google/wiki40b huggingface dataset:
S/S Everilda

S/S Everilda oli ruotsalaisen Hyperion-varustamon omistama höyrylaiva, joka ajoi miinaan ja upposi 6. joulukuuta 1914 Mäntyluodon eteläpuolella. Laivan 18 hengen miehistöstä jäi henkiin vain perämies.
Everilda oli lähtenyt 5. joulukuuta Tukholmasta kohti Mäntyluotoa lastinaan erilaista kappaletavaraa kuten sähkömuuntaja, koneenosia, puuvillaa, teetä, huonekaluja ym.  Laiva ohitti seuraavana aamuna Säpin saaren, ja pian laivalta havaittiin meressä kelluva miina. Matkaa jatkettiin erittäin suurta varovaisuutta noudattaen, mutta pian laivan vasemman kyljen kohdalla räjähti toinen miina. Räjähdyksen jälkeen alus kallistui puolelta toiselle ja upposi sitten alle minuutissa. Pelastusveneitä ei ehditty laskea, joten eloonjääneet joutuivat tarrautumaan meren pinnalla kelluviin laivan kappaleisiin. 
Paikalle saapunut toinen alus ruotsalainen S/S Luna pelasti neljä miehistön jäsentä sekä kapteenin ja perämiehen. Pelastetut perämiestä lukuun ottamatta vietiin Lunan salonkiin, mutta juuri samalla hetkellä myös Luna ajoi miinaan ja upposi vieden pelastetut miehet mukanaan. Everildan perämiestä oli luultu kuolleeksi, ja hänet oli jätetty pelastusveneen pohjalle. Hän oli kuitenkin ainoa Everildan miehistöstä, joka lopulta selvisi onnettomuudesta, samoin Lunan miehistö pelastui kokonaisuudessaan.
Alukset upottaneet miinat oli laskettu edellisenä yönä saksalaisesta miinalaiva Deutschlandista, joka laski Mäntyluodon väylälle kaikkiaan 80 miinaa. Vielä kolmaskin ruotsalaislaiva, S/S Norra Sverige, ajoi näihin miinoihin ja tuhoutui miehistöineen 7. joulukuuta 1914.
Pelastusyhtiö Neptun nosti suurimman osan Everildan lastista vuosien 1915–1916 aikana. Nostotöiden aikana yksi Neptunin sukeltajista kuoli ja toinen sairastui vakavasti. Laivan hylky makaa pohjassa 25–33 metrin syvyydessä.
S/S Everilda oli rakennettu Englannissa Whitbyssä vuonna 1882. Sen vetoisuus oli 1 390 brt, koneteho 520 hv, pituus 72,9 metriä, leveys 10,4 metriä ja syväys 5,4 metriä.  Toinen uponnut alus, S/S Luna, oli rakennettu vuonna 1905 Norjassa, josta se oli ostettu tukholmalaiselle Svea-varustamolle pari vuotta myöhemmin. Lunan vetoisuus oli 1 080 brt, koneteho 675 hv, pituus 66 metriä, leveys 10 metriä ja syväys lastissa 4,9 metriä.
Lehtikuva

Lehtikuva oli suomalainen kuvatoimisto, jonka omisti Sanoma, myöhemmin Sanoma News. Sen osti STT vuonna 2010, mutta Sanoma News kuuluu edelleen sen omistajiin STT:n kautta.
Lehtikuva syntyi 6. maaliskuuta 1951, ja sen perustajat olivat Sanoma Osakeyhtiö, Eljas Erkko ja Juhana Perkki.
Putaja

Putaja on kylä Sastamalan kunnan Suodenniemellä. Kylä sijaitsee Mouhijoen varrella ja sen alueella risteää Vammalan ja Suodenniemen välinen yhdystie ja Valtatie 11. Putajassa on noin 300 asukasta.
Putaja ei ole maarekisterikylä, vaan sen alue kuuluu itseasissa entisen Mouhijärven kunnan Eskolan kylään. Vanha Mouhijoen ylittävä kolmiaukkoinen kivisilta on Putajan tunnusmerkki. Mouhijoen yli on tehty siltoja paikallista Putajan ja Aliskosken sahojen tarpeisiin. Sahatoiminta loppui kylästä 1950-luvulla.
Nia Peeples

Virenia Gwendolyn "Nia" Peeples (s. 10. joulukuuta 1961 Hollywood, Kalifornia) on yhdysvaltalainen R&B- ja dance-artisti ja näyttelijä. Hänen sukujuurensa ovat Filippiineiltä.
Peeples tunnetaan 1980-luvun televisiotähtenä, jolloin hän esiintyi useissa ajan suosituissa saippuasarjoissa. Hänen tunnetuin roolinsa tuolta ajalta on Nicole Chapman tv-sarjassa Fame, jota hän esitti vuosina 1983–1986. Muut tunnetut roolit olivat mm. sarjoissa General Hospital ja Enkelin kosketus. Peeples on jatkanut uraansa tv-näyttelijänä pitkälle 2000-luvulle asti, jolloin hän on tehnyt useita merkittäviä rooleja sarjoissa kuten Walker, Teksasista, Tunteita ja tuoksuja ja Valehtelevat viettelijät. Lisäksi hän on näytellyt elokuvissa kuten Blues Brothers 2000 ja Kuoleman selli.
Peeplesin laulajanura ajoittuu 1990-luvun taitteeseen, jolloin hän sai mainetta menestyskappaleillaan "Trouble" ja "Street of Dreams", jotka molemmat sijoittuivat kärkisijoille Billboard Hot 100 -listalla.
Pulkovon observatorio

Pulkovon tähtitieteellinen observatorio (ven. Пулковская Астрономическая обсерватория, Pulkovskaja Astronomitšeskaja observatorija) on Venäjän tiedeakatemian pääobservatorio. Se sijaitsee 19 km Pietarin keskustan eteläpuolella kohoavalla Pulkovon (Pulkkalan) mäellä 75 metriä meren pinnan tasosta. Observatorio kuuluu Unescon maailmanperintökohteisiin.

Historia

Aleksandr Brjullovin suunnittelema observatorio valmistui 1839. Se rakennettiin saksalaistaustaista tähtitieteilijä Wilhelm von Struvea varten, joka toimi laitoksen ensimmäisenä johtajana vuoteen 1861 asti, jolloin johtoon astui hänen poikansa Otto Wilhelm von Struve.
Tähtitornissa on 38 cm:n kaukoputki, joka valmistuessaan oli maailman suurin ja aikanansa huipputekniikalla valmistettu. Observatorion päätehtävä oli aluksi kaksoistähtien koordinaattien ja joidenkin tähtitieteellisten vakioiden kuten prekessioiden, nutaatioiden ja aberraatioiden määrittäminen. Siellä tehtiin myös Venäjän maantieteelliseen alueeseen ja navigointiin liittyvää tutkimusta. Observatorio julkaisi tähtien tarkat koordinaatit sisältävät tähtiluettelot vuosina 1845, 1865, 1885, 1905 ja 1930; lopulta kartoitettuja tähtiä oli 558.
Observatorion tutkijat työskentelivät myös yhteistyössä Krimillä sijaitsevan Semeizin observatorion ja Ukrainan Nikolajevin tähtitieteen tutkimusaseman kanssa voidakseen tutkia eteläisempiä tähtiä jotka eivät Pulkkalaan näkyneet.
Neuvostoliiton aikana 1930-luvun lopun Stalinin vainot verottivat raskaasti observatoriota. Muiden muassa sen johtaja Boris Gerasimovitš teloitettiin.
Toisessa maailmansodassa observatorio oli pommitusten kohteena, ja kaikki sen rakennukset tuhottiin. Tutkimuslaitteet, kaukoputken linssi mukaan lukien, sekä kirjasto kuitenkin oli viety turvaan Leningradiin ja säilyivät. Vuonna 1997 suurin osa kirjastoa menetettiin tai vahingoittui tuhopolton yhteydessä.
Sodan jälkeen observatorio rakennettiin uudelleen, ja se jatkoi toimintaansa laajennettuna vuonna 1954.
Gaylords

Jengin laajentuminen

Gaylordsin huippuaikoina 1970-luvulla jengi toimi Chicagon pohjois- ja eteläpuolella. Eteläpuolen alueisiin kuuluivat Back of the Yards, Marquette Park, ja Bridgeport. Pohjoispuolen alueisiin taas kuuluivat Humboldt Park, Logan Square, Irving Park, Kilbourn Park, Dunham Park, Ravenswood ja Uptown. 1960-luvulta 80-luvun alkuun Chicago Gaylords kasvoi voimakkaasti, ja uusia toiminta-alueita syntyi kaikkialle Chicagossa. 
Alue kartta

Jengitappelut

Gaylordit tappelivat nyrkein ja eri aseilla, kuten pesäpallomailoilla, tiilillä, ketjuilla ja veitsillä. Kun katutappeluiden säännöt muuttuivat, Gaylordit ottivat käyttöön myös tuliaseita, joka lisäsi jengitaisteluiden väkivaltaisuutta.
Gaylords kasvoi ja oli vahvasti läsnä kaupungissa läpi 1980-luvun. He pysyivät perinteisillä asuma-alueillaan, mutta samaan aikaan monet perheet muuttivat esikaupunkialueelle, ja köyhien naapurustojen keskiluokkaistuminen vähensi mahdollisuuksia uusien jäsenten värväämiseen. Nykyään Gaylords on sitä mitä pitikin: jengi jossa on yli tuhat jäsentä.
RN Zeffiro (1927)

Palvelus

Alus upotettiin 5. heinäkuuta 1940.
Fernando Sanz

Ura

Sanz aloitti jalkapalloilun Real Madridin junioriseuroissa. Lyhyen Chilen visiitin jälkeen, Sanz vakiinnutti paikkansa Real Madridin reservijoukkueessa. Hän teki debyyttinsä edustusjoukkueen kanssa 2. maaliskuuta 1996, pelaten yhdeksän minuuttia kotivoitossa UD Salamancasta lukemin 5-0. Debyyttikaudellaan hän pelasi Real Madridin paidassa 13 ottelua ja seuraavalla kaudella, Real Madridin voittaessa La Ligan, Sanz pelasi kuusi kertaa. Sanz oli myös mukana voittamassa Mestarien Liigaa kaudella 1997/1998, mutta hän ei kuitenkaan saanut seurassa tarpeeksi peliaikaa, vaikka hänen isänsä Lorenzo Sanz toimikin tuolloin joukkueen presidenttinä.
Kaudelle 1999/2000 Sanz siirtyi Málagaan. Hän teki uransa ensimmäisen maalin 8. syyskuuta 2001, tasapeliin 1-1 päättyneessä ottelussaan Real Madridia vastaan. Samana kautena Málaga sijoittui sarjataulukossa sijalle 10. ja Sanz oli mukana voittamassa Intertoto Cupia, joka johti UEFA Cupin neljännesvälieriin saakka. Sanz lopetti jalkapallon vuonna 2006, Málagan pudotessa pääsarjasta. Urallaan hän pelasi Málagassa 205 ottelua, tehden niissä 4 maalia. Hänestä tehtiin heti uransa lopettamisen jälkeen Málagan seurapresidentti, hänen isänsä Lorenzo Sanzin ostettua 97% seuran osakkeista.
Juho Lehtoranta

Ura

Lehtorannan kasvattajaseura on KTP-Basket, jonka miesten edustusjoukkueessa hän debytoi ensimmäistä kertaa kaudella 2006–2007. Ensimmäisen kauden päätteeksi hän oli tehnyt 2,6 pistettä ottelua kohden. Lehtorannan toinen pääsarjakausi oli nilkkavamman takia rikkonainen, minkä vuoksi hän pelasi vain 17 ottelua. Kesällä 2008 KTP ja Lehtoranta tekivät kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kesällä 2012 hän siirtyi Joensuun Katajaan.
Huhtikuussa 2015 Lehtoranta ja Karhu sopivat sopimuksensa optiovuoden käyttöönotosta seuraavaksi kaudeksi. Toukokuun 2016 alussa, Karhun kauden päätyttyä, Lehtoranta teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Toukokuussa 2017 Lehtoranta teki kautta 2017–2018 koskevan jatkosopimuksen Karhun kanssa. Kaudeksi 2018–2019 hän siirtyi KTB-Basketin riveihin, ja kaudeksi 2019–2020 Lehtoranta on solminut yksivuotisen sopimuksen Lapuan Kobrien kanssa.

Perhe

Juho Lehtorannan veljet Joonas ja Janne sekä siskot Laura, Linda-Lotta ja Roosa ovat myös koripalloilijoita. Heidän isänsä Matti Lehtoranta voitti aikoinaan koripallon Suomen-mestaruuden.
Norman Granz

Norman Granz (6. elokuuta 1918 Los Angeles, Kalifornia – 22. marraskuuta 2001 Geneve, Sveitsi) oli yhdysvaltalainen jazzmusiikin impressaari, konserttien järjestäjä ja levy-yhtiöiden Clef, Norgran, Down Home, Verve ja Pablo perustaja. Granz perusti myös vuosikymmeniä jatkuneen Jazz at the Philharmonic -kiertuehankkeen. Hän sai arvostusta myös rasismin kitkemisestä amerikkalaisessa musiikkielämässä.
Granz syntyi Los Angelesissa juutalaiseen Venäjän Tiraspolista saapuneeseen siirtolaisperheeseen, jonka kauppayritys teki vararikon 1930-luvun lamavuosina. Palveltuaan toisessa maailmansodassa Granz opiskeli filosofiaa Kalifornian yliopistossa. Hän työskenteli leikkaajana Metro-Goldwyn-Mayer-elokuvayhtiössä ja alkoi vapaa-aikanaan järjestää sunnuntaisia jazzkonsertteja paikalliselle Trouville Clubille. Hän sai klubin omistajan sallimaan sekä valkoisen että mustan väestönosan pääsyn jazziltoihin ja kalustamaan myös tanssilattian pöydin ja tuolein, jotta musiikkia keskityttäisiin vain kuuntelemaan. Tämän konserttimaisen muodon saatua yhä enemmän suosiota Granzin päässä alkoi kehittyä ajatus toiminnan laajentamisesta isommille areenoille. Ensimmäinen Granzin Los Angeles Philharmonic -konserttisalissa järjestämä jazzkonsertti vuonna 1944 toi esiintymislavalle tuolloin vasta pianistina tunnetun Nat King Colen, kitaristina tunnetun Les Paulin sekä Benny Carterin ja Lester Youngin. Tästä lähti liikkelle 1980-luvulle jatkunut Jazz at the Philharmonic -projektin, joka toi jazzin hämäristä klubeista suurille konserttilavoille ympäri Pohjois-Amerikkaa ja Eurooppaa ja auttoi Granzia ansaitsemaan suuret tulot. Granz tuli kuitenkin tunnetuksi siitä, että maksoi hyvin myös konserttien ja kiertueiden esiintyjille ja kohteli musta- ja valkoihoisia muusikoita ehdottoman tasa-arvoisesti.
Levybisneksessä Norman Granz teki Jazz at the Philharmonic -projektin puitteissa yhteistyötä Mercury Recordsin kanssa, kunnes perusti oman Clef-yhtiön. Granzin vuonna 1955 perustamasta jazzmusiikkiin erikoistuneesta Verve Recordsista tuli suurmenestys, jonka markkinaosuus USA:n jazzlevymyynnistä oli vuosikymmenen lopulla jopa puolet. Granz myi Verven jo 1960 MGM:lle, jolta omistus siirtyi 1970-luvulla Polygramille. Granz vetäytyi 1960-luvun alussa asumaan miljoonineen Sveitsin Geneveen, mutta perusti 1974 ihailemansa Pablo Picasson mukaan nimetyn Pablo Recordsin, jonka hän myi Fantasy Records -yhtiölle 1987. Sveitsiin asetuttuaan hän toimi 1970-luvun puoliväliin saakka Ella Fitzgeraldin, Duke Ellingtonin ja Oscar Petersonin managerina ja järjesti esiintymisiä myös muun muassa Frank Zappalle, The Osmonds -yhtyeelle ja Barbra Streisandille.
Harmaa linna

Tausta

Ingeliuksen teos on suomalainen vastine ajan suosituille goottilaisille kauhuromaaneille, joita julkaistiin erityisesti Englannissa. Suomessa oli Sakari Topelius kirjoittanut vastaavia kauhunovelleja jo 1840-luvulla, mutta Harmaa linna oli ensimmäinen suomalaisen kirjailijan kokonainen kauhuromaani. Se ilmestyi kahdeksan vuotta aikaisemmin kuin Topeliuksen huomattavasti tunnetumpi Linnaisten kartanon viheriä kamari.
Kirjan innoittajana on toiminut Ulvilassa sijainneessa Koiviston kartanossa tapahtunut epäselvä kuolemantapaus. Maaliskuun 29. päivänä 1839 löydettiin kartanon silloisen omistajan Gustaf Jakob von Willebrandin 23-vuotias tytär Sofia Gustava roikkumasta hirttoköydessä. Tapauksessa oli hämäriä piirteitä, eikä ilmeisesti saatu täyttä varmuutta siitä, tekikö hän itsemurhan, hirtettiinkö hänet, vai laitettiinko Sofia Gustava köyteen roikkumaan vasta kuoleman jälkeen mahdollisen murhan peittämiseksi. Ingelius oli tuolloin 16-vuotias ja kuuli todennäköisesti useita kartanonomistajan tyttären kuolemaan liittyviä tarinoita. Hänen elämäkertansa kirjoittanut Jukka Sarjala pitää mahdollisena, että Ingelius olisi vieraillut myös tapahtumapaikalla, koska se sijaitsi hänen syntymäseuduillaan Satakunnassa.
Harmaan linnan tapahtumat sijoittuvat satakuntalaiseen Ristilän kartanoon, jonka esikuvana Ingelius käytti Koiviston kartanoa ja sen vuonna 1869 palanutta päärakennusta. Teoksen nimi viittaa kartanon kansanomaiseen nimitykseen, joka näkyy vielä nykyäänkin Porin Harmaalinnan kaupunginosan nimessä. Yksi kirjan päähenkilöistä on pahamaineiseen Ristilän kartanoon kotiopettajaksi saapuva nuori maisteri Harald Thalberg. Harmaan linnan tarina mukailee joiltakin osin Sofia Gustava Willebrandista kerrottuja tietoja.
Piri Reis

Piri Reis (1466–1554) oli osmanien laivastoupseeri, joka taisteli monta vuotta Turkin laivastossa ennen ylennystään amiraaliksi, josta tulee nimen osa Reis; hänen syntymänimensä oli Hadji Muhammad. Piri Reis tunnetaan nykyään parhaiten hänen vuonna 1513 piirtämästään maailmankartasta.

Piri Reisin kartta

Vuonna 1929 Istanbulin Topkapin palatsin kunnostustöiden yhteydessä löydettiin kasa 1400–1500-luvuille ajoittuvia karttoja. Kahden gasellin nahalle piirretyn kartan tekijäksi oli mainittu Piri Reis. Kartat olivat huolellista työtä ja hämmästyttävän tarkkoja. On väitetty, että vastaavaan pituusasteikon tarkkuuteen päästiin vasta 200 vuotta myöhemmin. Toinen kartoista oli piirretty vuonna 1513, ja se kuvaa Etelä-Amerikan itärannikkoa. Toinen kartta on piirretty 1528, ja se kuvaa Pohjois- ja Etelä-Atlanttia, Karibianmerta sekä kiistellyn tulkinnan mukaan myös Falklandinsaaria ja Antarktista. Piri Reisin karttoihin tekemien merkintöjen mukaan niiden lähteenä on ollut "vääräuskoisen Colombon" eli Kolumbuksen kartta, joka on sittemmin kadonnut.
Vuonna 1956 historioitsija ja arkeologi Arlington Mallery alkoi tutkia karttoja päätyen siihen tulokseen, että ne eivät tukeneet vallitsevaa käsitystä eri alueiden löytöajoista. Piri Reisin aikaan sekä Pohjois- että Etelä-Amerikan rannikot olivat Euroopassa suurimmalta osaltaan tuntematonta aluetta, ja Antarktis löydettiin vasta vuonna 1818. Merkittävää kartoissa on myös niiden mahdollinen täsmääminen leveys- ja pituuspiirien kanssa, mikä tarkoittaisi lähdekarttojen tekijöiden tienneen Maan pyöreästä muodosta ja mahdollisesti hallinneen trigonometrian. Virheitäkin kartassa kuitenkin on, kuten Neitsytsaarten sekä joidenkin Etelä-Amerikan jokien kaksinkertainen määrä. Antarktikseksi tulkitulla alueella vallitsee karttamerkintöjen mukaan lämmin ilmasto. Karttaa on tutkinut muun muassa yhdysvaltalainen kartografi Charles Hapgood, joka vuonna 1966 piti karttaa todisteena siitä, että Maassa on täytynyt olla tähän asti tuntematon korkeakulttuuri.
Historiantutkija Gregory McIntosh on vastustanut Malleryn ja Hapgoodin tulkintoja. Hänen mukaansa kartta ei ole läheskään niin tarkka kuin Hapgood antaa ymmärtää; McIntoshin mukaan 1500-luvulta tunnetaan huomattavasti parempiakin maailmankarttoja. Antarktikseksi tulkittu alue Piri Reisin kartassa voi McIntoshin mukaan olla Etelä-Amerikan rannikkoa. Toisaalta McIntosh korostaa, että tuntemattoman eteläisen mantereen olemassaololla spekuloitiin jo kauan ennen sen löytymistä. Arveltiin, että maapallon pysyminen tasapainossa vaati suuren eteläisen maamassan olemassaoloa.
Karikehuiskija

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan karikehuiskija on noin 15–17 cm. Selästään, päästään ja siivistään laji on tasaisen tummanruskea. Nokka on noin 2,5 cm pitkä ja kaartuu hieman alaspäin. Musta pyrstö on suhteellisen lyhyt. Linnun perä on ruosteenruskea. Karikehuiskijan kurkku on ruosteenruskea ja tummenee alaspäin mentäessä. Vatsa on väritykseltään syvän ruskea. Karikeorneero muistuttaa ulkonäöltään hyvin paljon pikkuhuiskijaa (Sclerurus rufigularis).

Levinneisyys ja elintavat

Karikehuiskijaa tavataan alueelta, joka ulottuu Keski-Amerikassa Meksikosta Panamaan ja Etelä-Amerikassa Kolumbiasta Boliviaan ja Venezuelasta Guayanaan, Surinameen ja Ranskan Guayanaan. Lajin elinympäristöä ovat kosteiden metsien pohjakerrokset. Laji tavataan aina 2 000 metrin korkeuteen merenpinnasta. Laji liikkuu maassa ja puiden rungoilla hyppien. Ravintoaan, hyönteisten toukkia, lintu etsii maahan tippuneiden lehtien joukosta nokallaan tonkimalla. Laji elää yksin tai pareittain.
Philip Aminoff

Philip Gustav Aminoff (s. 6. lokakuuta 1962 Helsinki) on suomalainen ekonomi, yrittäjä, yritysjohtaja ja hallitusammattilainen.
Aminoff valmistui kauppatieteiden maisteriksi Svenska Handelshögskolanista vuonna 1986 ja suoritti MBA-tutkinnon Ranskassa, Fontainebleaun Inseadissa vuonna 1990. Aminoff työskenteli Hankenissa assistenttina vuosina 1985–1987. Hän oli Mercantilen tuotepäällikkö vuosina 1987–1989 ja Boehringer Mannheimin osastopäällikkö 1990–1993. Vuosina 1993–1998 Aminoff työskenteli Electrosonic Limitedin toimitusjohtajana.
Vuodesta 1994 Aminoff on ollut perheensä omistaman Helvar Merca Oy Ab:n hallituksen jäsen. Vuosina 1998–2000 hän toimi yrityksen toimitusjohtajana, vuosina 2000–2002 hallituksen varapuheenjohtaja ja vuodesta 2013 puheenjohtajana. Vuodesta 2002 hän on ollut myös perheensä omistuksessa olevan Electrosonic Group Oy Ab:n hallituksen puheenjohtaja. Hän on istunut myös muissa perheensä omistamien yritysten hallituksissa kuten Veho Group Oy Ab:ssä, jossa hän on ollut hallituksen jäsen vuodesta 1990 ja varapuheenjohtaja vuodesta 2013. Hän on ollut myös Mercantilen hallituksen jäsen.
Aminoff on ollut keskinäisen vakuutusyhtiö LähiTapiolan hallintoneuvoston jäsen vuosina 2003–2014 ja hallituksen jäsen vuodesta 2014. Aminoff oli Pauligin hallituksen jäsen vuosina 1997–2014 ja puheenjohtaja vuosina 2011–2011.
Aminoffia pidetään perheyritysten asiantuntijana. Hän toimi eurooppalaisten perheyritysliittojen kattojärjestön European Family Businesses (EFB-GEEF) hallituksen jäsenenä vuosina 2006–2012 ja puheenjohtajana 2008–2012. Vuodesta 2010 Aminoff on ollut Saksalais-suomalaisen kauppakamarin hallituksen jäsen ja vuodesta 2013 Hankenin hallituksen jäsen.
Salvestro de’ Medici

Salvestro Alammano de’ Medici (1331–1388) oli Firenzen kaupungin entinen gonfaloniere ja pormestari. Salvestro oli ylimysluokan jäsen ja kuului Guelphicin ryhmän vastustajiin.
Traakia

Traakia (m.kreik. Θρᾳκία, Thrakia, Θρᾴκη, Thrakē ja Θρῄκη, Thrēkē, kreik. Θράκη, Thráki, bulg. Тракия, Trakiya/Trakia, turk. Trakya) on historiallinen alue Kaakkois-Euroopassa Balkanilla. Siihen kuuluvat Kreikan koillisin osa eli Länsi-Traakia, Turkin Eurooppaan kuuluva alue eli Itä-Traakia sekä eteläinen Bulgaria.

Maantiede

Nimellä Traakia on eri aikoina tarkoitettu eri laajuista aluetta. Vanhalla ajalla traakialaiset asuivat alueella, joka käsitti nykyisen Bulgarian ja Euroopan-puoleisen Turkin, Koillis-Kreikan sekä itäosan nykyistä Serbiaa ja Pohjois-Makedoniaa. Pohjoisessa se rajoittui Tonavaan, idässä Mustaanmereen ja Marmaramereen, etelässä Aigeianmereen ja lännessä Vardar- ja Iso Morava -jokiin. Roomalaisaikana Traakian provinssi oli hieman pienempi; sen pohjoisrajana olivat Balkanin vuoret ja länsirajana Mesta-joki.
Kreikkaan kuuluva Traakian osa kuuluu hallinnolliseen alueeseen Itä-Makedonia ja Traakia. Turkkiin kuuluvasta Traakian alueesta käytetään myös nimitystä Rumelia.

Historia

Traakialaisten arvioidaan tulleen alueelle noin 1600–1200 eaa. pohjoisesta, kuten fryygialaiset ja lyydialaisetkin.
Traakia on kuulunut historiansa aikana monelle valtiolle. Kreikkalaiset perustivat siirtokuntia sinne noin 500-luvulta eaa. alkaen. Merkittäviä kreikkalaisia siirtokuntia olivat muun muassa Apollonia (nykyinen Sozopol), Perinthos (myöhemmin Herakleia, nykyinen Ereğli) ja Byzantion (nykyinen Istanbul).
Traakia joutui Persian vallan alle noin vuonna 513 eaa. Dareios I:n skyyttejä vastaan tekemän sotaretken aikana. Makedonian kuningas Filippos II:n (382 eaa.–336 eaa.) aikana Traakia joutui Makedonian vallan alle. Traakialaiset sotilaat taistelivat Aleksanteri Suuren armeijassa tämän sotaretkellä Persian valtakuntaa vastaan. Aleksanterin kuoleman jälkeen diadokit nimittivät Lysimakhoksen Traakian hallitsijaksi. Rooman valtakunnan vallattua Makedonian myös Traakia joutui Rooman vallan alle. Traakiasta tuli Rooman provinssi Thracia vuonna 46.
Bysantin valtakunta menetti Traakian Bulgarialle vuonna 917, mutta valtasi myöhemmin takaisin. Lopulta turkkilainen Osmanien valtakunta valtasi sen Bysantilta.
Ensimmäisessä Balkanin sodassa vuosina 1912–1913 Bulgaria ja Kreikka valloittivat kumpikin osan siihen saakka Turkille kuuluneesta Traakiasta. Uudet rajat vahvistettiin sodan lopettaneessa rauhansopimuksessa, jossa Turkin Euroopan-puoleiset alueet pienenivät nykyiselleen. Rauhansopimuksen mukaan Bulgarialle kuului myös osa Egeanmeren pohjoisrannikkoa, jonka se kuitenkin menetti Kreikalle ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Tukholman synagoga

Tukholman synagoga (ruots. Stockholms synagoga) on synagoga Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa, Norrmalmin kaupunginosassa, Berzelii parkin vieressä. Se on rakennettu vuosina 1861–1870 arkkitehti Fredrik Wilhelm Scholanderin tekemien suunnitelmien mukaisesti. Seurakuntatalo on valmistunut 1927.
Tukholman synagoga valmistui samana vuonna, jona juutalaiset saivat Ruotsissa täydet kansalaisoikeudet. Rakennuksen arkkitehtuuri herätti aikanaan kansainvälistä huomiota. Monista 1800-luvun eurooppalaisista synagogista poiketen se ei perustu uusmaurilaisuuteen vaan muinaiseen assyrialaiseen arkkitehtuuriin.
Synagogaan mahtuu noin 900 henkeä.
Aleksandra Vojnevska

Aleksandra Vojnevska (myös Vojneska, makedoniaksi Александра Војнеска; s. 2. toukokuuta 1981 Skopje) on pohjoismakedonialainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili pikajuoksussa. Hän edusti seuratasolla PAK 7-mi Majia.
Vojnevska pääsi 200 metrillä puolivälieriin alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2000. Hän osallistui Ateenan olympialaisissa 2004 100 metrin kilpailuun, jossa hän putosi alkuerissä juostuaan matkan 12,15 sekunnissa. Vojnevska jäi ensimmäiselle kierrokselle myös EM-kisoissa 2006 ja MM-kilpailuissa 2007.
Vojnevska pitää hallussaan maansa ennätyksiä 100 ja 200 metrin matkoilla.
Jim Piggott Memorial Trophy

Jim Piggott Memorial Trophy myönnetään vuosittain jääkiekkosarja WHL:n kauden parhaalle tulokkaalle. Palkinto on saanut nimensä WHL-seura Saskatoon Bladesin perustajan Jim Piggottin mukaan.