google/wiki40b huggingface dataset:
Dmitri Sipjagin

Dmitri Sergejevitš Sipjagin (ven. Дмитрий Сергеевич Сипягин, 20. marraskuuta 1853 Kiova – 28. huhtikuuta 1902 Pietari) oli venäläinen virkamies, joka toimi Venäjän sisäministerinä vuosina 1900–1902.
Sipjagin opiskeli Pietarin yliopistossa lakia valmistuen vuonna 1876. Hän työskenteli ulkoministeriössä ja toimi vuosina 1886–1888 Harkovan varakuvernöörinä sekä vuosina 1888–1891 Kuurinmaan ja 1891–1893 Moskovan kuvernöörinä.
Hän tuli sisäministeriksi Ivan Goremykinin jälkeen vuonna 1899.
Dmitri Sipjagin murhattiin Mariinskin palatsissa, jossa sosialistivallankumouksellisen puolueen jäsen Stepan Balmašov ampui hänet vuonna 1902. Häntä seurasi sisäministerinä Vjatšeslav von Pleve.
Liitokorento

Ulkonäkö ja koko

Liitokorento on ulkonäöltään lähemmin ruskohukankorennon kuin muiden liitokorentojen kaltainen. Korennolla on takaruumiissaan laaja keltainen kuviointi. Takaruumiin keskilinjalla on leveä tumma kaistale. Lajin takasiipien tyvillä on suuret kolmiomaiset tummat alueet. Siipisolmuissa puolestaan ei ole tummia täpliä, jotka ruskohukankorennolla on.
Liitokorennon takaruumis on 40–44 mm pitkä ja takasiipi 38–44 mm pitkä.

Elintavat

Lajin lentoaika on toukokuun lopulta heinäkuun lopulle. Päälentoaika ajoittuu kesäkuun puolivälistä heinäkuun alkuun.
Liitokorento viettää tavallisesti pitkiä aikoja lennossa ja laskeutuu vain harvoin. Laji on erityisen kestävä ja nopea lentämään, ja saattaa vaeltaa veden päällä pitkälle rannasta. Kuitenkin lentotapojen vuoksi liitokorennon löytäminen on vaikeaa. Yleisimmin havaittavia yksilöitä ovat nuoret aikuiset, kun ne lentävät rinteillä ja muilla lämpimillä paikoilla.
Liitokorennon naaras voi munia kerralla yli 2 000 munaa nauhamaisina ketjuina.

Levinneisyys ja elinympäristö

Liitokorento on levinnyt pääosin Euraasian itäosiin. Keski-Euroopassa se esiintyy erittäin paikallisena, mutta Aasiassa levinneisyysalue jatkuu Sahalinille ja Japaniin. Suomessa liitokorentoa elää harvinaisena ja paikoittaisena maan eteläisimmissä osissa.
Liitokorennon yleisimpiä elinympäristöjä ovat järvet ja lammet, joilla on ruoikkoiset rannat ja paljon kasvillisuutta. Toisinaan lajia tavataan myös merenlahdilla ja soiden lammilla.
Flygtekniska försöksanstalten

Flygtekniska försöksanstalten eli FFA oli 1940 perustettu Ruotsin puolustusministeriön alainen ilmailutekniikan tutkimuslaitos, joka yhdistyi 2000 Försvarets forskningsanstaltin eli FOAn kanssa muodostaen  Totalförsvarets forskningsinstitut eli FOI:n.
Bella Ahmadulina

Isabella Ahatovna Ahmadulina (ven. Изабе́лла Ахатовна Ахмадулина; 10. huhtikuuta 1937 Moskova, Neuvostoliitto – 29. marraskuuta 2010) oli venäläinen runoilija. Hän syntyi Moskovassa tataari-isän ja venäläis-italialaisen äidin ainoana lapsena.
Ahmadulinan ensimmäiset taidonnäytteet julkaistiin sanomalehdessä vuonna 1955. Ensimmäinen Ahmadulinan oma kokoelma Struna ilmestyi Moskovassa 1962. Hän käänsi erityisesti georgialaista runoutta venäjäksi ja kirjoitti esseitä venäläisestä runoudesta. Hänen runojaan on julkaistu suomeksi antologiassa Idän ja lännen runot (Weilin & Göös, 1963).
Ahmadulinasta tuli vuonna 1977 Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian kunniajäsen. Ahmadulinalle myönnettiin vuonna 1989 Neuvostoliiton valtionpalkinto. 
Ahmadulina oli vuosina 1954–1959 naimisissa Jevgeni Jevtušenkon kanssa. Hän avioitui myöhemmin taiteilija Boris Messererin kanssa. Hänen tyttärensä on runoilija Jelizaveta Kulijeva.
Ahmadulina kuoli kotonaan lähellä Moskovaa 29. marraskuuta 2010.
Marschbahn

Marschbahn on rautatieyhteys Jyllannin niemimaan länsirannikolla kulkien suuren osan pitkin rannikon marskimaita (saks. Marschland). Rautatie sijaitsee pääosin nykyisen Saksan, osin myös Tanskan alueella. Rata alkaa Hampurin pohjoispuolelta Elmshornista. Rata haarautuu Niebüllissä länteen Syltin saarelle Westerlandiin ja pohjoiseen Tønderiin. Radan pituus on 237 kilometriä. Rautatie on sähköistetty osuudelta Elmshorn–Itzehoe.

Historiaa

Marschbahnin ensimmäinen osuus Elmshorn–Glückstadt otettiin käyttöön vuonna 1845. Yhdessä vuotta aiemmin käyttöönotetun Altona–Elmshorn-radan myötä Schleswigin eteläisimmän osan tavaraliikenne voitiin turvata Elben jäätyessä ja sulkiessa Altonan sataman talvella. Tanskan vallan aikana rataa jatkettiin vielä Glückstadista Itzehoeen vuonna 1857. Preussin aikana rataa jatkettiin ensin Heideen (vuonna 1878) ja 1880-luvun loppuun mennessä Husumin ja Niebüllin kautta Tanskan rajalle Hviddingiin, Tønderiin.
Kielin kanavan rakentamisen seurauksena rata jouduttiin siirtämään rannikolta. Hochdonnin sillan takia rataan tehtiin 25-kilometrinen uusi osuus vuonna 1920. Schleswigin pohjoisosan siirryttyä Saksalta Tanskalle vuonna 1920 Saksa menetti suoran yhteytensä mantereelta Syltin saarelle. Hinderburgin pengersillan myötä Marschbahnia jatkettiin Niebüllistä Westerlandiin vuonna 1927.
Mikael Agricolan risti

Mikael Agricolan risti on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kunniamerkki, jonka arkkipiispa jakaa merkittävästä kirkon tarkoitusperiä edistävästä toiminnasta. Sen myöntämisessä voidaan ottaa huomioon myös suomalaisen kulttuurin kehittämiseen ja edistämiseen liittyvät ansiot.
Risti on nimetty Turun piispan ja uskonpuhdistaja Mikael Agricolan mukaan.
Risti perustettiin kirkolliskokouksessa 2005. Ensimmäiset ristit jaettiin 9. huhtikuuta 2007 kirjailija Anna-Maija Raittilalle ja entiselle kansliapäällikölle Jaakko Nummiselle. Ristin ovat saaneet myös professori Seikko Eskola, kirjailija Lassi Nummi, arkkiatri Risto Pelkonen ja teologian tohtori Jaakko Ripatti. Vuonna 2010 palkinnon saivat rovasti Niilo Rauhala, oopperalaulaja Jorma Hynninen, dosentti Kyllikki Tiensuu ja arkkipiispa Kari Mäkinen. Sen jälkeen palkinnon ovat saaneet professori Raija Sollamo, rovastit Esa Ruuttunen ja Antti Lemmetyinen, professorit Päikki Priha ja Juha Seppo sekä akateemikko Juha Leiviskä.
De pomo

Historia

Teos on todennäköisesti alkuperältään arabiankielinen, ja myöhemmin käännetty hepreaksi ja latinaksi. Teoksen todellista kirjoittajaa tai täsmällistä kirjoitusajankohtaa tunneta. Se on kuitenkin kirjoitettu ennen 900-lukua. Keskiajalla kaikki eivät vakuuttuneet teoksen aitoudesta, mutta varsinkin sellaiset ajattelijat, jotka halusivat puolustaa sitä näkemystä, että Aristoteles itse olisi päässyt taivaaseen, puolustivat sen aitoutta. Teoksen tunnisti epäperäiseksi viimeistään Maimonides.

Sisältö

Teoksessa Aristoteles luennoi kuolinvuoteellaan sielun kuolemattomuudesta oppilailleen, jotka ovat tulleet käymään hänen luonaan. Asetelma ja opetuksen aihe ovat siis samanlaiset kuin Sokrateella Platonin kirjoittamassa dialogissa Faidon. Teoksen nimi, De pomo eli "Omenasta", tulee siitä, että Aristoteles saa ajoittain puheensa lomassa uutta elinvoimaa haistelemalla omenaa.
Aristoteles opettaa muun muassa, että tietäminen kuuluu sielun olemukseen, ja filosofia on tietämisen korkein muoto. Se autuus, joka odottaa tietämiselle omistautunutta sielua kuoleman jälkeen, koostuu täydellisestä tietämisestä. Vastaavasti tietämättömyydestä rangaistaan suuremmalla tietämättömyydellä. Edelleen, hyve on samaa kuin tietäminen. Se joka tuntee oman itsensä, omaa tässä tietämisessä mahdollisuuden ymmärtää ikuista ja "olla kuolematon". Näin filosofi ei pelkää kuolemaa.
Ferrari 599 GTB Fiorano

Yleistä

Mallin ulkomuodot on luonut Pininfarina. Ensimmäisiä tietoja uudesta mallista saatiin Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2006. Virallinen esittely tapahtui helmikuussa Genevessä. Kasvavilla Aasian markkinoilla auto esiteltiin ensimmäisen kerran Pekingin autonäyttelyssä marraskuussa 2006.

Tekniikka

Vaihteistoksi voi valita normaalin 6-portaisen manuaalivaihteiston tai aikaisemmista malleista kehitetyn F1-Superfast-vaihteiston. Vaihteisto on nopeudeltaan huippuluokkaa, vaihteenvaihtaminen kytkimen toiminta mukaan lukien kestää vain 0,1 sekuntia. Autossa on CST-luistonesto- (F1-Trac) ja ajonvakautusjärjestelmä sekä TPTMS-järjestelmä, joka valvoo renkaiden paineita ja lämpötilaa. Ihanteellisen painojakauman saavuttamiseksi vaihteisto on sijoitettu taka-akselin yhteyteen. Auton kokonaispainosta 85 % on saatu akselien välille.
Pyöräntuenta on toteutettu päällekkäisillä kolmiotukivarsilla. Erillisjousitus on GM:n alihankkijan Delphin tuotantoa. Perusteiltaan samaa MagneRide-jousitusta käytetään muun muassa Chevrolet Corvetessa ja Cadillac STS:ssä. Nestetäytteisten iskunvaimentimien ominaisuuksia voidaan muuttaa "lennossa" nesteen viskositeettia muuttamalla. Vaikka laitteisto mekaanisilta osiltaan onkin lähes yhteneväinen GM:n tuotteiden kanssa, on ohjelmisto ja sen toiminta kuitenkin kehitetty Ferraria varten. Eräistä muista malleista tuttu elektronien tasauspyörästö on 599 GTB:ssä korvattu mekaanisella systeemillä, jossa lukitusaste moottorin vetäessä on 25 % ja moottorijarrutuksessa 45 %.
Jarrut ovat lukkiutumattomat ja sekä edessä että takana levyjarrut ovat jäähdytetyt. Lisävarusteena on saatavissa myös keraami-hiilikuitujarrulevyt (CCM - Carbon Ceramic Material).
Lempi Linna

Lempi Linna (24. marraskuuta 1908 Nivala – 20. marraskuuta 1997) oli suomalainen kirjailija. 
Linnan romaani Konikapina (1965) käsitteli vuonna 1932 tapahtunutta Nivalan konikapinaa. Hän käytti kirjan pohjana omia muistikuviaan, mukana olleiden haastatteluja sekä pulamiesten kokousten pöytäkirjoja. Mikko Niskanen ohjasi 1977 Linnan romaanin pohjalta elokuvan Pulakapina.
Smaljavitšy

Liikenne

Minskistä itään Oršaan vievä junanrata kulkee Smaljavitšyn piirin läpi, ja Minskin lähiliikenteen junat pysähtyvät useilla piirin asemilla ja seisakkeilla. Minskistä kaupunkiin pääsee sujuvasti Minskin kansalliselle lentoasemalle johtavaa M2 valtatietä ja P53 kantatietä pitkin; matkaa on maanteitse 43 kilometriä. Myös Valko-Venäjän läpi moottoritienä kulkeva Varsova-Brest-Minsk-Orša-Moskova valtatie M1 (E30) kulkee vain 6 kilometriä Smaljavitšyn keskustan eteläpuolelta ja luo nopean valtatieyhteyden niin Puolaan kuin Venäjällekin.
Piirin alueella sijaitsee muun muassa muistomerkki Kunnian kukkula.
Johan Jacob Kijk

Johan Jacob Kijk (23. syyskuuta 1706 Tukholma – 3. helmikuuta 1777 Teijo) oli kauppias, teollisuusmies, ruukinpatruuna ja Suomen ensimmäinen vuorineuvos.
Kijk syntyi Tukholmassa kultaseppä Johan Ulrik Kijkin ja Sofia Barbara Messmanin lapsena. Hän jäi jo nuorena orvoksi,  mutta onnistui 12-vuotiaana pääsemään Kaarle XII:n kuolinpesäkonttorin kirjuriksi. Keväällä 1721 Kijk muutti Turkuun, jossa hän ryhtyi puotiapulaiseksi vaatekauppias Hans Scheelen liikkeeseen. Scheelen kuoltua leski jätti kauppaliikkeen Kijkin hoidettavaksi. 6. elokuuta 1730 Kijkille myönnettiin porvarisoikeudet. 
Samana vuonna hän ryhtyi laivanvarustajaksi ja jatkoi sitä aina 1760-luvun lopulle saakka. Vuonna 1731 Kijk ja Johan Reinhard Heldt perustivat Turkuun Suomen ensimmäisen tupakkatehtaan. Vuonna 1733 Kijk perusti sahan Kiikalan Rekijoelle ja vuonna 1758 toisen sahan Teijon ruukin yhteyteen.
Tammikuussa 1738 Kijk ja kuusi muuta turkulaista kauppiasta vuokrasivat Perniöstä ruukkikompleksin, jonka omisti vapaaherra Claes Fleming. Kijk muutti Teijoon ja ryhtyi johtamaan ruukkien toimintaa. Vuonna 1739 hän vuokrasi Flemingiltä myös Teijon säterirusthollin ja sen aputilat. 1743 Kijk osti itselleen Teijon ja Kirjakkalan ruukit sekä niihin liittyvän maaomaisuuden. Hän osallistui myös Kiskon Orijärven kuparikaivostoimintaan. Vuonna 1755 Kijk oli osakkaana perustamassa Turun Nummelle Kupittaan tiilitehdasta.
Vuorikollegion aloitteesta kuningas Aadolf Fredrik myönsi Kijkille vuorineuvoksen arvonimen vuonna 1763. Kijk oli ensimmäinen suomalainen vuorineuvos.
Kijk oli naimisissa kolmasti. Ensimmäinen puoliso oli Hedvig Christina Schultz (s. 1711 Parainen), vihitty Paraisilla 19. marraskuuta 1734, joka kuoli jo 1735. Toinen puoliso Christina Bladh, vihitty Mustasaaressa 11. joulukuuta 1737, kuoli myös jo parin vuoden kuluttua 1739. Kolmas puoliso oli Katarina Elisabet Grubb, jonka kanssa Kijk avioitui 1740. Grubb johti Teijon ruukkia ja kartutti perimäänsä omaisuutta yli kymmenen vuoden ajan Kijkin kuoleman jälkeen.
Koska molemmat pojat Johan Jakob ja Hans Henrik kuolivat ilman elossa olevia lapsia, omaisuus siirtyi nuorimmalle tyttärelle. Tytär Anna Charlotta Kijk (1750—1800) avioitui turkulaisen suurliikemiehen ja laivanvarustajan Jacob Bremerin pojan Josef Bremerin (1743–1814) kanssa, joka hankki Teijon omistukseensa 1794.
Johan Jacob Kijk haudattiin Perniön kirkkoon. Hän oli kuitenkin ostanut itselleen hautapaikan Turun tuomiokirkosta, jonne hänen ruumiinsa siirrettiin kuukautta myöhemmin ja sijoitettiin hänen nimeään kantavaan Kijkin kuoriin.
Fassuta

Maantiede

Fassuta sijaitsee Israelin pohjoisosassa Ylä-Galilean alueella noin 5 kilometrin päässä Ma'alot-Tarshihasta koilliseen. Libanonin raja ja UNIFIL:n sininen linja sijaitsevat noin 3,5 kilometriä kylästä pohjoiseen.

Historia

Nykyinen Fassuta on joskus yhdistetty historialliseen Milfshataan, jonne Harimin pappissuvun sanotaan muuttaneen Jerusalemin toisen temppelin tuhoutumisen jälkeen. Arkeologisisssa tutkimuksissa paikalta on löydetty esimerkiksi muinaisia hautoja, vesisäiliöitä ja rakennusten jäänteitä. Aluetta hallitsivat sittemmin historian kuluessa esimerkiksi roomalaiset, ristiretkeläiset ja osmanit. Monet kylän nykyisistä asukkaista polveutuvat paikalle noin 500 vuotta sitten tulleista siirtolaisista Syyrian ja Libanonin alueelta. Paikallisen perimätiedon mukaan kylän ensimmäinen asukas oli muuan kreikkalainen sotilas.
Fassuta liitettiin Israeliin Israelin itsenäisyyssodanaikana vuonna 1948. Kylän asukkaat pakenivat ensin kodeistaan, mutta he saattoivat palata viikkoa myöhemmin takaisin. Toisin kävi esimerkiksi viereisen Kafr Bir’amin muslimiasukkailtla, joiden ei sallittu palata.

Talous

Fassutan asukkaat olivat alun perin maanviljelijöitä ja lähiseudulla kasvatettiin esimerkiksi tupakkaa. Kylän asukkaat ovat myös matkustaneet töihin suurempiin kaupunkeihin. Vuodesta 2013 kylässä on järjestetty joulujuhlallisuuksia, joita seuraamaan on saapunut tuhansia matkailijoita. Israelin arabien asuttamista kylistä Fassuta on yksi korkeatuloisimmista.

Väestö

Fassutan asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 3 149. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 2 860. Lähes kaikki kylän asukkaat ovat arabikristittyjä ja he kuuluvat melkiittiläiseen kirkkoon.
Diana Dors

Diana Dors (oik. Diana Mary Fluck; 23. lokakuuta 1931 Swindon, Englanti – 4. toukokuuta 1984 Windsor, Englanti) oli englantilainen näyttelijä.
Diana Dorsia kutsuttiin lempinimellä ”Englannin Marilyn”. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat muun muassa Parempikin päivä koittaa (The Weak and the Wicked, 1953), Toiveitten laitakatu (A Kid for Two Farthings, 1955), Villit tyttäreni (As Long As They're Happy, 1955), Jumalaton vaimo (The Unholy Wife, 1957) ja Hyväilysi kosketus (Deep End, 1970). 
Diana Dors oli elämänsä aikana kolme kertaa naimisissa. Hänellä oli myös kolme lasta. Hän kuoli syöpään 52-vuotiaana.
Porttikallio

Porttikallio on korkea kallio, joka sijaitsee Asikkalassa Vuorenmyllyn alueella. Se rajoittuu Päijänteen Kinisselkään ja sen päälle on mahdollista päästä rannasta kiipeämällä jyrkimmän kallion pohjoispuolen rinnettä. Kallion laella kasvaa pääosin kuivaa kangasmetsää, mäntyjä, katajaa ja kanervaa. Kallio nousee jonkin verran puiden latvojen yläpuolelle ja hyvällä säällä on mahdollista nähdä aina Asikkalan kirkontornille asti.

Pirunpesä

Porttikallion varsinainen nähtävyys on niin sanottu pirunpesä, luola, joka on aivan jyrkänteen reunalla. Sijaintinsa takia luolaan kiipeäminen voi olla vaikeaa. Luolassa olevat tikkaat eivät ole käyttökuntoiset, joten pohjalle päästäkseen on tuotava mukana esimerkiksi köysi. Luolan pohja on kiviä täynnä. Luolan syvyys on nykyisellään noin 2–3 metriä ja ilman köysiä tai tikkaita luolaan on vaikea päästä, sillä sen seinämät ovat sileät.

Muuta

Porttikallio jatkuu Päijänteen pinnan alle ja kallion edustalla on heti vettä useita kymmeniä metrejä. Porttikallion takana on lampi nimeltään Pahalampi, joka on saanut nimensä siitä, että veden alta ja rantasammalikosta purkautuu rikkikaasuja ilmaan.
Porttikallio kuuluu Natura2000-verkostoon. Siellä on erilaisia harvinaisia lajeja, kuten harvinaisia sammal-, jäkälä- ja saniaislajeja. Yhdessä Muurlahdenkallion kanssa se muodostaa arvokkaan kallioalueen.
Tarhalukkinen

Koko ja ulkonäkö

Tarhalukkinen on kooltaan noin 14–16 cm. Lajin pää, siivet, selkä ja lyhyehkö pyrstö ovat väriltään oliivinvihreät, kurkku puolestaan on harmaa. Kaula ja vatsa ovat keltaiset. Nokka on pitkä ja alaspäin kaartuva. Tarhalukkinen eroaa naskalilukkisesta (Arachnothera crassirostris) muun muassa siten, että tarhalukkinen on pienempi ja sillä on ohuempi nokka.

Levinneisyys ja elinympäristö

Tarhalukkista tavataan Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa alueella, joka ulottuu Intiasta Myanmariin ja Sundasaarille. Lajin elinympäristöjä ovat erilaiset alankojen kosteat metsät. Tarhalukkista tavataan usein purojen ja jokien lähettyvillä paikoissa, joissa kasvaa banaania villinä.

Ravinto

Tarhalukkinen käyttää ravintonaan kukkivien kasvien, erityisesti banaanin, mettä. Lintu syö myös hämähäkkejä ja muita pieniä selkärangattomia eläimiä.
Sinisuohaukka

Koko ja ulkonäkö

Sinisuohaukalla on kokoonsa nähden pitkät siivet. Koiras on päältä siniharmaa, vaalea alta ja sen siivenkärjet ovat mustat. Naaras on ruskea päältä, vaalea alta ja yläperässä on myös valkoista. 
Pituus: 46–50 cm,
siipien kärkiväli 110–125 cm,
paino 350–600 g.
Ääni: Pesällä nopea ki-ki-ki
Vanhin suomalainen rengastettu sinisuohaukka on ollut 10 vuotta 30 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut hollantilainen, iältään 17 vuotta 1 kuukautta.

Levinneisyys

Sinisuohaukka pesii Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa osissa. 
Suomessa sinisuohaukkoja tavataan etenkin Pohjanmaalla ja Lapissa, mutta myös Pohjois-Karjalassa ja Kainuussa. Lisäksi havainto kesäkuulta 2008 Valkealan Selänpäässä. Suomen kanta vaihtelee vuosittain 2000–4000 parin välillä pienten jyrsijöiden määrästä riippuen. Euroopan pesimäkanta on 8000 - 10 000 paria, joista Britteinsaarilla n. 800. Venäjällä pesii 15 000 - 20 000 paria.

Elinympäristö

Sinisuohaukka viihtyy avoimilla soilla, jokisuistoilla ja pelloilla.

Lisääntyminen

Sinisuohaukan pesä on maassa. Emo munii 1–7 munaa, joita haudotaan 29–31 vrk.

Ravinto

Sinisuohaukkojen ravintoa ovat pikkujyrsijät, linnut, linnunmunat, hyönteiset, käärmeet, sammakot ja haaskat.
Kévin Anin

Seurajoukkueura

Aninin kasvattajaseura on Le Havre AC, jota Anin edusti aikuisten tasolla vuodet 2006-2010. Kaudella 2007-2008 hän voitti Le Havren kanssa Ligue 2:n ja Anin debytoi seuraavalla kaudella Ligue 1:ssä. Kesällä 2010 Anin siirtyi Ligue 1 -seura FC Sochauxiin. jota hän edusti puolentoista vuoden ajan pelaten 38 liigapeliä ilman osumia. Tammikuussa 2012 Anin siirtyi niin ikään Ligue 1:ssä pelanneeseen OGC Niceen, jossa hän sai hyvin vastuuta. Loukkaannuttuaan kesällä 2013 auto-onnettomuudessa Anin ei ole pelannut yhtään peliä Nicen paidassa, vaikka hän on yhä joukkueessa.

Auto-onnettomuus

Kévin Anin loukkaantui vakavasti 4. kesäkuuta 2013 auto-onnettomuudessa 60 kilometriä Rouenista koilliseen. Hän nukkui takapenkillä, kun auton kuljettaja menetti autonsa hallinnan. Pahoja käsi- ja selkäydinvammoja kärsinyt Anin vaivutettiin koomaan, jossa hänet pidettiin viikon ajan. Kuukauden kuluttua onnettomuudesta Anin pääsi kotiin. Hän ei ole pelannut virallisia otteluita onnettomuuden jälkeen. Tällä hetkellä hän pitää taukoa, mutta kuuluu silti yhä Nicen joukkueeseen. On mahdollista, että Anin vielä jonain päivänä palaa ammattilaisjalkapallon pariin.
Kaj Lilius

Kaj Rainer Lilius (s. 27. tammikuuta 1933 Viipuri) on suomalainen tekniikan tutkija ja emeritusprofessori. Hän oli Teknillisen korkeakoulun metallurgian apulaisprofessori 1974–1981 ja metallurgian ynnä materiaalien valmistustekniikan professori 1981–1998. Hänen tutkimusalaansa ovat kaasutus (vars. jyrsinturpeen) ja lyijyn sulatuksen termodynamiikka.
Mark Williams (englantilainen jalkapalloilija)

Mark Ross Williams (s. 19. lokakuuta 1981, Chatham, Yhdistynyt kuningaskunta) on entinen englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi keskikenttää Brentfordissa vuoteen 2003 saakka. Hän pelasi myös Barnetissa sekä singaporelaisessa jalkapallojoukkueessa Woodlands Wellingtonissa, mutta joutui lopettamaan pelaajanuransa selkävaivojen vuoksi vuonna 2005.

Yksityiselämä

Williams on toiminut Brentfordin tukijana pelaajanuransa jälkeen. Lisäksi hän on työskennellyt, mm. kuntovalmentajana, keittiökalustesuunnitteluyrityksessä sekä myynti- ja markkinointiyrityksessä.
Cilenton ja Vallo di Dianon kansallispuisto

Maantiede

Kansallispuistolle sen tunnusomaisen piirteen luovat, rannikko, vuoristo ja laaksot. Sitä reunustavat pohjoisessa ja idässä Vallo di Dianon laakso sekä etelässä ja lännessä Tyrrhenanmeri. Alueen jakaa kahtia useat jokilaaksot, joista merkittävimmän muodostaa Calore Lucano.
Itäisessä ja pohjoisessa osassa ovat korkeimmat vuoret ja ne ovat muodostuneet kalkkikivestä ja dolomiitista. Korkein huippu on 1 898 metriin kohoava Cervati. Läntisessä osassa vuoret ovat hieman matalampia ja ne ovat koostumukseltaan heterogeenisiä. Kalkkikiven lisäksi vuorissa on myös kvartsia, hiekkakiveä, konglomeraatteja ja savea.
Rannikkoalue ulottuu Tyrrhenanmeren rannalla Salernonlahdelta Policastronlahdelle. Rannikko on rikkonaista ja siellä on paljon kallioita, pieniä niemekkeitä, laaksoja ja rantoja. Karstimuodostelmia, joihin kuuluu yli 400 luolaa, löytyy kalkkikivivuoristojen alueelta.

Luonto

Puiston kasvisto vaihtelee paljon. Alueella on noin 3000 kasvilajia. Rannikolla on macchiakasvillisuutta ja mäntymetsiä, joissa valtalajina on alepponmänty. Kukkula-alueella rautatammivaltaisia lehtimetsiä. Korkeammalla on vanhoja pyökkimetsiä, joissa kasvaa myös hieman saksanpihtaa ja koivuja.
Cilenton ja Vallo di Dianon linnusto on etenkin kiinnostava. Alueella pesii mm. maakotkia, kivikkopyitä, alppivariksia. Nisäkäslajeista alueella tavataan muun muassa villisika, näätä, mäyrä ja kettu. Huomionarvoisia ovat myös pienet susi-, saukko- ja lepakkopopulaatiot.
Možaisk

Historia

Možaisk mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1231. Aluksi se oli Tšernigovin ja sitten Smolenskin ruhtinaskuntaan kuulunut läänitys. Vuonna 1293 mongolivalloittajat polttivat kaupungin. Vuonna 1303 siitä tuli Moskovan ruhtinaskunnan länsirajaa suojannut linnoitus. Vuosina 1389–1493 kaupunki oli Možaiskin lääniruhtinaskunnan keskus. Linnoituksen merkitystä lisäsivät 1400-luvun alussa rakennetut Lužetskin ja Kolotšskin luostarit. Vuonna 1541 Iivana Julma määräsi sen vahvistettavaksi hirsiseinillä ja kivitorneilla.
1500-luvulla Možaisk oli merkittävä kaupan ja käsiteollisuuden keskus lukuisine esikaupunkeineen. Vuosina 1608–1614 sitä miehittivät Valedimitri II:n joukot, ja vuosina 1617 ja 1618 sitä piirittivät puolalaiset. 1620-luvulla sotapäällikkö Dmitri Požarski rakennutti kaupungin ympärille kivisen linnoitusmuurin, joka on sittemmin purettu. 1700–1800-luvuilla Možaisk oli huomattava kauppakaupunki ja samannimisen kihlakunnan keskus.
Vuoden 1812 sodan aikana Borodinossa, 12 kilometriä Možaiskista länteen, käytiin suuri taistelu Venäjän ja Napoleonin joukkojen välillä. Toisen maailmansodan aikana lokakuusta 1941 tammikuuhun 1942 saakka kaupunki oli saksalaisten miehittämä.
Nykyään Možaiskissa on ompelimo- ja elintarviketeollisuutta sekä suuri kirjapaino. Kaupunki on rakennettu kukkulaiselle seudulle 1700-luvulla muodostuneen suorakulmaisen asemakaavan mukaan. Vanhin osa, Sobornaja-mäki, jolla sijaitsi Možaiskin kreml, on nykyään autiona.

Nähtävyyksiä

Kremlinin vallien jäänteiden keskellä on vuosina 1802–1814 rakennettu goottilaistyylinen Pyhän Nikolaoksen katedraali kellotapuleineen ja sen vieressä pieni Pietarin ja Paavalin kirkko, joka on rakennettu sortuneen 1400-luvun alun kirkon paikalle vuosina 1849–1852. Keskustassa on 1700-luvulla rakennettu Joakimin ja Annan kirkko, johon sisältyy osia aikaisemmasta 1300-luvun lopun kirkosta. Kaupungin laidalla, Moskvajoen yllä kohoavalla mäellä sijaitsee vuonna 1408 perustettu Lužetskin luostari. Muurien ja tornien ympäröimässä luostarissa on mm. 1520-luvulla rakennettu Neitsyt Marian syntymän tuomiokirkko, jonka sisällä on jäänteitä 1500-luvun freskoista.
Možaiskissa toimii kaupungissa syntyneelle taidemaalari Sergei Gerasimoville omistettu kotimuseo. Borodinon taistelupaikalla on laaja museoalue.