google/wiki40b huggingface dataset:
Patty Hearst

Patricia Campbell Hearst (s. 20. helmikuuta 1954 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat) on kolmas Randolph Apperson Hearstin viidestä tyttärestä. Hänen isoisänsä oli lehtikeisari William Randolph Hearst. Hän joutui kidnappauksen uhriksi, mutta pian tämän jälkeen hänestä itsestään tuli rikollinen: hän teki pankkiryöstön ja joutui vankilaan.
Sissiryhmänä esiintynyt rikollisjoukkio Symbioottinen vapautusarmeija (Symbionese Liberation Army, SLA) kidnappasi 19-vuotiaan Hearstin 4. helmikuuta 1974 Berkeleyssä Kaliforniassa sijainneesta asunnosta, jossa hän asui sulhasensa Steven Weedin kanssa. Kun yritys vaihtaa Hearst vangittuihin SLA:n jäseniin epäonnistui, SLA esitti vaatimuksen, jonka seurauksena Hearstin perhe lahjoitti kuuden miljoonan dollarin arvosta ruokaa San Franciscon Bay Arean köyhille. Hearstia ei kuitenkaan vapautettu ruoan jakamisen jälkeen. Pian lahjoituksen jälkeen Hearst kertoi vaihtaneensa nimensä Taniaksi ja sitoutuneensa SLA:n päämääriin. 15. huhtikuuta 1974 Hearst kuvattiin rynnäkkökiväärin kanssa Hibernia Bankin Sunsetin konttorin ryöstössä. Hänet etsintäkuulutettiin, ja syyskuussa 1975 hänet pidätettiin yhdessä toisen SLA:n jäsenen kanssa eräästä asunnosta.
Oikeudenkäynnissä, joka alkoi 15. tammikuuta 1976, Hearst kertoi että hänet lukittiin silmät sidottuna komeroon ja häntä pahoinpideltiin fyysisesti ja seksuaalisesti. Hearstin puolustuksen mukaan hän liittyi SLA:han pahoinpitelyn takia. Tämä on äärimmäinen tapaus Tukholma-syndroomasta, jossa kaapatut alkavat myötäillä kaappaajiaan. Puolustus kertoi myös, että Hearst pakotettiin osallistumaan pankkiryöstöön.
Puolustus ei onnistunut, ja Hearst tuomittiin pankkiryöstöstä 20. maaliskuuta 1976. Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter lyhensi Hearstin vankilatuomiota, ja Hearst vapautettiin vankilasta 1. helmikuuta 1979. Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton armahti Hearstin lopullisesti 20. tammikuuta 2001, viimeisenä päivänään presidenttinä.
Vankilasta vapautumisen jälkeen Hearst avioitui entisen henkivartijansa, Bernard Shaw'n, kanssa. He saivat kaksi tytärtä. Mies kuoli vuonna 2013.  Heidän toinen tyttärensä Lydia Hearst on menestynyt malli.
Hearst kertoo oman versionsa kidnappaamisen jälkeisistä tapahtumista muistelmateoksessaan Every Secret Thing. Hearstin tapauksesta on tehty myös elokuva "Neverland: The Rise and Fall of the Symbionese Liberation Army", joka tunnetaan myös nimellä "Guerrilla: The Taking of Patty Hearst".
Stefan Dušan

Stefan Uroš IV Dušan Mahtava (serb. Стефан Урош IV Душан Силни) (noin 1308 – 20. joulukuuta 1355) oli Serbian kuningas 1331–1346 ja Serbian tsaari 1346–1355. Stefan loi mahtavan Serbian valtakunnan, joka oli eräs aikansa suurvalta ja Euroopan suurimpia valtakuntia.
Vuonna 1346 Stefan antoi kruunata itsensä "serbien, kreikkalaisten, bulgarien ja albanien tsaariksi".
Väinö Lindén

Väinö Felix Lindén (10. helmikuuta 1889 Karjalohja – 19. elokuuta 1987 Hyvinkää) oli suomalainen ylilääkäri ja jääkärivärväri.

Henkilöhistoria ja ammattiura

Lindénin vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Robert Lindén ja Alma Sofia Lietzen ja puoliso vuodesta 1917 Agda Aline Nygren. Myös heidän pojastaan Lars Wilhelm Felix Lindénistä (s. 1923) tuli lääkäri. Toinen heidän poikansa oli jatkosodassa vuonna 1942 kadonnut taistelulentäjä Erkki Lindén. Väinö Lindén tuli ylioppilaaksi 1909 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1922. Hän toimi lääkärinä puolustusvoimien palveluksessa vuodesta 1918 ja puolustusministeriön lääkintäosaston päällikkönä vuodesta 1926 vuoteen 1930. Lindén oli Suomen armeijan ylilääkäri 1930–1940. Sotilasarvoltaan hän oli lääkintäkenraalimajuri, jonka arvon hän sai 1932.  Yksityislääkärinä Lindén työskenteli vuodesta 1941.
Lindén oli yksi kalterijääkäreistä, joka oli vangittuna Špalernajan vankilassa 1916–1917.
Raimo Elo

Raimo Johannes ”Raikka” Elo (10. huhtikuuta 1939 Helsinki – 21. huhtikuuta 2018 Heinola) oli suomalainen jalkapalloilija ja käsipalloilija.

Ura

Jalkapallossa välihyökkääjänä ja tukimiehenä pelanneen Elon ura alkoi 1960 1. divisioonan Helsingin Ponnistuksessa. Hän siirtyi mestaruussarjassa pelanneeseen Helsingin Palloseuraan 1963. HPS pelasi putosi 1. divisioonaan kauden 1964 päätteeksi, mutta Elo jatkoi seurassa vuoteen 1970 asti. Elo siirtyi mestaruussarjassa olleen HIFK:n riveihin 1971 ja pelasi seurassa kuusi kautta vaikka HIFK putosi noiden vuosien aikana 2. divisioonaan. Hän lopetti uransa 3. divisioonan Porvoon Akilleksessa 1976. Elon uran paras saavutus oli SM-hopea HIFK:ssa 1971. Kaikkiaan Elo pelasi neljän kauden aikana 84 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 11 maalia.
Maajoukkueessa Elo pelasi vuosina 1963–1971 kolme maaottelua.
Käsipalloa Elo pelasi Haukoissa ja HPS:ssä. Hän voitti käsipallon mestaruussarjan maalikuninkuuden vuonna 1965. Käsipallon maaotteluita Elo pelasi 18.
Rainer Barzel

Rainer Candidus Barzel (20. kesäkuuta 1924 Itä-Preussi – 26. elokuuta 2006 München) oli saksalainen poliitikko, joka toimi Saksan kristillisdemokraattisen puolueen (CDU) puheenjohtajana vuosina 1971–1973. Vuonna 1972 hän oli puolueensa ehdokkaana Saksan liittokansleriksi, mutta hävisi SPD:n ehdokkaalle Willy Brandtille.
Jim Bohannon

Jim Bohannon on yhdysvaltalainen talk show -isäntä, joka on työskennellyt pääasiassa radiossa. Hänen nykyinen myöhäisillalla esitettävä kolmetuntinen ohjelmansa The Jim Bohannon Show on kuultavissa Westwood Onen yli 300 radioaseman kautta. Bohannonnin edeltäjä samalla ohjelmapaikalla oli Larry King. Jim Bohannon nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 2003.
Antanas Baranauskas

Antanas Baranauskas (17. tammikuuta 1835 – 26. marraskuuta 1902) oli liettualainen runoilija, matemaatikko ja Sejnyn piispa.
Baranauskas syntyi vuonna 1835 maanviljelijäperheeseen Anykščiain kaupungissa Liettuassa ja sai uskonnollisen koulutuksen. Tämän jälkeen hän työskenteli pääasiassa hallinnollisissa tehtävissä kotiseudullaan ja kirjoitti puolankielistä runoutta Adam Mickiewiczin töiden innoittamana. Innostuksen jakoi myös toinen paikallinen kirjailija, Karolina Proniewska, jonka varakas perhe mahdollistikin ystävyyden myötä Baranauskasin osallistuminen Varniain katoliseen pappisseminaariin. Seminaariaikanaan Baranauskas alkoi kirjoittaa runoutta myös liettuaksi, edelleen Mickiewiczin innoittamana. Tuona aikana syntynyttä teosta Anykščiu šilelis pidetäänkin yhtenä 1800-luvun liettualaisen runouden klassikoista.
Kannas

Kannas on kahta vesialuetta kuten meriä erottava ja kahta laajempaa maa-aluetta yhdistävä kapea maa-alue. Kannas-nimitystä on myös käytetty erisnimenä Karjalankannaksen lyhyempänä muotona varsinkin toisen maailmansodan aikaa käsittelevissä suomalaisissa lähteissä, jos sekaantumisen vaaraa muihin kannaksiin ei ole ollut.
Suomessa on paljon järvikannaksia, joista useimmat ovat koostuneet soraharjuista syntyen jääkauden jälkeen mannerjään vetäytyessä.
Betty Compson

Betty Compson (alun perin Eleanor Luicime Compson, 19. maaliskuuta 1897 – 18. huhtikuuta 1974) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Beaverissa, Utahin osavaltiossa, missä hän loi laaja-alaisen elokuvatähden uran. Hänen isänsä kuoli nuorena ja hän joutui keskeyttämään koulunkäynnin ansaitakseen elantonsa itselleen ja äidilleen. Hän löysi työpaikan viulistina Salt Lake Cityssä, Utahissa.

Mykän elokuvan tähti

Compson teki 26 elokuvaa yksin vuonna 1916. Suurin osa niistä oli lyhyelokuvia. Hän viimeisteli elokuvan The Miracle Man (1919) George Loane Tuckerille. Comptonin nousu elokuvatähdeksi alkoi hänen roolistaan Rosena tässä tuotteessa.
Vuonna 1920 hän alkoi johtaa omaa yhtiötään. Hän työskenteli Hollywoodin Bruntonin studiolla ja hankki käsikirjoitukset kolmeen elokuvaan. Compson palasi New York Citystä, missä hän sai taloudellista tukea elokuviensa tuotantoa varten.
Hänen ensimmäinen elokuvansa tuottajana oli Prisoners of Love (1921). Hän esitti Blanche Davisin, varakkaaseen perheeseen syntyneen ja perinnöllisen ulkoisen kauneutensa kiroamaa tyttöä. Compson valitsi Art Rossonin ohjaamaan kokoillan elokuvaa. Tarina oli valittu Catherine Henryn tuotannosta.
Compson työskenteli Christie Companylle uutena näyttelijänä elokuvissa, seuraten Famous Players-Laskyn elokuvastudiota. Saatuaan valmiiksi elokuvan The Woman with Four Faces (1923) hän teki sopimuksen Lontoossa, Englannissa sijaitsevan elokuvayhtiön kanssa. Siellä hän esiintyi päätähtenä neljässä Graham Cuttsin, tunnetun englantilaisen elokuvantekijän ohjaamassa elokuvassa. Ensimmäiset näistä olivat elokuvaversioita englantilaisesta näytelmästä nimeltä Woman to Woman (1929).
Vuonna 1928 hän esiintyi The Barkerissa, mykkäelokuvassa joka sisälsi muutamia äänitettyjä kohtauksia. Compson palkittiin Parhaan naispääosan Oscar-palkinnolla esityksestään.

Myöhempi ura

Yksi hänen kunnioitetuimmista elokuvistaan on The Docks of New York, jonka yhteydessä mainitaan usein sen tummansävyinen atmosfääri sekä loistavat roolisuoritukset, ja vuoden 1930 versiossa elokuvasta The Spoilers jossa hän esitti roolia, jota näytteli myöhemmin Marlene Dietrich vuoden 1942 uudelleenfilmatisoinnissa ja jossa Gary Cooper esitti roolia, jonka John Wayne myöhemmin tulkitsi uudelleen samaisessa uudelleenfilmatisoinnissa, oli ehkä ainoa kerta jossa sekä Cooper että hänelle vertoja vetävä Wayne näyttelivät täsmälleen samaa roolia.
Compsonin viimeinen elokuva oli Here Comes The Trouble (1948). Tämän elokuvan jälkeen hän vetäytyi eläkkeelle ja auttoi miestään hoitamaan liiketointa nimeltä "Ashtrays Unlimited".

Yksityiselämä

Compson oli naimisissa kolmesti. Vuodesta 1924 vuoteen 1930 hän oli naimisissa elokuvaohjaajan James Cruzen kanssa. Myöhemmin hän avioitui ja erosi tuottaja Irving Weinbergistä. Hänen kolmas aviomiehensä oli Silvious Jack Gall. Gall kuoli vuonna 1962.
Betty Compson kuoli vuonna 1974 kotonaan Glendalessa, Kaliforniassa 77-vuotiaana. Hänet haudattiin toiveensa mukaisesti San Fernando Mission Cemeteryyn, Kalifornian San Fernandoon. Hän ei jättänyt jälkeensä yhtään elossa olevaa sukulaista.
James Whitmore

James Allen Whitmore (1. lokakuuta 1921 White Plains, New York – 6. helmikuuta 2009 Malibu, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli ehdolla parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saajaksi roolistaan elokuvassa Taistelutanner (1949). Toisen ehdokkuutensa hän sai miespääosan esittäjän kategoriassa vuonna 1976.
Valmistuttuaan Amherst High Schoolista Whitmore aloitti opinnot Yalen yliopistossa ja palveli merijalkaväessä toisessa maailmansodassa.
Whitmoren myöhempien elokuvien joukossa ovat Asfalttiviidakko (1950), Hyökkäys merellä (1958), Apinoiden planetta (1968), Seitsemän rohkeaa ratsastaa jälleen (1969) ja Käärmeenmuna (1977). Marraskuussa 2008 Whitmorella todettiin keuhkosyöpä, johon hän kuoli helmikuussa 2009.
Whitmorella on tähti Hollywood Walk of Famella, ja hänelle myönnettiin vuonna 2000 Emmy-palkinto. Tasan puoli vuosisataa aiemmin hän oli voittanut Golden Globen. Näyttelijä James Whitmore nuorempi on hänen poikansa.
Mestis-kausi 2013–2014

Runkosarja

Runkosarja pelattiin nelinkertaisena, minkä lisäksi pelattiin kaksi revanssiviikonloppua sekä neljässä kolmen joukkueen lohkossa kolmenkertaiset välisarjat. Lisäksi jokainen joukkue pelasi neljä ottelua arvottuja joukkueita vastaan. Ottelumääräksi tuli näin yhteensä 54. Ottelupäivinä ovat keskiviikko, perjantai ja lauantai.
Varsinaisella peliajalla saavutetusta voitosta saa kolme pistettä ja hävinnyt joukkue jää pisteittä. Mikäli ottelu venyy jatkoajalle tai 5 minuutin jatkoajan jälkeen voittomaalikilpailuun, voittaja saa kaksi ja häviäjä yhden pisteen.
Pahujärvet (Orivesi)

Maantietoa

Suurempi järviallas sijaitsee pienemmän lounaispuolella ja niillä on samat vedenpinnan korkeudet. Niitä yhdistää kosteikon läpi virtaava 230 metriä pitkä yhdysoja.
Suuremman järvialtaan pinta-ala on 14,8 hehtaaria ja se on 750 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä ja sen rannat ovat peltomaiden ympäröiminä. Sen vaikutuspiirissä on neljä maatilaa ja sen rannoille on rakennettu viisi vapaa-ajan asuntoa.
Pienimmän järvialtaan pinta-ala on 4,8 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 230 metriä leveä. Järvi on saareton. Siihen on ruoppaamalla tehty 200 metriä pitkä kanava, jota ei huomioitu leveydessä. Järvialtaan vaikutuspiirissä on kolme maatilaa ja sen rannoille on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa.

Vesistösuhteet

Järvialtaat kuuluvatvat Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Vesijärven valuma-alueella (35.73), jonka Vesijärven lähialueessa ne sijaitsevat. Järvien vedenpinnan korkeudet ovat 88,1 metriä mpy. Pienempään järvialtaaseen laskee metsäalueelta Iso Korkijärvi, jonka laskuoja on Pihtioja. Suurempi Pahujärvi laskee 700 metriä pitkää ojaa myöten Vesijärven Taipaleenlahteen, joka sijaitsee 1,2 metriä alempana.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa erilliset järvet on piirretty yhdeksi järveksi nimellä ”Padusjärvi”. Järven pohjoisrannoilla sijaitsi kolme torppaa ja Taipaleenlahden puolella sijaitsi ”Padustaipaleen talo”. Joitakin peltopalstoja ulottui järveen asti. Niittyjä oli raivattu laskuojan ympäriltä ja Hormaan johtavaan painaumaan.
Vuoden 1956 peruskartassa järvet on piirretty yhdeksi järvialtaaksi, jonka nimeksi oli kirjoitettu ”Pahujärvi”, mutta seuraavassa kartassa vuodelta 1977 niillä on jo eri järvialtaat. Koska Kalmbergin kartassa järvellä on erilainen rantaviiva kuin vuoden 1959 peruskartassa on todennäköistä, että järven vedenpintaa olisi laskettu. Järvenlaskun jälkeen se olisi alkanut kasvaa umpeen, mikä olisi aiheuttanut erilleen kuroutumisen. On huomattava, ettei tätä kirjoittaessa ole ollut käytettävissä kirjallisia tietoja järvenlaskun vaiheista.
Anja Niskanen

Yksityiselämä

Niskanen on kouluttautunut liikunnan, nuoriso- ja vapaa-ajan ohjaajaksi. Nykyään hän työskentelee kehitysvammaisten ohjaajana. Hän on toista kertaa naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Satu Pauri

Urheilu-ura

Hänen seitsenottelun ennätystuloksensa 6 404 pistettä vuodelta 1991 on edelleen voimassa oleva naisten Suomen ennätys. Hän teki tuloksen Tokion MM-kisoissa sijoittuen neljänneksi. Tämä oli myös hänen paras arvokisasijoituksensa. Hänellä on nimissään myös seitsenottelun 22-vuotiaiden Suomen ennätys 6 101 pistettä vuodelta 1988. Pituushypyssä hänen ennätyksensä on 663 cm vuodelta 1992.

Urheilu-uran jälkeen

Hän päätti aktiiviuransa vuoteen 1992 ja on sittemmin esiintynyt julkisuudessa astrologina. Hän myös juonsi tv-visailu Valiojoukkoa ja vuonna 1994–1995 Petri Keskitalon kanssa Labyrintti-ohjelmaa. Kesällä 2007 hän toimi juontajana Filmaattiset Oy ja YLE Viihteen tuottamassa Satuhäät-ohjelmassa.

Perhe

Hän on ollut naimisissa juontaja Arttu Harkin sekä näyttelijäkirjailija, dramaturgi Jussi Parviaisen kanssa ja tästä liitosta on yhteinen lapsi Peppi. Elokuussa 2008 hän meni naimisiin Teppo Paurin kanssa. Pariskunnalla on kaksoset Mila ja Sofia.
Kohtalon tuomio

Juoni

Frank Chambers (John Garfield) on kulkuri, joka pysähtyy aterioimaan maaseudun ruokabaariin ja päätyy työskentelemään siellä. Baaria pyörittää kaunis nuori nainen Cora Smith (Lana Turner) ja hänen huomattavasti vanhempi aviomiehensä Nick (Cecil Kellaway).
Frank ja Cora ajautuvat suhteeseen pian tapaamisensa jälkeen. Cora on kyllästynyt elämäntilanteeseensa: hän on naimisissa miehen kanssa jota ei rakasta, ja töissä ruokabaarissa jonka haluaisi omistaa. Hän ja Frank suunnittelevat murhaavansa Nickin voidakseen aloittaa uuden elämän yhdessä menettämättä baaria. Heidän ensimmäinen murhayrityksensä menee pieleen, mutta ennen pitkää he onnistuvat.
Paikallinen syyttäjä Kyle Sackett (Leon Ames) aavistelee, että jotakin on tapahtunut, mutta häneltä puuttuvat todisteet sen osoittamiseksi. Yrittäen saada Coran ja Frankin kääntymään toisiaan vastaan, hän syyttää vain Coraa rikoksesta. Vaikka pariskunta kääntyykin toisiaan vastaan, Coran asianajajan nokkela juoni estää Coran täyttä tunnustusta päätymästä syyttäjän käsiin. Syyttäjän taktiikan epäonnistuessa tuottamaan uusia todisteita, Cora hyötyy sovitteluratkaisusta, jossa tunnustaa syyllistyneensä tappoon ja saa ehdonalaisen tuomion.
Frank ja Cora saavat myrskyisän parisuhteensa rauhoittumaan ja suunnittelevat yhteistä tulevaisuutta. Mutta juuri kun he valmistautuvat elämään "elämänsä onnellisesti loppuun asti", Cora kuolee auto-onnettomuudessa. Vaikka kyseessä oli oikeasti onnettomuus, sen hämärät olosuhteet johtavat siihen, että Frankia syytetään kolarin lavastamisesta. Hänet tuomitaan kuolemaan Coran murhaamisesta.
Frank on epäuskoinen saadessaan tiedon, että hänen viimeinen armahduspyyntönsä on hylätty — häntä ollaan teloittamassa rikoksesta, johon hän on syytön. Mutta kuullessaan viranomaisten löytäneen viimein kiistämättömiä todisteita siitä, että hän on syyllinen Nickin murhaan, Frank hyväksyy tulevan kuolemansa myöhästyneenä rangaistuksena tehdystä rikoksesta, vaikka hänen virallinen tuomionsa tulikin Coran tappamisesta.
Augustenburg

Augustenburg eli Augustenborg (koko nimi saks. Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg, tansk. Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg) oli tanskalaisen Oldenburgin hallitsijasuvun eräs haara, jolle kuului pitkään Augustenburgin herttuan arvo. Suvun edustajia oli 1800-luvulla sekä Tanskan että Ruotsin kruununperijöinä, mutta se ei lopulta noussut kummankaan maan valtaistuimelle.
Suku polveutuu Tanskan kuningas Kristan III:n pojan, Slesvig-Holsten-Sønderborgin herttua Hannu nuoremman pojanpojasta Ernst Güntheristä (1608–1689), joka rakennutti Alsin saarella sijaitsevan Augustenborgin linnan. Augustenborgin herttuat hallitsivat läänityksiään Tanskan kuninkaiden alaisuudessa. Vuonna 1810 silloisen herttuan Fredrik Kristian II:n veli Kristian August adoptoitiin Ruotsin kruununperilliseksi nimellä Kaarle August, mutta hän kuoli ehtimättä periä kruunua. Suku alkoi näihin aikoihin riitaantua Tanskan kuningashuoneen kanssa ja kääntyi myöhemmin saksalaismieliseksi. Kun Oldenburgin suvun päähaara 1800-luvulla sammui, Augustenborgit olisivat seuraavaksi vanhimpana sukuhaarana olleet oikeutettuja perimään sekä Tanskan kruunun että Schleswigin ja Holsteinin herttuakunnat, mutta Tanskassa säädetty poikkeuslaki määräsi kuningas Fredrik VII:n valtaistuimen periytymään nuoremmalle Glücksburg-sukuhaaralle.
Fredrik VII:n kuoltua vuonna 1863 Augustenborgin herttuan Kristian August II:n poika Fredrik August julistautui Schleswig-Holsteinin herttuaksi nimellä Fredrik VIII, mikä osaltaan johti toiseen Saksan–Tanskan sotaan. Suku ei koskaan tosiasiassa hallinnut Preussiin ja myöhemmin Saksan keisarikuntaan liitettyä Schleswig-Holsteinia, mutta Fredrikin jälkeläiset käyttivät Schleswig-Holsteinin herttuan arvoa, kunnes suku sammui mieslinjalta viimeisen herttuan Albertin kuollessa vuonna 1931.
Sukuun kuuluivat myös Tanskan kuningas Kristian VIII:n puoliso, kuningatar Karolina Amalia, joka oli herttua Fredrik Kristian II:n tytär, sekä Saksan keisari Vilhelm II:n puoliso, keisarinna Augusta Viktoria, joka oli herttua Fredrik VIII:n tytär.
Ämyri (yhdistys)

Ämyri ry on Lapualla 1988 perustettu elävän musiikin yhdistys. Yhdistyksen tavoitteena on yhdistää musiikin tuottajat ja kuluttajat sekä järjestää esiintymismahdollisuuksia ja koulutustilaisuuksia lähialueen bändeille ja musiikinharrastajille. Ämyri ry:n perustamispöytäkirjan allekirjoittivat 10.6.1988 Tapani Latva-Teikari, Veli-Matti Karhu ja Mauri Kotala, mutta käytännössä Ämyrin perustivat seuraavat bändit: Allied Forces, Crimson, Fuzzbunnies, Harpyija, Jane, Lost Boys, Paha Tapa, Rolls, Sabotaasi ja Strangers Life.
Ämyri ry järjesti vuoteen 2009 asti musiikkifestivaali Välipuistorockia.
Nykyisin Ämyri järjestää Lapuan kulttuurikeskus Vanhassa Paukussa Vanhan Paukun Festivaalia.

Toiminta

Ämyrin toiminta on aktiivisen elävän musiikin yhdistyksen toimintaa. Vuosittain järjestettäviä tapahtumia ovat mm. Raskaan musiikin ilta, Vanhan Paukun Festivaalit sekä Vanhan Paukun Venetsialaiset. Tämän lisäksi Ämyri on pitänyt talvikaudella Ämyriklubia yhteistyössä NightClub Bar Oscarin kanssa keskimäärin 6 viikon välein. Illoissa on keskimäärin pyritty tarjoamaan kahdelle eri bändille esiintymismahdollisuuksia. Ämyrillä on nykyisin käytössä Vanhan Paukun alueella omat kerhotilat, mistä bändeillä on mahdollista vuokrata soittotiloja itselleen. Lisäksi Ämyri on aktiivisesti mukana maakunnallisessa ELMU-yhteistyössä sekä tarjoaa jäsenilleen koulutustoimintaa.
Bibi Andersson

Varhainen elämä

Anderssonin vanhemmat olivat Josef ja Karin Andersson. Balettitanssija Gerd Andersson (s. 1932) on hänen siskonsa.

Ura

Hän opiskeli Dramatenin näyttelijäkoulussa 1954–1956 ja työskenteli vuodesta 1959 Dramatenissa näyttelijänä 30 vuotta. Hänen näyttämöroolejaan ovat muun muassa Tennessee Williamsin Viettelyksen vaunu ja Edward Albeen Kuka pelkää Virginia Woolfia?. Verotukseen liittyvien epäselvyyksien vuoksi Andersson oli 1970-luvulla maanpaossa Yhdysvalloissa, ja hän näytteli tuolloin Broadwaylla.
Andersson aloitti elokuvauransa vuonna 1951 pienessä sivuroolissa Alf Sjöbergin Neiti Juliessa ja on näytellyt sen jälkeen noin sadassa elokuvassa. Samana vuonna hän tutustui Ingmar Bergmaniin heidän filmatessaan yhdessä Bris-pesuainemainosta. Sittemmin Andersson näytteli Bergmanin ohjauksessa useissa teatterituotannoissa ja 11 laajakangaselokuvassa, joista ensimmäinen on Kesäyön hymyilyä (1955). Elokuvatöistä kiitetyimmäksi kohosi tulkinta sairaanhoitaja Almasta Persoona – Naisen naamio -elokuvassa. Englanniksi toteutetussa Kosketuksessa (1971) hän näytteli Max von Sydowin ja Elliott Gouldin rinnalla. Teatterissa Bergman ohjasi Anderssonia vielä 1990-luvulla.
Anderssonin kansainvälisen uran avasi rooli Ralph Nelsonin lännenelokuvassa Taistelu paholaiskanjonissa (1966). Hän esitti Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar Alexandraa Stephen Poliakoffin televisiosarjassa Kadonnut prinssi (2003).

Yksityiselämä

Andersson asui Tukholman Djurgårdenissa ja Provencessa Ranskassa, kunnes sai aivohalvauksen. Hän palasi Ruotsiin toipumaan ja asui sen jälkeen Tukholmassa sairaskodissa. Hän oli naimisissa kolmesti: ohjaaja Kjell Greden kanssa vuosina 1960–1973, kirjailija-poliitikko Per Ahlmarkin kanssa 1978–1981 ja Gabriel Mora Baezan kanssa vuodesta 2004. Avioliitosta Greden kanssa näyttelijällä on yksi tytär. Hänen omaelämäkertansa Ett ögonblick ilmestyi 1996. Andersson on osallistunut myös kansainväliseen humanitaristiseen työhön.