google/wiki40b huggingface dataset:
Lothal

Lothal oli muinainen Indus-kulttuuriin liittynyt satamakaupunki nykyisessä Gujaratin osavaltiossa Luoteis-Intiassa. Aikoinaan siellä lienee asunut noin 2 500 ihmistä viiden hehtaarin alalla.

Sijainti ja arkkitehtuuri

Lothal sijaitsee Sabarmatijoen ja sen sivujoen Bhogavon välissä Saurasthran alueella. Rauniot ovat nykyään 19 kilometrin päästä merestä, mutta aikoinaan sinne pääsi suoraan Khambatinlahdelta. Asutuskeskus oli keskikokoinen ja suurin piirtein suorakulmaisen muotoinen. Sitä ympäröi muuri, joka oli alkujaan tehty mudasta mutta myöhemmin rakennettu uudelleen tiilistä.
Alueelta on löydetty asuinrakennuksia, joista osa on melko suuria neli- tai kuusihuoneisia. Niissä oli lisäksi kylpyhuone, iso piha ja veranta. Lothalin merkittävin jääne on eräänlainen satama, joka on alueen itäosassa. Puolisuunnikkaan muotoista allasta ympäröi muuri. Allas oli tehty Sabarmatijoen varrelle, ja sitä käytettiin vuorovesi-ilmiön, hydrauliikan ja veden käyttäytymisen avulla. Laivat pystyivät tulemaan jokea pitkin altaaseen, jossa ne sitten tyhjennettiin lastista. Toiset tutkijat eivät tue väitettä, vaan pitävät allasta jonkinlaisena juomavesialtaana.
Kypsän Haranna kulttuurin aikoina meren pinnan arvelalan olleen Lothalin 6-7 metriä nykyistä korkeammalla.

Historia

Lothalin paikka oli pieni kylä, kun Indus-kulttuurin ihmiset saapuivat sinne noin 2450 kalenterivuotta eaa. He perustivat kukoistavan kauppakeskuksen, joka oli erityisesti helmiteollisuuden keskus. Kaupunki ajautui rappiolle tulvassa, joka sattui noin vuonna 1900 eaa.
Indus-kulttuuri säilyi alueella pidempään kuin pohjoisemmilla seuduilla. Kirjoitus hävisi, mutta painot jäivät. Kauppa palautui ennalleen 1700-1600 eaa.
B-jaksolla, noin 1900-1600 eaa, uusia keramiikatyylejä ilmestyi asteittain, samalla kuin vanhat Harappan keramiikat vähitellen katosivat. Niinpä  Lothalin B-jakson (1900-1600, Masca-kalibraatio 2180-1800 eaa) alkupuolella ei tehty kiillotettua punaista keramiikkaa, mutta B-jakson vaiheessa V tehtiin. Harappan kirjoitusta käytettiin sineteissä yhä, muttei sineteissä ollut eläinkuvia. Lothal itse hylättiin luultavasti voimakakan tulvan takia noin 1600 eaa. Noin 1600-1400 eaa kiillotetu punainen keramiikka levisi ympäristöön.
Central Park Zoo

Central Park Zoo on pienehkö eläintarha New Yorkin keskuspuistossa. Siellä on esimerkiksi pingviinejä, jääkarhuja, apinoita, lintuja, merileijonia, matelijoita ja laiskiaisia. Tarhan yhteydessä on myös kotieläinpuisto, jossa on esimerkiksi sikoja ja vuohia. Central Park Zoo on suosittu päiväretkikohde.
DreamWorksin Madagascar-animaatioelokuvan (2005) tarina alkaa Keskuspuiston eläintarhasta. Eläintarha ei kuitenkaan tee markkinointiyhteistyötä elokuvayhtiön kanssa.
Levysilmät

Lajit ja anatomia

Levysilmien heimoon kuuluu 5 sukua ja 29 lajia. Aikaisemmin heimoon luettiin kuuluvaksi myös suku Bathysauropsis, joka on isttemmin siirretty omaan heimoonsa Bathysauropsidae. Kooltaan heimon lajit ovat pienehköjä ja kasvavat noin 13–30 cm:n pituisiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat pitkänomaienn ruumis ja litteä pää. Suu on suuri ja alaleuka työntyy yläleukaa pidemmälle. Ipnops-suvun lajeilla silmät ovat levymäiset ja mykiöttömät. Muiden sukujen lajien silmät ovat pienikokoiset. Bathypterois-suvun lajeilla haarautuneen pyrstöevän ja rinta- sekä vatsaevien ruodot ovat pidentyneet. Levysilmät käyttävät pyrstöevänsä ja rintaeviensä pidentyneitä ruotoja pohjalla liikkumiseen. Väriltään levysilmien heimon lajit ovat mustia, vaaleita tai valkoisia. Heimon kalat ovat hermafrodiitteja.

Levinneisyys ja elintavat

Levysilmälajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät hyvin syvissä vesissä tyypillisesti noin 500–6 000 metrin syvyydessä. Niiden käyttäytyminen on huonosti tunnettua. Levysilmät ovat petokaloja, jotka saalistavat pieniä kaloja, äyriäisiä ja kalmareita.
Etelä-Korean naisten maahockeymaajoukkue

Etelä-Korean naisten maahockeymaajoukkue edustaa Etelä-Koreaa naisten maahockeyn maaotteluissa. Etelä-Korea on saavuttanut kaksi olympialaisten hopeamitalia vuosilta 1988 ja 1996. Kansainvälisen lajiliiton rankingissa Etelä-Korea on sijalla yhdeksän (huhtikuu 2018).
Etelä-Korea on Aasian kisojen sekä Aasian cupin menestynein naisten maahockeymaajoukkue. Aasian cupissa Etelä-Korea on ollut kuudesti mitaleilla, joista kolme on ollut kultaisia. Aasian kisoissa Etelä-Korea on saavuttanut neljä mestaruutta ja kolme hopeaa.
Lajin maailmanmestaruuskilpailuissa Etelä-Korean paras saavutus on pronssimitali vuodelta 1990. Vuoden 2010 kisoissa Etelä-Korea oli kuudes.
Tapio Saramäki

Virkaanastujaisesitelmä

Tampereen teknillisessä korkeakoulussa Festian juhlasalissa perjantaina 17. syyskuuta 1999 Digitaalinen signaalinkäsittely – teoriasta työkaluksi.
Tienhaara (kunta)

Historia

Tienhaaran kunta sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella ja se käsittää Suomen luovuttamat osat Virolahden, Säkkijärven ja Vahvialan kunnista sekä Saimaan kanavan länsipuoliset osat Nuijamaasta ja Viipurin maalaiskunnasta. 
Tienhaaran kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2006 yhdistämällä Tienhaaran, Säkkijärven (Kondratjevo) ja Tervajoen (Bolšoje Pole) kylähallinnot.
Peik Gästrin

Peik Lars Erik Gästrin (s. 6. heinäkuuta 1934 Helsinki) on suomalainen, olympialaisissakin kilpaillut purjehtija.
"Spike" Gästrin sijoittui olympialaisten 5,5 metrin luokassa 15:nneksi Roomassa 1960 yhdessä Fredrik Eklöfin ja Peter Tallbergin kanssa "Inga-Lill XLIV" -nimisellä veneellä. Maailmanmestaruuskilpailuissa Gästrin sijoittui 5,5-metrisissä kahdeksanneksi vuonna 1961. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän saavutti Vikla-luokassa pronssia vuonna 1966. Hän sijoittui toiseksi San Remo – Monaco -regatan Vikla-luokassa vuonna 1963. Seuratasolla hän edusti Nyländska Jaktklubbenia.
Gästrin pelasi jääkiekkoa KIF:n joukkueessa SM-sarjassa kaudella 1952–1953. Hän on Suur-Helsingin Golfin perustajajäsen.
Rationaalinen trigonometria

Rationaalinen trigonometria on Norman J. Wildbergerin (University of New South Wales (UNSW) Sydney, Australia) ehdottama vaihtoehtoinen formulaatio metristen avaruuksien sekä taso- ja avaruusgeometrian teorialle. Hänen vuoden 2005 kirjassaan Divine Proportions: Rational Trigonometry to Universal Geometry (ja myöhemmin YouTube-videoilla) esitetään trigonometrian ja geometrian menetelmiä, jotka ovat riippumattomia äärettömyydestä, rajankäynnistä ja transkendenttifunktioiden kuten sini ja kosini käyttämisestä.

Trigonometriaa mielivaltaisilla kunnilla

Koska rationaalisessa trigonometriassa ei käytetä reaalilukuja vaativia trigonometrisia funktioita vaan ainoastaan polynomilaskuja, voidaan trigonometria laajentaa toimimaan mielivaltaisissa kunnissa (joiden karakteristika ei ole 2).
Lidija Zinovjeva-Annibal

Lidija Dmitrijevna Zinovjeva-Annibal (ven. Ли́дия Дми́триевна Зино́вьева-Анниба́л, helmikuu 1866 – 30. lokakuuta 1907 Zagorje, Mogiljovin kuvernementti) oli venäläinen kirjailija.
Lidija Zinovjeva-Annibal syntyi aatelisperheeseen. Äitinsä puolelta hän oli sukua Aleksandr Puškinin esi-isälle Abram Gannibalille. Zinovjeva-Annibal sai kotiopetusta ja meni vanhempiensa tahdon vastaisesti naimisiin opettajansa kanssa. Muutaman vuoden kuluttua hän jätti miehensä ja muutti kolmen lapsensa kanssa ulkomaille. Vuonna 1893 Zinovjeva-Annibal tutustui Roomassa symbolistirunoilija Vjatšeslav Ivanoviin. Vuonna 1899 he menivät naimisiin. Zinovjeva-Annibal toimi heidän asunnossaan eli ”tornissa” pidetyn salongin emäntänä ja vaikutti merkittävällä tavalla miehensä tuotantoon.
Zinovjeva-Annibalin ensimmäinen merkittävä teos oli symbolistinen näytelmä Koltsa (”Sormukset”, 1904), jonka teemana on Ivanovin ”dionyysisyyteen” liittyvä yksilöllisyyden ja yhteisöllisyyden ristiriita. Samaa teemaa käsittelee hänen tunnetuin teoksensa, pienoisromaani Tridtsat tri uroda (”Kolmekymmentäkolme kuvatusta”, 1907), joka on Venäjän kirjallisuuden ensimmäinen lesborakkauden kuvaus. Se joutui joksikin aikaa sensuurin kieltämäksi. Kertomuskokoelma Tragitšeski zverinets (”Traaginen eläinhäkki”, 1907) kuvaa aikuisten epäoikeudenmukaisuudesta kärsivän nuoren psykologiaa. Postuumisti julkaistun kokoelman Net! (”Ei!”, 1918) kertomusten aiheena on ihmisen käyttäytyminen ääritilanteissa. Proosan ja näytelmien lisäksi Zinovjeva-Annibal kirjoitti myös runoja ja kirjallisuuskritiikkiä sekä osallistui vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumien aikana maanalaisen Adskaja potšta -lehden julkaisemiseen.
Bhopal

Historia

Paramaran kuninkaan Bhoj'n sanotaan perustaneen kaupungille nimen antaneen tekojärven 1000-luvulla.
Moguliarmeijan komentaja perusti Bhopalin valtion vuonna 1723. Se ryhtyi yhteistyöhön brittien kanssa 1817 jouduttuaan hankauksiin Maratin valtakunnan kanssa. Vuonna 1818 Britit yhdistivät joukon alueen ruhtinaskuntia Sehoresta käsin toimivan hallinnon alle. Bhopal oli yksi viimeisimmistä ruhtinaskunnista, jotka liittyivät Intiaan sen vuoden 1947 itsenäistymisen jälkeen. Vasta 1. toukokuuta 1949 Bhopalin hallitsija hyväksyi Intian hallinnon.
Kaupungissa tapahtui maailman pahin teollisuusonnettomuus 3. joulukuuta 1984. Metyyli-isosyanaattia purkautui Union Carbide Indian hyönteismyrkkytehtaasta kaupunkiin. Pilvi peitti puolet kaupungista, ja tuhansia ihmisiä kuoli. Virallisten tietojen mukaan uhreja oli 3500, mutta onnettomuuden uhrien asiaa ajavat aktivistit puhuvat jopa 25 000 kuolonuhrista.

Maantiede ja nähtävyyksiä

Bhopalia kutsutaan järvien kaupungiksi. Kahden suuren tekojärven rannalla on palatseja, järvistä saadaan juomavettä ja niitä käytetään virkistykseen. Kaupungissa on myös monia satojen vuosien ikäisiä moskeijoita, joiden joukossa on Intian suurin moskeija Taj al-Masjid.
Erik Schüller

Erik Runar Schüller (5. joulukuuta 1944 Helsinki – 28. huhtikuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteen ylioppilas ja 1960-luvun lopun niin sanottujen yllytysoikeudenkäyntien avainhenkilö.
Aseistakieltäytyminen oli tuolloin sallittua, mutta siihen yllyttäminen ei. Schüller ilmoitti vuonna 1966 kieltäytyvänsä aseellisesta palveluksesta, mutta sai kieltäytymiseensä kielteisen päätöksen, mitä hän protestoi helmikuussa 1969 Vanhalla ylioppilastalolla pitämässään puheessa, jossa hän yllytti kaikkia vakaumuksentutkintalautakunnan hylkäämiä kieltäytymään aseista lautakunnan päätöksestä huolimatta. Suojelupoliisin pääjohtaja Armas Alhava teki hänestä rikosilmoituksen. Tapaus synnytti paljon lehtikirjoittelua ja Schülleria puolustamaan nousi kansanliike. Schüller tuomittiin toukokuussa 1969 yllyttämisestä 14 kuukauden vankeusrangaistukseen. Asian vesittämiseksi yli 1 200 henkeä kirjoitti nimensä suojelupoliisille toimitettuun niin sanottuun Schüllerin listaan, jossa he vakuuttivat yllyttäneensä muita kieltäytymään aseista. Vuonna 1970 Schüller tuomittiin Korkeimmassa oikeudessa sataan päiväsakkoon. Saman vuoden helmikuussa hänet vietiin Dragsvikin varuskuntaan, jossa hän edelleen kieltäytyi pukemasta asepukua päälleen. Kahden viikon kuluttua hänen tapauksensa käsiteltiin uudelleen ja hänelle myönnettiin vapautus asepalveluksesta eettisen vakaumuksen perusteella.
Yllytysoikeudenkäynnit vaikuttivat siihen, että lakien ja käytännön muutoksilla helpotettiin siviilipalvelukseen hakeutumista poliittisen vakaumuksen perusteella, kun aiemmin ainoastaan uskonnollinen ja eettinen vakaumus oli kelpuutettu perusteiksi. Schüllerista itsestään tuli myöhemmin taistolaisuuden kannattaja, ja vuoden 1970 lopussa hän kehotti Tiedonantajassa vasemmistolaisesti ajattelevia käymään armeijan hankkiakseen hyödylliset aseenkäsittelytaidot tulevaa vallankumousta varten.
Schüller kuului Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan edustajistoon vuosina 1971–1972 ja toimi myöhemmin oikeusavustajana, vaikkei valmistunutkaan lakimieheksi. Hän kuoli dramaattisesti huhtikuussa 1984 ravintolaillan aikana tukehtumalla pihvinpalaseen.
Volynia

Volynia (ukr. Волинь, Volyn, puol. Wołyń) on historiallinen alue, joka sijaitsee Länsi-Ukrainassa ja Kaakkois-Puolassa Pripet- ja Bugjokien välissä Galitsian ja Podolian pohjoispuolella. Alue on Euroopan vanhimpia slaavien asuttamia seutuja. Volynia on metsäinen ja järvinen alue.
Volynia muodosti pohjoisosan historiallisesta Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnasta. Volynian alue käsittää nykyisin Ukrainan Volynian ja Rivnen alueet, osia Žytomyrin ja Ternopylin alueista sekä osia Itä-Puolasta.
Ruosteniskahaukka

Kuvaus

Lintu on päältä harmaa, ja sillä on pähkinänruskea kaulus, alapuoli on pääasiassa punaruskea, ja siinä on ohuita valkeita juovia. Väriltään se on samanlainen kuin australiankanahaukka, mutta se on pienempi. Se lentää samalla tavalla nopeasti ja notkeasti. Sen ruumiin pituus on 30–40 cm ja siipien kärkiväli on 55–80 cm. Naaras painaa aikuisena 240 g ja on huomattavasti suurempi kuin koiras, joka painaa 125 g.

Ravinto

Se syö pääasiassa lennosta saalistamiaan pikkulintuja, kuten varpusia ja kottaraisia, toisinaan hyönteisiä.

Lisääntyminen

Laji pesii puussa risuista tekemällään alustalla. Munia on yleensä 3 tai 4. Se hautoo noin 35 päivää, ja poikaset ovat lentokykyisiä 24–33 päivän kuluttua.
Utosjoki

Vesialue

Utosjoella on kolme varsinaista sivujokea, Naamanjoki, Potkunjoki sekä Piltunginjoki, joka on Piltunginjärven laskujoki. Utosjoki on entinen uittojoki, jonka uomassa on nykyisin yksi voimalaitos, Fortum Power and Heat Oy:n Ala-Utoksen voimalaitos.

Kalatalous

Utosjoen vuotuinen kalansaalis on vähäinen, kokonaissaaliin ollessa 2–3 tonnia vuodessa. Vuonna 2001 kokonaissaalis oli 2,4 tonnia, josta kirjolohta oli 35 %, haukea 22 %, ahventa 21 % ja särkeä 13 %. Kalastajakohtainen saalis oli vuonna 2001 noin 21 kilogrammaa.
Kalastustiedustelun perusteella Utosjoen kalakantaan kuuluvat edellä mainittujen saaliskalojen lisäksi myös taimen, harjus, siika, made, lahna, seipi, säyne ja kiiski. Utosjoessa esiintyy myös rapua.
Kainuun työvoima- ja elinkeinokeskuksen kalaistutusrekisterin mukaan Utosjokeen on istutettu kalastuskausittain pyyntikokoista kirjolohta.

Muuta

Utosjoen Ylilammelle noin 50 kilometriä joen suulta ylävirtaan rakennettavaksi on suunniteltu tekoallasta. Hanke kaatui luonnonsuojelijoiden vastustukseen, ja Vaasan hallinto-oikeus päätti, ettei Utajärven kunnan ja Pohjois-Pohjanmaan ympäristöviraston suunnittelemasta tekoaltaasta saataisi kaavailtua hyötyä tulvansuojelulle, virkistyskäytölle tai kalataloudelle.
Hasiajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,0 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Velaattajärven valuma-alueella (35.38), jonka Tiikonojan valuma-alueeseen (35.384) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 141 metriä mpy.
Luca Marin

Luca Marin (s. 9. huhtikuuta 1986 Vittoria, Italia) on italialainen sekauimari. Hän on erikoistunut 400 metrin sekauintiin ja on voittanut yhteensä viisi mitalia pitkän radan maailman- ja Euroopan-mestaruuskilpailuissa. Lyhyen radan EM-kilpailuissa 2006 Marin voitti kultaa löytyään maailmanennätyksen haltijan László Csehin. Marin osallistui Italian joukkueessa olympialaisiin 2004.
Tripitaka

Tripiṭaka (त्रिपिटक 'kolme koria'  sanskriittia; paaliksi: Tipiṭaka; hanzi: 三藏, Sānzàng (pinyin); japaniksi: Sanzo; khmeriksi: ត្រៃបិតក Traipětâk; koreaksi:  삼장 Samjang; thaiksi: ไตรปิฎก Traipidok; vietnamiksi: Tam tạng) on buddhalaisuuden kirjallinen kaanon. Tripitakan sisältö vaihtelee suuntauksesta riippuen, länsimaissa näistä parhaiten tunnettu on Theravada-koulukunnan ns. Pāli-kaanon.
Udagawa Yōan

Udagawa Yōan (jap. 宇田川 榕菴, 1798–1846) oli japanilainen länsimaisen tieteen eli rangakun oppinut Edo-kauden loppupuolella 1800-luvulla. Hän toi Japaniin modernin kasvitieteen kirjoittamiensa teosten Botanikakyō (菩多尼訶経, 1822) ja Shokugakukeigen (植学啓原, 1833) myötä; jälkimmäisessä hän esitteli Carl von Linnén kehittämän tieteellisen taksonomian. 1837 julkaistu Seimikaisō (舎密開宗) eli ”johdatus kemiaan” oli vuorostaan Japanin ensimmäinen systemaattinen kemian teos.
Seimikaisō perustui pääosin hollanninkieliseen versioon Chemie, voor beginnende Liefhebbers (1803) William Henryn vuonna 1801 julkaiseman teoksen Elements of Experimental Chemistry saksankielisestä käännöksestä, mutta myös muihin länsimaisiin kemiaa käsitteleviin kirjoihin sekä japanilaisiin ja kiinalaisiin lähteisiin. Lisäksi siinä on kuvauksia Udagawan omista tieteellisistä kokeista. Erityisesti kirjassa kuvataan hyvin tarkasti Alessandro Voltan 40 vuotta aikaisemmin keksimä sähköparisto. Udagawa rakensi pariston itse vuonna 1831 ja käytti sitä erilaisissa kokeissa, mukaan lukien lääketieteellisissä kokeissa, mikä perustui uskoon sähkön sairauksia parantavasta vaikutuksesta.
Udagawan Seimikaisōssa kuvattiin myös Japanissa ensimmäistä kertaa yksityiskohtaisesti Antoine Lavoisierin löydöt ja teoriat. Udagawa tekikin lukuisia tieteellisiä kokeita ja kehitti uusia tieteellisiä termejä, joita käytetään japanin kielessä yhä; esimerkiksi ”hapettuminen” (jap. 酸化, sanka), ”pelkistyminen” (jap. 還元, kangen), ”kyllästyminen” (jap. 飽和, hōwa) ja ”alkuaine” (jap. 元素, genso).
Eduard Päll

Eduard Päll (15. syyskuuta 1903 Koosa, Tartumaa – 13. kesäkuuta 1989 Tallinna) oli virolainen kirjailija ja tiedemies. Käytti kirjailijana myös nimeä Hugo Angervaks.

Koulutus ja työ Neuvostoliitossa

Nuorena miehenä 1918 Eduard Päll liittyi puna-armeijaan. Pian sen jälkeen vuonna 1920 hän liittyi Neuvosto-Venäjän kommunistipuolueen jäseneksi.
Päll kävi puna-armeijan jälkeen vielä liikealan koulutusta juuri itsenäistyneessä Virossa vuoteen 1921, mutta palasi sitten Neuvostoliittoon. Vuosina 1922-1924 Päll kävi Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston Pedagoogisen instituutin Petrogradissa. Sen jälkeen vuosina 1924-1926 toimi Omskin oblastissa. Omskin jälkeen Päll opiskeli edelleen vuoteen 1929 asti Herzenille nimetyssä Leningradin Pedagoogisessa yliopistossa. 1930-luvulla hän jatkoi opintoja ollen jatko-opiskelijana (aspirantti) ja edelleen Leningradin opetuslaitosten johtotehtävissä. Tutkimuskohteena Eduard Pällillä oli viron kielen rakenteen tutkimus.

Paluu Neuvosto-Viroon

Eduard Päll toimi vuoden 1940-1941 neuvostolaistamisjakson aikana Neuvosto-Virossa ilmestyneen aikakauslehti "Kommunistin" päätoimittajan sijaisena. Neuvostovallan päättyessä kesällä 1941 hän siirtyi Neuvostoliittoon ja toimi vuodesta 1943 Viron kommunistinen puolueen keskuskomitean sihteerinä. Tässä roolissa hän siirtyi takaisin vallattuun Viroon ja valittiin vuonna 1946 Johannes Varesin seuraajaksi Neuvosto-Viron korkeimman neuvoston presidiumin puheenjohtajana eli Neuvosto-Viron presidenttinä. 
Hänet erotettiin kuitenkin jo vajaa neljä vuotta myöhemmin Neuvosto-Viron presidentin tehtävästä maaliskuun 1950 Viron kommunistipuolueen 9. pleenumin päätöksillä samassa yhteydessä puoluejohtaja Nikolai Karotammin kanssa. Erottamiset liittyivät porvarillis-nationalismin jäänteiden kitkemiseen, jossa edellä mainitut kommunistijohtajat eivät olleet Stalinin johtaman Neuvostoliiton mielestä toimineet riittävän ripeästi. Pällin kohdalla kyseessä oli hänen julkisesti puolustamansa 1900-luvun alun nuorvirolainen kirjallisuusliike, jota pidettiin porvarillis-nationalistisena syntinä.

Neuvosto-Viron kirjallisuuden tutkimuksen johtajana

Erottamisen jälkeen Eduard Päll toimi vuosina 1950-1955 Tallinnan Pedagogisen Instituutin viron kielen ja kirjallisuuden laitoksella johtajana, 1955-1968 Neuvosto-Viron tiedeakatemian Kielen ja kirjallisuuden instituutin johtajana sekä 1968-1973 Neuvosto-Viron tiedeakatemian yhteiskuntatieteellisen osaston akateemisena sihteerinä.

Runoilija ja kirjailija

Kirjailijana Päll julkaisi jo Leningradin aikana ensimmäiset teoksensa - ensimmäisenä tarinakokoelma "Kuudes nauha" (1931) ja kokoelmateos "Valitut viestit" (1933) Siim Sepikin nimellä. Lisäksi hän laati oppikirjoja Neuvostoliiton vironkielisille kouluille. Neuvosto-Virossa maailmansodan jälkeen Päll julkaisi salanimellä Hugo Angervaks runokokoelmia kaikkiaan kolme kappaletta sekä kirjoja aina 1950-luvun lopulta 1980-luvun lopulle.
Kääpiöesikko

Ulkonäkö ja koko

Kääpiöesikon kielenmuotoiset lehdet muodostavat ruusukkeen, jonka keskeltä nousee keväällä monia kellomaisia, halkaisijaltaan noin 2,5–3,5 cm:n kokoisia kukkia. Kukat ovat yleensä vaaleankeltaisia.

Levinneisyys

Kääpiöesikkoa tavataan luonnonvaraisena Länsi-Euroopassa Färsaarilta Espanjan pohjoisosiin ja Italiaan asti. Sitä kasvaa paikoin Afrikan pohjoisrannikolla. Lähi-idässä kasvaa alalaji sibthorpii.

Koristekasvina

Suomessa kääpiöesikoita myydään keskellä talvea sisäkasveiksi ruukuissa. Väreinä on tarjolla punainen, keltainen, valkoinen, sininen ja oranssi. Lisäksi kasvista on jalostettu myös kirjavia muotoja. Sisällä kasvi kukkii yhdestä kahteen viikkoa, villeässä pitempään kuin huoneenlämmössä. Talvella kukkineen kasvin voi keväällä istuttaa puutarhaan. Kasvi tarvitsee paljon valoa, mutta ei suoraa auringonpaahdetta.
Henrique Johannpötter

Henrique Johannpötter (23. kesäkuuta 1933 – 19. heinäkuuta 2011) oli saksalaissyntyinen, Brasiliassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli fransiskaani vuonna 1959, ja hänet vihittiin papiksi 26. heinäkuuta 1961. Hänet nimitettiin 7. joulukuuta 1988 Bacabalin hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi ja vihittiin piispaksi 20. tammikuuta 1989. Pääkonsekraattorina toimi Pascàsio Rettler, jota avustivat Miguel Fenelon Câmara Filho ja Paulo Eduardo Andrade Ponte.
2. joulukuuta 1989 Johannpötteristä tuli Bacabalin piispa, jonka tehtävistä hän erosi huhtikuussa 1997.
Anne Nurmela

Anne Nurmela (s. 28. marraskuuta 1968) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija. Vuosina 1981, 1986–1998 Nurmela pelasi naisten SM-sarjassa ja Superpesiksessä 267 runkosarjaottelua  Kauhajoen Karhun, Vähänkyrön Viestin, Ikaalisten Tarmon, Vihdin Pallon, Manse PP:n ja Porin Pesäkarhujen joukkueissa. 
Kaudella 1981 Nurmela pelasi yhden ottelun SM-sarjassa Kauhajoen joukkueessa ja tämän jälkeen neljän kauden ajan suomensarjaa ennen liittymistään Vähäkyrön joukkueeseen kaudelle 1986. Kolmen siellä pelatun kauden jälkeen Nurmela liittyi Ikaalisten Tarmon joukkueeseen, jossa juhli SM-kultaa 1991. Neljän Tarmossa pelatun kauden jälkeen hän siirtyi Vihtiin ja sieltä kolmen kauden jälkeen Tampereelle Manse PP:n joukkueesene. Nurmela päätti uransa kauteen 1998 Porin Pesäkarhujen riveissä.
Pelaamissaan 267 ottelussa Nurmela löi 407 ja toi 353 juoksua. Kärkilyöntejä kertyi 1672,
Ulkopelissä Nurmelan pelipaikka oli kakkospolttajana. Nurmela valittiin 11 kertaa Itä–Länsi-otteluun ja 4 kertaa Liitto–Lehdistö-otteluun.
Hyvinvointitaloustiede

Kardinaalinen ja ordinaalinen hyöty

Yhteiskunnan hyvinvoinnin maksimoinnissa voidaan käyttää eri lähestymistapoja riippuen siitä, millaiseksi mitaksi hyöty oletetaan. Kardinaalinen hyötymitta on vertailtavissa yksilöiden välillä, kun taas ordinaalista hyötymittaa ei voida vertailla yksilöiden kesken.
Koska ordinaalista hyötyä ei voida vertailla yksilöiden välillä, voidaan yhteiskunnan hyvinvointia tarkastella vain epäsuorin keinoin. Tällaisia tarkasteluja ovat esimerkiksi Pareto-tehokkuus ja Kaldor–Hicks-kompensaatiotesti. Koska taustalla olevat oletukset ovat verrattain heikkoja, tämän lähestymistavan avulla voidaan lähinnä tarkastella tehokkuutta eikä niinkään tulonjakoa.
Kardinaalisen hyödyn tapauksessa voidaan määritellä sosiaalisen hyödyn mitta eli sosiaalinen hyvinvointifunktio, jonka argumentteina on kaikkien yhteiskunnan jäsenten hyötytasot. Tunnetuin hyvinvointifunktio on utilitaristinen hyötyfunktio, joka yksinkertaisesti summaa kaikkien yhteiskunnan jäsenten hyödyt yhteen.
Utilitaristinen hyötyfunktio ei ota kantaa siihen, kenellä hyöty on. Tällöin on siis mahdollista, että maksimoitu hyvinvointifunktio tuottaa kaiken hyödyn yhdelle henkilölle ja jättää muut ilman hyötyä. Toisena ääripäänä voidaan pitää max-min-hyötyfunktiota, joka perustuu filosofi John Rawlsin työhön. Sen perusteella sosiaalisen hyvinvoinnin määrää yhteiskunnan heikoimman jäsenen hyöty. Tämä tarkoittaisi käytännössä esimerkiksi keskittymistä yhteiskunnan köyhimpien jäsenten aseman parantamiseen.