google/wiki40b huggingface dataset:
Aarne Karjalainen (vuorineuvos)

Aarne Feliks Karjalainen (21. maaliskuuta 1913 Oulu – 23. helmikuuta 1986 Torremolinos, Espanja) oli suomalainen vuorineuvos, joka tunnetaan Hyvon-Kudeneule Oy:n perustajana, johtajana ja omistajana.

Varhaiset vuodet

Karjalainen syntyi Oulussa ja kävi kauppakoulun. Hän oli Tampereen Talous-Osakekaupan kotimyyjä 1936–1938. Siitä hän siirtyi trikootehdas Kudos Oy:n provisiopalkkaiseksi myyntimieheksi, yleni myyntipäälliköksi ja loi hyvät suhteet kaupan alan keskeisiin toimijoihin.

Hyvon-Kudeneule Oy:n toimitusjohtaja, vuorineuvos (1951–1975)

Karjalainen rakensi tekstiiliteollisuuskonsernin, jonka tuotemerkki oli Hyvon. Hyvon-Kudeneule Oy oli suomalainen trikoo- ja sukkatehdas, joka menestyi myös viennissä. Kudeneule aloitti toimintansa Helsingissä 1951 ja vuonna 1955 Hankoon valmistui Viljo Revellin suunnittelema tehdas, jonne Helsingin tuotanto siirtyi 1957. Aarne Karjalaisen tekstiiliyritys levisi Helsingistä Hankoon, Saloon ja Haukiputaalle. 
Haukiputaalla vuosina 1970–1975 toiminut tehdas oli merkittävä pienen paikkakunnan työllistäjä. Paikkakunnan väkiluku kasvoi 1 600 hengellä, joille rakennettiin asuntoja ja päiväkoti.
Vuonna 1961 Kudeneule oli Pohjoismaiden suurin puuvillaisten alusasujen valmistaja. Karjalainen käynnisti ainutlaatuisella interlock-koneella kudotusta trikookankaasta valmistettuja Hyvon-alusasuja. Hän toi tarjolle uudenlaisia materiaaleja ja kuoseja ja mullistavia ideoita, kuten verryttelyasun ja puuvillaisen pyjaman yhdistelmän. Tuolloin henkilökuntaa oli 550. Vuonna 1963 rakennettiin tehdas myös Saloon. Kun Hyvon-Kudeneule oli vahvimmillaan, mainosmies Matti Viherjuuri kehitti sille mieleen jäävän iskulauseen ”Hyvon yllä, hyv’on olla”. Todellisen menestyksen Kudeneule Oy saavutti Neuvostoliittoon suuntautuvassa kaupassa. Yrityksen toiminta päättyi rahoitusongelmiin vuonna 1975.

Hangon tehdasrakennus

Hyvon-Kudeneule Oy:n rakennuttama tehdasrakennus on yksi Suomen sotien jälkeisen teollisuusarkkitehtuurin arvokohteista ja arkkitehti Viljo Revellin arkkitehtuurin päätöistä.  Revell käytti tehtaan suunnittelussa edistyksellistä rakennustekniikkaa sekä tavoitteli toteutuksessa selväpiirteistä tuotantoympäristöä ja hyviä työolosuhteita, mikä näkyy tilan jäsentelyssä, materiaali- ja rakennevalinnoissa sekä pyrkimyksenä luonnonläheisyyteen.
Maiskuttajakardinaali

Levinneisyys

Maiskuttajakardinaalia tavataan laajalla alueella Keski-Amerikassa. Sen kannaksi arvioidaan 500 000 – 4 999 999 yksilöä, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hollantilainen (kanirotu)

Hollantilainen on pieniin rotuihin kuuluva lemmikkikanirotu. Ihannepaino on 2,51-3,20kg.
Rodun varmin tuntomerkki on sille ominainen kaksi- tai kolmivärinen kuvionti. Perusvärin tulee olla valkoinen, kuvioväri voi olla mikä tahansa standardiin hyväksytty väri, tai yhdistelmä japanilaisen kanssa. Kuvion tulee olla mahdollisimman selvärajainen ilman värien sekoittumista. Kuvio muodostuu kuviovärin värisistä poskista, korvista sekä rungon takaosasta. Lisäksi takajaloissa on oltava valkoiset mansetit.
Luonteeltaan hollantilaiset kanit ovat yleisesti ottaen erittäin sosiaalisia ja ne vaativat paljon huomiota osakseen. Rotu sopii hyvin esimerkiksi omistajansa ensimmäiseksi kaniksi.
Southamptonin yliopisto

Southamptonin yliopisto (engl. University of Southampton) on julkinen yliopisto, joka sijaitsee Southamptonissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Siellä on lähes 25 000 opiskelijaa sekä noin 5 000 työntekijää.
Southamptonin yliopiston edeltäjä oli vuonna 1862 perustettu Hartley Institution, joka sai alkunsa Henry Robinson Hartleyn testamenttaamilla varoilla. Hän oli paikallisen viinikauppiassuvun perijä. Yliopistostatuksen oppilaitos sai kuningatar Elisabet II:lta vuonna 1952.
Fatijärvi

Geologia

Järven ympäristön maaperä on hiekkaa. Järven luoteispuolella on Keisarinpankin dyynimuodostumaan kuuluvia, metsää kasvavia rantadyynejä.

Maisema ja kulttuuriympäristö

Järvi kuuluu Yyterin Valtakunnallisesti arvokkaan maisema-alueen sisään jääviin pieniin vesialueisiin yhdessä muiden muassa läheisten Ruutu- ja Haventojärvien kanssa. Sen ympärillä on säilynyt ensimmäisen maailmansodan aikaisia rakenteita, kuten juoksuhautoja.
Thurop Van Orman

Elämäkerta

Van Orman kiinnostui piirtämisestä jo nuorella iällä, mutta high schoolissa hän halusi tulla seikkailijaksi. Lopulta Van Orman suuntasi koulun jälkeen piirtämisen ja kirjoittamisen pariin aikomuksenaan tulla kirjailija. Hän sai ensimmäisen varsinaisen työn videopeliyhtiöltä Zantarolta, jossa Van Orman teki kuvasuunnitelmia ja muita piirroksia. Samalla hän kiinnostui yhä enemmän animaatiosta ja päätti tehä matkan Cal Artsiin, jossa Van Orman sai huomata, että animoinnille on oma koulunsa.

Ura

Opiskellessaan Cal Artsissa hänen opettajansa Randy Myers suositteli työharjoittelupaikkaa Cartoon Network Studiosin Tehotytöt -piirrossarjaan. Van Orman teki storyboardien lisäksi käsikirjoituksia muutamiin jaksoihin. Sittemmin Van Orman on työskennellyt Cartoon Networkilla vuodesta 2004 lähtien ja ollut mukana animaatioissa kuten The Grim Adventures of Billy & Mandy ja Camp Lazlo. Myöhemmin hän sai toteuttaa omaa piirrossarjaa The Marvelous Misadventures of Flapjack, jonka ideaa Van Orman oli kehitellyt vuodesta 2001 lähtien. Vuosien 2007-2008 aikana hän julkaisi muutamia lyhytanimaatioita sarjasta ja sai lopulta luvan Cartoon Networkilta tuottaa kokonaisen sarjan Flapjackin tarinoista.
Bealen salakirjoitukset

Bealen salakirjoitukset (engl. Beale Ciphers) eli Bealen paperit (The Beale Papers) on koodattuja tekstejä sisältävä kokonaisuus, jonka tietyissä osissa sen väitetään sisältävän tiedon kulta-, hopea- ja jalokiviaarteen kätköpaikasta. Aarretta on yritetty etsiä ratkaisemalla koodeja, ja tekstejä on tutkittu eri menetelmin sekä dokumentteina että huijauksena.

Tarina

Yhdysvalloissa Virginian osavaltion Lynchburgin kaupungissa sijainneeseen hotelli Washingtoniin majoittui tammikuussa 1820 ja uudelleen tammikuussa 1822 mies, joka ilmoitti nimekseen Thomas J. Beale. Jälkimmäisellä käynnillä hän jätti hotellin omistajan haltuun lukitun laatikon, jonka sisällöksi ilmoitti "arvokkaita ja tärkeitä papereita". Hän lähetti tälle ohjeen avata laatikko kymmenen vuoden kuluttua, mikäli jättäjä ei sitä noutaisi. Samalla lähettäjä lupasi myös toimittaa sen sisällön tulkitsemiseen tarvittavan avaimen. Avainta ei kuulunut, ja hotellinpitäjä Robert Morriss avasi laatikon kesällä 1845.
Laatikosta löytyi kolme numerosarjoja, ilmeisesti koodattuja viestejä, sisältävää paperiarkkia ja englanninkielinen saate. Saatekirje kertoo aarteen kokoamisesta ja kätkemisestä. Robert Morriss yritti turhaan ratkaista koodia.

Julkaisu

Morriss paljasti Bealen paperit ystävälleen, joka vuonna 1885 kirjoitti anonyymina The Beale Papers -nimisen julkaisun. Julkaisu sisältää Bealen laatikosta löytyneet viestit ja Morrissin kertomuksen siitä, miten ne joutuivat hänelle.

Ratkaisuyrityksiä

The Beale Papers -julkaisussa esitetään salakirjoitusten yhden osan ratkaisu. Tämä järjestyksessä toinen kolmesta koodatusta arkista oli niin sanottua kirjasalakirjoitusta, jossa kooditekstin numerot vastaavat tietyn avaintekstin sanojen järjestystä ja edelleen esimerkiksi niiden alkukirjaimia. Avaintekstiksi osoittautui Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus. Avatun tekstin mukaan kolmas arkki paljastaisi henkilöt, joille aarre kuuluu ja ensimmäisestä arkista kävisi ilmi tarkka kätköpaikka. Avattu teksti ilmaisee aarteen summittaiseksi sijainniksi Bedfordin piirikunnan ja edelleen Bufford-nimisen paikan lähistön.
Simon Singh kertoo teoksessa Koodikirja (Tammi, 1999), että monet aarteenetsijät kokeilivat turhaan onneaan Bealen salakirjoitusten parissa. Esimerkiksi Hiram Herbert Jr. -niminen Beale-fanaatikko aloitti etsinnän vuonna 1923 ja jatkoi sitä 1970-luvulle asti. Osa salakirjoitusten taustasta kiinnostuneita on puolestaan yrittänyt osoittaa Bealen salakirjoitukset huijaukseksi. He ovat tutkineet esimerkiksi sitä, oliko Thomas Beale todellinen henkilö, ja selvittää kielianalyysin keinoin, onko The Beale Papers -julkaisun laatinut sama henkilö kuin salakirjoitukset.
Kulhia MK 1b

Historia

Mikko Kulhia lähti suunnittelemaan uutta lentokonetta opiskelujensa ohessa talven 1929–1930 aikana. Aiempaan MK 1a -malliin pohjautuneessa koneessa oli uusi, kevyempi Göttingen 430 -siipiprofiilia käyttänyt vapaasti kantava siipi. Uusi kolmisalkoinen siipi painoi vain 60 kilogrammaa, ja oli pinta-alaltaan 2/3 MK 1a:n siiven alasta. Uuden siiven lisäksi aiemman MK 1a:n runko uusittiin ja pinnoitettiin vanerilla. MK 1b sai koelentoja varten suksilaskutelineen, koneeseen suunniteltiin myös halkaisijaltaan 50-senttimetrisiä pyöriä. Teline asennettiin 20 asteen kulmaan nokilleen menon estämiseksi.
MK 1b:n ensilento tehtiin helmikuun 1930 lopulla, minkä jälkeen koneen koelentoja jatkettiin ensin matalilla, muutamien metrien lentokorkeuteen nousseilla hypyillä. Korkeudet kasvoivat vähitellen, ja MK 1b:llä lennettiin lopulta jopa 30 metrin korkeudessa. Laskuteline vaurioitui koelentojen yhteydessä, mutta korjattiin nopeasti. Lennot päättyivät lopulta koneen potkurin hajottua sen osuttua jäällä olleeseen loskaan lopputalvesta 1930.
Koneen vaurioitumisen jälkeen Mikko Kulhia suunnitteli uuden MK 2 -lentokoneen, joka rakennettiin seuraavana kesänä koulujen päätyttyä.
Jalmari Torikka

Jalmari Torikka (14. joulukuuta 1931 Viipuri – 25. helmikuuta 2013 Helsinki) oli pääkaupunkiseudulla vaikuttanut toimittaja ja kansanedustaja. Torikka oli kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1977–1983. Hän tuli edustajaksi Markku Salosen tilalle 1977. Eduskuntakausi jäi lyhyeksi, mutta sen aikana hän loi laajan suhdeverkoston eri puolueiden poliitikkoihin.
Torikka suoritti sanomalehtitutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa 1950. Vuodesta 1952 hän oli Helsingin Sanomien urheilutoimittaja. Lyhyeksi jääneen PYP-pankin lehdistöpäällikkövaiheen jälkeen Torikka toimi kotvan aikaa Ilta-Sanomien toimittajana. Seuraavaksi hän oli tiedotuspäällikkönä ensin Rauma-Repolassa ja sitten YIT:ssä 1964–1969, mutta houkuteltiin takaisin lehtityöhön Viikkosanomiin, jonka päätoimittajana hän toimi lehden kuvajournalistisen kultakauden ajan. Viikkosanomat lakkautettiin 1975. Sen jälkeen hän siirtyi Paraisten kalkin viestintäjohtajaksi, ja vapaaksi toimittajaksi vuodesta 1977 alkaen. Eduskuntakauden jälkeen Torikka työskenteli toimittajana Uudessa Suomessa ja Iltalehdessä. Vielä eläkeikäisenä hän harrasteli alaa Iltalehden poliittisena pakinoitsijana.
Nuoruudessaan Jalmari Torikka oli maajoukkuevesipalloilija, ja työyhteisöissäkin hän oli joukkuepelaaja. Torikka vaihtoi sujuvasti roolia esimiehestä rivitoimittajaksi. Hän toimi myös tulisieluisesti Iltalehden pääluottamusmiehenä lehden saneerausvuosina.
Harlekiinipinseri

Luonne ja käyttäytyminen

Harlekiinipinseri oli eloisa, aktiivinen, rohkea ja älykäs. Sillä oli vahva oma tahto ja se oli toisinaan itsepäinen. Se sopi myös vahtikoiraksi pienestä koostaan huolimatta.

Alkuperä

Harlekiinipinserin kantamuoto oli eräs lyhytkarvainen pinserirotu, joka oli nykyistä pinseriä kookkaampi. Merle-väritys saattoi johtua myös mahdollisista risteytyksistä pienten shetlanninlammaskoiran tai pyreneittenpaimenkoiran kaltaisten lammaskoirien, tai jopa laikukkaan mäyräkoiran kanssa. Se hyväksyttiin virallisesti omaksi rodukseen vuonna 1958. 1960−70-luvuilla se alkoi harvinaistua muiden pinsereiden yleistyessä. Vuonna 1981 rotumääritelmää jouduttiin muuttamaan siten, että se salli rekisteröimättömienkin yksilöiden jalostuskäytön. Pelastusyritykset olivat kuitenkin turhia, sillä FCI poisti rodun listoiltaan lakattuaan uskomasta sen selviämiseen. 1990-luvulla osa kasvattajista yritti vielä elvyttää sen, mutta huonoin tuloksin.

Ulkonäkö

Harlekiinipinseri oli täplikäs, solakka ja neliömäinen koira. Sillä oli vahva luusto ja lihakset. Sen korvat olivat pystyt tai kärjistä taittuneet. Sen säkäkorkeus oli 30–35 cm ja se oli kooltaan kääpiöpinserin ja pinserin välimuoto. Se painoi keskimäärin 12 kg. Karvapeite oli sileää ja lyhyttä. Pohjaväri oli vaalea tai puhtaanvalkoinen. Värityksistä esiintyivät erilaiset harlekiinin sävymuunnokset, kuten blue roan (siniharmaa mustin laikuin) ja valkoinen mustin merkein. Myös valkoisia brindlein (jota rodulla kutsuttiin termillä brand) sekä brindlein ja parkinruskein merkein tavattiin.
Tiurulan ortodoksinen seurakunta

Tiurulan ortodoksinen seurakunta  sijaitsi Laatokan länsipuolella, pääasiassa luovutetussa Karjalassa. Se kuului Karjalan hiippakunnan kuudenteen valvontapiiriin ja seurakunnan alue käsitti Hiitolan, Kurkijoen, Parikkalan, Rautjärven, Saaren ja Simpeleen kunnat.

Seurakunnan jäsenmäärä

Tiurulan seurakunnassa oli 1 585 jäsentä vuonna 1931 ja 1 196 jäsentä vuonna 1937. Suurin osa seurakunnan jäsenistä asui Hiitolassa ja Kurkijoella.

Kirkot

Tiurulan ortodoksisella seurakunnalla oli kaksi kirkkoa. Hiitolan kunnan Tiurulan kylässä sijaitsi pyhittäjä Serafim Sarovilaisen muistolle pyhitetty ja vuonna 1922 valmistunut Tiurulan kirkko. Kurkijoen kunnan Raholan kylässä oli Neitsyt Marian ilmestyksen muistolle pyhitetty ja vuonna 1933 valmistunut Kurkijoen kirkko. Molemmat kirkot säilyivät ehjinä talvisodasta, mutta tuhoutuivat jatkosodassa.

Historia

Tiurulan ortodoksinen seurakunta perustettiin 1500-luvulla ja Tiurula oli tämän seurakunnan keskuksena. Tiurulan ja Veijalan ortodoksisten kappeliseurakuntien alueista muodostettiin luterilainen Hiitolan seurakunta vuonna 1610 Ruotsin harjoittaman luterilaistamisen johdosta. Uudelleen Tiurulan ortodoksinen seurakunta perustettiin vuonna 1836. Vuonna 1934 seurakunnan keskus siirrettiin Hiitolasta Kurkijoelle.
Alueluovutusten myötä merkittävä osa Tiurulan seurakuntaa luovutettiin Neuvostoliitolle ja suurin osa seurakunnan väestöstä hajaantui jäljelle jääneeseen Suomeen. Tämän johdosta Tiurulan seurakunta lakkautettiin muiden luovutettujen alueiden seurakuntien tavoin vuonna 1949. Suomen ortodoksisen kirkon uuden seurakuntajaon mukaan Suomen puolelle jääneet osat entisestä Tiurulan seurakunnasta tulivat kuulumaan Lappeenrannan ortodoksiseen seurakuntaan.
Itzy

Jäsenet

Yeji, oikealta nimeltään Hwang Yeji (kor. 황예지, s. 26. toukokuuta 2000 Jeonju, Etelä-Korea) on eteläkorealainen räppäri, tanssija ja laulaja. Hän on yhtyeen johtaja. Yeji oli mukana SBS:n tosi-tv-sarjassa The Fan, mutta hän putosi sarjan viidennessä jaksossa. Yeji oli harjoittelijana 3 vuotta.
Lia, oikealta nimeltään Choi Ji-su (kor. 최지수, s. 21. kesäkuuta 2000) on eteläkorealainen laulaja. Lia asui ennen Kanadassa ja osaa puhua englantia. Hän on yhtyeen päälaulaja. Hän oli harjoittelijana yli kaksi vuotta.
Ryujin, oikealta nimeltään Shin Ryujin (kor. 신류진, s. 17. huhtikuuta 2001) on eteläkorealainen räppäri. Vuoden 2017 lokakuussa, Ryujin osallistui kykyjenetsintä-ohjelmaan MIXNINE. Hänen joukkueensa sijoittui ensimmäiseksi sarjan viimeiseen jaksoon saakka, mutta hävisi lopulta toiselle joukkueelle. Hän oli harjoittelijana neljä vuotta.
Chaeryeong, oikealta nimeltään Lee Chae-ryeong (kor. 이채령, s. 5. kesäkuuta 2001) on eteläkorealainen laulaja ja tanssija. Hän on yhtyeen päätanssija. Chaeryeong aloitti uransa tosi-tv-ohjelmassa K-pop Star 3 vuonna 2013 isosiskonsa Lee Chae-yeonin kanssa. Chaeryeong ja Chaeyeon putosivat ohjelmasta, minkä jälkeen he liittyivät JYP Entertainment -levy-yhtiöön. Vuonna 2015, he osallistuivat levy-yhtiönsä tosi-tv-ohjelmaan SIXTEEN. Chaeryeong putosi ohjelmasta sen viimeisessä jaksossa. Neljän vuoden jälkeen hän liittyi Itzy-yhtyeeseen.
Yuna, oikealta nimeltään Shin Yu-na (kor. 신유나, s. 9. joulukuuta 2003) on eteläkorealainen laulaja sekä yhtyeen maknae (nuorin jäsen) ja visual (alan kauneusihanteet parhaiten täyttävä jäsen). Hän oli harjoittelijana kolme vuotta.
Diao Yinan

Diao Yinan, 刁|亦|男, Diāo Yì'nán, (s. 1969 Xi'an, Shaanxi) on kiinalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja ajoittain myös näyttelijä. Hänen elokuvansa Bai Ri Yan Huo ('Musta hiili, ohut jää') sai vuonna 2014 Berliinin elokuvajuhlien Kultainen karhu -palkinnon

Elämäkerta

Diao valmistui 1992 Teatterin keskusakatemiasta ja on työskennellyt käsikirjoittajana ohjaajien Shi Runjiu ja Zhang Yang kanssa. Diao on ohjannut kaksi omaa elokuvaa, vuonna 2003 valmistuneen Uniform ja vuonna 2007 valmistuneen Night Train, jonka ensi-ilta oli Un Certain Regard -kilpailussa vuonna 2007 Cannesin elokuvajuhlilla.
Diana l’affascinatrice

Juoni

Diana on vihollisvaltion lähettämä seikkailijatar, jonka tehtävänä on varastaa kapteeni Newselle uskotut linnoituslaitteiden piirustukset. Hän hankkiutuu suhteeseen upseerin kanssa ja saa käsiinsä piirustukset, mutta päättää pelastaa rakastamansa miehen ja kadota sen jälkeen ikuisiksi ajoiksi.

Tuotanto

Roomalaisen Caesar Filmin tuottama Diana l’affascinatrice on tavanomainen ja juoneltaan epäuskottava mykkäfilmin agenttiseikkailu. Sen arviointia vaikeuttaa säilyneiden osien hajanaisuus ja varsinkin loppuratkaisun puuttuminen. Elokuvan tekevät kiinnostavaksi Francesca Bertinin näyttelijäntyöskentely ja ohjaaja Gustavo Serenan vaihtelevat kuvakulmat. Aikalaiskriitikko piti elokuvaa kaupallisuutta tavoittelevana näyttelijälahjakkuuksien tuhlauksena.

Restaurointi

Elokuvan ranskan- ja hollanninkielinen versio on restauroitu Belgian elokuva-arkistossa vuonna 2003. Alkuperäisestä 1654 metrin pituudesta on säilynyt 1232 metriä. Restaurointi on nähtävissä European Film Gateway -sivustolla.
Iin Röyttä

Historia

Röytässä on ollut satamatoimintaa vuosina 1882–1891, kun Siuruan Höyrysaha Osakeyhtiö alkoi uittaa vientisahatavaraa saarelle. Sahatavara puhdistettiin, loppukäsiteltiin, lajiteltiin ja varastoitiin saarelle odottamaan laivausta. Laivaliikenne oli aluksi hiljaista: vain viidestä kymmeneen alusta purjehduskautta kohti. Laivojen määränpäänä oli joko Saksa tai Englanti. Laivaustoiminnan laajuudesta ei ole säilynyt tarkkoja lukuja, mutta vuonna 1890 laivattiin 147 000 kappaletta erikokoisia lautoja ja lankkuja sekä kuutisensataa kuutiometriä polttopuuta. Vuonna 1924 Röytässä lastattiin 41 alusta, joista kukin lastasi keskimäärin tuhat kuutiometriä sahatavaraa.
Saarelle rakennettiin vuosina 1930–1933 viisi aallonmurtajaa, laituri sekä työntekijöiden asuinrakennuksia, joista useat ovat edelleen pystyssä. Laivaustoiminta päättyi suurimmalta osin vuonna 1965; viimeiset laivat kävivät satamassa vuonna 1969.
1960-luvulla saari sai uuden käyttötarkoituksen retkiveneilytukikohtana, kun 1966 Oulun Merenkävijäin ja Oulun Purjehdusseuran Telakkasäätiö ja metsähallitus kirjoittivat vuokrasopimuksen. Vuokrasopimuksen myötä oululaiset purjehdusseurat saivat käyttöoikeuden entiseen lastauspaikkaan aallonmurtajineen ja tukikohdakseen entisen luotsien asuinrakennuksen.
Metsähallitus on kustantanut saaren historiasta ja tästä päivästä kertovan kuvitetun kirjan "Iin Röyttä - laivoja ja ihmisiä", jonka ovat kirjoittaneet Kari Alenius ja Joni Skiftesvik.
Tino Boos

Ura

Boos pelasi ensimmäiset pääsarjapelinsä uransa Düsseldorfer EG:ssä kaudella 1992–1993. Kaudeksi 1994–1995 Boos vaihtoi Saksassa seuraa Kassel Huskiesiin isomman peliajan toivossa. Vuonna 2000 Boos vaihtoi Saksassa toistamiseen seuraa siirtyessään Kölner Haieen. Hänet valittiin Kölnin varakapteeniksi vuonna 2000. Kölnissä Boos oli voittamassa keväällä 2002 Saksan-mestaruutta.
Kauden 2006–2007 jälkeen Boos yritti saada NHL-sopimusta Buffalo Sabresista ja San Jose Sharksista mutta päätti lopulta kuitenkin jäädä Saksaan ja solmi sopimuksen Hannover Scorpionsin kanssa kaudesta 2007–2008. Scorpionsissa Boos voitti joukkueen kapteenina Saksan-mestaruuden keväällä 2010. Hän pelasi vielä seuraavankin kauden Scorpionsissa ja siirtyi kaudeksi 2011–2012 takaisin Kölner Haieen. Kölniläisjoukkueessa Boos pelasi yhden kauden ja teki sen jälkeen sopimuksen DEG Metro Starsin kanssa.

Maajoukkueessa

Boos on edustanut Saksan maajoukkuetta kuusi kertaa MM-tasolla joista kolmesti ensimmäisessä divisioonassa sekä vuoden 2004 maailmancupissa ja vuoden 2006 olympialaisissa.
Affoltern im Emmental

Maantiede

Affoltern im Emmental sijaitsee Keski-Sveitsin tasangolla, Mittellandissa, Emmejoen itäpuolella, Emmentalin alueella, Burgdorfista kymmenkunta kilometriä itään ja Bernistä kolmisenkymmentä kilometriä koilliseen.

Nähtävyyksiä

Affolternissa on emmentaljuuston valmistusmenetelmää esittelevä juustola (saks. Schaukäserei):
Ramilliesin taistelu

Tausta

Vuonna 1704 Blenheimin taistelussa katastrofaalisen tappion kärsinyt Ranska sai seuraavana vuonna hieman armonaikaa. Marlboroughin herttuan vuoden 1705 sotaretken – hyökkäys Ranskaan Moselin laakson kautta – tarkoituksena oli viimeistellä Blenheimissa aloitettu työ ja suostutella kuningas Ludvig XIV tekemään rauha, mutta suunnitelman estivät sekä littolaiset että viholliset. Marlboroughin hollantilaisten liittolaisten haluttomuus jättää rajansa paljaaksi joukoista uuden riskialttiin seikkailun vuoksi, oli kiistänyt häneltä aloitteen, mutta vielä merkittävämpää oli Badenin rajakreivin ilmoitus siitä, ettei tämä voisi antaa suurta määrää joukkoja tulevaan taisteluun. Tämä johtui osaksi äkillisestä joukkojen siirtämisestä Reiniltä täydentämään prinssi Eugenen joukkoja Italiassa, ja osaksi Badenin terveydentilan heikkenemisestä, joka aiheutui edellisenä vuonna saadusta vakavasta jalkavammasta Schellenbergin rynnäkössä. Lisäksi Marlboroughin piti suoriutua keisari Leopold I:n kuolemasta toukokuussa ja Joosef I:n valtaannoususta, mikä väistämättömästi vaikeutti asioita Suurliitossa.
Myös Ranskan kuninkaan sinnikkyys ja hänen kenraaliensa ponnistelut kartuttivat Marlboroughin vaikeuksia. Painostaen tuntuvasti hollantilaisten komentajaa kreivi Overkirkiä, marsalkka Villeroi valtasi Huyn 10. kesäkuuta ennen kiiruhtamistaan kohti Liégeä. Marsalkka Villarsin painostaessa Moselilla, liittolaisten komentaja – jonka täydennykset alkoivat olla kriittsessä tilassa – joutui perumaan sotaretkensä 16. kesäkuuta. ”Mikä häväistys Marlboroughille”, ilakoi Villeroi, ”tehdä nyt vääriä liikkeitä ilman tulosta!” Marlboroughin lähdettyä pohjoiseen, ranskalaiset siirsivät joukkojaan Moselin laaksosta täydentämään Villeroita Flanderissa, samalla kun Villars marssi Reinille.
Englantilais-hollantilaiset joukot saivat hyvitystä epäonnistuneelle Mosellen sotaretkelle menestyksestä Elixheimissa ja Brabantin puolustuslinjojen ylittämisestä Espanjan Alankomailla (myös Huy vallattiin takaisin 11. heinäkuuta), mutta mahdollisuus saada ranskalaiset lopulliseen taisteluun onnistui välttämään Marlborough’ta. Vuosi 1705 osoittautui lähes täysin hedelmättömäksi herttualle, jonka sotilaallisia pettymyksiä kompensoi vain osaksi pyrkimykset diplomaattisella rintamalla missä, Düsseldorfin, Frankfurtin, Wienin, Berliinin ja Hannoverin hoveissa, Marlborough pyrki vahvistamaan tukea Suurliitolle ja siteeraamaan pikaisen tuen lupauksia seuraavan vuoden sotaretkelle.
Markkolanlampi (Parkano)

Maantietoa

Lammen pituus on 500 metriä, leveys 200 metriä ja sen pinta-ala on 7,4 hehtaaria. Se sijaitsee puoli kilometriä Vahojärven pohjoispuolella. Lampeen laskee kaksi metsäojaa, joista toinen on viereisen ojitetun suon laskuoja ja toinen Ylisenlammen laskuoja, jonka kautta laskee myös ojitettujen soiden vesiä. Lammen oma laskuoja on Myllyoja, joka laskee Vahojärven pohjoispäähän Soljanlahteen. Rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. Rannat ovat kangasmetsää, mutta länsipäässä peltomaa päättyy rantaan. Lammen ympäristössä on yksi maatila ja jonka rantasauna on ainoa rantarakennus. Lammen eteläpuolelta kulkee 100 metrin päässä yhdystie 13289. Sen pohjoisrannalle johtaa peltotie.
M/S Enchantment of the Seas

Rakentaminen

Alus tilattiin 4. elokuuta 1994 Kvaerner Masa Yardin Helsingin telakalta Suomesta. Sen köli laskettiin 26. lokakuuta 1995 telakkanumerolla 493 ja alus laskettiin vesille 21. marraskuuta 1996. Se luovutettiin 4. heinäkuuta 1997 oslolaiselle Enchantment of the Seasille ja aluksen operoinnista vastaa Royal Caribbean Cruises.

Käyttöhistoria

Alus aloitti ensimmäisen risteilynsä Välimerellä 17. heinäkuuta 1997 ja Karibialla 19. lokakuuta. Tämän jälkeen alus oli kesät Välimerellä ja talvet Karibialla. Alus liputettiin tammikuussa 2005 Bahamalle kotisatamana Nassau.
Alus oli toukokuusta kesäkuuhun 2005 Keppel Verolme Shipyardilla Rotterdamissa, jossa alusta jatkettiin Masa Yardin Turun telakan valmistamalla lisäelementillä. Elementti kuljetettiin Turusta Rotterdamiin proomulla. Alus lähti 23. kesäkuuta Rotterdamista New Yorkiin.
Alus kolaroi 1. lokakuuta 2009 Cozumelissa Meksikossa Carnival Legendin kanssa.