google/wiki40b huggingface dataset:
Barbara W. Tuchman

Barbara Wertheim Tuchman  (30. tammikuuta 1912 – 6. helmikuuta 1989) oli yhdysvaltalainen historioitsija ja journalisti. Hän sai Pulitzer-palkinnon kahteen kertaan, vuonna 1963 ensimmäisen maailmansodan syttymisestä kertovasta kirjastaan Elokuun tykit ja vuonna 1972 kirjasta Stilwell and the American Experience in China, 1911–45, joka kertoo Joseph Stilwellistä ja laajemmin Yhdysvaltojen toimista Kiinassa toisen maailmansodan aikana.
Barbara Wertheim suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon vuonna 1933 Radcliffe Collegessa, Harvardin yliopiston yhteydessä toimineessa naisten oppilaitoksessa. Lama-aikana ei ollut monia työpaikkoja tarjolla, joten Wertheim työskenteli ilman palkkaa kansalaisjärjestössä tutkimusavustajana, ja matkusti Tokioon valmistelemaan opaskirjaa Tyynenmeren alueelle. Hän kirjotti sieltä artikkeleita kahteen lehteen. Hän siirtyi vuonna 1936 toimittajaksi isänsä omistamaan aikakauslehteen The Nation. Hän raportoi kulttuurista ja politiikasta. Hänet lähetettiin Valenciaan raportoimaan Espanjan sisällissodasta, ja samalla hän matkusteli Euroopassa laajemminkin. Hän julkaisi ensimmäisen kirjansa Britannian politiikasta Välimeren alueella vuonna 1938.
Wertheim palasi New Yorkiin vuonna 1939 ja meni naimisiin Lester Reginald Tuchmanin kanssa. Heille syntyi kolme lasta, ja Wertheim Tuchman alkoi kirjoittaa kirjoja lastenhoidon lomassa ja koulupäivien aikana.
Hän kirjoitti useita yleistajuisia teoksia kansainvälisestä politiikasta ja sotahistoriasta. Teokset perustuivat huolelliseen pohjatyöhön, usein matkoihin kirjoissa kuvattujen tapahtumien tapahtumapaikoille. Silti Wertheim Tuchman mainitsi tavoitteekseen kirjoittaa mukaansatempaavia tarinoita, joita lukija ei malttaisi laskea kädestään.
Liivinmaan–Moskovan sota

Tausta

Moskovan ruhtinaskunnan hallitsija Iivana Suuri oli onnistunut valloittamaan Novgorodin tasavallan ja yhdistämään näin suuren osan Venäjää valtansa alle 1470-luvulla. Iivana oli näin luonut itselleen rajan Ruotsin valtakunnan kanssa ja maat sotivat keskenään 1490-luvulla. Venäläiset yrittivät vallata Viipuria vuonna 1495 siinä onnistumatta ja seuraavana vuonna Ruotsi teki oman vastahyökkäyksensä kohti Narvaa. Ruotsi sai aktiivista tukea Liivinmaalta ja Liivinmaan ja Venäjän vastaisella rajalla oli seuraavien vuosien ajan jatkuvia kahakoita. Liivinmaan ritarikunnan mestari Wolter von Plettenbergin politiikan tavoitteena oli luoda Venäjän vastainen liittouma Ruotsin, Tanskan ja Liettuan suuriruhtinaskunnan välille. Hän yritti myös saada paavi Aleksanteri VI:tä julistamaan ristiretken ortodokseja vastaan, mutta ajatusta ristirekistä pidettiin tuolloin vanhentuneena. Venäjältä toivottiin sitä paitsi tukea Konstantinopolin vapauttamiseen Ottomaaneilta tulevaisuudessa. Tanska ja Ruotsikin alkoivat sotia keskenään ja Liettua alkoi kamppailla vallasta Puolassa. Liivinmaa jäi näin yksin ja maassa oli myös sisäisiä ongelmia ritarikunnan, Riian kauppiaiden ja hiippakuntien välillä.

Sota

Liivinmaan–Moskovan sota alkoi liivinmaalaisten hyökkäyksellä Venäjälle vuoden 1501 elokuussa. Joukot saavuttivat voiton venäläisistä Seritsajoella, mutta niiden oli käännyttävä takaisin saman vuoden syyskuussa. Venäläiset hyökkäsivät yllättäen Liivinmaalle marraskuussa 1501 kuutena kolonnana Keski-Liivinmaalle hävittäen sitä ja voittaen helposti maan pienen ritariarmeijan. Vasta hyökkäyksen tapahduttua von Plettenberg alkoi saada tukea Riian kauppiailta. Tämän tuen avulla Liivinmaalle tuotiin 3 000 kokenutta palkkasoturia Lyypekistä. Seuraavana syksynä myös tykistöllä varustettu uusi armeija lähti Cēsisistä eli silloisesta Wendenistä kohti Narvan rintamaa. Plettenbergin johtama armeija kohtasi venäläiset Smolinajärvellä Pihkovan eteläpuolella 14. syyskuuta 1502. Taistelussa molemmat osapuolet kärsivät pahoja tappioita eikä täysin selvää voittajaa ilmennyt. Taistelua voidaan kuitenkin pitää Liivinmaan torjuntavoittona. Varhaisin seuraavana vuonna Liivinmaa ja Venäjä solmivat rauhan Pihkovassa, jossa otettiin uudelleen käyttöön 1300-luvulta lähtien voimassa ollut raja lähes sellaisenaan.

Seuraukset

Liivinmaan–Moskovan sodan jälkeen venäläiset keskittivät sotatoimensa Liettuaa vastaan, joista he saavuttivat 1510-luvulla huomattavia voittoja. Liivinmaan ja Venäjän rajalla oli edelleen satunnaisia kahakoita, mutta suurempaa sotaa ei syttynyt ennen Liivinmaan sotaa. Liivinmaa oli sodan jälkeen rauhassa lähes puoli vuosisataa ja alue koki suuren taloudellisen nousun. Liivinmaa alkoi kuitenkin heikentyä ilman sotaakin uskonpuhdistuksen myötä, vaikkakin se hajosi lopullisesti vasta Liivinmaan sodassa.
Hermione (kaupunki)

Maantiede

Hermione sijaitsi pienellä niemellä Argoliin itärannikolla. Kaupungin länsipuolella oli tasankoa, joka oli hyvää maanviljelysaluetta. Kaupunkivaltion alueeseen kuuluivat myös kaupungin edustalla sijainnut Aperopian (nyk. Dokós) saari ja alun perin myös Hydrean (nyk. Hydra/Ýdra) saari. Hermionen pohjoispuolella sijaitsi Troizenin kaupunkivaltion alue ja eteläpuolella Halieisin kaupunkivaltion alue.

Historia

Hermionen lähellä, antiikin aikaisen kaupungin länsipuolella, on ollut asutuspaikka viimeistään mykeneläisellä kaudella. Kreikkalaisessa mytologiassa alue kuului Diomedeen vallassa olleisiin alueisiin. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa sen kerrotaan olleen yksi Argoliin kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan.
Hermione kuului Kalaurian amfiktyoniliittoon. Kaupungista oli kotoisin muun muassa 500-luvulla eaa. elänyt lyyrinen runoilija Lasos. Herodotos kertoo, että hermionelaiset myivät Hydrean Samokselta paenneille, tyranni Polykrateen valtaa vastustaneille kapinallisille.
Hermione osallistui persialaissotiin lähettämällä kolme laivaa Salamiin taisteluun ja 300 miestä Plataiain taisteluun. Peloponnesolaissodassa kaupunki kuului Spartan johtamaan peloponnesolaisliittoon. Tämän vuoksi ateenalaiset tuhosivat kaupungin vuonna 430 eaa. Liitto Spartan kanssa kesti vielä 300-luvun eaa., mutta vuonna 229 eaa. Hermione pakotettiin mukaan Akhaian liittoon. Kaupunki oli suureksi osaksi hylätty 100-luvulla jaa.

Rakennukset ja löydökset

Hermionen kaupungin alkuperäinen paikka oli niemen kärjessä. Myöhemmän antiikin aikana kaupunki oli siirretty lännemmäksi suurin piirtein nykyisen kaupungin paikalle, lähelle niemen länsipuolella olevaa pitkänomaista kukkulaa, jonka nimi oli Pron. Se toimi kaupungin uutena akropoliina. Kaupungissa oli kaksi satamaa kaupungin niemen kummallakin puolella. Kaupunki oli ainakin niemen itäosassa ympäröity muurilla, josta on säilynyt joitakin osia.
Niemessä sijaitsi Poseidonille omistettu temppeli, joka oli rakennettu 500-luvun eaa. lopulla tai 400-luvun eaa. alussa. Sen perustukset ovat näkyvissä. Kaupungissa tiedetään olleen myös Athenelle omistettu temppeli, sekä Demeter Khthonialle omistettu temppeli, jonka oletetaan sijainneen nykyisen Pyhien arkkienkelten (Ágioi Taxiárches) kirkon tienoilla. Pron-kukkulan pohjoispuolelta on löydetty roomalaisaikaisen akveduktin jäänteitä.
Seksialan Liitto SALLI

Seksialan Liitto SALLI ry oli Suomen seksityöläisten etujärjestö, joka pyrki vähentämään seksialan ongelmia, jakamaan tietoa muun muassa seksitaudeista sekä antamaan vertaistukea seksityöläisille. Yhdistyksen virallisilla verkkosivuilla painotettiin seksialan ihmisoikeustilanteen edistämistä ja verrattiin yhdistystä ennemmin ihmisoikeusjärjestöön kuin ammattiliittoon.
Yhdistys perustettiin marraskuussa 2002 alan edustajien omasta aloitteesta. Yhdistys suhtautui edustamaansa seksipalveluja myyvään ihmisjoukkoon nimenomaan seksialan työntekijöinä, seksityöläisinä. SALLI merkittiin yhdistysrekisteriin 5. tammikuuta 2006. SALLIn kokouksessa 8. joulukuuta 2010 yhdistys päätettiin purkaa.
Ritva Valkeinen

Ritva Anneli Valkeinen (s. 4. tammikuuta 1965 Jyväskylä) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen aitajuoksija. Hän edusti vuodesta 1986 lähtien Turun Urheiluliittoa ja hänen valmentajanaan toimi Veikko Lahtinen.
Kalevan kisoista Valkeinen saavutti 100 metrin aitajuoksussa kultaa vuonna 1984 ja kaksi pronssia vuosina 1981 ja 1983, 400 metrin aitajuoksusta hopeaa vuonna 1985 sekä seitsenottelusta pronssia vuonna 1984. Sisäratojen SM-kilpailuista hän saavutti 60 metrin aitajuoksusta hopeaa vuonna 1983 sekä pronssia vuonna 1981.
Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1987 jälkeen.
Élie Okobo

Pelaajaura

Pelintekijänä pelaava Okobo edusti vuodet 2015–2018 kotimaansa Pau-Orthezia jossa osallistui myös FIBA Europe Cupiin. Phoenix Suns varasi Okobon NBA:han 31. vuorolla vuoden 2018 varaustilaisuudessa. Kolme päivää varaustilaisuuden jälkeen Okobo teki Sunsin kanssa nelivuotisen ja kuuden miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen, jonka kolmas ja neljäs vuosi olivat Sunsin päätettävissä.
Okobo edusti Ranskan nuorisomaajoukkueita muun muassa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2016. Hän on pelannut myös Ranskan miesten maajoukkueessa.
Mannerheiminpuisto

Mannerheiminpuisto (ruots. Mannerheimsparken) on Turun keskustan ruutukaava-alueella, VII kaupunginosassa sijaitseva puisto. Koko korttelin suuruista puistoa rajaavat Koulukatu, Puutarhakatu, Puistokatu ja Rauhankatu. Puisto on nimetty C. G. E. Mannerheimin mukaan marsalkan 75-vuotispäivän kunniaksi 1942, ja siellä sijaitsee Mannerheimia esittävä patsas. Puiston vieressä sijaitsee Mikaelinkirkko. Mannerheiminpuisto kuuluu  Mikaelinkirkon ja Portsan puutalokortteleiden muodostamaan Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Rauhankadulla lapsuuttaan viettänyt Ensio Harni muisteli vuonna 1965, että vuoden 1915 paikkeilla silloin Pumppumäeksi kutsuttu kortteli oli puuton ja pensaaton ja täysin luonnontilassa. Puiston istutukset aloitettiin samoihin aikoihin, ja useiden muiden sen ajan puistojen mukaisesti Mannerheiminpuisto oli jaettu kahdenlaisiin alueisiin: leikille ja liikunnalle varattuihin aukioihin sekä istutuksiin ja nurmikenttiin.
Mannerheiminpuiston kunnostussuunnitelma valmistui vuonna 2012. Suunnitelman toteuttamiseen arveltiin tuolloin päästävän aikaisintaan vuonna 2013.
Kesäyönä 2009 Mannerheiminpuistossa puukotettiin kuoliaaksi 53-vuotias mies. Tapaus selvisi vasta seitsemän vuotta myöhemmin.
Process Flow Solution

Historia

Process Flow aloitti tarjoamalla teollisuudelle numeerisia virtauslaskentapalveluita 4.5.1992. Täten se on Suomen ensimmäinen virtauslaskentapalveluita tarjoava yritys.
Asturian vanhan kuningaskunnan kirkot

Asturian vanhan kuningaskunnan kirkot edustavat esiromaanista tyyliä - ne rakennettiin ennen kuin romaaninen tyyli levisi Eurooppaan. Asturia oli Iberian niemimaan ensimmäinen kristitty kuningaskunta. Se ei silti elänyt erittyksissä muusta kristikunnasta. Useita Asturian kaupunkeja ol ikiaikaisen Santiago di Compostolan pyhiinvaellusreitin varrella. Muutenkin yhteydet Ranskaan olivat tiiviit. Alfonso II:n aikana (791-842) Oviedon kaupungissa toteutettiin useita suurellisia rakennushankkeita. Tyypillisiset asturialaiset kirkot on rakennettu basilikan malliin kantavien pilarien ja niiden väliin muurattujen melko ohuiden tiiliseinien avulla. Niissä on keskilaiva ja kaksi sivulaivaa. Sisäseinät on koristettu freskoilla.
Oviedossa on useita UNESCOn maailmanperintöluettelon kohteita. Asturian kirkot lisättiin niihin erityismaininnalla.
Rikkidikloridi

Turvallisuus

Rikkidikloridi on myrkyllistä. Aineen hengittäminen aiheuttaa hengitysvaikeuksia ja kurkkukipua. Nieleminen saa aikaan huonoa oloa ja voi johtaa myös pyörtymiseen. Aine aiheuttaa vakavia syövytysvammoja joutuessaan kosketuksiin ihon tai silmien kanssa. Rikkidikloridi on myös haitallista ympäristölle ja erityisesti vesieliöille.
Nils Henriksson

Nils Olof Henriksson (s. 31. heinäkuuta 1928 Porvoo) on suomalainen kilpauransa päättänyt ratapyöräilijä.
Porvoon Akillesta edustanut Henriksson kilpaili Helsingin kesäolympialaisissa 1952, missä hän karsiutui Suomen joukkueessa joukkuetakaa-ajossa alkukilpailussa. Hän oli myös maantieajon varamies. Henriksson kilpaili vuosien 1950, 1951, 1952, 1953 ja 1956 MM-kilpailuissa ja neljässä maaottelussa. Hän voitti SM-kilpailuissa maantieajon kultaa vuonna 1952 ja hopeaa vuosina 1949 ja 1951 sekä joukkueajossa hopeaa vuonna 1952, aika-ajossa hopeaa vuonna 1952 ja takaa-ajossa hopeaa vuonna 1952.
Veikko Hanhirova

Veikko Johannes Hanhirova (9. tammikuuta 1915 Karunki – 9. syyskuuta 2004 Helsinki) oli 1950- ja 1980-luvun välisenä aikana Tornionjokilaakson ja Lapin kehitykseen keskeisesti vaikuttanut henkilö. Pääosan elämästään Karungissa syntynyt Hanhirova vaikutti kotikunnassaan ensin kunnallispoliitikkona ja paikallisen pankin johtajana. Valtakunnallisen uransa Hanhirova aloitti vuonna 1966 tultuaan valituksi eduskuntaan Keskustapuolueen riveistä. Kansanedustajana hän toimi vuosina 1966–1972 sekä 1975–1979. Vuodesta 1973 alkaen Hanhirova toimi Tornion kaupunginvaltuuston puheenjohtajana aina vuoteen 1980. Veikko Hanhirova sai kunnallisneuvoksen arvon vuonna 1973.

Nuoruus ja varhaisvuodet

Veikko Hanhirovan vanhemmat Iisak Eemil Hanhirova ja Hulda Sofia, o.s. Pelimanni, olivat maanviljelijöitä Karungin Aapajoen Hanhirovasta. Veikko oli kahdeksanpäisen sisarussarjan vanhin.
Veikko Hanhirova suoritti maanviljelysteknikon tutkinnon Orismalassa ennen sotia.
Sota-aika ja sen jälkeinen aika veivät kaikkiaan 12 vuotta. Sodassa Hanhirova yleni Jalkaväkirykmentti 52:n komentajan adjutantiksi ja kapteenin arvoisena jalkaväkipataljoonan komentajaksi. Majuriylennys tuli vuonna 1967. Sota-ajan ansioista Hanhirova sai VR 4 tlk ja VR 3. Ne kertovat, että miehelle on annettu arvoa sotilaana – reserviläinen sai harvoin VR 3:n. Sodan jälkeisissä sekavissa oloissa Veikko Hanhirova siirtyi vähin äänin ulkomaille elättäen itsensä tilanhoitajana Brasiliassa.
Suomeen Veikko Hanhirova palasi olojen rauhoituttua vuonna 1950 saaden päätökset niissä asioissa, joiden takia oli lähtenyt ulkomaanmatkalleen. Karungin valtuustoon hänet valittiin melkein heti ja Tornionlaakson Säästöpankin Karungin konttorin johtajaksi 1954, jota tehtävää hän hoiti aina vuoteen 1980 eläkkeelle siirtymiseensä asti. Lisäksi erilaiset maakunnalliset luottamustehtävät tulivat hänen hoidettavakseen.

Siirtyminen valtakunnan politiikkaan

Valtakunnan politiikkaan hän tuli vuoden 1966 vaaleissa. Hän jatkoi karunkilaisena kansanedustajana sitä työtä, jota samalta seudulta lähteneenä oli hoitanut Markus Niskala eli alisen tornionjokilaakson väestön asioiden ajajana. Vuoden 1971 vaaleissa Hanhirova putosi eduskunnasta, mutta palasi takaisin vielä kaudeksi 1975–1979. Hanhirovan aktiiviseen politiikassa oloaikaan sattui myös terästehdastaistelu, joka päättyi Tornion kannalta onnellisesti – Outokumpu Oy teki aluepoliittisen päätöksen eduskunnan tuella ja päätti sijoituspaikaksi Tornion Röyttän.
Kansanedustaja-aikanaan hän toimi useiden valiokuntien jäsenenä, kuten lakivaliokunnan, liikennevaliokunnan, suuren valiokunnan, talousvaliokunnan ja valtiovarainvaliokunnan jäsenenä.
Presidentin valitsijamiehenä Hanhirova oli kolme kertaa eli vuosina 1962, 1968 ja 1978.
David Seaman

Seurajoukkueissa

Seaman aloitti ammattilaisuransa Leeds Unitedin joukkueessa vuonna 1981, mutta ei mahtunut seuran avauskokoonpanoon kertaakaan. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi neljännen sarjatason joukkueeseen Peterborough Unitediin, jonka ykkösvahtina hän pelasi kaksi täyttä kautta. Hän siirtyi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneeseen Birmingham Cityyn kesken kauden 1984–1985 ja oli nostamassa joukkuetta pääsarjatasolle. Ennen kauden 1986–1987 alkua Seaman siirtyi Queens Park Rangersiin, jossa pelasi neljä kautta. Ennen kauden 1990–1991 alkua hän siirtyi Englannin menestyneimpiin jalkapallojoukkueisiin lukeutuvan Arsenalin kokoonpanoon. 
Seaman saavutti paljon menestystä Arsenalissa pelatessaan. Hän oli voittamassa Englannin mestaruutta kolmesti, vuosina 1991, 1998 ja 2002, FA Cupia neljästi, 1993, 1998, 2002 ja 2003, Liigacupia kerran, 1993, ja Euroopan Cup-voittajien cupia kerran, vuonna 1994. Hän pelasi Arsenalissa kolmetoista kautta ja nousi maineikkaimpien brittimaalivahtien joukkoon. Seaman edusti Arsenalia yhteensä 563:ssa virallisessa ottelussa, mikä on kuudenneksi eniten seuran historiassa, ja eniten seuran maalivahdeista. Kaikkiaan hänelle kertyi virallisia otteluja seuratasolla lähes tuhat. Seaman siirtyi kesäkuussa 2003 Manchester Cityyn ja pelasi seurassa syksyn 2003, mutta tammikuussa 2004 hän joutui lopettamaan uransa loukkaantumisen jälkeen.

Maajoukkueessa

Seaman teki maajoukkuedebyyttinsä marraskuussa 1988 ottelussa Saudi-Arabiaa vastaan. Hän pelasi vuosien 1988 ja 2002 välillä yhteensä 75 A-maaottelua ja esiintyi neljissä arvokisoissa maansa ykkösmaalivahtina, EM-kilpailuissa 1996 ja 2000 sekä MM-kilpailuissa 1998 ja 2002. Parhaaksi arvokisasaavutukseksi jäi välieräpaikka vuoden 1996 EM-kotikisoissa, joissa Englanti putosi Saksaa vastaan käydyn rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Seamanin maaottelu-uran viimeiseksi otteluksi jäi lokakuussa 2002 pelattu ottelu Makedoniaa vastaan. Hän on toiseksi eniten maaotteluja pelannut englantilaismaalivahti 125 A-maaottelua pelanneen Peter Shiltonin jälkeen.

Muuta

Seaman sai vuonna 1997 urheilusaavutuksistaan Brittiläisen imperiumin ritarikunnan arvonimen Brittiläisen imperiumin jäsen, MBE. Hän on ollut julkisuudessa myös urheilu-uransa päättymisen jälkeen. Vuonna 2004 hän osallistui BBC:n jäätanssiohjelmaan Strictly Ice Dancing voittaen ohjelman parinaan Zoia Birmingham. Vuonna 2006 hän osallistui ITV-kanavan saman tyyppiseen ohjelmaan Dancing on Ice, jossa hän sijoittui parinsa Pam O'Connerin kanssa neljänneksi. Vuosina 2003 ja 2004 Seaman ja kriketinpelaaja Phil Tuffnell toimivat kapteeneina viihdeohjelmassa They Think It's All Over.
Ulla-Kaarina Jokinen

Ulla Kaarina Vellamo Jokinen (26. marraskuuta 1921 Viipuri – 2009) oli suomalainen yliopiston lehtori ja kääntäjä.
Jokinen toimi 1975–1986 Helsingin yliopiston romaanisen filologian lehtorina ja 1984–1991 romaanisen filologian dosenttina.
NM-lista

NM-lista (New Markets) oli kasvuhakuisille ja kansainvälisesti suuntautuneille pk-yrityksille tarkoitettu Helsingin pörssin arvopaperilista.
NM-lista perustettiin lokakuussa 1998. Sen tarkoitus oli laskea pörssilistautumisen kynnystä. Listalle haluttiin kasvuhakuisia, etenkin elektroniikan, biotekniikan ja lääketeollisuuden aloilla toimivia pk-yrityksiä. Yrityksen markkina-arvon tuli olla vähintään 10 miljoonaa markkaa. Yritykseltä ei vaadittu kolmen vuoden toimintahistoriaa kuten pörssin muilla listoilla. Vastaavia listoja oli perustettu Helsingin lisäksi myös muihin Euroopan pörsseihin. 
Perustettaessa NM-listalla ei ollut ainoatakaan yritystä. Ensimmäinen yritys listalle saatiin maaliskuussa 1999, kun Internet-palveluja tuottanut TJ Tieto listautui. Listautuminen vilkastui syksyllä 1999. Kurssit nousivat. Huippu saavutettiin kevättalvella 2000. Nousua seurasi raju romahdus, joka johtui teknologiaosakkeista alkaneesta pörssiromahduksesta.
Lokakuuhun 2002 mennessä NM-listalle oli listautunut 14 yritystä. Yritysten markkina-arvoista oli hävinnyt 50–98 %. Valtaosa listan osakkeista oli muuttunut niin sanotuiksi sentti­osakkeiksi, joiden kurssi oli alle euron. Osakkeiden vaihto oli pientä.
NM-lista poistui käytöstä, kun pörssin kaikki listat yhdistettiin 2.10.2006 alkaen yhdeksi pohjoismaiseksi listaksi.
Vanessa Redgrave

Yksityiselämä

Redgrave syntyi näyttelijäperheeseen, joten hän oli jo perillä esiintymisestä aloittaessaan elokuvauraansa 1960-luvulla. Hänen vanhempansa ovat Michael Redgrave ja Rachel Kempson ja hänen sisaruksiaan ovat Lynn Redgrave ja Corin Redgrave. 
Redgrave oli naimisissa sittemmin edesmenneen elokuvantekijä Tony Richardsonin kanssa vuosina 1962–1967. He saivat kaksi lasta, näyttelijät Joely Richardson ja Natasha Richardson, joka menehtyi vuonna 2009 traagisesti lasketteluonnettomuudesta aiheutuneeseen aivovammaan. Redgraven kolmas lapsi on italialaisnäyttelijä Franco Neron kanssa saatu Carlo Gabriel Nero. He avioituivat vuonna 2006. Redgrave seurusteli pitkään näyttelijä Timothy Daltonin kanssa.

Politiikka

Redgrave on ollut Workers Revolutionary Party -puolueen jäsen 1970-luvulta lähtien. Vuonna 1962 hän oli ensimmäisiä kommunistisessa Kuubassa vierailleita julkisuuden henkilöitä. Hänen kantansa ovat olleet antistalinistisia ja trotskilaisesti värittyneitä. Hän on ollut myös julkisuudessa puolustaessaan Britanniassa maanpaossa olleita tšetšeenipoliitikkoja, kuten Ahmed Zakajevia.
Gottfried Henssen

Gottfried Henßen (16. toukokuuta 1889 Prummern, Saksa – 19. huhtikuuta 1976 Krefeld, Länsi-Saksa) oli saksalainen kansanrunoudentutkija. Hän oli vuonna 1936 perustetun Marburgissa toimivan Hauptstelle für deutsche Erzählforschung, nykyisin Zentralarchiv der deutschen Volkserzählungin ensimmäinen johtaja. Hän sai 1951 Philipps-Universität Marburgin kunniaprofessorin arvon.
Henssenin tytär oli jäkälätutkija Aino Henssen ja hänen puolisonsa suomalainen Toini Saraste.
SC Magna Wiener Neustadt

Historia

Seura perustettiin vuonna 2008, kun seura sai talousvaikeuksiin ajautuneen SC Schwanenstadtin paikan Itävallan 1. divisioonassa. Toukokuussa 2008 itävaltalais-kanadalainen liikemies, autoteollisuusyritys Magna Internationalin Frank Stronachista tuli seuran ensimmäinen puheenjohtaja. 
Seura pelasi ensimmäisen ottelunsa kesäkuussa 2008 FC Wacker Innsbruckia vastaan ja hävisi 0–3. Kokonaisuutena kausi kuitenkin sujui loistavasti ja lopulta SC Wiener Neustadt voitti 1.divisioonan mestaruuden ja nousi Bundesliigaan. Kauden aikana seura yhdisti toimintansa FC Magnan kanssa ja heinäkuussa 2009 seuran uudeksi viralliseksi nimeksi tuli SC Magna Wiener Neustadt.
Ensimmäisellä Bundesliiga-kaudellaan seura menestyi mukavasti sijoittuen viidenneksi. Se eteni myös Itävallan cupin loppuotteluun, jossa hävisi SK Sturm Grazille 1–0.
Juha Tynkkynen

Juha Tynkkynen (s. 22. maaliskuuta 1954 Helsinki) on suomalainen entinen toimittaja, joka on ollut televisiotuotantoyhtiö Broadcastersin perustaja, vastaava tuottaja ja toimitusjohtaja. Tynkkynen teki musiikki/kulttuuri/elokuvatoimittajan töitä vuodesta 1974 aina 1990-luvun puoliväliin mm. Yleisradiossa Rockradiossa ja Radio Cityssä. Vuonna 1985 hän siirtyi ensimmäiseksi päätoimittajaksi silloin toimintansa aloittaneeseen Radio Cityyn. Vuonna 1990 Tynkkynen perusti yhdessä Saku Tuomisen kanssa Broadcasters oy:n. Tuotantoyhtiön myynnin jälkeen Tynkkynen ja Tuominen perustivat T&T Idealist Oy:n jonka tj:nä toimii tällä hetkellä. Tynkkynen on opiskellut Helsingin Yliopistossa sekä Budapestin ELTE -yliopistossa. Hän on myös Suomen Budapestissa toimivan kulttuuri-instituutin FinnAgoran säätiön vpj. 
Vuoden 2007 Radio Gaalassa Tynkkynen valittiin suomalaisen radion Hall of Fameen.
Kun Liu

Kilpaura

Liu oli mukana 2010 painoluokallisissa MM-kilpailuissa Espanjassa, mutta putosi alkukierroksella. Hän sijoittui kahdeksanneksi 2012 MM-kilpailuissa, jossa mestaruudesta oteltiin avoimessa painoluokassa. Sittemmin hän saavutti syyskuussa 2014 raskaansarjan maailmanmestaruuden voitettuaan loppuottelussa Alexei Feoktistovin.
Liu saavutti 2015 Ruotsissa Euroopan-mestaruuden voitettuaan jälleen loppuottelussa Alexei Feoktistovin.
Toukokuussa 2017 Liu saavutti hopeaa historian ensimmäisissä Aasia Tyynenmeren mestaruuskisoissa. Hän hävisi loppuottelussa Eshaq Al Fadhelille.
Mitäs me spartalaiset

Juoni

Spartan kuningas Leonidas (Sean Maguire) johtaa 13-miehisen armeijansa sotaan jumalkuningas Xerxesiä (Ken Davitian) vastaan, kieltäydyttyään luovuttamasta maatansa tälle. Matkalla vastaan tulee kyttyräselkäinen Paris Hilton, joka suostuu auttamaan Leonidasta sodan voittamisessa, kunhan vain pääsisi mukaan sotimaan. Leonidas kieltäytyessä avusta Hilton menee Xerxesin luo ja kertoo tälle tavan voittaa, mutta vaatii puhdasta rikosrekisteriä, Chanelin uutta käsilaukkua ja kyttyrän poistamista vastaan. Toiveet toteutuvat ja Xerxesin joukot piirittävät Leonidaksen joukot jättimäisen trikkitaustan avulla. Lopuksi Transformeriksi muuttunut Xerxes kaatuu Leonidaksen ja hänen joukkojensa päälle tappaen kaikki, ja myös itsensä.