google/wiki40b huggingface dataset:
Suomi yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 2015

Joukkue

Kisoihin valittiin 17 suomalaisurheilijaa, yhdeksän miestä ja kahdeksan naista. Kahdeksan urheilijaa osallistui MM-kisoihin ensimmäistä kertaa. Joukkueen ainoa aiempi maailmanmestari oli keihäänheittäjä Tero Pitkämäki Osakasta 2007. Hän oli Pekingissä myös ainoa kolmen parhaan joukkoon sijoittunut suomalainen saavuttaen pronssia.
Takaraja tulosrajojen saavuttamiselle oli 10. elokuuta 2015. 14. heinäkuuta 2015 mennessä paikkansa joukkueessa oli varmistanut kymmenen urheilijaa. Estejuoksija Sandra Eriksson alitti tulosrajan Porin Kalevan kisoissa 2. elokuuta 2015. Kalevan kisoissa karsittiin myös keihäänheiton kolmannesta maapaikasta Ari Mannion ja Teemu Wirkkalan välillä. Wirkkala heitti Manniota paremmin, mutta hänellä todettiin myöhemmin reisivamma ja kisoihin valittiin Mannio. Keihäänheittäjä Sanni Utriainen ylitti tulosrajan Kuortaneen Eliittikisoissa 8. elokuuta. Moukarinheittäjä David Söderberg ylitti kisarajan 10. elokuuta Espoossa.
IAAF:n rankinglistan perusteella kisoihin pääsivät myös estejuoksija Camilla Richardsson, pika-aitajuoksija Nooralotta Neziri ja moukarinheittäjä Tuomas Seppänen.
Hongcun

Hongcun (kiin. 宏村, Hóngcūn) on kylä Anhuin maakunnassa, Kiinassa. Se on listattu yhdessä läheisen Xidin kylän kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon kohteena "Etelä-Anhuin muinaiset kylät". Hongcun sijaitsee Huangshanin luoteisellä rinteellä.
Hongcunin perusti vuonna 1131 Han-dynastian kenraali Wang Wen yhdessä sukulaisensa Wang Yanjin kanssa. Wangin kauppiasperheen ansiosta Hongcunin kylä vaurastui ja koki kaksi suurten rikkauksien aikaa 1401–1620 ja 1796–1908. Perhe rakennutti kylään useita hienoja rakennuksia .
Kylä on järjestäytynyt härän muotoon. Läheinen kukkula (Leigang) voidaan tulkita päänä ja kaksi puuta sen päällä sarvina. Jiyinin joen ylittävät sillat ovat kuin jalat ja kylänrakennukset muodostavat härän vartalon. "Vartalon" sisällä virtaava Jiyin voidaan nähdä suolistona ja järvet mahalaukkuina.
Noin 150 asuinrakennuksen arkkitehtuuri ajoittuu Ming- ja Qing-dynastian aikaan ja sen on sanottu olevan parhaimpia esimerkkejä tuolta ajalta. Yksi kylän suurimmista asuinrakennuksista, Chenzhi, on pieni museo.
Hongcunissa kuvattiin myös osia elokuvasta Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme.
Saarijärvi (Lavia, itä)

Maantiede

Järven pinta-ala on 5,1 hehtaaria ja sen pituus on 350 metriä ja leveys 250 metriä. Merkittävin tulo-oja on Katosjärven laskuoja. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkuunsa 300 metriä pitkä laskuoja Yliseen-Pylppynään. Se laskee järvien kautta Lumiaisojaan, joka yhtyy lopulta Sävijokeen.
Järven rantaviiva on 1,2 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, mutta osa siitä on soistunutta. Järven itärannassa on korkea ja 100 metriä pitkä saari. Rannalla on vain yksi loma-asunto, jonne johtaa tie Laviasta ja Torisevankulmalta.
Vaaleaolkiyökkönen

Koko ja ulkonäkö

Vaaleaolkiyökkönen muistuttaa varsin paljon etenkin sameaolkiyökköstä (Mythimna impura), mutta on yleissävyltään sitä vaaleampi ja etusiivet ovat muodoltaan enemmän pitkänomaiset. Siipien pohjaväri on oljenkellertävä, usein hieman punertavankeltainen, ja valkoiset siipisuonet antavat siiville ohuen pitkittäisviirutuksen. Ulomman poikkiviirun kohdalla erottuu joskus harvoin muutama musta piste. Alapinnoiltaan etusiivet ovat lähes valkeat. Takasiivet ovat melko valkeat, mutta ulkoreunan tuntumasta usein mustakehnäiset. Siipiväli 30–38 mm.

Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyys ulottuu Euroopasta sen pohjoisimpia osia lukuun ottamatta Pohjois-Aasian poikki Venäjän kaukoitään. Suomessa sitä tavataan harvakseltaan ainakin Etelä-Lappiin saakka. Ensimmäinen sukupolvi lentää kesäkuun lopulta elokuun lopulle ja huomattavasti vähälukuisempi toinen sukupolvi joinakin vuosina elokuun lopulta lokakuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat

Vaaleaolkiyökkönen viihtyy avoimilla ja kosteapohjaisilla paikoilla sekä kulttuuriympäristöissä ja muistuttaa sikäli elintavoiltaan sameaolkiyökköstä. Vaaleaolkiyökkönen on kuitenkin lukumäärältään selvästi sameaolkiyökköstä vähäisempi ja esiintymiseltään enemmän paikoittainen. Perhoset tulevat valolle, heikommin syötille. Toukka talvehtii keskenkasvuisena.

Ravintokasvi

Toukka elää erilaisilla heinillä.
Kalasaari (Jyväskylä)

Maantietoa

Saari on 930 metriä pitkä, 140 metriä leveä ja sen pinta-ala on 8,5 hehtaaria . Se sijaitsee Vuoritsalon ja Lehtissaaren välisessä salmessa. Kalasaaren ja Vuoritsalon väliin jää Kalasalmi, joka on 50–220 metriä leveä. Lehtissaareen on Kalasaaresta matkaa yli 250 metriä. Kalasaaren eteläpäässä on matalikko, jossa on kiviä ja yksi luoto. Saaren huippu, joka sijaitsee saaren eteläpuoliskolla, sijaitsee noin 85 metriä merenpinnan yläpuolella ja se kohoaa noin seitsemän metrin korkeuteen Päijänteen vedenpinnasta, joka on 78,3 metriä mpy. Saaren omistus on jaettu vapaa-ajanasukkaiden kesken. Rannoille on rakennettu noin 15 vapaa-ajan asuntoa. Ne ovat rantamökkejä, joille tullaan veneillä, sillä saarella ei ole tietä.

Virkistystoimintaa

Kalasaaren pohjoispäässä on yksi Päijänteen virkistysalueyhdistyksen virkistysalueista. Alueella on laituri kiinnityspoijuineen, sauna uimalaitureineen, grillikatos, jätepiste sekä kompostorikäymälä. Kalasaaressa on myös Päijänteen purjehdusseuran paviljonki. Se on entistetty vanhaan asuunsa.

Historiaa

Vuodelta 1884 olevassa Pohjois-Päijänteen purjehdusliikenteen vesistökartassa Kalasaaren länsipuolella kulki merkitty vesiväylä. Saaren karttanimi on ”Kalansaari”.
Säärintama

Säärintama on meteorologiassa kahden ilmamassan rajavyöhyke, jossa ilmamassalle tyypilliset ominaisuudet, kuten lämpötila ja tropopaussin korkeus, muuttuvat melko nopeasti.
Kun rintama kulkee havaintopaikan yli, havaitaan yleensä selviä muutoksia tuulen suunnassa ja nopeudessa, lämpötilassa ja vielä selvemmin kastepisteessä, ilmanpaineen muutoksen nopeudessa tai suunnassa ja usein myös sateessa ja pilvisyydessä. Joskus rintama on heikko varsinkin kaukana matalapaineen keskustasta ja aiheuttaa vain vähäistä pilveilyä. Voimakkaimmat rintamat havaitaan nopeasti syvenevien matalapaineiden keskuksen lähellä.
Lämpötilan jyrkkää muutosta tietyllä painepinnalla kutsutaan barokliiniseksi vyöhykkeeksi. Tähän vyöhykkeeseen liittyy monesti myös suuri tuuliväänne.
Bruu

Bruu on bru-kansan käyttämä kaakkoisaasialainen kieli. Kieli kuuluu austroaasialaisten kielten mon-khmer-kielten katuic-ryhmään. Kieltä puhuu Thaimaassa noin 20 000 ihmistä, Laosissa noin 50 000 ihmistä ja Vietnamissa noin 55 000 ihmistä. Bruu ei ole minkään maan virallinen kieli.
Feres (mytologia)

Feres (m.kreik. Φέρης) oli kreikkalaisessa mytologiassa Kretheuksen ja Tyron poika. Hänen veljiään olivat Aison ja Amythaon.
Kretheuksen kuoleman jälkeen hänen velipuolensa Pelias, Tyron ja Poseidonin poika, tavoitteli koko Thessalian herruutta. Saavuttaakseen tavoitteensa hän heitti Aisonin tyrmään sekä karkotti Fereen ja kaksoisveljensä Neleuksen Messeniaan, jossa nämä asettuivat Pylokseen äitinsä serkun kuningas Afareuksen luokse.
Feres hallitsi myöhemmin kuninkaana Feraissa, hänen mukaansa nimetyssä kaupungissa, jonka hänen uskottiin perustaneen. Häntä seurasi hallitsijana hänen poikansa Admetos. Muita hänen lapsiaan olivat Lykurgos, Eidomene ja Periapis.
Viirukiitäjä

Koko ja ulkonäkö

Ulkonäöltään laji muistuttaa paljon matara- ja tyräkkikiitäjää, mutta keskiruumiin päällä on selvät vaaleat juovat. Lisäksi vaaleanruskeiden etusiipien siipisuonet erottuvat selvästi siivensuntaisina vaaleina juovina. Etusiipien pohjaväri on vaaleanruskea. Keskitäplä on musta ja pistemäinen mutta valkoisen ympäröimä. Takasiipien keskiosa on ruusunpunainen ja ulkoreunasta leveästi musta. Siiven takareunan valkoinen täplä ei juuri erotu. Tuntosarvien kärjet ovat valkoiset ja takaruumiin jokaisen jaokkeen etureuna on sivusta valkoinen. Lisäksi kahden ensimmäisen jaokkeen sivuilla on mustat, neliömäiset laikut. Siipiväli vaihtelee 60–80 mm.
Toukka on pääväriltään musta ja siinä on keltaista kuviointia. Täysikasvuinen toukka on 70–80 mm pitkä.

Levinneisyys ja lentoaika

Viirukiitäjä on Afrikan ja Aasian trooppisten leveysasteiden laji, jonka pysyvän kannan levinneisyys Euroopassa rajoittuu aivan Välimeren tuntumaan. Varsin runsaslukuisena lajina ja ahkerana vaeltajana viirukiitäjän voi kuitenkin kesäkuukausina tavata laajalti Euroopassa. Laji on tavattu Suomessa muutaman kerran, ensimmäisenä Kuopiosta vuonna 1964 aterioimassa leimujen kukilla. Toukkia ei ole koskaan tavattu Pohjoismaissa. Eteläisemmillä elinalueillaan viirukiitäjä lentää helmikuusta lokakuuhun, mutta pohjoisempana toukokuun lopulta lokakuuhun. Suomessa lajia on tavattu heinä-elokuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Esiintymisalueellaan laji suosii avointa maastoa, jossa on jonkin verran puita tai pensaita. Se viihtyykin puistoissa, puutarhoissa ja viiniviljelyksillä ja lähtee liikkeelle hämärän laskeuduttua, mutta etenkin vaellusaikaan perhosia voi nähdä jo päivällä. Se liikkuu myös aamuhämärissä. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, koiraat hivenen naaraita useammin. Pohjoiseen vaeltaneita yksilöitä voi tavata kaikenlaisissa ympäristöissä, mutta nekin vaikuttavat suosivan avoimia ja kuivia paikkoja ja välttelevän metsiä. Viirukiitäjä on hyvin aktiivisesti liikkuva laji, joka aterioi mielellään voimakastuoksuisilla kukilla.
Parittelu kestää muutaman tunnin ja tapahtuu aamuyöllä tai aamuhämärässä. Naaras aloittaa munimisen heti parittelun jälkeen ja munii jopa 1 000 munaa yksitellen tai pieninä ryhminä ravintokasvien lehdille. Toukat aterioivat suorassa auringonpaisteessa ja hämärämmässä tai kosteassa paikassa kasvavat toukat jäävät keskenkasvuisiksi. Toukka on täysikasvuinen elokuussa, mutta lajin leviämistä pohjoiseen estää se, ettei toukka kykene koteloitumaan jos ilman lämpötila on alle 16 °C. Kotelo talvehtii, usein kaksi kertaa. Euroopassa vaeltavista toisen sukupolven yksilöistä ainakin osa on lisääntymiskyvyttömiä

Ravintokasvi

Toukka käyttää ravinnokseen monia kasvilajeja, erityisesti viiniköynnöstä (Vitis vinifera), hierakoita (Rumex) ja tatarlajeja (Polygonum). Se voi esiintyä viinitarhoissa tuholaisena.
Chun Lee-Kyung

Chun Lee-Kyung (s. 6. tammikuuta 1976) on eteläkorealainen kaukalopikaluistelija ja nelinkertainen olympiavoittaja, jonka uran parhaat vuodet ajoittuivat 1990-luvulle.
Chun Lee-Kyung oli mukana jo 1992 Albertvillen olympialaisissa 15-vuotiaana, mutta ei saavuttanut vielä menestystä. Kaksi vuotta myöhemmin 1994 Lillehammerissa hän voitti kultaa 1 000 metrillä ja 3 000 metrin viestissä. 1998 Naganossa hän voitti samoilla matkoilla kultamitalit, ja saavutti lisäksi 500 metrillä pronssia.
Maailmanmestaruuskisoista Chun on voittanut kaikkiaan neljä kultaa (95, 96, 97, 98), viisi hopeaa (93, 95, 97, 98) ja kolme pronssia (93, 94, 98).
Vuonna 2002 Chun valittiin Kansainvälisen Olympiakomitean urheilijaneuvostoon.
FS Protet (F748)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1992.
Fibronektiini

Historia

Suomalaiset tutkijat Erkki Ruoslahti ja Antti Vaheri löysivät fibronektiinin 1970-luvulla. Löytö tehtiin vahingossa tutkijoiden etsiessä syöpäsolujen pinnalta "syöpäantigeeniä". Samoihin aikoihin myös tutkijat Richard Hynes ja Carl G. Gahmberg löysivät tahoillaan saman yhdisteen. Ruoslahti ja Hynes selvittivät, miten fibronektiini tarttuu solujen pintaan, ja Ruoslahti selvitti fibronektiinin keskeiset kolme aminohappoa. Vaheri nimesi proteiinin fibronektiiniksi vuonna 1976 (lat. fibra = säie, nectere = sitoa). Tämän jälkeen fibronektiiniä on tutkittu paljon.

Rakenne

Fibronektiini on dimeeri, joka muodostuu kahdesta kysteiinitähteiden välisillä rikkisidoksilla toisiinsa liittyneestä proteiinialayksiköstä. Fibronektiinin kyky tarttua molekyyleihin johtuu siitä, että fibronektiinin aminohappoketju muodostaa proteiiniin toiminnallisesti riippumattomia kohtia eli domeeneja. Ne koostuvat itsenäisesti laskostuvista osista eli moduuleista, joita on kolmea eri tyyppiä: tyyppi I (yhteensä 12), tyyppi II (yhteensä 2), tyyppi III (yhteensä 15). Fibronektiinigeenejä on vain yksi, joten se erottuu tässä mielessä muista soluväliaineen rakenneproteiineista. Kuitenkin fibronektiiniproteiineja on erilaisia, mikä selittyy niiden synteesin aikana tapahtuvasta erilaisesta lähetti-RNA -molekyylin silmukoinnista. Tämän vaihtelevan silmukoinnin avulla määräytyy, miten erilaiset solutyypit pystyvät eri fibronektiineihin kiinnittymään. Solureseptorit voivat tarttua fibronektiiniin useisiin kohtiin, joista tärkein on kolmen aminohapon (arginiini, glysiini ja asparagiinihappo) muodostama jakso, jota kutsutaan RGD:ksi. Se on fibronektiinin toiminnan ohella keskeinen myös useiden muiden proteiinien rakenteessa. Esimerkiksi verihiutaleet tarttuvat fibriinissä olevaan RGD-jaksoon.

Tehtävät

Solujen välitilassa fibronektiini toimii solunpintafibronektiininä kiinnitäen soluja toisiinsa tai tyvikalvoonsa. Se on tärkeä alkiokehityksen aikana morfogeneettisissä liikkeissä, solujen liikkumisen säätelyssä ja kudosvaurioiden korjausprosesseissa. Sillä on kyky tarttua useisiin yhdisteisiin: integriinityyppisiin fibronektiinireseptoreihin, kollageeniin, proteoglykaaneihin, glykoproteiineihin ja toisiin fibronektiineihin. Solut pystyvät liikkumaan fibronektiinimolekyylien peittämää pintaa pitkin, mikä on tärkeää alkion ja sikiön kehityksessä solujen ja kudosten erilaistuessa ja muodostuessa (morfogeneettiset liikkeet). Vereen liuenneena fibronektiini toimii fagosyyttien opsonina (merkitsee vieraat aineet fagosyyttejä houkutteleviksi) ja edistää verihiutaleiden tarttumista toisiinsa.
Piikkipukinpensas

Varret, oksat ja lehdet

Piikkipukinpensas noin 2–3 metriä korkeaksi ja 3 metriä halkaisijaltaan olevaksi pensaaksi joka haaroo tiheästi. Sen varret ja oksat ovat karvattomia. Nuorena ne ovat väriltään vaaleanruskeita mutta muuttavat väriään myöhemmin ruskeaksi tai harmaaksi. Kaarna halkeilee vanhemmiten. Sen oksien päähin kasvaa oria jotka vanhemmissa oksissa voi olla 15 senttimetriä pitkä, nuoressa kasvussa noin 2 senttimetriä.
Lehdet ovat suikeat ja noin 2–5 senttimetriä pitkät.

Kukat ja hedelmät

Piikkipukinpensas kukkii kesäkuusta heinäkuuhun. Sillä on kellomaiset kukat ovat yksittäin tai joskus pareittain. Kukkaperä on lyhyt. Väriltään ne ovat vaalean punaisia tai vihertävän keltaisia. Sen hedelmät ovat keltaisia noin 8 millimetriä halkaisijaltaan olevia pyöreitä marjoja.

Levinneisyys

Piikkipukinpensas kasvaa Välimeren ympäristön alueen metsissä, pensaikkoaroilla, aromaisilla alueilla ja aavikoilla.
Aleida Assmann

Opiskelu ja ura

Aleida Assman syntyi vuonna 1947 Gadderbaum, joka kuuluu nykyisin Bielefeldiin. Hän opiskeli 1966–1972 englantilaista filologiaa ja egyptologia Heidelbergin ja Tübingenin yliopistoissa.
Assmann osallistui vuosina 1968–1975 useita kertoja miehensä kanssa Ylä-Egyptin arkeologisille kaivauksille. Heidelbergin yliopiston englannin kielen laitoksella Assman alkoi opettaa vuonna 1973, ja tohtoriksi hän valmistui englannikielisestä kirjallisuudesta ja egyptologiasta vuonna 1977. Habilitaatiotutkimuksensa hän sai vuonna 1992 valmiiksi Heidelbergiin. Assman sai vuonna 1993 Konstanzin yliopistosta paikan englanninkielisen kirjallisuuden ja yleisen kirjallisuustieteen professorina.
Assmann on ollut vierailevana professorina muun muassa Yhdysvalloissa Ricen, Princetonin ja Yalen yliopistoissa sekä Itävallassa Wienin yliopistossa.

Yksityiselämä

Aleida Assmann on naimisissa egyptologi Jan Assmannin kanssa. He menivät naimisiin vuonna 1968, ja heillä on viisi lasta. Nuorin on syntynyt vuonna 1976 ja vanhin vuonna 1983, ja vuonna 1981 syntyi kaksoset.

Tutkimus ja merkitys

Assmann on keskittynyt tutkimuksissaan erityisesti kulttuurimuistoihin. Hän tutkii sitä, miten yhteiskunnat käsittelevät menneisyyttä kulttuurin, kuten uutismedioiden, kirjallisuuden, kuvataiteen, musiikin, arkkitehtuurin ja muistopäivien, kautta. Hän on miehensä Jan Assmannin kanssa perustanut niin sanotun muistamisen antropologian, joka yhdistää historiatiedettä, antropologiaa, psykologiaa, teologiaa ja neurotiedettä.
Assmann on työssään nostanut esille, kuinka kulttuurimuistoja voidaan muokata poliittisia ja moraalisia tarpeita varten. Hän on usein myös ollut mukana keskustelemassa sitä, kuinka yhteiskuntien pitäisi käsitellä historiallista häpeää.
Assmann on palkittu tutkimuksistaan muun muassa vuonna 2009 Max Planck-, 2011 Ernst Robert Curtius-, 2014 historian A. H. Heineken- sekä vuonna 2017 Karl Jaspers- ja Balzanin palkinnolla.
Globalisaatiokritiikki ja kansalaisliikkeet

Globalisaatiokritiikki ja kansalaisliikkeet on Raimo Väyrysen vuonna 2001 julkaisema kirja globalisaatiosta ja globalisaatiokritiikistä. Teoksen julkaisi Gaudeamus.
Anne Hidalgo

Ana María "Anne" Hidalgo Aleu (s. 19. kesäkuuta 1959) on espanjalaistaustainen ranskalainen poliitikko. Hän toimii Pariisin pormestarina vuodesta 2014. Tässä virassa hän on ensimmäinen nainen. Aikaisemmin hän toimi kulttuurin ja median valtiosihteerinä.
Puoluekannaltaan Hidalgo on sosialisti. Hänen pyrkimyksensä kieltää yksityisautoilu Pariisin keskustasta on herättänyt sekä ihailua että kiukkua.
Jännike-novellisto

Jännike-novellisto oli suomalainen jännityskertomuksia sisältänyt lehti, joka ilmestyi lauantaisin vuoden 1936 syksystä vuoden 1939 loppuun. Vastaava toimittaja oli A. Kaaremaa. Konttori sijaitsi Oulussa, jossa lehti myös painettiin.
Jännike sisälsi paljon kotimaisia jännityskertomuksia, erityisesti Outsiderilta. Muita vakituisia kirjoittajia lehdessä olivat mm. Olli Karila (oik. Niilo Pärnänen, 1887–1936), J. K. Kulomaa (oik. nimi Jussi Kukkonen, 1892–1955) ja tuntematon nimimerkki Jage Varga.
Jännikkeen kulttuurihistoriallista merkitystä lisää se, että siinä esiintyi jo vuonna 1936 Outsiderin hahmo nimeltä Kalle Lipponen. Tarinoissa hänet tunnettiin ulkomailla seikkailijanimellä Calle Lipway. Kalle Lipponen oli kotoisin Pielavedeltä. Tästä hahmosta syntyi myöhemmin Pekka Lipponen.
Vuonna 1937 Jännikkeessä oli jatkokertomuksena Outsiderin Kloakkien kauhu, johon on aivan selvästi saatu innoitus Eugene Suen kirjasarjasta Pariisin salaisuudet.
Kloakkien kauhu on julkaistu uudelleen vuonna 1992 sarjassa Seaflower's Minors (n:o 2).
Jännikettä paremmin menestyi kilpaileva, Ilmarisen kustantama Jännityslukemisto.
Latenttilämpö

Latenttilämpö on se entalpiamuutos, joka tapahtuu aineen olomuodon muutoksen yhteydessä aineen lämpötilan pysyessä kuitenkin vakiona. Sulamisen yhteydessä käytetään termiä sulamisen latenttilämpö, joka esimerkiksi vedelle on 6013,4 kJ/kg·mol. Nesteen höyrystymisen yhteydessä puhutaan höyrystymisen lantenttilämmöstä. Latenttilämmön suuruuteen vaikuttavat lämpötila ja paine, joskin paineen vaikutus voidaan usein jättää huomiotta.
Latentti lämpö eli piilevä lämpö tarkoittaa vesihöyryyn sitoutunutta lämpöenergiaa, joka vapautuu ilmakehään vesihöyryn tiivistyessä esimerkiksi pilviksi ja sateeksi. Sillä on tärkeä merkitys matalapainesysteemien kehityksessä: Varsinkin trooppisissa hirmumyrskyissä pääasiallinen energianlähde on latentti lämpö, joka vapautuu matalapaineen keskiosan ukkospilvissä tiivistymisen yhteydessä, ja lämmittää ympäröivää ilmaa siellä.
Kamelianainen (vuoden 1917 elokuva)

Juoni

Marguerite Gautier on kurtisaani Pariisissa. Hän rakastuu syvästi nuoreen mieheen Armand Duvaliin. Kun Armandin isä pyytää Margueritelta, ettei hän pilaisi Armandin uratoiveita ja asemaa avioitumalla hänen kanssaan, Marguerite myöntyy ja jättää rakkaansa. Kun Marguerite on köyhä ja kuolemansairas, hän saa selville, että Armand ei ole koskaan tukahduttanut rakkauttaan häntä kohtaan.
Eurooppatie E90

Eurooppatie E90 on yksi itä-länsisuuntaisista eurooppateistä. Se alkaa Portugalin Lissabonista ja päättyy Turkin ja Irakin rajalla sijaitsevalle Ibrahim Khalilin raja-asemalle. Tie kulkee Portugalin, Espanjan, Italian, Kreikan ja Turkin halki, ja suurimpia kaupunkeja tien varrella ovat Lissabon, Madrid, Barcelona, Palermo, Thessaloniki, Bursa, Ankara ja Adana. Tie on piirretty kulkemaan laivareittinä Barcelonan ja Sisilian välillä sekä Italian Brindisistä Kreikan Igoumenítsaan.
Rarotongankottarainen

Levinneisyys

Rarotongankottaraista tavataan kotoperäisenä Cookinsaariin kuuluvalla Rarotongan saarella. Sen kannaksi arvioidaan 1 000–2 499 yksilöä. Laji oli 1800-luvulla runsas, mutta nykyisin se luokitellaan vaarantuneeksi.

Elintavat

Rarotongankottarainen elää luonnontilaisissa vuoristometsissä ja liikkuu yksittäin tai pareittain. Se käyttää ravinnokseen mettä, hedelmiä ja hyönteisiä. Laji pesii puunkoloon ja käyttää samaa koloa vuodesta toiseen. Pesintä tapahtuu elokuun ja joulukuun välillä.
Erik Punainen

Erik Punainen (muinaisnorjaksi Eiríkr hinn rauði, isl. Eiríkur rauði, 950–1003) oli viikinki, joka tarun mukaan perusti Grönlannin ensimmäisen skandinaavisen asutuksen. Hän sai lisänimensä punaisen partansa takia; isänsä Þorvaldrin mukaan häntä nimitetään myös Erik Torvaldssoniksi (muinaisnorjaksi Eiríkr Þorvaldsson). Erik syntyi Lounais-Norjassa. Noin vuonna 960 hänen isänsä joutui pakenemaan maasta tapposyytteiden takia. Perhe muutti Islantiin. Sieltä Erik puolestaan joutui lähtemään maanpakoon noin vuonna 982 samantapaisten syytteiden takia. 
Saagojen mukaan Erik retkeili kolme vuotta pitkin Islannin länsipuolelta löytämänsä maan rannikkoa, ja palattuaan antoi sille nimen Grönlanti, vihreä maa. Vietettyään talven Islannissa Erik keräsi joukon uudisasukkaita ja muutti Grönlantiin vuonna 985. Uudisasutus kasvoi yli 3000-päiseksi ja menestyi hyvin, ja Erikin asema sekä vaikutusvalta kasvoivat. Erik löysi poikansa Leif Erikssonin kanssa Viinimaan, jonka katsotaan olevan Newfoundland. Vuonna 1002 tullut uudisasukkaiden joukko toi mukanaan kulkutauteja. Skandinaavisperäinen asutus sinnitteli 1400-luvun pieneen jääkauteen asti. 
Erikillä oli tytär ja neljä poikaa, joista kuuluisin oli Leif Eriksson.
Georgian vuoden 2007 mielenosoitukset

Georgiassa vuonna 2007 oli mielenosoituksia Georgian hallitusta vastaan. Ne alkoivat syyskuussa, kun entinen puolustusministeri Irakli Okruašvili syytti presidentti Mikheil Saakašviliä korruptiosta ja murhien suunnittelusta. Marraskuussa julistettiin poikkeustila, ja mellakkapoliisi hyökkäsi presidentin eroa vaativien mielenosottajien kimppuun. Joulukuussa ihmisoikeusjärjestöt kuten Human Rights Watch arvostelivat hallitusta liiallisesta voimankäytöstä.