Installaatio

Installaatio tai installaatiotaide (verbi installoida = asentaa) on erityisesti johonkin tilaan tai paikkaan tehtyä taidetta, joka käyttää tilan ominaisuuksia hyväkseen. Installaatiot rakennetaan useimmiten sisätiloihin. Ne ovat tavallisesti väliaikaisia taideteoksia, mutta myös pysyviksi tarkoitettuja installaatioteoksia on olemassa. Riippuen installaation kiinnitysalustasta tai sijaintipaikasta puhutaan lattia-, seinä-, avaruus- tai kattoinstallaatioista. 
Installoiminen voi tarkoittaa esineiden tai laitteiden asentamista tai asettamista paikoilleen, esimerkiksi teoksen installoimista kattoon tai sähkölaitteiden installoimista johonkin.
Installaatio koostuu erilaisista esineistä, materiaaleista ja muusta aineistosta. Installaatiot vetoavat usein moneen aistiin, sisältäen esineitä, kuvia, ääntä, materiaaleja, tuoksuja ja liikkuvia esineitä, kuten robotteja. Installaatio voi koostua myös esimerkiksi televisiomonitoreista, yhdestä tai useammasta projisoinnista, jolloin puhutaan videoinstallaatiosta.

Esineiden asettelu

Asetelmamaalausta, jossa esineiden asettelu, niiden väliset tilasuhteet ja se, mitä esineet itsessään kertovat, voi pitää eräänlaisena installaation esimuotona.
Yleisön kaikkien aistien huomioimista kehitti Richard Wagner vuonna 1849, kun hän keksi Gesamtkunstwerkin eli kokonaistaideteoksen idean näyttämölle suunnitellussa oopperateoksessaan, joka oli Antiikin kreikkalaisen teatterin innoittama. Se sisälsi kaikki pääasialliset taiteen muodot: maalaustaiteen, kirjallisuuden ja musiikin. Muodostamalla oopperateoksia, jotka ottivat haltuun yleisön aisteja Wagner huomioi myös arkkitehtuurin ja ilmapiirin.
Installaatiotaiteen synty 1970- ja 1980-luvuilla liittyy kuvanveiston "tilaspesifiin" vaiheeseen ja valmisesineiden (eli readymaden) käytön yleistymiseen. Fenomenologisen kuvanveiston piirissä työskentelevät taiteilijat alkoivat kiinnostua yhä enemmän siitä tilasta, johon taideteos suunniteltiin ja teoksia alettiin suunnitella - ei vain taiteilijan omaksi signeeraukseksi - vaan jotain paikkaa ja tilaa varten ja sen ehdoilla tehdyiksi kokonaisuuksiksi. Valmiita esineitä alettiin käyttää 1960 -luvulta alkaen yhä useammin taideteosten osina, mutta Suomessa vasta Ars 83 -näyttely vuonna 1983 toi installaatiot laajan yleisön tietoisuuteen. Vielä silloinkin uuden taiteen vastustajat arvostelivat installaatioita, siirtymistä "kestävän käyttötaiteen leivästä hetkellisen näyttelytaiteen sirkushuveihin, näihin kertakäyttöteoksiin, joita ei näyttelyn jälkeen enää ole".

"Totaalinen installaatio"

Neuvostoliiton johtava toisinajattelijataiteilija Ilya Kabakov hahmotteli "totaalisen installaation" ideaa, jossa henkilö on samanaikaisesti sekä "uhri" että katsoja, joka toisaalta käy läpi ja arvioi installaation ja toisaalta seuraa niitä assosiaatioita ja muistoja, joita se hänessä herättää. Hänet saa valtaansa totaalisen illuusion intensiivinen ilmapiiri. 
Lähes kaikille installaatioteoksille on yhteistä se, että taide ottaa huomioon sekä kokemuksen kokonaisuutena että sen esittämät ongelmat, välinpitämättömän kritiikin ja sympaattisen läsnäolon. Kabakovin mukaan ainoa, mistä katsoja voi olla varma hänen kokiessaan taideteosta, ovat hänen omat ajatuksensa ja ennakkokäsityksenä, sekä ajan ja tilan perussäännöt. Kaiken muun voi taiteilija muokata käsillään.
Installaatio on enemmänkin taiteen tekemisen keino kuin taidesuuntaus tai genre. Se on väline enemmän kuin päämäärä. Se on niin vakiintunut osa länsimaista nykytaidetta, että on vaikeaa, joskus mahdotonta ja ehkä tarpeetontakin, erottaa installaatiota maalauksesta, kollaasista, assemblaasista, arkkitehtuurista,  veistoksesta, tilateoksesta, ympäristötaiteesta, performanssista, teatterista tai mediataiteesta.