Charles Ponzi

Varhainen elämä

Ponzi syntyi vuonna 1882 Lugossa Italiassa ja sai nimekseen Carlo Ponzi. Eräät lähteet määrittävät hänen syntypaikakseen Parman, missä hän asui teini-ikäisenä. Ponzi työskenteli nuoruudessaan postimiehenä ja pääsi opiskelemaan Rooman yliopistoon La Sapienzaan. 
Opinnot eivät pääseet alkua pidemmälle, sillä Ponzi tutustui nuoriin, joita opiskelu ei kiinnostanut. Hänen ystävänsä pitivät yliopistoa "neljän vuoden lomana". Ponzi seurasi heitä lähiseudun baareihin, kahviloihin ja oopperaan. Yliopisto-pinnot jäivät lopulta rahapulan vuoksi kesken. Ponzi päätti muuttaa Yhdysvaltoihin ja matkusti S.S. Vancouverilla Bostoniin, Massachusettsiin.

Saapuminen Amerikkaan

Omien sanojensa mukaan Ponzi saapui Yhdysvaltoihin vuonna 1903 taskussaan kaksi dollaria ja viisikymmentä senttiä. Kaikki muut säästönsä hän oli menettänyt laivalla uhkapeleissä. Englannin kielen Ponzi oppi nopeasti, ja hän teki seuraavat vuodet sekalaisia töitä Yhdysvaltain itärannikolla. Ponzi sai lopulta työpaikan tiskaajana eräässä ravintolassa, jossa hän joutui nukkumaan asunnottomuuden takia. Työpaikkansa hierarkiassa hän onnistui nousemaan tarjoilijaksi, mutta erotettiin epärehellisyyden ja varkauksien vuoksi. 
Ponzi muutti vuonna 1907 Montrealiin Kanadaan. Hänestä tuli kassa-apulainen juuri avattuun pankkiin nimeltä Banco Zarossi, jonka oli perustanut Luigi "Louis" Zarossi palvellakseen kaupunkiin tulvivaa italialaisten maahanmuuttajien joukkoa. Zarossi maksoi kuuden prosentin korkoa, mikä oli tuplasti muiden pankkien yleisen korkotason, ja hänen pankkinsa kasvoi nopeasti tämän tuloksena. Ponzi sai selville, että pankki oli vakavissa taloudellisissa vaikeuksissa kannattamattomien kiinteistölainojen vuoksi. Zarossi ei rahoittanut korkomaksujaan sijoituksista saamillaan voitoilla vaan uusien asiakkaiden tallettamista varoista. Pankki kaatui lopulta, ja Zarossi pakeni Meksikoon mukanaan suuri osa pankin varoja. 
Ponzi jäi Montrealiin ja asui jonkin aikaa Zarossin kotona auttaen miehen jälkeensä jättämää perhettä, samalla kun hän suunnitteli paluuta Yhdysvaltoihin ja uutta alkua. Ponzi oli kuitenkin varaton, ja suunnitelma paluusta tuntui mahdottomalta. Hän meni eräänä päivänä sisään erään Zarossin entisen asiakkaan toimistoon, ja kun ei tavannut siellä ketään, hän väärensi itselleen šekin, jonka arvo oli 423,58 USD. Poliisi kiinnitti huomionsa Ponzi lisääntyneisiin menoihin ja tuhlailevaan elämäntyylin pian väärennyksen jälkeen. Poliisin tiedustellessa asiasta Ponzi tunnusti välittömästi syyllisyytensä. Hänet tuomittiin kavalluksesta kolmeksi vuodeksi quebeciläiseen vankilaan vankina numero 6660. Sen sijaan, että olisi kertonut äidilleen totuuden vaiheistaan, hän lähetti tälle kirjeen, missä väitti löytäneensä työpaikan erään vanginvartijan "erityisavustajana". 
Päästyään vapaaksi vankilasta vuonna 1911 hän päätti palata Yhdysvaltoihin. Hän jäi kuitenkin kiinni italialaisten laittomien siirtolaisten salakuljetuksesta rajan ylitse. Ponzi tuomittiin tällä kertaa kahdeksi vuodeksi atlantalaiseen vankilaan. Siellä hänestä tuli erään vartijan tulkki. Vartijalla oli tapana varastaa kuuluisan gangsterin, Ignazio "the Wolf" Lupon kirjeitä. Ponzista tuli Lupon ystävä. Roolimallinaan Ponzi piti kuitenkin erästä toista vankia; Charles Morsea. Morse huijasi lääkäreitä väittäen, että oli tekemässä kuolemaa, ja sai heiltä vapautuspäätöksen. Sairautensa oireet hän sai aikaan syömällä saippuavaahtoa. 
Vapauduttuaan Ponzi suuntasi lopulta takaisin Bostoniin. Hän tapasi siellä tulevan puolisonsa, italialaisen Rose Gneccon. Ponzi ei kertonut Gneccolle vuosistaan vankilassa, mutta Ponzin äiti ilmoitti asiasta lähettämässään kirjeessä, missä kertoi poikansa menneisyydestä. Gnecco päätti kuitenkin pysyä Ponzin rinnalla. Pari meni naimisiin vuonna 1918.

Epäilykset heräävät

Alkoi  olla jo selviä merkkejä Ponzin lopullisesta tuhosta. Eräs huonekalumyyjä oli myynyt Ponzille huonekaluja silloin, kun tällä ei ollut vielä varaa maksaa niistä. Myyjä haastoi Ponzin oikeuteen saadakseen rahansa, kun Ponzilla vielä oli niitä. Kanne ei tuottanut tulosta. Se herätti kuitenkin huomiota ja nosti kysymyksen, miten pennittömästä Ponzista oli saattanut tulla miljonääri niin lyhyessä ajassa. Ponzin yhtiössä (the Securities Exchange Company) tapahtui joukkopako, kun monet sijoittajat päättivät vetäytyä sen toiminnasta. 
Ponzi maksoi kaikille rahojaan vaatineille, ja joukkoryntäys pysähtyi. Heinäkuun 24. päivänä vuonna 1920 the Boston Post julkaisi myönteisen artikkelin Ponzista ja hänen järjestelmästään, minkä jälkeen ennätysmäärä uusia sijoittajia sijoitti hänen yritykseensä. Ponzi kokosi tuohon aikaan 250 000 USD päivässä. 
Huolimatta uudesta käänteestä yksi Boston Postin toimittajista suhtautui tapaukseen skeptisesti ja palkkasi tutkivia reporttereita tarkistamaan Ponzin taustat. Myös the Massachusettsin Commonwealth (talousyhteisö) teki hänestä tutkimuksensa ja hän tapasi osavaltion viranomaisia sinä päivänä, kun Post julkaisi artikkelinsa. Hän sai viranomaiset luopumaan kirjanpitonsa tarkastamisesta tarjoutumalla lopettamaan varojen vastaanoton tutkimuksen aikana; onnekas valinta, sillä asianmukaista kirjanpitoa ei ollut tehty. Ponzin tarjous tyynnytti väliaikaisesti osavaltion virkamiesten epäilykset.

Romahdus

Tähän aikaan Ponzi etsi toista kaupanteon kohdetta päästäkseen ulos kultaisesta ansasta, jonka hän oli rakentanut itselleen, mutta aika oli käymässä vähiin. Boston Post aloitti sarjan artikkeleita 26. heinäkuuta, joissa kysyttiin vaikeita kysymyksiä Ponzin rahantekokoneesta. The Post otti yhteyttä Clarence Barroniin, joka oli talouselämän analyytikko ja julkaisi the Barron's -nimistä liike-elämän julkaisua. Hänen oli määrä tutkia Ponzin järjestelmää. Barron huomasi, että vaikka Ponzi tarjosi loistavia korkoja sijoituksille, niin hän ei itse sijoittanut rahaa omaan yhtiöönsä. 
Barron huomasi sitten, että kattaakseen the Securities Exchange Companyyn tehdyt sijoitukset liikkeellä pitäisi olla 160 miljoonaa postin vastauskuponkia. Yhdysvaltain postitoimisto United States Post Office mainitsi, ettei postin vastauskuponkeja ostettu suuria määriä kotimaassa eikä ulkomailla. Kunkin IRC:n ostamisesta ja myymisestä saatava prosentuaalinen bruttokate oli valtava, mutta ostoihin ja lunastukseen vaadittavat kiinteät kustannukset tuotteista, mitkä ostettiin äärimmäisen halvalla ja myytiin yksityisesti, olisivat ylittäneet katteen. (Toiminnan olisi siis pitänyt olla suuresta katteesta huolimatta tappiollista.)
Lehtijutut saivat aikaan joukkopaon the Securities Exchange Companysta. Ponzi maksoi kaksi miljoonaa dollaria kolmessa päivässä villiintyneelle väkijoukolle, joka tungeksi hänen toimistonsa ulkopuolella. Hän suostutteli joukkoa, jakeli ihmisille kahvia ja donitseja, ja kertoi heille iloisena, ettei heillä ollut huolen häivää. Monet muuttivat mielensä ja jättivät varansa hänen hoitoonsa. 
Ponzin oveluudessa oli epäjohdonmukaisuutta. Hän oli pannut liikkeelle järjestelmän, jonka oli pakko romahtaa ennemmin tai myöhemmin. Hän haali kasaan pinoittain käteistä, mutta vain sillä seurauksella, että joutui yhä suurempiin velkoihin. Rikollisen näkökulmasta katsottuna hänen olisi pitänyt jonakin tiettynä hetkenä lähteä pois Yhdysvalloista maan viranomaisten ulottumattomiin. Sen sijaan hän jäi paikoilleen ja jatkoi maksamista. Ponzi halusi näyttää niin rehelliseltä kuin vain mahdollista, ja hänen elämäkertansa mukaan hän toivoi aina voivansa käyttää lisääntyvää omaisuutta uuden liikeyrityksen perustamiseen, mistä hän saisi tarpeeksi rahaa voidakseen maksaa takaisin kaikille sijoittajille ja tehdä heistä rikkaita. 
Ponzin elättämien ideoiden joukossa oli ostaa 300 miljoonalla dollarilla yhdysvaltalainen sotalaiva ja muuttaa se kelluvaksi ostoskeskukseksi. Samalla olisi edistetty isänmaallisuutta ja maan taloutta täyttämällä se kotimaassa valmistetuilla tuotteilla. Tämä suunnitelma oli kuitenkin täysin mahdoton toteuttaa, samoin kuin useimmat Ponzin liikeideoista. Jos hänellä olisi koskaan ollut 300 miljoonaa dollaria irrotettavaksi pois hallitsemattomasta järjestelmästään, hän olisi ollut korviaan myöten veloissa ennen kuin olisi myynyt ensimmäistäkään tuotetta laivallaan (3 miljardia vuoden 2006 dollarin arvon mukaan).
Ponzi oli palkannut pikaisesti julkisuuskuvansa parantamiseksi konsultiksi James McMastersin. McMaster tuli kuitenkin pian epäileväksi Ponzin loputtomista puheista koskien postin palautuskuponkeja, samoin kuin jatkuvien tutkimusten vuoksi. Hän meni Boston Postiin kutsuen Ponzia "idiootiksi talousasioissa". Lehti tarjosi hänelle 5000 dollaria hänen kertomuksestaan ja julkaisi otsikon elokuun 2. päivänä, missä julistettiin Ponzin olevan peruuttamattomasti maksukyvytön. Elokuun 10. päivänä liittovaltion agentit tekivät ratsian the Securities Exchange Companyyn ja se suljettiin. Yhtiön tiloissa ei ollut suurta varastoa postin vastauskuponkeja. The Hanover Trust Bank suljettiin niin ikään. 
Boston Post jatkoi artikkeleidensa kirjoittamista. Yhdessä niistä paljastettiin tiedot Ponzin vankilassaolosta ja julkaistiin hänet hymyilevänä Kanadassa otetuissa pidätyskuvissa. Elokuun 13. päivään mennessä Ponzi oli pidätetty ja hänet pantiin syytteelle 86 petoksesta. Ponzin kannattajat olivat raivoissaan hänet pidättäneille viranomaisille. 17000 ihmistä oli sijoittanut Ponziin miljoonia (toisen englanninkielisen Wikipedian artikkelin mukaan 40000 henkilöä), jopa kymmeniä miljoonia dollareita. Monet taloudellisen tuhon kohdanneista olivat niin Ponziin kohdistuvan uskon sokaisemia tai muuten vain haluttomia kieltämään typeryytensä, että he pitivät Ponzia edelleen sankarina.