1931 brittiupseerien toiveesta saada poolon pelaamisessa kestävä kello. JLC on valmistanut rajoitetun erän kolmen erittäin monimutkaisen kellon sarjaa (Hybris Mechanica A Grande Sonnerie, Hubris Mechanica Gyrotourbillon ja Hybris Mechanica a Triptyque), jonka hinta on pari miljoonaa euroa. Monimutkaisimmissa JLC:n kelloissa on yli 1 300 osaa.
Yrityksen perusti kelloseppä Antoine LeCoultre vuonna 1833. Hän kehitti uudenlaisen kellonveto- ja ajastusmekanismin, jossa avain korvattiin vetonupilla. Myöhemmin LeCoultren perheyrityksen yhteistyö Edmond Jaegerin kanssa synnytti Jaeger-LeCoultre-brändin vuonna 1937.

Jaeger-mittaristot

Ennen erikoistumistaan luksuskelloihin Jaeger valmisti 1920-luvulta alkaen myös nopeus- ja muita mittareita, aluksi lentokoneisiin ja sitten etenkin brittivalmisteisiin luksusautoihin. Mittareita valmistettiin sekä Sveitsin ”kellolaaksossa” Vallée de Joux’ssa että brittiläisessä British Jaeger Instruments -tytäryhtiössä, joka perustettiin Britannian protektionistisen tullipolitiikan vuoksi. Brittiyhtiö työllisti parhaimmillaan 700 ihmistä, ja vielä suurempi 1 800 työntekijän Jaeger-mittaritehdas syntyi Levallois-Perret’hen Pariisin lähelle. Nykyisin Jaeger-mittaristot ovat yksi italialaisen Magneti Marellin tuotemerkeistä.
Vaaralliset kädet

Juoni

Vaaralliset kädet kertoo kuuluisasta konserttipianisti Stephen Orlacista (Ferrer), jonka kädet tuhoutuu lentokoneonnettomuudessa. Kirurgi Volchett (Wolfit) suorittaa hänelle kädensiirron; valitettavasti kädet olivat ennen kuuluneet teloitetulle murhaajalle. Orlac pian huomaa, että kädet alkaa vallata hänen elämänsä, ja entinen pianisti alkaa syyllistyä rikoksiin. Rähjäinen taikuri (Lee) huomaa mitä on tapahtumassa ja alkaa kiristää häntä.
Åbo Posten

Åbo Posten oli Turussa vuosina 1873–1883 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Åbo Posten oli aluksi poliittisesti sitoutumaton, mutta kallistui myöhemmin suomenmieliseen suuntaan. Lehden levikkialueena oli Turku ja sen ruotsinkielinen lähialue. Paikkakunnan kovan lehtikilpailun takia se lopetettiin kannattamattomana.
Aluksi kolmesti ja vuodesta 1877 lähtien kuudesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1000 kappaletta vuonna 1883.
Dean–Stark-laite

Dean–Stark-laite on tyypillisesti lasista valmistettu laboratoriotarvike, jota käytetään veden poistamiseen reaktioastiasta atseotrooppisena seoksena veteen sekoittumattoman liuottimen kanssa. Sitä voidaan myös käyttää näytteen vesipitoisuuden määrittämiseen. Laitteen kehittivät yhdysvaltalaiset Ernest W. Dean ja David D. Stark ja se on nimetty heidän mukaansa. Keksintönsä he julkaisivat vuonna 1920.

Toimintaperiaate ja käyttö

Dean ja Stark kehittivät Dean–Stark-laitteen työskennellessään Yhdysvaltain mineraalitutkimuskeskuksessa Pittsburghissa. Heidän tehtävänään oli selvittää raakaöljyn vesipitoisuus. Tehtävä osoittautui vaikeaksi raakaöljyn emulsioluonteen vuoksi. Dean ja Stark huomasivat, että veden voi poistaa seoksesta tislaamalla atseotrooppina veteen liukenemattoman liuottimen kuten tolueenin tai ksyleenin kanssa. Keräämällä vesi talteen saadaan näytteen vesipitoisuus selvitettyä. Tätä varten he kehittivät lasisen laboratoriotarvikkeen, jota myöhemmin alettiin kutsua Dean–Stark-laitteeksi.
Dean–Stark-laite koostuu vinosta lasisesta putkesta, jonka päässä on yhde reaktiokolviin tai muuhun kuumennusastiaan. Putken toisessa päässä on pystysuora putki, joka on toisesta päästä avoin ja toisesta suljettu. Avoin pää toimii yhteenä palautusjäähdyttimeen ja suljettu pää toimii nesteen kerääjänä. Putkessa voi olla myös mitta-asteikko ja hana putken tyhjentämiseen. Kun reaktiokolvissa oleva neste kiehuu ja vesi tislautuu yhdessä liuottimen kanssa, hyöry kulkeutuu jäähdyttimeen, jossa se tiivistyy nesteeksi. Neste valuu Dean–Stark-laitteeseen ja toisiinsa liukenemattomat nesteet erottuvat omiksi faaseikseen siten, että raskaampi on alempana. Veden ja tolueenin tai ksyleenin atseotrooppisessa seoksessa vesi on tihempää ja jää putken pohjalle. Putken täyttyessä tolueeni tai ksyleeni valuu takaisin reaktiokolviin.
Dean–Stark-laitetta voidaan käyttää vesipitoisuuden määrittämiseen esimerkiksi raakaöljystä ja muista petrokemian tuotteista ja raaka-aineista, yrteistä, mausteista ja muista ruoka-aineista. Dean–Stark-laitetta käytetään myös orgaanisen kemian synteeseissä haluttaessa poistaa reaktion tuotteena muodostuvaa vettä ja näin ajaa reaktion tasapainoa kohti tuotteiden muodostumista. Tällaisia reaktioita ovat tyypillisesti esimerkiksi esteröinnit ja asetaalien synteesit.
Ensio Helaniemi

Kaarle Ensio Ilmari Helaniemi (vuoteen 1936 Helenius, 15. lokakuuta 1926 Helsinki – 23. joulukuuta 2009) oli suomalainen diplomaatti, arvoltaan varatuomari. Hän oli suurlähettiläs Lagosissa 1971–1973, sitten ulkoasiainministeriön oikeudellisen osaston päällikkö 1976–1978, suurlähettiläs Haagissa 1978–1983, sen jälkeen Itä-Berliinissä 1983–1986, ulkoministeriön neuvottelevana virkamiehenä 1986–1989 ja suurlähettiläs Brysselissä 1989–1991.