Laatokan Karjalan mottitaistelut talvisodassa

Laatokan Karjalan mottitaistelut alkoivat talvisodassa Suomen IV Armeijakunnan niin sanotun suuren vastahyökkäyksen seurauksena tammikuun alkupuoliskolla 1940.

Mottitaisteluiden tavoite

Mottitaisteluiden tavoitteena oli näännyttää vihollisen yksiköt väsymykseen ja nälkään. Lisäksi puna-armeijan yksiköiden toivottiin menettävän taistelukykynsä ammusten puutteessa ja joutuvan näiden syiden vuoksi luopumaan taistelusta.

Suomalaisten joukkojen ja tukiaseiden puute

Suomalaisten joukkojen vähäisyys johti siihen, että pääsääntöisesti voitiin keskittyä kerrallaan vain yhden motin tuhoamiseen. Muut motit saivat olla tällöin pääsääntöisesti lähes pelkkien varmistavien joukkojen ympäröimänä, jolloin aktiivista toimintaa ei kohdistunut muihin motteihin.
Mottitaisteluissa joukkojen puute vaikutti myös toisella tapaa. Omia tappioita pyrittiin välttämään viimeiseen saakka ja näin motin ”kypsyttely” saattoi jatkua tarpeettomankin kauan.
Merkittävä ongelma mottien tuhoamisessa oli myös suomalaisten osalta tukiaseistuksen puute. Mottien valtaamisessa olisi tarvittu etenkin raskaan tykistön sekä hyökkäysvaunujen tukea yksittäisten pesäkkeiden (esimerkiksi konekiväärien) tuhoamisessa. Molemmat tukiaseistuksen muodot olivat käytännössä olemattomia.
Suomalaisen tykistön ammuspula oli myös ongelma, koska vähäistäkään käytössä ollutta tykistöä ei voitu käyttää tehokkaasti hyökkäysten tukemiseen motteja vallattaessa.
Tukiaseistuksen puute johti väistämättä suurempiin miestappiohin motteja vallattaessa.

Puna-armeijan ilmahuolto

Suomen ilmavoimilla (ml. ilmatorjunta) ei ollut tarvittavaa kalustoa estämään vihollisen ilmavoimien motteihin pudottamia tarviketäydennyksiä. Tosin erilaisilla valemerkeillä sekä vihollisen ilmavoimien lentäjien heikolla osaamisella oli se seuraus, että melko suuri osa tarviketäydennyksistä pudotettiinkin suomalaisten valvomalle alueelle.

Neuvostojoukkojen kyky kaivautua ja kestää

Neuvostojoukkojen kykyä kaivautua ja näin rakentaa puolustusasemia ei toisen maailmansodan kirjallisuudessa väheksytä lainkaan vaan todetaan sen olleen yksi sen voiton takeista. Tämä pätee erityisesti Laatokan Karjalan mottitaisteluihin sillä puna-armeijan yksiköiden kyky kaivautua tuotti suomalaisille suuria ongelmia; ratkaisut olivat ajoittain jopa erittäin luovia (kaivettiin panssarivaunun alle jopa useampikerroksisia korsuja).
Lisäksi vihollisjoukkojen kyky selviytyä ja kestää oli varmasti yllätys sodanjohdolle.

Suomalaisjoukkojen säästäminen

Mottitaktiikka tarjosi IV Armeijakunnalle mahdollisuuden keskittää joukkoja sinne missä niitä eniten tarvittiin ja jättää suuri osa moteista vain pienten yksiköiden ”vartioitaviksi”. Mottien ”näännyttämisellä” saavutettiin myös vastustajan taistelutahdon ja -kyvyn merkittävää heikkenemistä, joka merkitsi mottien laukaisussa pienempiä tappioita.

Neuvostojoukkojen komentajien puutteelliset taidot

Puna-armeijan upseeristo kärsi ns. Stalinin puhdistuksissa jopa 35 0000 upseerin tappiot v. 1937-38. Suurin osa divisioonien, prikaatien ja rykmenttien korkeimmista upseereista menetti "puhdistuksissa" henkensä. Puhdistusten jälkeen avoimiksi jääneisiin komentajien tehtäviin oli luonnollisesti saatava uusia henkilöitä, joiden ensisijaisena valintakriteerinä oli poliittinen luotettavuus, ei niinkään tehtävien vaatima pätevyys. Tilanteen vakavuutta puna-armeijan kannalta kuvannee se, että vielä vuoden 1940 syksyllä 225:stä rykmentinkomentajasta vain 25 oli käynyt jonkinlaisen sotataitoon keskittyvän koulutuksen, eikä kukaan heistä ollut suorittanut tutkintoa sotakorkeakoulussa.

Neuvostojoukkojen passiivisuus

Puna-armeijassa komentoketjun merkitys oli suorastaan korostetussa asemassa ja joukkojen saatua käskyn asettua puolustukseen ne todellakin tekivät niin ja jättivät muun muassa tarpeellisen tiedustelun ja muun aktiivisuuden kokonaan pois.

Vaikutus neuvostojoukkojen moraaliin

Suomalaisjoukkojen äkillinen ilmaantuminen talvisista metsistä johti puna-armeijalaisten keskuudessa pelkoreaktioihin, josta käsitteen ”Valkoinen kuolema” syntyminen lienee yksi osoitus.
”Valkoisen kuoleman” käsitteeseen liittyi myös talvisodan aikana vallinneet poikkeuksellisen kovat pakkaset.
Hyökkäyksen pysähtyminen ja jatkuvat vastahyökkäykset johtivat myös poliittisen henkilöstön viljelemän ajatuksen ”Suomen kansan vapauttamisesta” todenperäisyyden epäilemiseen.
Huoltotoimien epäonnistuminen ja siitä johtuva suoranainen nälänhätä moteissa johti paitsi taistelukyvyn kuin myös taistelumoraalin rappeutumiseen, joskin puna-armeijassa vallinneen tiukan kurin ja poliittisen työn seurauksena vaikutuksen näihin jäivät melko vähäisiksi.