google/wiki40b huggingface dataset:
Videonauha

Videonauha on magneettinen nauha, jota käytetään elektronisen liikkuvan kuvan (videon) ja äänen säilyttämiseen.  Laitetta, joka tallentaa tai toistaa videonauhoja, kutsutaan videonauhuriksi.
Videotekniikan alkuaikoina videonauhaa säilytettiin yleensä niin sanotuilla avokeloilla, samaan tapaan kuin magnetofonien ääninauhoja.  Nykyään videonauha on yleensä videokasetin sisällä.
Bendlerblock

Bendlerblock on rakennuskompleksi Berliinissä. Se sijaitsee Stauffenbergstraßen varrella, Tiergartenin puistosta etelään. Bendlerblock pystytettiin vuosina 1911–1914 Saksan valtakunnan laivaston toimistoa varten. Weimarin tasavallan aikana se toimi Reichswehrin päämajana. Nykyisin rakennus on Saksan puolustusministeriön käytössä.
Bendlerblockin ohi kulkeva katu oli nimetty Bendlerstraßeksi vuodesta 1837 alkaen. Se kantoi nimeään Berliinin päämuurarin ja kaupunginvaltuuston jäsenen Johann Christoph Bendlerin (1789–1873) muistoksi. Se muutettiin Stauffenbergstraßeksi 20. heinäkuuta 1955, päivänä jolloin Bundeswehr perustettiin. 
Samana päivänä 11 vuotta aiemmin heinäkuun 20. päivän salaliiton jäsen Claus von Stauffenberg yritti pommiattentaattia Adolf Hitleriä vastaan. Salaliittolaiset pitivät päämajaansa Bendlerblockissa. Vallankaappausyritys epäonnistui ja useita salaliittoon osallistuneita upseereita teloitettiin rakennuksen pihalla heinäkuun 20. ja 21. välisenä yönä. Toisen maailmansodan lopulla Berliinin taistelun aikana rakennus toimi Berliinin puolustusalueen komentajan kenraali Helmuth Weidlingin päämajana, kunnes hän antautui puna-armeijalle aamulla 2. toukokuuta 1945.
Suurin osa Bendlerblockista toimii nykyään Saksan liittotasavallan puolustusministeriön lisätoimistona. Pihalla on muistomerkki, joka on omistettu kansallissosialistista puoluetta vastaan taistelleille saksalaisille. Rakennuksen itäsiipi, jossa muun muassa Stauffenbergin työhuone sijaitsi, muodostaa yhdessä eräiden muiden berliiniläisten kohteiden kanssa saksalaisen vastarinnan museon (Gedenkstätte Deutscher Widerstand).
Kimmo Granqvist

Kimmo Granqvist (19. heinäkuuta 1968 Ahvenanmaa) on suomalainen romanin kielen tutkija. Nykyisin hän tutkii ja opettaa romanikieltä ja kreikkaa Helsingin yliopistossa  sekä toimii tammikuusta 2017 lukien Södertörnin korkeakoulussa Tukholmassa Pohjoismaiden ensimmäisenä romanitutkimuksen professorina. Hän työskenteli vuosina 1997–2011 Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksessa erikoistutkijana ja osastonjohtajana.
Granqvist on opiskellut kreikan kieltä Helsingin ja Tukholman yliopistoista ja on väitellyt tohtoriksi Tukholmassa. Hän tuli 1997 siviilipalvelukseen Kotimaisten kielten tutkimuskeskukseen samaan aikaan kun siellä aloitettiin romanikielen tutkimusta, ja tähän työhön Granqvist osallistui, alkuun sanakirjatyössä. Hän on Suomessa romanikielen ylin auktoriteetti.
Granqvist on kansainvälisen romanitutkimuksen laitosten verkoston (Network of Academic Institutions in Romani Studies, NAIRS) perustajia ja ensimmäinen puheenjohtaja kaudella 2016-2020. Hän on ollut vuodesta 2018 Romani Studies -aikakauslehden päätoimittaja. 
Granqvist on tehnyt romanikielestä lyhyen kieliopin Lyhyt Suomen romanikielen kielioppi, ja valmistumassa on perusteellisempi. Tekeillä on myös kielihistoria ja Pohjois-Euroopan romanikielen murteiden kartasto. Vastaavia ei ole aiemmin tehty.
Etelä-Louisianan satama

Etelä-Louisianan satama (engl. Port of South Louisiana, LOCODE esimerkiksi: US ZSC (Saint Charles, LA), US SNJ (Saint James, LA),) on Yhdysvaltain eteläosissa Louisianan osavaltiossa sijaitseva suuri satama. Etelä-Louisianan satama sijoittuu New Orleansin luoteispuolelle Mississippi-joen alajuoksulle. Satamaan kuuluvia terminaaleja löytyy joen varrelta noin 54 mailin eli runsaan 80 kilometrin matkalta St. Charlesin, St. John the Baptistin ja St. Jamesin piirikunnissa.

Rahtiliikenne

Etelä-Louisianan satama sijoittui vuosina 2010–2011 rahtimäärältään maailman kahdenkymmenen suurimman rahtisataman joukkoon. Satama on tilastosta riippuen kokonaisrahtimäärältään Yhdysvaltain suurin tai yksi kolmesta maan suurimmasta satamasta Los Angelesin sataman ja Houstonin sataman ohella. Rahtitilastoissa sataman rahtimäärä vaihtelee paljon riippuen siitä huomioidaanko tilastossa vain ulkomaan rahtiliikenne (tuonti ja vienti) vai myös kotimaan liikenne.
Amerikkalaisten satamaviranomaisten järjestön AAPA:n maailmantilaston mukaan Etelä-Louisianan kautta kulki vuonna 2011 yhteensä 215,7 miljoonaa tonnia rahtia (sataman oman tilaston mukaan 274,3 milj. lyhyt tonnia eli 248,8 milj. tonnia). Vuonna 2012 rahtimäärä oli sataman omien tilastojen mukaan 253,0 miljoonaa tonnia (278,9 milj. lyhyt tonnia). Eurooppalaisen Rotterdamin sataman satamalistauksen mukainen vuoden 2011 rahtimäärä oli selvästi pienempi, vain 170,4 miljoonaa tonnia.
Vuonna 2014 sataman kautta kulki sen oman rahtitilaston mukaan 291,8 lyhyt tonnia eli 264,7 milj. tonnia rahtia. Rotterdamin sataman laatimassa vuoden 2014 satamatilastossa Etelä-Louisianan satama sijoittui maailman 16. suurimmaksi rahtisatamaksi.
Luhtaorvokki

Ulkonäkö ja koko

Luhtaorvokki kasvaa 8–16 senttimetriä korkeaksi. Kasvin juurakko on pitkä, suikerteleva ja usein myös rönsyllinen. Lehdet ja kukkaperät kasvavat suoraan juurakosta. Luhtaorvokin vaaleanvihreät, kaljut lehdet ovat puikean herttamaisia ja selväkärkisiä. Siniset tai sinipunaiset kukat ovat lehdettömän vanan latvassa. Kukkien terälehdet ovat selvästi lanttokärkisiä. Luhtaorvokki kukkii Suomessa touko-kesäkuussa.
Muista Suomessa tavattavista orvokeista luhtaorvokkia muistuttaa lähinnä korpiorvokin (V. epipsila) ja suo-orvokin (V. palustris) risteytys viitaorvokki (V. × ruprechtiana). Luhtaorvokki risteytyy aho-orvokin kanssa.

Levinneisyys

Luhtaorvokki on mantereinen, itäeurooppalainen kasvilaji. Sen päälevinnäisyysalue ulottuu Länsi-Ukrainasta Länsi-Venäjälle ja Valko-Venäjälle. Luhtaorvokkia tavataan myös Keski-Euroopan itäosissa, Balkanilla sekä Itämeren piirissä Suomessa, Ruotsissa, kaikissa Baltian maissa ja Tanskassa Bornholmin saarella.
Suomessa luhtaorvokkia on tavattu vain noin 20 kasvupaikalta Etelä-Suomessa. Näistä esiintymistä jäljellä oli vuonna 1997 noin puolet. Suurin osa silloisista esiintymistä oli hyvin pieniä. Suomen suurimmat luhtaorvokin esiintymät ovat Hangossa. Vuonna 2011 luhtaorvokin tiedettiin esiintyvän Suomessa vain Hangon Santalankorvessa, Jomalassa, Karkussa, Kökarin Österbyggessä, Tohmajärven Onkamossa ja Vihdin Kourlassa. Muun muassa Mäntsälän Kuljunojan luhtaorvokki, jonka kasvupaikka oli rauhoitettu, oli vuoteen 2008 mennessä hävinnyt.

Kasvuympäristö

Tyypillisiä luhtaorvokin esiintymispaikkoja ovat puronvarret, tervaleppäluhdit ja tulvarannat. Laji vaatii menestyäkseen kasvupaikoillaan säännöllisesti toistuvia tulvia. Luhtaorvokin taantumisen syinä Suomessa ja muualla ovat kasvupaikkojen ojitus, purojen perkaus, pellonraivaus ja rakentaminen.
HMS Attentive (1904)

Palvelus

HMS Attentive sijoitettiin pian valmistuttuaan Noren reserviin kesäkuussa 1906. Se otettiin palvelukseen maaliskuussa 1907 Chathamissa liitettynä Kotilaivaston Noreen sijoitettuun osastoon. Alus kolaroi 6. elokuuta Portlandin edustalla torpedovenehävittäjä HMS Quailin kanssa. Se kolaroi 27. huhtikuuta 1908 Harwichin edustalla HMS Galan ja HMS Ribblen kanssa, jolloin HMS Gala upposi vieden mukanaan yhden miehen ja HMS Ribblen kylkeen tuli reikä.
Palattuaan palvelukseen heinäkuussa 1909 Chathamissa HMS Attentive määrättiin 3. hävittäjälaivueen johtoalukseksi, mistä tehtävästä se siirrettiin 1910 2. hävittäjälaivueen johtoalukseksi. Alus oli huollettavana palaten palvelukseen lokakuussa 1911 Devonportissa. Alus oli modernisoitavana Devonportin telakalla elokuussa 1912, jonka jälkeen se liittyi vuoden 1913 vuotuisiin sotaharjoituksiin 3. kevyt risteilijälaivueeseen.
Alus otettiin palvelukseen heinäkuussa 1913 Devonportissa liitettynä 1. hävittäjälaivueeseen, mistä se siirrettiin alkuvuodesta 1914 Doverin osaston 6. hävittäjälaivueeseen. Alus oli huhtikuun 1914 Pohjois-Irlannissa ja se oli pääosan ensimmäisestä maailmansodasta Doverin osastossa. Se osallistui osaston mukana muun muassa Zeebrüggeen 25. huhtikuuta 1918 tehtyyn hyökkäykseen. Sodan lopulla alus siirrettiin suojaamaan Gibraltarin saattueita ja sodan loputtua se lähetettiin Pohjois-Venäjälle.
HMS Attentive poistettiin palveluksesta joulukuussa 1918 ja se myytiin romutettavaksi 12. huhtikuuta 1920.
Dirt

Albumin konsepti

Albumin peruskonsepti on erittäin tummanpuhuva. Sanoitukset käsittelevät masennusta, ihmissuhdeongelmia, kuolemaa, sosiaalisen kanssakäymisen vaikeuksia ja päihdeongelmia.
Monet albumin sanoituksista, eritoten kappaleet "God Smack", "Angry Chair" ja "Junkhead", puivat laulaja Layne Staleyn päihdeongelmia ja kamppailua heroiiniaddiktion kanssa. Kappale "Hate to Feel" keskittyy päihteiden lisäksi Staleyn isäsuhteeseen.
Kappale "Them Bones" kertoo kitaristi Jerry Cantrellin kuolemanpelosta, "Dam That River" ja "Rain When I Die" puolestaan ihmissuhteista. "Down in a Hole", "Sickman" ja "Dirt" pureutuvat masennukseen, josta Cantrell kärsi albumin nauhoitusten aikoihin. Hänen äitinsä oli kuollut ja hän oli vastikään kokenut myös seurustelusuhteen päättymisen. Kappale "Rooster" puolestaan kertoo Cantrellin isän kokemuksista Vietnamin sodassa.
Albumin viimeinen kappale "Would?" on Cantrellin kunnianosoitus vuonna 1990 kuolleelle Andrew Woodille.
Þorbjörg Pálsdóttir

Þorbjörg Guðrún Pálsdóttir (10. helmikuuta 1919 Reykjavík – 11. marraskuuta 2009) oli islantilainen kuvanveistäjä.

Elämä

Þorbjörg aloitti opiskelun kotimaassaan ja jatkoi sitä Ruotsissa, josta vuonna 1961 palattuaan hänen opettajinaan toimivat vielä Ásmundur Sveinsson, Sigurjón Ólafsson ja Jóhann Eyfell. Vuonna 1972 hän oli mukana perustamassa Islannin kuvanveistäjäseuraa. Hän järjesti soolonäyttelyitä ja matkusti myös kansainvälisesti osallistuakseen ryhmänäyttelyihin. 
Þorbjörg oli vuodesta 1942 naimisissa lääkäri Andrés Ásmunds­sonin (1916–2006) kanssa. Pariskunnalle syntyi viisi lasta, joiden lisäksi he adoptoivat kaksi lasta.

Työ

Þorbjörgin töitä kuuluu muiden muassa Islannin kansallisgallerian ja Reykjavíkin taidemuseon kokoelmiin.
Kesäkuussa 2014 Reykjavíkissa avattiin Hljómskálagarðurin puistossa kuuden naiskuvanveistäjän töille omistettu osa. Þorbjörgin ohella edustetuiksi tulivat Gunnfríður Jónsdóttir, Nína Sæmundson, Tove Ólafsson, Ólöf Pálsdóttir ja Gerður Helgadóttir. Näitä kuutta Islannin varhaisimpiin naispuolisiin kuvanveistäjiin kuulunutta taiteilijaa pidetään alansa pioneereina maassaan.
Þorbjörgin työ "Tanssi" (1970) on neljän noin kahden metrin korkuisen pronssipatsaan muodostama kokonaisuus, jonka taiteilija lahjoitti Reykjavíkin kaupungille vuonna 1995 ja joka sijoitettiin luontonäyttelyiden pitopaikkana tunnetun Perlan-keskuksen ulkopuolelle.
Liisa Salmi

Pikaluistelu

Tampereen Pyrintöä edustanut Salmi saavutti yleisluistelijoiden MM-hopeaa Tampereella 1939: hän sijoittui vähäväkisessä kilpailussa toiseksi Verné Leschen jälkeen ja ennen Laura Tammista pistein 252,50. Salmi kilpaili myös Tukholmassa järjestetyissä yleisluistelun MM-kilpailuissa 1936, missä hän ei selviytynyt päätösmatkalle.
Salmi oli Leschen kovimpia haastajia 1930-luvun lopulla saavuttaen yleisluistelun Suomen-mestaruuskilpailuista hopea- ja pronssimitaleita: hän voitti yleisluistelun SM-kilpailuissa 500 metrin matkan vuosina 1937 ja 1939 ja 1 000 metrin matkan vuonna 1937. Suomen ennätykseen Salmi ylsi vuonna 1935 luisteltuaan 500 metriä tasan 50 sekuntiin. Kotimaan ratojen SE:ksi 500 metrillä hän oli jo tehnyt 53,5 sekuntia vuonna 1933 ja menetettyään ennätyksen Leschelle oli parantanut sitä vielä vuosina 1934 50,9:ään ja 1935 edellä mainittuun 50,0:aan. Tämä kansainvälinen SE, samoin kuin Salmen ainoa 1 000 metrillä tekemä Suomen ennätys, kotimaan ratojen SE 1.47,3 vuonna 1935, kestivät 20 vuotta vuoteen 1955, jolloin Iiris Sihvonen rikkoi ne.

Pesäpallo

Pesäpallossa Salmi voitti Tampereen Pyrinnössä Suomen mestaruuden vuosina 1933, 1936 ja mahdollisesti 1937.
Kim Yong-sik (jalkapalloilija)

Jalkapallomaajoukkue

Kim edusti pelaajana myös Japanin maajoukkuetta vuosina 1936–1940 osallistuen mm. Berliinin kesäolympialaisiin 1936.
Eero Maijala

Eero Antero Maijala (26. elokuuta 1938 Ylihärmä – 7. kesäkuuta 1969 Lahti) oli suomalainen näyttelijä.
Maijala kävi keskikoulun ja opiskeli Teatterikoulussa 1958–61. Hän työskenteli Porin teatterissa 1961–1965 ja siirtyi sitten Tampereen teatteriin.
Eero Maijala näytteli kuudessa kotimaisessa elokuvassa. Hän oli kuollessaan 30-vuotias.
Les Andelys

Nähtävyydet

Kunnan kuuluisin nähtävyys on keskiaikainen linna Château Gaillard.
Kaupungin historiasta kertova museo Musée Nicolas-Poussin sijaitsee 1700-luvulta peräisin olevassa kartanossa. Museossa on myös näytteillä paikkakuntalaisen Nicolas Poussinin 1600-luvulla tekemä maalaus Coriolan supplié par sa famille.
Fruit of the Loom

Historia

Fruit of the Loomin historia juontaa 1850-luvun Rhode Islandin osavaltioon Yhdysvaltain itärannikolla, jossa Robert Knight johti omistamaansa tekstiilitehdasta. Hän oli keksinyt tuotteilleen nimeksi ”Fruit of the Loom”, kangaspuiden hedelmät, joka on muunnelma raamatun psalmissa käytetystä lasta tarkoittavasta kielikuvasta ”fruit of the womb”, kohdun hedelmä. Knightin ystävällä Rufus Skeelillä oli liike, joka myi Knightin tehtaiden tuotteita. Skeelin tytär oli alkanut maalata omenia kankaiden koristeiksi, ja Knight oivalsi hedelmien sopivan mainiosti hänen tavaramerkkinsä symboleiksi. Ensimmäinen tavaramerkkilaki astui Yhdysvalloissa voimaan 1871, ja Knight sai Fruit of the Loom -merkilleen järjestysnumeron 418.
Yhtiön omisti aiemmin Northwest Industries, Inc., josta vuonna 1985 tuli Farley Industries, Inc. Farleyn aikana Fruit of the Loomin liikevaihto viisinkertaistui noin 500 miljoonasta Yhdysvaltain dollarista 2,5 miljardiin 15 vuodessa. Kasvu kuitenkin rahoitettiin velkarahoituksella, mikä johti yhtiön vararikkoon 1999 sen tehtyä yli puolen miljardin dollarin nettotappiot. Yhtiön osakekurssi romahti 44 dollarista yhteen dollariin. Yhtiön osti miljardööri Warren Buffettin sijoitusyhtiö Berkshire Hathaway vuonna 2002 hintaan 835 miljoonaa dollaria. Vuonna 2006 Buffett osti myös Russell-urheiluvaateyhtiön ja seuraavana vuonna VF Corporationin alusvaatemerkin Vanity Fair Intimates, joka yhtiöitettiin nimellä Vanity Fair Brands.
Korpipaatsama

Kuvaus

Korpipaatsama on harittavaoksainen pensas, joka kasvaa 2–6 metrin korkuiseksi. Joskus se kasvaa pieneksi puuksi, jonka halkaisija rinnan korkeudella on harvoin paksumpi kuin 10 senttimetriä. Puuaines on kellertävää ja ydinpuu oranssia. Leikkauspinta tuoksuu voimakkaasti samalta kuin tuomi.
Paatsaman lehdet ovat samantapaiset kuin lehtokuusaman, mutta kasvavat kierteisesti ja ovat kaljuja. Kukka on kellanvihreä ja teriö valkoinen. Marjat ovat raakoina vihreitä, puolikypsinä punaisia ja kypsinä mustia. Kuori ja marjat ovat myrkyllisiä. Puun kuori on musta ja sileä, ja siinä on pieniä valkoisia täpliä.

Levinneisyys ja kasvupaikat

Korpipaatsama kasvoi alun perin vain Euraasiassa ja Pohjois-Afrikassa, mutta 1900-luvun alussa sitä vietiin koristekasviksi Pohjois-Amerikkaan, missä se karkasi luontoon ja kasvaa nykyisin paikoin yleisenä.
Suomessa se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta Etelä-Lapissa ja Pohjanmaalla se on harvinainen. Korpipaatsama kasvaa korpimailla, soiden reunamilla, purojen varsilla ja muilla kosteilla paikoilla.

Käyttö

Paatsama on ikivanha lääkekasvi. Sen kuori ja marjat sisältävät antrakinoniglykosideja mm. franguliinia ja glukofranguliinia. Niiden hajoamistuote emodiini ärsyttää paksusuolen seinämää ja vaikuttaa täten ulostuslääkkeenä. Kasvi on kuitenkin myrkyllinen runsaasti nautittuna. Paatsamasta saatavaa hiiltä on käytetty myös hienoimman ruudin valmistukseen. Värjäyksessä korpipaatsaman kuoresta saadaan keltaista väriä ja rautasuoloihin sekoitettuna mustaa. Lehdistä saadaan keltaista ja punaruskeaa, rautasuoloilla mustaa.

Tuholaiset ja kasvitaudit

Korpipaatsama kärsii usein paatsamanheinäruoste (Puccinia coronata) -ruostesienen aiheuttamasta rengasruosteesta. Muita korpipaatsamalla tavattavia tuholaisia ovat lehtikirvat (Aphis frangulae ym.) sekä eräiden perhoslajien toukat kuten esimerkiksi sitruunaperhonen (Gonepteryx rhamni) ja paatsamasinisiipi (Celastrina argiolus). Korpipaatsaman tuholaisia on myös paatsamanhärmä (Microsphaera divaricata). Korpipaatsamaa ravintokasvinaan käyttäviä eliöitä ovat lisäksi Aceria rhamni, juovasirppikääriäinen (Ancylis apicella), Ancylis derasana, tuomitöyhtökoi (Bucculatrix frangulella), orapaatsamakemppi (Cacopsylla rhamnicola), Oberea pedemontana, paatsamavälkekoi (Sorhagenia janiszewskae), Tetra rhamni ja Zygana suavis.
Beefeater (gini)

Beefeater Gin on James Burrough Ltd:n valmistama brittiläinen kuiva gini, jonka pullossa on Lontoon Towerin vartijan, "beefeaterin", kuva. Useimmissa maissa juoman alkoholipitoisuus on 40 tilavuusprosenttia. Beefeaterin omistaa Pernod Ricard.
Jagdgeschwader 72 ”Westfalen”

Historia

Jagdbombergeschwader 36 perustettiin 1. maaliskuuta 1961 Nörvenichin lentotukikohdassa kalustonaan Republic F-84F Thunderstreakit. Lennosto siirrettiin 1. syyskuuta 1961 Hopstenin lentotukikohtaan ja liitettiin osaksi Natoa. Saksan ilmavoimien komentaja kenraaliluutnantti Josef Kammhuber  otti lennoston operatiiviseen palvelukseen 12. joulukuuta. Lennoston 2. laivue perustettiin 19. tammikuuta 1962 tehtävänään lentäjien koulutus kalustonaan Lockheed T-33A ja Piaggio P.149 -koneet. Lennosto vastaanotti 14. maaliskuuta 1963 vaakunansa. 
Lennosto vastaanotti 2. helmikuuta 1965 ensimmäiset Lockheed F-104 Starfighterit. Se oli Bejan lentotukikohdassa Portugalissa kolme kuukautta vuonna 1971. Seuraavana vuonna lennosto vastaanotti Dornier Do 28 Skyservantit. Ensimmäinen lennostolle toimitettu McDonnell Douglas F-4 Phantom II laskeutui tukikohtaan 4. helmikuuta 1975. Lennosto oli 21. heinäkuuta  - 26. syyskuuta 1980 Goose Bayssä Kanadassa ensimmäisenä saksalaisena lennostona. Lennosto sai 11. tammikuuta 1985 kunnianimen Westfalen.
Lennosto nimettiin 1. huhtikuuta 1985 uudelleen Jagdgeschwader 72:ksi, joka lakkautettiin 1. helmikuuta 2002.
Schysteemi

Kappaleiden esittelyä

Albumin nimikkokappale ”Schysteemi” kertoo ylitöitä tekevästä pikkolosta, joka haaveilee lottovoitosta, ja näin rupeaa suunnittelemaan "systeemiä", jolla saisi jättipotin itselleen. Kappaleen lopussa selviää, että hänen lottokupongissaan ei ole yhtään numeroa oikein.
Albumin muita kappaleita ovat muun muassa ”Töpseli-Tuija”, joka kertoo Tuija-nimisen prostituoidun naisen elämästä, ”Mua haluttaa”, jossa vihjaillaan seksuaalisista haluista ja ”Kiitolinjan moppitukka”, joka kertoo reggae-rekkamiehestä.
Albumin kappaleista tehtiin remixversioita, jotka julkaistiin yhtyeen Remix Schysteemi -albumilla ja Hausmylläkkä-kokoelmalevyllä.
Kirjopikarililja

Ulkonäkö ja koko

Kirjopikarililja kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Sipuli on maansisäinen. Kasvilla on neljä tai viisi lehteä, jotka ovat kierteisesti varren ympärillä. Litteän lehden lapa on 3–6 cm leveä ja muodoltaan tasasoukka. Nuokkuva, 3–4 cm pitkä kukka on yksittäin varren latvassa. Helposti tunnistetavan kukan kehä on leveän kellomainen ja väriltään vaaleanpunaisen ja punaruskean kirjava ja ruututäpläinen. Joskus harvoin kukka saattaa olla väriltään kellanvalkoinen. Kirjopikarililja kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Laji on myrkyllinen.
Kirjopikarililja on Ruotsin Uplannin maakuntakukka. Uplannin luontoon lajin kerrotaan levinneen Uppsalan kasvitieteellisestä puutarhasta, jonne kirjopikarililjoja tuotiin Hollannista 1600-luvulla.

Levinneisyys

Kirjopikarililja on eurooppalainen laji. Sitä tavataan Espanjasta ja Keski-Ranskasta Hollantiin, Englantiin, Saksaan, Puolaan, Pohjois-Balkanille, Unkariin ja Romaniaan saakka. Levinneisyysalue jatkuu edelleen itäänpäin läpi Ukrainan ja Etelä-Venäjän Uralille saakka. Pohjoisessa lajia tavataan Etelä-Tanskassa, -Norjassa ja -Suomessa, sekä Etelä- ja Keski-Ruotsissa. Pohjoismaissa laji on harvinainen lukuun ottamatta Uplannin maakuntaa, jossa sitä kasvaa paikoin runsaana. Suomessa kirjopikarililjaa kasvaa lähinnä Ahvenanmaalla, jonne laji lienee levinnyt itsestään Ruotsista. Paikoitellen se on myös levinnyt luontoon puutarhoista. Ahvenanmaalla sitä kasvaa eniten Getan, Lemlandin ja Finströmin kunnissa. Ahvenanmaalta laji löydettiin ensimmäisen kerran Getasta vuonna 1887. Manner-Suomesta kirjopikarililjasta tunnetaan yksi vanha havainto Etelä-Satakunnan rannikolta sekä 1990-luvulta yksi havainto Kaakkois-Suomen sisämaasta.

Elinympäristö

Kirjopikarililja kasvaa kosteilla lehto- ja rantaniityillä.

Käyttö

Kirjopikarililjaa viljellään koristekasvina puutarhoissa ja puistoissa. Toisinaan sitä myydään myös ruukkukasvina.
Johann Tilli

Johann Tilli (s. 11. marraskuuta 1967 Kerimäki) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan basso.
Tilli sai toisen palkinnon vuoden 1987 Lappeenrannan valtakunnallisissa laulukilpailuissa, tunnustuspalkinnon Timo Mustakallio -laulukilpailussa 1987 sekä ensimmäisen palkinnon vuosien 1987 ja 1990 Kangasniemen laulukilpailussa.
Tilli on vieraillut Savonlinnan Oopperajuhlilla vuodesta 1987 ja Suomen Kansallisoopperassa vuodesta 1993 alkaen. Kansainvälisen uran tehnyt Tilli on ollut kiinnitettynä 1990-1996 Hampurin valtionoopperaan ja 1996-1998 Düsseldorfin oopperaan. Vuodesta 1998 lähtien hänellä on ollut residenssisopimus Dresdenin valtionoopperaan, jossa hän on laulanut mm. kaikki Wagnerin bassoroolit paitsi Hagenin ja Hans Sachsin.
Tilliä on nähty ja kuultu kaikilla Keski-Euroopan merkittävillä oopperalavoilla, kuten Berliinin oopperataloissa, Zürichissä, Münchenin valtionoopperassa, Kölnissä, Stuttgartissa, Madridin Teatro Realissa, Barcelonan Teatro Liceussa sekä Bayreuthin ja Bregenzin musiikkijuhlilla.
Tilli on tehnyt yhteistyötä maailmankuulujen kapellimestarien kuten Claudio Abbadon, Daniel Barenboimin, Semjon Bytškovin, Sir Andrew Davisin, Nikolaus Harnoncourtin, Wolfgang Sawallischin, Giuseppe Sinopolin, Jeffrey Taten ja Christian Thielemannin kanssa. Suomessa Tilli tunnettaneen parhaiten ”kolmen basson” kokoonpanosta, jossa kaksi muuta ovat Matti Salminen ja Jaakko Ryhänen. Kolmen basson konserteista on tehty myös sekä video- että CD–taltiointeja. Tilli on tehnyt levytyksiä muun muassa levymerkeille Deutsche Grammophon, Sony Classical, Orfeo, Capriccio ja BIS Records.
Johann Tilli perusti vuonna 2010 Edition Tilli -nimisen nuottikustantamon, jonka julkaisut on suunnattu pääasiassa laulajille ja seurakunnille.
Humalakiiltokääriäinen

Koko ja ulkonäkö

Humalakiiltokääriäinen on pieni, siipiväliltään 13–19 mm, yleisväriltään tummanruskea perhonen. Siiven takareunan dorsaalitäplä muodostuu kahdesta kellanvalkoisesta poikkiraidasta, ja siiven etureunassa on rivi lyhyitä kellanvalkoisia poikkiraitoja. Siiven kärkiosan siipipeili on vaaleanruskea ja siinä on sekä tummia pitkittäisviiruja että siniharmaita poikkiraitoja. Takasiivet ovat tummanruskeat ilman kuviointia. Perhosen vartalo on vaaleanruskeaa päätä lukuun ottamatta tumman kahvinruskea.

Levinneisyys ja lentoaika

Humalakiiltokääriäistä tavataan Euroopasta Kaukasukselle ja Länsi-Siperiaan. Aikuiset perhoset lentävät touko-kesäkuussa.
Suomessa laji luokiteltiin aikaisemmin hävinneeksi, sillä siitä ei ollut lainkaan havaintoja vuoden 1976 jälkeen ja rakentaminen sekä umpeenkasvu olivat hävittäneet tunnetut esiintymispaikat. Se löytyi kuitenkin harrastajan toimesta nurmijärveläisestä puutarhasta vuonna 2006 ja vuoden 2010 uhanalaisuusarvioinnissa laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi Ympäristökeskus on esittänyt perhosen esiintymisalueen rauhoittamista yksityiseksi suojelualueeksi, mutta esitys kaatui. Vuodesta 2006 lähtien lajilla on tunnettu erittäin pienialainen esiintymä myös Lohjalta.

Elinympäristö ja elintavat

Täysin humalakasvustoihin sidoksissa oleva laji. Toukat elävät riittävän rotevakasvuisten humalaköynnösten varsien sisällä ja koteloituvat ravintokasviin. Aikuiset perhoset lentävät koko päivän ajan, mutta aktiivisimmin illalla. Ne pysyttelevät aivan humalakasvustojen tuntumassa ja häirittynä piiloutuvat kasvillisuuden joukkoon.

Ravintokasvi

Toukan ravintokasvi on humala (Humulus lupulus).