Utasen voimalaitos

Voimalaitoksen perustamisen lähtökohdat

Vuonna 1946 laaditun Oulujoen porrastussuunnitelman mukaan Pyhäkosken ja Niskakosken koskijaksojen välinen noin 16 metrin putouskorkeus oli jaettu kahden suunnitellun voimalaitoksen, Utakosken ja Sotkakosken, kesken. Utakosken voimalaitos oli suunniteltu Utajärven suvannon yläpäähän, jolloin sen putouskorkeudeksi olisi tullut 11 metriä. Utajärven ja Sotkajärven välinen noin viiden metrin putous olisi otettu talteen Sotkakosken laitoksen avulla. Oulujoen rakentamisen edistyessä ja rakennuskustannusten jatkuvasti noustessa ryhdyttiin Sotkakosken suunnitelman taloudellisuutta tarkastelemaan perusteellisesti. Esitettiin sellainen rakentamisvaihtoehto, että Utajärven läpi kaivettaisiin alakanava Sotkajärveen asti, jolloin Nuojualammen ja Sotkajärven välinen putous voitaisiin käyttää hyväksi nyt Utaseksi nimetyssä laitoksessa. Vielä Oulujoen rakentamisen alkuvuosina ei tällaista maansiirtotyötä, jota Utasen 12 kilometrin pituinen alakanava merkitsi seitsemän miljoonan kuutiometrin kokonaismassoineen, olisi voitu ottaa vakavana vaihtoehtona huomioon. Kun 1950-luvulle tultaessa yhtiö oli saanut jo kokemusta suurista maansiirtotöistä Jylhämän ja Oulujärven säännöstelyn rakentamisessa, jolloin maansiirto- ja louhintatekniikka kehittyi mullistavalla tavalla koneiden suurentuessa ja niiden käytön laajentuessa, suureen alakanavatyöhön ryhtymistä ei enää pidetty uhkayrityksenä. Ratkaisua edelsivät pitkälliset kustannusvertailut muun muassa Yhdysvaltojen suurilta louhoksilta hankittuihin tietoihin. Tuloksena oli suunnitelma, jonka mukaan Utasen ylävesi padotaan niin korkealle, että Nuojuan alapuolisten Kurenkosken, Ahmaskosken ja Utakosken putoukset saadaan käyttöön ja Sotkakosken putous saadaan talteen laskemalla alavettä pitkän alakanavan avulla.

Rakentamisen aloittaminen

Utasen alustavat rakennustyöt aloitettiin vuoden 1952 lopulla työnaikaisten asuin- ja huoltorakennusten rakentamisella. Seuraavana vuonna aloitettiin varsinaiset voimalaitoksen rakennustyöt. Työpatoja rakennettaessa käytettiin tehokkaasti hyväksi tilannetta, jolloin pääsiäispyhinä Utasen kohdalla joenuoma oli lähes kuiva. Työpato syntyi melkeinpä kuin tyhjästä muutaman pyhäpäivän aikana. Ennen vuoden loppua oli patopilarien betonointi noussut tarpeeksi korkealle ja pohjoispuolinen osa patoa valmiiksi, niin että virtaus voitiin siirtää kulkemaan pohjia myöten auki olevien tulva-aukkojen kautta ja päästiin aloittamaan eteläisen työpadon teko. Koneistot tilattiin kotimaisilta valmistajilta, Tampella toimitti turbiinit ja Strömberg generaattorit. 
Keväällä 1954 päästiin käsiksi suururakkaan, alakanavan rakentamiseen, jota varten oli ensin saatava alueita kuiville työpatojen sisään. Ensimmäinen työpato käsitti noin neljä kilometriä pitkän alueen koneasemalta alavirtaan päin. Se saatiin aikaan nostamalla tulevan alakanavan kohdalta vedenalaisena työnä irtomaata työpadoksi. Kun alue oli saatu kuiville, loput irtomaat voitiin poistaa ja tämän jälkeen aloittaa kalliolouhinta näin paljastuneen kallion pinnalta. Toinen työpiste avattiin alakanavan alapäässä kuivalla maalla Saviniemeen, jossa kanavalinja siirtyi jokiuoman poikki pohjoisrannalle. Maamassojen parissa ahersivat yhtiön suurimmat kaivinkoneet, kuuden kuutiometrin kauhalla varustettu Marion 7400 ja Bucyrus 200 W neljän kuutiometrin kauhoineen. Satoja tonneja painaneet koneet eivät liikkuneet telaketjuilla, vaan pintapaineen pienentämiseksi ne ”kävelivät” eteenpäin pinta-alaltaan laajoilla ”tassuilla”, jotta ne olisivat pysyneet pinnalla myös huonomman kantavuuden mailla.

Louhintatyöt

Kun päästiin käsiksi itse kalliolouhintaan, kekseliäisyys ja luova työmenetelmien kehittäminen olivat tarpeen; entisillä kallionirrotus- ja kuormausmenetelmillä ei ollut paljon käyttöä, kun edessä oli neljän miljoonan kuutiometrin louhintaurakka. Räjäytyskentät kasvoivat laajuudeltaan ja olivat useiden tuhansien kuutiometrien suuruisia. Tämä myös nopeutti työtä, sillä näin saatiin räjäytyskertojen lukumäärä pienennetyksi ja räjäytysten muulle työlle aiheuttamia keskeytyksiä vähennetyksi. Kun kysymyksessä olivat näinkin voimakkaat räjäytykset, ei ollut mahdollista ajatellakaan kenttien peittämistä ympäristön suojaamiseksi, vaan ympäristöstä oli siirrettävä pois kaikki vahingoittumiselle altis materiaali. Kun louhinta eteni lähemmäksi Utajärven kirkonkylän asutusta, tulivat myös lähistön asukkaat loukkaantumisvaaraan, minkä vuoksi heille maksettiin ”paukkurahaa” – eli he suostuivat lähtemään suojaan, kun räjäytyksestä ilmoitettiin.

Käyttöönotto

Alakanavatyö valmistui vuoden 1956 loppupuolella, ja vesi voitiin johtaa alakanavaan. Päästiin aloittamaan ensimmäisen koneiston koekäyttö. Koneiston kytkeminen voimajohtoverkkoon tapahtui 19. marraskuuta 1956. Loppuvuoden aikana alakanavassa tehtiin vielä lopputöitä, poistettiin työpatojen jäännöksiä ynnä muuta sellaista, mutta ympäristön siivous- ja maisemanhoitotöitä tehtiin vielä vuosikymmeniä eteenpäin. Toinen koneisto saatiin kiinni verkkoon vielä vuoden 1956 lopulla 29. joulukuuta ja kolmas seuraavana kesänä 3. kesäkuuta.