Ars-näyttelyt

Ars-näyttelyt ovat Suomessa vuodesta 1961 alkaen järjestettyjä suuria kansainvälisen nykytaiteen katsauksia. Näyttelyt on järjestetty 5–12 vuoden välein. Ensimmäinen Ars oli esillä  myös Turussa, Tampereella, Hämeenlinnassa ja Jyväskylässä, mutta vuodesta 1983 Arsit järjestettiin Helsingissä. Vuoden 2011 Ars järjestettiin jälleen useilla paikkakunnilla.
Vuoteen 1995 asti Arsit pidettiin Ateneumin taidemuseossa ja sen jälkeen Nykytaiteen museo Kiasmassa Helsingissä. Seitsemän järjestettyä Ars-näyttelyä on kerännyt vuodesta 1961 vuoteen 2011 asti yhteensä yli miljoona kävijää ja esittänyt teoksia yhteensä noin 600 taiteilijalta tai taiteilijaryhmältä.

Nykyaikaa ja kansainvälisyyttä

Ajatuksen Ars-näyttelyiden perustamisesta lausui taidemaalari ja myöhemmin professori Erkki Koponen. Ars syntyi siitä ajatuksesta 1950-luvun lopulla, että Suomi oli vaarassa jäädä eristettyyn kulttuuriasemaan tai tyhjiöön  kylmän sodan kahden maailmanjärjestelmän välisessä taistelussa. Esimerkiksi Berliinin muuria alettiin rakentaa syksyllä 1961.
Ajatus siitä, että Suomi olisi aktiivinen kahden maailmanjärjestelmän välisessä vuorovaikutuksessa toteutui myös Lahden kansainvälisen kirjailijakokouksen perustamisessa vuonna 1963 juuri kylmän sodan kriisien jälkeen, jolloin myös sen erityiseksi rooliksi muodostui toimia idän ja lännen kirjailijoiden kohtauspaikkana. Tosin Ars-näyttelyiden kokoonpano painottui kylmän sodan aikana länsimaiseen taiteeseen Neuvostoliiton ja DDR:n kieltäytyessä yhteistyöstä vuoden 1974 näyttelyssä. Vuoden 1974 Arsin teema oli esittävän kuvan mahdollisuudet ja ajatus siihen saatiin vuoden 1972 Kasselin documentan eräästä osastosta.
Laajalla yleisöllä ei ennen Arseja ollut juuri mahdollisuutta tutustua laajasti kansainväliseen nykytaiteeseen Suomessa. Suurten kansainvälisten nykytaiteen katsausten, Venetsian biennaalin, Kasselin documentan tai São Paulon biennaalin tapaan haluttiin luoda aika ajoin toistuva nykytaiteen esittely Suomeen. Arsit solmivat modernin taiteen yhteyden yleisöön aivan toisessa mittakaavassa kuin aiemmin. 

Ars-näyttelyt ovat vuorollaan tuoneet mukanaan oman aikansa nykyaikaisuuden ja kansainvälisyyden tunnelmia. Esimerkiksi ensimmäisen Arsin kuraattori Sakari Saarikivi totesi avajaispuheessaan vuonna 1961: 

»Aikana, jolloin atomin ytimestä puserretaan esiin pelottavia voimia ja jolloin astronautit valmistautuvat matkustamaan toisille planeetoille, ei aikansa mukana elävä taiteilija voi tyytyä maalaamaan pulloja ja punaposkisia omenoita. Hän tekee avaruusmatkansa siveltimellä ja taltallaan – tai niiden nykyisillä korvikkeilla.» 
Neuvostoliittolainen Juri Gagarin oli keväällä 1961 tehnyt ensimmäisen avaruuslennon. Nykyajan henkeä näyttelyn ilmapiiriin toi myös maailman suurimman atomipommin Tsar Bomban laukaisu Novaja Zemljalla Ars 61:n aikana.
Näyttelyn idea ja rakenne on vaihdellut näyttelystä toiseen. Joskus se on ollut jonkun otsikon alle pitäytyvä teemanäyttely, joskus Arsissa taas on esitelty ajankohtaista kansainvälistä taidetta ilman tarkkoja temaattisia rajauksia. Joskus mukana on ollut suomalaisia taiteilijoita, toisinaan taas on esitetty pelkästään ulkomaista taidetta. 
Näyttelyn järjestäjinä ovat toimineet Suomen Taideakatemia ja Ateneumin taidemuseo (1961, 1969, 1974, 1983) ja Nykytaiteen museo (1995, 2001 ja 2006). Vuonna 1961 järjestäjänä oli myös Suomen Taiteilijaseura, ja myös Nykytaide ry on toiminut apuna. Vuodesta 1983 näyttelyissä on toteutettu suomalaisissa mittasuhteissa laajaa kulttuurisponsorointia ja -markkinointia. Tämä on tuonut näyttelyihin kaupallista sivumakua, mutta aiheuttanut myös sen, että kalliita kansainvälisiä suurnäyttelyitä on ylipäätään pystytty rakentamaan.

Vastaanotto

Vuodesta 1983 Ars tuli kansainvälisen lehdistön noteeraamaksi suurimmaksi kansainväliseksi nykytaiteen yhteisnäyttelyksi Pohjois-Euroopassa. Kun kussakin Arsissa on ollut esillä varsinkin laajalle yleisölle tuntematonta kansainvälistä nykytaidetta, näyttelyt ovat herättäneet lähes poikkeuksetta keskusteluja. Myös kotimainen sensaatiolehdistö on nostattanut kohuotsikoita suuria yleisömääriä keräävän taidenäyttelyn puitteissa. 
Arsit ovat tuoneet uusia ja Suomessa aikaisemmin tuntemattomia taiteen suuntauksia laajan yleisön silmien eteen. Arsien mukana on tutustuttu muun muassa informalismiin, tila- ja ympäristötaiteeseen, minimalismiin, fotorealismiin, installaatioihin, käsitetaiteeseen, performansseihin, videotaiteeseen sekä yhteisötaiteeseen. 

Kulttuurin kansainvälistyessä kylmän sodan lopulla Ars-näyttelyiden tehtävä muuttui. Ars 06:n avajaissanoissa Kiasman johtaja Tuula Karjalainen sanoi: 

»Ennen niiden päätehtävä oli näyttää, mitä maailmalla oli tapahtunut ja tuoda kuvataiteen suhteen syrjäiseen Suomeen nähtäväksi viimeinen sana maailman nykytaiteesta. - - Nyt tätä tarvetta sellaisenaan ei enää ole, Suomi ei ole syrjässä maailman nykytaiteesta ja me tiedämme täällä erittäin hyvin mitä maailmalla tehdään ja olemme merkittävä osa kaikesta tästä tapahtumisesta. Silti meillä on tarve tehdä aika ajoin suurnäyttely, jossa luodataan jotain tai joitain ydinasioita taiteessa.» 
Jokainen näyttely on saavuttanut runsaan yleisömenestyksen. Kohu Arsin ympärillä on vähentynyt, mutta ajan kansainvälinen taide on antanut aihetta myös suuren yleisön hämmästelylle ja tarkkailulle.

Ars 11

Kahdeksannen Ars 11-näyttelyn teema oli Afrikka nykytaiteessa. Samalla näyttelysarja täytti 50 vuotta. Se laajeni Kiasman lisäksi satelliittinäyttelyihin, joita järjestettiin Aboa Vetus & Ars Novassa Turussa, Ahvenanmaan taidemuseossa, Galleria Koneessa Hämeenlinnassa ja Hämeenlinnan taidemuseossa, Halwylin taidemuseossa Tukholmassa, Kajaanin taidemuseossa, K. H. Renlundin taidemuseossa Kokkolassa, Kouvolan taidemuseossa, Oulun Pohjoisessa valokuvakeskuksessa ja Oulun taidemuseossa, sekä VB-valokuvakeskuksessa Kuopiossa.

Ars 17

Yhdeksäs Ars-näyttely järjestettiin 31.3.2017–14.1.2018. Sen teema oli globaali digitaalinen murros. Näyttelyssä oli esillä 2000-vuosituhannen taiteilijoita ja siinä esiteltiin heiltä valmistuneita teoksia. Ars 17:ssä yhtenä tavoitteena oli myös kehittää taiteen esittämistapoja ja jaettavuutta sekä kokoelmatoimintaa kohti virtuaalista online-galleriaa. Näyttelyssä oli useita verkkoon laajenevia teoksia, joiden tarkoituksena oli osallistaa yleisöä ja jatkaa näyttelykokemusta museon seinien ulkopuolelle.