google/wiki40b huggingface dataset:
Amfissa

Maantiede

Amfissa oli Ozolian Lokriin eli läntisen Lokriin tärkein kaupunki. Se sijaitsi solassa Krisan tasangon laidalla, vuorten ympäröimänä, mistä se on ilmeisesti saanut myös nimensä. Kaupunki sijaitsi noin 60 stadioninmittaa eli noin 11 kilometriä länteen Delfoista. Amfissan akropoliina toimi kukkula nykyisen kaupungin länsilaidalla.

Historia

Amfissan paikka on ollut pysyvästi asuttu viimeistään geometrisella kaudella. Kreikkalaisessa mytologiassa Amfissa sai nimensä samannimisestä nymfistä, joka oli Makarin tytär ja Aioloksen lapsenlapsi, ja johon Apollon oli rakastunut. Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymejä Amfissaios (Ἀμφισσαῖος) ja Amfisseus (Ἀμφισσεύς).
Persialaissotien aikaan vuonna 480 eaa. lokrislaiset ja fokislaiset Delfoin asukkaat mukaan lukien vetäytyivät Amfissaan turvaan, kun persialaiset lähestyivät aluetta. Vuonna 426 eaa. Amfissa tuki Spartan sotaretkeä Naupaktosta vastaan. Kolmannessa pyhässä sodassa kaupunki tuki Delfoin vallanneita fokislaisia.
Myöhemmin Delfoin amfiktyoniliitto julisti sodan Amfissaa vastaan, koska kaupunkilaiset olivat harjoittaneet maanviljelystä Apollonille pyhitetyllä Krisan tasangolla ja ahdistelleet Delfoin oraakkelin luo matkanneita pyhiinvaeltajia. Tämä johti neljänteen pyhään sotaan, jossa amfiktyonit antoivat Amfissan rankaisun Makedonian Filippos II:n hoidettavaksi. Tämä valtasi ja tuhosi kaupungin vuonna 338 eaa.
Tämän jälkeen kaupunki rakennettiin uudelleen. Vuonna 321 eaa. Amfissa vastusti kaupunkia piirittänyttä Aitolian liittoa, mutta joutui myöhemmin Aitolian vallan alle. Vuonna 279 eaa. se osallistui 400 hopliitilla Delfoin puolustamiseen Brennuksen johtamia galleja vastaan. Roomalaiset piirittivät Amfissaa vuonna 190 eaa. Se vapautui Aitolian vallasta vuonna 167 eaa. Octavianuksen perustettua Nikopoliin vuonna 31 eaa. monet aitolialaiset pakenivat Amfissaan välttyäkseen pakkomuutolta uuteen kaupunkiin. Tämän vuoksi Amfissa luettiin Pausaniaan aikana aitolialaiseksi kaupungiksi.
Alarikin johtamat visigootit tuhosivat Amfissan vuonna 396 jaa. ja Attilan johtamat hunnit vuonna 448.

Rakennukset ja löydökset

Amfissan akropolis ja alakaupunki oli ympäröity vahvoilla muureilla. Akropoliilla on joitakin antiikin aikaisten muurien jäänteitä. Pääosa akropoliin linnoituksista on kuitenkin peräisin samalla paikalla olleesta frankkivallan aikaisesta linnasta.
Pausaniaan mukaan akropoliilla oli Athenelle omistettu temppeli. Kaupungissa oli myös pyhäkkö, joka oli omistettu dioskuureille tai kabiireille, sekä heeros Amfissoksen, nymfi Amfissan, heeros Andraimonin ja tämän vaimon Gorgen haudat. Piirtokirjoitusten perusteella kaupungissa oli myös Asklepiokselle omistettu pyhäkkö, joka sijaitsi ilmeisesti akropoliin eteläpuolella lähellä paikalla ollutta lähdettä.
Kaupungin alueelta on löydetty joitakin roomalaisaikaisten rakennusten mosaiikkilattioita. Kaupungin läheltä on löydetty hautoja.
Vuoden koltta

Vuoden koltta on kolttasaamelaiselle tai muulle saamelaisen kulttuurin hyväksi työskennelleelle annettu tunnustus. Valinnan tekevät Koltansaamen kielen ja kulttuurin yhdistys Saaʹmi Nueʹtt ja kolttien kyläkokous.
Mihail Žukov

Ura

Žukov asui lapsena Ruotsissa ja pelasi juniorina jääkiekkoa siellä vuoteen 2004 asti. Ruotsin Elitserienissä otteluja ei kuitenkaan tullut kuin kolme HV 71:ssä, muuten hän pelasi juniorisarjoja ja miesten otteluja Allsvenskanissa. Edmonton Oilers varasi NHL:ään 18-vuotiaan Žukovin vuonna 2003, kolmannen kierroksen varauksena.
Vuonna 2004 Žukov siirtyi kotimaahansa Venäjälle. Hän oli voittamassa Ak Bars Kazanissa Venäjän mestaruutta vuonna 2006, sekä hopeaa vuonna 2007. Toukokuussa 2009 Žukov siirtyi Lada Toljattiin, jossa pelasi kuusi ottelua kaudella 2009–2010 ennen lokakuista siirtoa Severstal Tšerepovetsiin. Syyskuussa 2010 hän siirtyi SKA Pietariin, jossa pelasi vain kaksi ottelua, kunnes siirtyi lokakuussa takaisin Severstal Tšerepovetsiin. Marraskuussa Žukov siirtyi Spartak Moskovaan. Spartakissa hän aloitti myös kauden 2011–2012. Hän pelasi kuitenkin seurassa vain 20 ottelua ennen siirtymistään Vitjaz Tšehoviin. Tšehovissa Žukov pelasi 16 ottelua, kunnes siirtyi tammikuussa Avangard Omskiin.
Julius Johnson

Julius Johnson (2. tammikuuta 1845 Sund, Ahvenanmaa – 3. kesäkuuta 1923 Jyväskylän maalaiskunta) oli suomalainen Jyväskylässä toiminut liikemies, tilanomistaja ja kauppaneuvos.
Johnson syntyi Ahvenanmaalla venäläisen sotilaan ja ahvenanmaalaisen piikatytön aviottomana lapsena. Krimin sodan aikana vuonna 1854 Ahvenanmaalle maihin nousseet englantilais-ranskalaiset sotajoukot veivät Johnsonin molemmat vanhemmat sotavankeuteen Ranskaan. Johnson jäi enonsa hoiviin ja työskenteli tämän kaupassa apulaisena. Hän muutti Ahvenanmaalta manner-Suomeen 14-vuotiaana ja alkoi samalla käyttää Johnson-sukunimeä.
Johnson pääsi jo 15-vuotiaana vuonna 1860 kirjanpitäjäksi Näsin ruukkiin ja siirtyi sieltä 1863 Orisbergin ruukkiin. Vuonna 1869 Johnson saapui kirjanpitäjäksi Jyväskylän lähellä Vaajakoskella sijainneelle Haapakosken sahalle. Hänestä tuli jo kaksi vuotta myöhemmin 1871 sahan esimies.
Vuonna 1874 perustettiin Jyväskylän Höyrysaha Osakeyhtiö, joka vuokrasi maa-alueen Äijälänjoen suulta Kuokkalan tilan omistaneelta Joonas Ylistöltä. Tänne rakennettiin höyrysaha, joka aloitti toimintansa 1875. Saha teki kuitenkin konkurssin jo 1880, ja tällöin Johnson osti sekä sahan että 300 hehtaarin kokoisen Kuokkalan maatilan. Johnson uudisti sahaa ja siellä otettiin muun muassa käyttöön sähkövalo jo vuonna 1882. Saha alkoikin pian tuottaa voittoa. Kuokkalan saha toimi vuoteen 1914 saakka ja sen jälkeen Johnson keskittyi Kuokkalan tilan viljelyyn.
Johnson kuului Jyväskylän kaupunginvaltuustoon ja oli valtuuston puheenjohtajana 1897. Hän vaikutti muun muassa siihen, että Jyväskylään saatiin rautatie 1897. Johnson lahjoitti myös rahaa muun muassa Taulumäen kirkon rakentamiseen 1885 sekä avusti yleisen sairaus- ja hautausapurahaston perustamisessa Jyväskylään. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1892.
Johnson asui perheineen Kauppakatu 17:ään rakennetussa Jyväskylän ensimmäisessä kivitalossa. Vaimonsa Hildan kuoltua Johnson muutti 1904 Jyväskylästä Kuokkalan sahan viereen rakennettuun kivitaloon, jonka oli suunnitellut arkkitehti Wivi Lönn. Komeaa taloa alettiin kutsua Kuokkalan kartanoksi. Täällä hän sitten asui tyttärensä Sigrid Säthrénin ja tämän lasten kanssa elämänsä viime vuodet.
François Ponchaud

François Ponchaud (s. 1939 Sallanches) on ranskalainen katolinen pappi, joka kirjoitti kirjan Cambodge, année zéro (Julliard, Pariisi, 1977). Kirja oli ensimmäinen todenmukainen selonteko punaisten khmerien harjoittamasta kansanmurhasta Kambodžassa 1975–1979. Isä François toi ensimmäisenä läntisen maailman tietoisuuteen Pol Potin hallinnon todellisen luonteen  ja toi yleiseen käyttöön termin vuosi nolla, jonka alkuperä juontaa jo Ranskan suuren vallankumouksen aikoihin ja sen vallankumouskalenteriin. Kirjan kuvaamia todellisten henkilöiden koettelemuksia ei aluksi uskottu, sillä akateemisen maailman asenne lännessä oli Yhdysvaltain Vietnamin politiikan vuoksi punakhmereille suotuisa. Noam Chomsky kiisti kirjan uskottavuuden "pakolaisten ristiriitaisten lausuntojen vuoksi" . 
François Ponchaud osallistui Algerian sotaan 20-vuotiaana laskuvarjojoukoissa. Myöhemmin Missions Etrangeres de Paris lähetti hänet Kaakkois-Aasiaan Kambodžaan käännytystyöhön. 17. huhtikuuta 1975 hän oli näkemässä kun vallankumoukselliset joukot ottivat Phnom Penhin haltuunsa ja aloittivat kaupungin tyhjentämisen asukkaista. Isä François evakuoitiin muiden ulkomaalaisten mukana Thaimaan rajalle. Hän palasi vähäksi aikaa Pariisiin, mutta kokemukset Kambodžan vallankumouksesta saivat hänet palaamaan. Hän toimi sittemmin useita vuosia Thaimaan pakolaisleireillä humanitaarisissa tehtävissä, mutta palasi asemamaahansa olojen vakiinnuttua. 
Hän on edelleen aktiivinen ihmisoikeuksien puolustaja ja hengellinen vaikuttaja nyky-Kambodžassa, jossa sisällissodan arvet ja siirtomaa-ajan kuilu odottavat täyttymistään. Hän on kritisoinut Kambodžan Gandhia Samdech Préah Moha Gosanandaa ("Moha Yao") .
Terttu Sarkkinen

Terttu Sarkkinen (s. 13. elokuuta 1931) on suomalainen keihäänheittäjä, joka voitti Kalevan kisoissa 1953 Suomen mestaruuden tuloksella 41,64. Lisäksi hän voitti kaksi hopeaa Kalevan kisoista. Hän edusti Oulun Pyrintöä. Hänen ennätyksensä oli 43,96. Hänellä on myös yksi maaotteluedustus.
Emmanuel Pahud

Emmanuel Pahud (s. 27. tammikuuta 1970) on ranskalais-sveitsiläinen huilisti. Hän aloitti soitto-opinnot kuuden vanhana ja valmistui 1990 Pariisin konservatorion palkittuna oppilaana. Hän jatkoi opintojaan Aurèle Nicolet'n johdolla. Hän on voittanut Koben, Duinon ja Geneven kansainväliset huilukilpailut.
Ahvenkosken sillat

Ahvenkosken sillat ovat nykyisillä valtatie 7:llä ja seututie 170:llä olevat sillat, jotka ylittävät Kymijoen läntisimmän suuhaaran eli Ahvenkoskenhaaran Loviisan ja Pyhtään rajalla Ahvenkoskella. Sillat ylittävät joko voimalaitoksen alakanavan tai sen länsipuolella olevan tulva-aukon. Siltoja on viisi.

1960-luvun sillat

Kaksi vanhinta siltaa valmistuivat vuonna 1965 silloiselle valtatie 7:lle. Itäisin silta, teräskaarinen Ahvenkosken voimalaitoksen alakanavan silta on tyypiltään langerpalkkisilta ja se on rakennettu tie- ja vesirakennushallituksen (TVH) siltaosastolla tehtyjen tyyppipiirustusten mukaan. Sen jänneväli on 65 metriä. Ahvenkosken tulva-aukon silta on teräsbetoninen 3-aukkoinen jatkuva laattasilta, keskiaukon pituus on 18 metriä ja molemmat reuna-aukot ovat 13,5 metriä pitkiä. Sillan kokonaispituus on noin 54,5 metriä. Myös tämä silta on suunniteltu TVH:n siltaosastolla.
Sillat korvasivat puolisen kilometriä ylävirtaan olevan vanhan Savukosken sillan, josta tuli suojeltu museosilta vuonna 1982. Kun moottoritie valmistui vuonna 2014, entisestä valtatie 7:stä tuli seututie 170.

2010-luvun sillat

Eurooppatie E18 eli valtatie 7 rakennettiin moottoritieksi Koskenkylän ja Kotkan välillä vuosina 2011–2015. Ahvenkoskelle tuli kolme uutta moottoritiesiltaa Kymijoen yli. Lännestä Markkinamäen tunnelista katsottaessa on ensin Ahvenkosken läntiset vesistösillat, kummallekin ajosuunnalle oma jännitetty 6-aukkoinen betoninen palkkisilta. Niistä pohjoinen silta on kokonaispituudeltaan noin 273 metriä, neljä keskimmäistä jänneväliä ovat kukin 45 metriä ja kumpikin reunajänne 40,15 metriä. Eteläinen vesistösilta on hieman lyhyempi, se kokonaispituus on noin 258 metriä, keskijänteet vastaavasti 42-metrisiä ja molemmat reunajänteet 36,15 metriä pitkiä.
Läntiset vesistösillat liittyvät suoraan Ahvenkosken itäiseen siltaan, joka on tyypiltään teräksinen yksikaarinen langerpalkkisilta. Sillan kansi on teräsbetonia. Langerpalkkisillan kokonaispituus on noin 143 metriä, teräsrakenteen pituus on 136 metriä ja teräskaaren jännemitta 90 metriä. Sillan reuna-aukot ovat 22,5 metriä pitkät. Kaikissa kolmessa uudessa moottoritiesillassa on läpinäkyvää polykarbonaattilevyä olevat meluesteet.
Uuden moottoritien yksikaarisen langerpalkkisillan suunnitteli Sito ja läntiset vesistösillat Ramboll. Sillat ja moottoritien rakensi työyhteenliittymä Pulteri, jonka muodostavat YIT ja Destia. Moottoritie otettiin käyttöön syksyllä 2014, vuonna 2015 tehtiin vielä muita tiejärjestelyjä.
Riihimäen junaturma

Tapahtumien kulku

Pohjoiseen matkalla Sr1-sarjan sähköveturin nro 3003 vetämä pikajuna P1 Helsingistä Joensuuhun oli Riihimäkeä lähestyessään aikataulustaan myöhässä. Ilmeisesti junan veturimiehistö oletti, että myöhässä kulkevalle junalle turvataan kulkutiet hyvissä ajoin, jotta juna voisi ottaa aikataulua kiinni. Lähestyessään Riihimäkeä pikajuna kulki normaalikäytännön mukaan kaksiraiteisen rataosuuden itäisintä pääraidetta.
Hieman ennen pikajunan saapumista Riihimäelle oli ratapihalta lähdössä kolmen Dv12-sarjan dieselveturin vetämänä tavarajuna etelään kohti Sköldvikiä. Tavarajunalle turvattiin kulkutie ratapihalta itäisen pääraiteen ylitse läntiselle pääraiteelle. Tavarajuna lähti ratapihalta saatuaan lähtöluvan.
Juuri kun tavarajuna oli ylittämässä itäistä pääraidetta, etelästä saapuva pikajuna sivuutti punaista näyttäneen pääopastimen. Hätäjarrutuksesta huolimatta pikajuna törmäsi tavarajunan keulaan noin 70–80 kilometrin tuntinopeudella. Molempien junien veturinkuljettajat pelastuivat hyppäämällä vetureista ennen törmäystä.
Törmäyksen seurauksena pikajunan veturi kaatui ja useita henkilövaunuja suistui kiskoilta. Tavarajunan ensimmäiset kaksi veturia (Dv12 2548 ja 2724) vaurioituivat pahoin, ja kolmantena ollut 2723 vaurioitui lievemmin. Kaikki onnettomuudessa osallisena olleet veturit kuitenkin korjattiin, ja ne palasivat takaisin liikenteeseen.
Onnettomuudessa oli huomattavasti suuremman katastrofin ainekset, koska tavarajunan lastina oli Nesteen jalostamolle matkalla ollutta herkästi syttyvää butaanikaasua. Säiliövaunut olivat junassa neljän turvavaunun jälkeen, ja turvavaunujen ansiosta butaanivaunut säilyivät ehjinä.

Onnettomuuden syyt

Onnettomuuden todennäköisin syy oli pikajunan veturimiehistön luottamus siihen, että liikenteenohjaaja turvaisi myöhässä kulkevalle henkilöjunalle kulkutien hyvissä ajoin. Tämän vuoksi kuljettaja ei hidastanut vauhtia riittävästi. Noin 1 600 metriä ennen törmäyspaikkaa sijainnut esiopastin oli ilmoittanut kuljettajalle seuraavan opastimen näyttävän seis-opastetta, mutta tästäkään huolimatta junan vauhti ei ollut hidastunut riittävästi ennen punaisen opastimen ohitusta.
11. jääkäripataljoona

11. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatin 4. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärikapteeni Karl Gunnar Heinrichs, Jääkäriluutnantti Evert Oskar Ekman (30. maaliskuuta 1918 alkaen).
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan Tampereelta 18. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 19.–20. huhtikuuta 1918.

Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit

Joukkueenjohtajana jääkäriluutnantti Ernst Reinhold von Essen (siirrettiin 3. huhtikuuta aluksi 4. täydennyspataljoonaan ja edelleen 18. jääkäripataljoonaan), varusaliupseerina jääkärivääpeli Yrjö Kaski, muonitusupseerina jääkärikapteeni Karl Harry Lagerstam (siirrettiin myöhemmin 2. komppanian päälliköksi), adjutanttina jääkärivänrikki Verner August Viklund myöh. Viikla, kuormastonjohtajana jääkärialiupseeri Urho Anselm Viitanen.
HMS Garry (1905)

Palvelus

HMS Garry myytiin 22. lokakuuta 1919 romutettavaksi.
Oded Golan

Elämä

Golan palveli Israelin puolustusvoimissa ennen kuin opiskeli insinööriksi Technion:issa. Golan kiinnostui myös arkeologiasta ja antiikista. Golan ja hänen kumppaninsa väittivät että he olivat löytäneet lukuisia hienoja artefakteja, joista tunnetuimmat olivat laatta, jossa kuvattiin mitä korjauksia Salomonin temppeliin oli tehty, ja 2002 esiintuotu "Jaakobin luuarkku" (ossuaario), jossa ollut kaiverrus "Ya'akov bar Yosef akhui di Yeshua" (suom. "Jaakob, Joosefin poika, Jeesuksen veli"), tukivat Jeesuksen historiallisuutta.
Useat kyseenalaistivat Golanin löydöt ja syyttivät tätä väärentäjäksi. Israel Antiquities Authorityltä saamiensa tietojen pohjalta Israelin poliisi pidätti Golanin joulukuussa 2004, koska häntä epäiltiin väärentämisestä ja huijauksesta.
Dokumenttifilmi The History Merchants esitti kuinka Golan ja hänen ystävänsä tuottivat lukuisia väärennöksiä myytäväksi nimenomaan uskonnollissävytteisille antiikkimarkkinoille.
Golan kertoi toimittajalle huumorimielessä miten löydöksiä voidaan väärentää. Esimerkiksi ossuaarion nimet voitaisiin väärentää siten, että kaiverrus tehtäisiin rautatyökaluilla, joista ei jää jälkiä "nykyaikaisista" nikkelistä ja kadmiumista. Tulosta voitaisiin "vanhentaa" kvartsipölyllä. Viime silaus voitaisiin tehdä polttamalla pieniä määriä kultaa ossuaarion kaiverrusten pinnalla ja laittamalla siihen hieman rautakautista hiiltä ja lämmittämällä koko komeus 300 celsiusasteessa. 
Golanista filmi ei sisältänyt kuin huhuja, eikä todisteita. Hänestä mediasirkus oli häntä vastaan ja IAA ja poliisi esittivät vääriä syytöksiä.
29. joulukuuta vuonna 2004 Golan kutsuttiin Israeliin oikeuden eteen. Syytettyinä olivat myös Robert Deutsch, joka oli käännösekspertti Haifan yliopistossa, Shlomo Cohen, antiikkikeräilijä sekä Faiz al-Amaleh, antiikkivälittäjä. Heitä syytettiin väärennysrenkaan pitämisestä. Renkaan väitettiin kestäneen yli 20 vuotta. Golan kiisti syytteet. Oikeudenkäynti Jaakobin luuarkusta on kesken (2007).
Kokemäenjoen luodot

Kokemäenjoen luodot eli Porin luodot ovat Kokemäenjoen suuhaarojen eli juopien väliin jääviä suistosaaria Porissa, heti Porin keskustan pohjoispuolella. Suurimpia luotoja ovat Hevosluoto, Kvistiluoto ja Hanhiluoto sekä sen kanssa yhteen kasvaneet Raatimiehenluoto ja Kirjurinluoto. Pienempiä luotoja ovat Liljanluoto, Pajukarit ja Polsanluoto. Mantereeseen maankohoamisen myötä yhtyneisiin luotoihin kuuluu lisäksi muiden muassa Pormestarinluoto. Luodot ovat osa Porin kansallista kaupunkipuistoa ja ne muodostavat myös yhden Museoviraston määrittelemistä Valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. 
Luodot toimivat merkittävänä vapaa-ajan ja virkistysalueena heti kaupungin keskustan ja vanhojen teollisuusalueiden välittömässä läheisyydessä. Kulttuurihistoriallisesti arvokkaita kohteita alueella ovat Kirjurinluoto, joka on tunnettu etenkin Pori Jazz -tapahtumastaan sekä Huvilajuovan 1900-luvun alun vuosikymmeninä muodostunut huvila-alue. Kirjurinluoto on vanha kaupunki- ja kansanpuisto, joka syntyhistorialtaan muistuttaa Kuopion Väinölänniemeä, Oulun Hupisaaria tai Helsingin vanhoja kansanpuistoja. Nykyään alueella on lisäksi kaupunginpuutarha, kahviloita, kesäteatteri, uimaranta, leikkikenttiä, pienoisgolfrata sekä esiintymislava ja konserttiareena. Myös siirtolapuutarha-alue Hevosluodon eteläkärjessä on merkittävä. 
Vakituista asuinrakentamista ei itsenäisinä saarina olevilla luodoilla toistaiseksi ole, mutta Porin kaupunki on hakemassa vuoden 2017 asuntomessuja. Hevosluotoon on tarkoitus rakentaa omakoti- ja vapaa-ajanasuntoja sekä siirtolapuutarha. Lisäksi joen ylitse tulee uusi silta. 
Paitsi kulttuurihistoriallisesti luodot ovat arvokkaita myös luonnoltaan ja maisemiltaan. Ne ovat osa koko Suomen edustavinta suistomuodostumaa ja arvokas myös lintuvetenä. Näillä on merkitystä sekä ekologisena käytävänä että viljelymaisemana. 
Luodoiksi nimitettyjä saaria on Kokemäenjoessa myös Porin luodoista sisämaahan päin, muun muassa Ulvilassa Kirkkojuovan mantereesta erottama Saarenluoto sekä Kokemäellä muun muassa Vitikkalanluoto ja Kiettareenluoto. Uusia suistosaaria, kuten Täiluoto ja Tukkiluoto on myös muodostunut ja muodostuu koko ajan joen nykyisessä suistossa Porin luotojen pohjoispuolella.
Suikeanoidanlukko

Ulkonäkö ja koko

Suikeanoidanlukon maavarresta nousee pystysuoraan 5–25 senttimetriä korkea lehti, joka on jakautunut yläosastaan lehteen ja itiöpesäkkeistöön. Kellanvihreä lehtilapa on ruoditon, leveän kolmiomainen ja noin leveytensä pituinen. Lehdyköitä on 3–5 paria ja ne ovat pitkulaisia, keskisuonellisia ja lavan kärkeä kohti pieneneviä. Alimmat lehdykät ovat pitkiä ja etuviistoon lyhytliuskaisia tai hampaisia. Itiöpesäkkeistö on pitkäperäinen ja haarova. Itiöpesäkkeet ovat lyhytperäisiä ja sijaitsevat usein rypälemäisinä ryhminä, kypsinä ne ovat väriltään ruosteenruskeita. Suikeanoidanlukon itiöt kypsyvät Suomessa kesä-elokuussa. Alkeisvarsikko on maansisäinen ja mukulamainen. Lajin esiintyminen on hyvin epäsäännöllistä ja epäsuotuisina aikoina se saattaa piillä maan alla vuosia. Muiden noidanlukkojen tapaan laji viettää yhteiselämää sienten kanssa.
Muista noidanlukoista suikeanoidanlukon saattaa sekoittaa saunionoidanlukon (B. matricariifolium) tai pohjannoidanlukon (B. boreale) äärimmäisyysmuotoihin. Läheisimmin laji muistuttaa pohjannoidanlukkoa, jonka lehtilavan tyvipuolen liuskat ovat leveämpiä ja selvästi toisiaan peittäviä. Saunionoidanlukolla lehtilapa on puolestaan kolmiomaisen sijaan pitkulainen ja sen liuskat näkyvästi suonellisia.

Levinneisyys

Suikeanoidanlukkoa tavataan Euroopassa Norjassa, Ruotsin keski- ja pohjoisosissa, Suomessa, Kaakkois-Venäjällä, Alpeilla ja Islannissa. Lajia tavataan satunnaisesti myös Venäjän Kaukoidässä ja Japanissa, sekä edelleen Alaskassa, Kalliovuorilla ja Grönlannissa. Samoilla leveysasteilla Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa tavataan lajin muunnosta (var. augustisegmentum).
Suomesta suikeanoidanlukkoa on tavattu harvinaisena koko maasta Ahvenanmaalta Pohjois-Lappiin saakka. Laji on kuitenkin suuresti harvinaistunut 1970-luvulta alkaen ja kadonnut monin paikoin kokonaan, erityisesti Etelä- ja Keski-Suomesta. Viime vuosikymmeninä suikeanoidanlukon levinneisyysalueen painopiste Suomessa onkin siirtynyt Pohjois-Suomeen.

Elinympäristö

Suikeanoidanlukko kasvaa perinteisesti kalliosammalikoissa, niityillä, laitumilla ja rantatörmillä. Suikeanoidanlukko on harvinaistunut koko esiintymisalueellaan. Suomessa harvinaistumisen suurimmat syyt ovat kasvupaikkojen umpeenkasvu, metsänhoitotoimet ja umpeenkasvu.
Yhteisö

Yhteisö on esimerkiksi elämänmuodon, taloudellisten tai aatteellisten päämäärien perusteella kokonaisuuden muodostava ihmisryhmä tai yhteenliittymä. Yhteisön käsitteen merkityksestä ei olla yksimielisiä. Suomen laissa ja verotuksessa yhteisöllä tarkoitetaan eräitä yhtiöitä ja muita oikeushenkilöitä.

Yhteisön sosiologinen määritelmä

Yhteisön tunnusomaisia piirteitä ovat yhteinen päämäärä ja mielenkiinnon kohde. Lisäksi yhteisöllä on yhteinen päätösvalta sekä yhdessä sovitut säännöt, joiden rajoissa toimitaan. Usein yhteisöihin liittyminen edellyttää hyväksyntää muilta kyseisen yhteisön jäseniltä.
Yhteisö tarkoittaa yhdessä asuvaa ihmisryhmää, jossa tehdään työtä yhteiseksi hyväksi. Yhteisön toiminta on usein kaksisuuntaista ja sisältää antamisen ja saamisen periaatteen. Hyvin toimiva yhteisö antaa jäsenilleen enemmän kuin jos jokainen sen jäsen toimisi erikseen yhteisen päämäärän saavuttamiseksi.
Yhteisöjä voidaan luokitella niiden keston ja jäsenyyden kiinteyden perusteella. Institutionaalisten yhteisöjen jäsenyys, kuten perheen. kunnan ja valtion, kestää yleensä koko eliniän. Yksilö liittyy niihin syntyessään automaattisesti. Institutionaalisten yhteisön jäsenillä ei useinkaan ole samankaltaisia tavoitteita muiden jäsenten kanssa. Institutionaalisista yhteisöistä erotaan vain harvoin, vaikka tämä onkin teoriassa mahdollista. 
Toiminnalliset työ- tai harrastusyhteisöt eli niin kutsutut leirituliyhteisöt ovat kestoltaan keskipitkiä tai pitkäikäisiä ja luonteeltaan kiinteämpiä kuin institutionaaliset yhteisöt. Niihin liitytään omasta tahdosta ja usein konkreettisen toiminnan myötä. Leirituliyhteisöt kantavat ehkä eniten yhteisö -sanaan liittyviä myönteisiä merkityksiä. Niissä tavataan samanmielisiä, solmitaan ystävyyssuhteita, saadaan tukea ja tarvittaessa myös turvaa. Tietotekniikan harrastajilla, nörteillä, on tiiviitä yhteisöjä, kuten avoimen lähdekoodin yhteisö. Leirituliyhteisöjen sijaan voidaan toisinaan puhua myös symbolisesta yhteisöllisyydestä, jos jäsenillä on esimerkiksi yhteinen uskonto tai maailmankatsomus.
Lyhytkestoisimmat yhteisöt saattavat kokoontua vain kerran, minkä jälkeen sen jäsenet häviävät omille teilleen. Näitä niin kutsuttuja narikkayhteisöjä ovat esimerkiksi kulttuuri- ja urheilutapahtumat ja yritysten asiakastilaisuudet. Yhteisön jäsenet eivät ole tapahtuman aikana välttämättä vuorovaikutuksessa, vaan jakavat ainoastaan saman, ainutkertaisen kokemuksen ja kokevat sitä kautta yhteisyyttä. Narikkayhteisöjen merkitys on korostunut nykypäivänä, kun monet kaihtavat pitkäaikaisia sitoumuksia.
Ennen teollista vallankumousta maaseutuyhteisö ja pikkukaupunkiyhteisö olivat yhteiskunnan perusyhteisöjä paljon kiinteämmässä mielessä kuin 1900-luvulla. Joidenkin tutkijoiden mielestä, esimerkiksi William McNeill, tulevaisuudessa pienyhteisöt tulevat jälleen elintärkeiksi globaalissa maailmassa.

Yhteisö biologiassa

Biologiassa yhteisö voi muodostua kasveista tai eläimistä, jotka elävät tai kasvavat samalla alueella ja ovat vuorovaikutuksessa keskenään.