Inkojen arkkitehtuuri

Inkojen arkkitehtuuri on merkittävin esikolumbiaanisista arkkitehtuurin tyyleistä koko Etelä-Amerikan alueella. Arkkitehtoninen perintö on alkujaan lähtöisin intiaanikaupunki Tiwanakusta, joka perustettiin toisella vuosisadalla eaa. nykypäivän Boliviassa. Vaikka moniin inkojen muuraustaidonnäytteisiin on myöhemmin yhdistetty Espanjan siirtomaa-ajan tyylisiä rakenteita, on Inkavaltakunnan pääkaupungissa Cuscossa yhä useita hienoja esimerkkejä inkojen arkkitehtuurista. Yksi jäljellä olevista rakennelmista on pyhä Machu Picchu, joka sijaitsee Andien harjanteella Cuscon luoteispuolella. Muita merkittäviä kohteita ovat Saksaywamanin sitadelli ja inkakaupunki Ollantaytambo. Inkat kehittivät myös laajan tieverkoston, joka kattoi laajan alueen Etelä-Amerikan länsiosista.

Muuraus- ja rakennusmenetelmät

Inkat rakensivat kaupunkinsa paikallisista materiaaleista, yleensä kalkkikivestä tai graniitista. Kivien leikkaamiseen ja muotoiluun käytettiin kivi-, pronssi- tai kuparityökaluja, ja yleensä kivet lohkottiin luonnollisia murtumalinjoja pitkin. Inkoilla ei ollut käytössä pyörää, joten kiviä kuljetettiin pyörittämällä maata pitkin ja puuparrujen avulla. Tämä on vaatinut suurta mieslukumäärää ja äärimmäisen hyvää fyysistä kuntoa työläisiltä.
Yleensä inka-rakennusten seinät olivat hieman sisäänpäin kallellaan ja niiden nurkat oli pyöristetty. Tämä yhdessä muurauksen perusteellisuuden kanssa aiheutti sen, että rakennuksista tuli seismisesti kestäviä. Pienen tai keskisuuren maanjäristyksen aikana muuraus pysyi vakaana ja liikkumatta. Voimakkaan järistyksen sattuessa kivenlohkareet alkoivat "tanssia" ja siirtyivät hieman paikoiltaan, mutta järistyksen loppuessa palasivat taas takaisin alkuperäiseen asentoonsa.
Toinen rakennusmenetelmä oli "muotoiltujen kivien" arkkitehtuuri (pillow-faced architecture). Rakennuksiin käytettiin poltettuja savitiiliä, mutalaastia sekä hiottuja ja savella päällystettyjä kiviä. Tiilistä ja kivistä muurattiin mutalaastin avulla palapelimäisiä kokonaisuuksia. Muotoiltujen kivien arkkitehtuuria käytettiin tavallisesti vain temppeleissä ja kuninkaallisissa paikoissa, kuten Machu Picchussa.

Arkkitehtuuri maanviljelyssä

Tunnetuin näyte inkojen arkkitehtuurista lienee epäsuotuisten vuoristoseutujen muokkaus maatalouteen. Rakentamalla alueelle pengerviljelmiä saatiin kaikki hyöty irti viljelypinta-alasta. Pengertämällä luotiin tasainen kasvupinta, ja samalla vankka rakennusmetodi suojasi kaupunkien keskustoja maanvyöryiltä ja eroosiolta. Pengerrykset on rakennettu kaivamalla käsin alempaa maastosta rikasta maaperää ja tuomalla sitä ylemmäs vuorenrinteille. Seinät on tuettu taidokkaasti kivimuurauksella. Pengerviljelmät mahdollistivat ruuan ylituotannon, mikä ei muuten olisi ollut mahdollista yli kolmen kilometrin korkeudessa. Machu Picchun muurarit tekivät nämä pengerjärjestelmät niin taidokkaasti, että ne olivat ennallaan vielä vuonna 1912, jolloin yhdysvaltalainen tutkimusmatkailija, Hiram Bingham löysi paikan uudelleen virallisesti (yksittäisiä matkailijoita oli tiettävästi käynyt Machu Picchussa jo 1800-luvulla). Osa inkojen rakentamista pengerviljelmistä on paikallisten asukkaiden käytössä edelleen.

Tiet

Inkoilla oli laaja tieverkosto. Ylempi päätie risteili korkealla Cordilleran rinteillä pohjoisesta etelään, ja toinen alempana kulkenut tie kattoi rannikon tasankoalueen pituussuunnassa. Lyhyemmät tieosuudet yhdistivät nämä kaksi päätietä toisiinsa useissa kohdissa. Kronikoitsija ja inka-kulttuurintutkija Pedro Cieza de Leónin mukaan maasto oli erittäin vaikuttavaa ja jopa pelottavaa. Tiejärjestelmä kulki läpi syvien laaksojen ja yli korkeiden huippujen, halki vuorten lumikinosten ja soisten rämemaiden. Välillä reitti poikkesi vuolaasti virtaavien jokien liukkaille kiville. Paikoin tiet risteilivät tasaisina ja kuin asfaltoituina, kiveykset huolellisesti aseteltuna. Vuorijonojen päällä kulku taas muuttui vaikeaksi, ja reitti oli paikoin hakattu läpi kivilohkareiden. Kaikkialla tiet kuitenkin pidettiin siisteinä, ja tieverkostoa huollettiin ahkerasti. Sen varrella sijaitsi useita majapaikkoja, varastorakennuksia, aurinkotemppeleitä ja viestiasemia, joten tiet olivat kovassa käytössä.
Auttaakseen matkailijoita sekä kulkevia valtionmiehiä inkat rakensivat teiden varsille erityisiä majataloja, tamboja, joissa chaskit ja retkeläiset saivat levähtää yön yli, valmistaa aterian ja ruokkia laamansa.

Riippusillat

Inkojen riippusillat oli pääosin rakennettu heinästä. Erilaisia heiniä punottiin köysiksi, joista sidottiin kapeita mutta matkantekoa huomattavasti helpottavia siltarakenteita. Ilman siltoja jokien ylitys jalan olisi ollut mahdotonta. Jos yksikin inkojen rakentamista sadoista silloista oli poissa käytöstä rikkoutumisen takia, ei muukaan tieverkosto toiminut tehokkaasti. Onneksi paikalla kuitenkin oli jatkuvasti työvoimaa, joten vioittuneet sillat korjatiin nopeasti.