Suomen presidentinvaali 1956

Taustaa

Vuoden 1950 vaalissa toiselle kaudelleen valittu presidentti J. K. Paasikivi oli vaalin aikoihin jo tuolloin varsin iäkäs, 80-vuotias, joten hänen luopumistaan presidentin virasta vuonna 1956 pidettiin yleisesti etukäteen selvänä. Paasikivi itse ei koskaan julkisesti ottanut kantaa seuraajaansa eikä tehnyt poliittista testamenttia. Suomen kansainvälispoliittinen asema oli Paasikiven presidenttikauden lopulla vahvistunut merkittävästi Suomen päästyä Yhdistyneiden Kansakuntien ja Pohjoismaiden neuvoston jäseneksi. Lisäksi vuoden 1956 alussa Neuvostoliitto palautti Porkkalan vuokra-alueen Suomelle, minkä katsottiin yleisesti kruunanneen vanhan valtiomiehen elämäntyön; luovutusasiakirja allekirjoitettiin Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä pari viikkoa presidentinvaalin valitsijamiesvaalien jälkeen. 
Kaikki kuusi eduskuntapuoluetta valitsivat hyvissä ajoin ennen vuoden 1956 vaalia omat presidenttiehdokkaansa, joista jokainen oli ollut läheisessä yhteistyössä Paasikiven kanssa. Itse vaalikamppailu oli kaikkia sitä edeltäneitä repivämpi, kiivaampi ja kovasanaisempi eikä siinä kaihdettu myöskään puuttumista ehdokkaiden henkilökohtaisiin ominaisuuksiin.  Erityisen rajusti hyökättiin Maalaisliiton ehdokasta, pääministeri Urho Kekkosta vastaan, ja helsinkiläinen bulevardilehti Sensaatio Uutiset [sic] suorastaan erikoistui levittämään skandaalinkäryisiä juttuja Kekkosen yksityiselämästä. Kekkosella ei ollut täyttä kannatusta omassa puolueessaankaan, koska Maalaisliiton ehdokkaaksi oli ollut esillä myös puolueen vanhempaan polveen kuulunut maanviljelysneuvos Viljami Kalliokoski. Kekkosen nimen ympärillä velloneisiin huhuihin kiinnitti huomiota muiden muassa tohtori Eirik Hornborg, joka vaati Hufvudstadsbladetissa toukokuussa 1955 julkaisemassaan kirjoituksessa Kekkosta joko nostamaan kanteen Sensaatio Uutiset -lehteä vastaan tai luopumaan presidenttiehdokkuudestaan. Kekkonen ei kuitenkaan tehnyt kumpaakaan, vaan toimitti julkisuuteen tiedotteen, jossa hän kommentoi huhukampanjaa lyhyesti ja ilmoitti, ettei hän enää aikonut puuttua asiaan. Vaalikamppailu oli kiivas muidenkin presidenttiehdokkaiden osalta ja lähes kaikkien taustoista etsittiin ja löydettiin aseita vastustajien käsiin. Kansanpuolueen ehdokas, ylipormestari Eero Rydman jäi kampanjoinnissa miltei huomaamattomaksi.
SDP:n puoluekokouksessa kesäkuussa 1955 järjestettiin ”koeäänestys” puolueen presidenttiehdokkaasta. Vastakkain olivat K.-A. Fagerholm ja Väinö Tanner. Fagerholm voitti äänestyksen yhden äänen enemmistöllä ja hänet nimitettiin presidenttiehdokkaaksi.

Valitsijamiesten vaalit

Valitsijamiesten vaalit käytiin 16.–17. tammikuuta

Valitsijamiesten suorittama tasavallan presidentin vaali

Valitsijamiesten suorittama tasavallan presidentin vaali käytiin 15. helmikuuta.

Ensimmäinen kierros

Ensimmäisellä kierroksella kaikki valitsijamiehet äänestivät puolueen omaa ehdokasta. Vaalitoimitus alkoi eduskunnan istuntosalissa pääministeri Urho Kekkosen johdolla kello 15.00, ja äänestys alkoi nimenhuudon ja muiden tavanomaisten alkutoimitusten jälkeen kello 15.20. Äänten julkiluvun päätyttyä Kekkonen keskeytti vaalitoimituksen kello 15.45, minkä jälkeen seurasi valitsijamiesten neuvottelutauko.

Toinen kierros

Vaalitoimitus jatkui nelituntiseksi venyneen neuvottelutauon jälkeen kello 19.45, jolloin julistettiin ensimmäisen äänestyksen tulos. Toisella kierroksella käytiin pudotuspeli.
Suomen Kansanpuolueen, Ruotsalaisen Kansanpuolueen, Suomen Kansan Demokraattisen Liiton, Kansallisen Kokoomuksen ja Vapaamielisten Liiton valitsijamiehet luopuivat kannattamasta nimikkoehdokkaitaan.
On arvioitu, että porvariryhmittymät pyrkivät "pelastamaan" presidenttiyden joutumasta sen enempää sosialistille (Fagerholm) kuin monien suuresti inhoamalle Kekkosellekaan, ja arvioiden Tuomiojan heikoksi keräämään riittävän laajan kannatuksen myöhemmillä kierroksilla, yrittivät saada istuvan presidentin Paasikiven jatkoon siirtämällä kukin äänensä tälle.  Ensin Paasikivi ilmoitti, että hän suostuisi ehdokkaaksi vain jos 200 valitsijamiestä kannattaisi häntä.  Myöhemmin hän lievensi ehtojaan siten, että useimpien Maalaisliiton valitsijamiesten olisi pitänyt tukea häntä.  Tässä yhteydessä Paasikivi mainitsi, että valitsijamiehenä hän kannattaisi Kekkosta, koska he olivat olleet hyviä työtovereita jo yli 11 vuotta (katso esim. Tuomo Polvinen, J.K. Paasikivi - Valtiomiehen elämäntyö, osa 5, 2003;  Seppo Zetterberg ym., toim., Suomen historian pikkujättiläinen;  J.K. Paasikiven päiväkirjat, osa 2).
Tasavallan presidentti J. K. Paasikivi sai toisella kierroksella 84 ääntä, vaikka ei ollutkaan virallisesti ehdokkaana. Tuon takia  Vapaamielisten ja Kokoomuksen virallinen ehdokas Sakari Tuomioja ei saanut lainkaan ääniä, kuten ei myöskään Eero Rydman eikä Ralf Törngren.
Mikäli ketkään muut eivät olisi luopuneet nimikkoehdokkaistaan, kolmannelle kierrokselle olisivat menneet Kekkonen (88) ja Paasikivi (84), Fagerholmin ja kansandemokraattien ehdokkaan pudotessa. Porvariryhmät arvioivat, että siinä valintatilanteessa SDP tulisi vanhan presidentin taakse, Kekkosta vastaan, ja Paasikivi näin voittaisi noin 156 äänellä.
Kommunistit puolestaan eivät halunneet päästää porvareita voittamaan (Kekkosta ei heillä luettu sinänsä porvariksi) eikä Paasikiveä jatkokaudelle. On väitetty, että jo tässä vaiheessa SKDL:n yksimielinen kanta olisi ollut Kekkosen puolesta, ja Fagerholmille tulleet kansandemokraattiäänet vain Paasikiven pudottamiseen kolmannelta kierrokselta tarvittuja taktisia ääniä. Niin ikään on väitetty, että tuossa vaiheessa olisi ollut ilmassa pelkoja että jotkut SDP:n valitsijamiehistä eivät enää olisi uskoneet oman ehdokkaansa läpimenomahdollisuuksiin, ja olisivat voinet liittyä tukemaan Paasikiveä jo toisella kierroksella. Sen sijaan Kekkosen valitsijamiesten suhteen ei lipeämispelkoja nähtävästi katsottu olevan.
Joka tapauksessa, toisella kierroksella SKDLn valitsijamiesäänet jakautuivat niin että vain 14 näistä äänesti Kekkosta ja peräti 42 Fagerholmia. Äänten jakautuminen toi molemmille näille yli 100 ääntä, mikä oli matemaattinen tae siitä että kukaan kolmas ei voinut ohittaa kumpaakaan heistä. Tuon takia Suomen Kansan Demokraattisen Liiton virallinen ehdokas Eino Kilpi ei saanut lainkaan ääniä.
Kun sekä Fagerholm että Kekkonen näin saivat molemmat enemmän ääniä kuin Paasikivi, ja molemmat vieläpä yli 100, Paasikivi olikin se joka joutui pudotuspelin näkyväksi uhriksi, eikä päässyt kolmannelle kierrokselle.

Kolmas kierros

Ratkaiseva kolmas äänestys alkoi kello 20.36.  SKDLn valitsijamiehet siirtyivät kaikki Kekkosen tueksi, sitä huolimatta että 42 näistä oli toisella kierroksella äänestänyt Fagerholmia. Tällöin Kekkosen takana oli 88 omaa ja 56 kansandemokraattia, yhteensä 144 ääntä. Äänestyksen tulos alkoi olla selvillä kello 20.55, ja vaalin lopputulos julistettiin kello 21.12. Todettuaan pääministeri Urho Kekkosen tulleen valituksi uudeksi tasavallan presidentiksi 1. maaliskuuta 1956 alkavalle ja 1. maaliskuuta 1962 päättyvälle virkakaudelle Kekkonen julisti vaalitoimituksen päättyneeksi kello 21.14.
Suomen Kansanpuolueen ja Ruotsalaisen Kansanpuolueen valitsijaryhmät jakautuivat molemmat näkyvästi. Jälkeenpäin on sanottu että Kekkosen voiton takasi Kansanpuolueen naiset - selkeästi Kekkosvastaisen puolueen sisällä ollen ainoat valitsijamiehet, jotka saattoivat hyväksyä Kekkosen, ja sitten hyväksyivätkin äänestämällä tätä mieluummin kuin sosdem Fagerholmia (seuranneen aikakauden politiikan arvioijat ovat myös väittäneet, että Kekkonen ei unohtanut tätä tukea, vaan suosi jatkossa Kansanpuolueen itselleen myötämielistä osaa esimerkiksi hallitusneuvotteluissa). Näiden puolueiden valitsijamiehistä useimmat ilmoittivat julkisesti ketä aikovat äänestää, ja kaikkien osalta saatiin joko oma tai ryhmän ilmoitus siitä kuinka tämä oli käyttänyt äänensä. Julkistettujen tietojen mukaan Kekkonen sai näiltä yhteensä vain 6 ääntä, Fagerholm taas olisi saanut 21 ääntä. Näin ei kuitenkaan todellisuudessa käynyt: Kekkosen saatua yhteensä 151 ääntä, hän oli saanut yhden äänen joko "loikkarina" SDP:stä, tai yhden lisä-äänen Kokoomuksesta, VL:sta, Kansanpuolueesta tai RKP:stä. Kokoomusta, VL:oa ja Kansanpuoluetta (kansanpuolueen "miehiä") on kuitenkin pidetty epätodennäköisinä lisä-äänen lähteinä, niin selkeitä oli näiden valitsijamiesten Kekkos-vastaisuus myös kaikessa muussa aikakauden politiikassa.
Jos äänet olisivat menneet tasan, arpa olisi ratkaissut. Siinäkin Kekkosella olisi vielä ollut 50% mahdollisuus voittoon, eli kyseinen yksi ääni ei olisi vielä täysin taannut Fagerholmin voittoa.
Presidentinvaalin vaalitoimitus oli kokonaisuudessaan ennätyksellisen pitkä; se kesti yli kuusi tuntia. Jo yksin ensimmäisen ja toisen kierroksen välinen valitsijamiesten neuvottelutauko muodostui nelituntiseksi eli pitemmäksi kuin yksikään siihenastinen presidentinvaali kokonaisuudessaan. Vuoden 1925 presidentinvaali oli kestänyt yhteensä kolme tuntia ja 50 minuuttia.