google/wiki40b huggingface dataset:
Jan Sztolcman

Jan Stanisław Sztolcman [štoltsman] (myös Jean Stanislaus Stolzmann; 1854 Varsova – 29. huhtikuuta 1928 Varsova) oli puolalainen eläintieteilijä ja lintutieteilijä.
Sztolcman opiskeli Varsovan yliopistossa. Vuonna 1875 Varsovan yliopisto lähetti hänet Peruun tutkimaan Etelä-Amerikan linnustoa. Hän matkusteli myös mantereen muissa osissa ja palasi Eurooppaan 1881. Hän teki toisen matkan Peruun 1882–1884. Molempien matkojen sponsoroijina toimivat Branickin veljekset Konstanty ja Aleksander. Vuonna 1887 Branickin veljekset perustivat Varsovaan yksityisen eläintieteellisen museon, jonka ensimmäiseksi johtajaksi valittiin Sztolcman. Vuonna 1901 Sztolcman matkusti Sudaniin Valkoiselle Niilille.
Sztolcman nimesi ja kuvaili useita uusia eteläamerikkalaisia lintulajeja ja alalajeja yhdessä mesenaatti Hans von Berlepschin kanssa, kuten kirjuriaratin (Leptosittaca branickii) ja juninjärvenuikun (Podiceps taczanowskii).
Viljastenjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 15,7 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Se sijaitsee Lahnajärven pohjoispuolella. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata lukuun ottamatta länsirannan peltomaita. Kaakkoisrannat ovat suomaata. Järven asutus on kolmen tilan haja-asutusta ja rannoille on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 3280.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Lahnajärven valuma-alueeseen (35.763) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 107,2 metriä mpy. Siihen on johdettu kolme metsä- tai suo-ojaa. Järven laskuoja lähtee sen eteläpäästä ja laskee Lahnajärven pohjoisrantaan.

Historiaa

Vuoden 1965 peruskartassa järvellä on kaksi maatilaa, joiden pelloista osa oli alettu metsittämään vuoteen 1986 mennessä. Nykyään ei eteläpuolen peltoja enää viljellä.
Äiti

Äiti on biologinen tai sosiaalinen naaraspuolinen jälkeläistensä vanhempi. Nisäkkäillä kuten ihmisellä äiti kantaa lastaan, jota ensin kutsutaan alkioksi ja myöhemmin sikiöksi. Äiti kantaa lastaan kohdussaan aina siihen saakka kunnes lapsi on tarpeeksi kehittynyt syntyäkseen. Tämän jälkeen äiti synnyttää lapsen. Kun lapsi on syntynyt, äiti yleensä imettää häntä.
Äidiksi voidaan kutsua myös naista, joka ei ole lapsen biologinen vanhempi, esimerkiksi adoptioäidit, äitipuolet (biologisen isän puoliso) tai naisparin lapsen ei-biologinen vanhempi. Nykyisin teknologian avulla biologisen äidin toiminnot voidaan jakaa myös siten, että geneettinen äiti tuottaa munasolun ja kantava äiti synnyttää lapset.
Äiti on elämän antaja ja turvallisuuden vertauskuva. C. G. Jung tulkitsee, että äiti-käsitteeseen on laskettava myös isoäidit, imettäjät ja lastenhoitajat. Käsitteen laajentamista ovat myös Jumalan äiti (Neitsyt Maria), äiti maa ja alma mater (yliopisto). Äitipuoli on saduissa usein jonkinlainen vasta-äiti, joka vihaa lapsiaan. Jung näkee tässä ihmisen vaikeuden hahmottaa eri äiti-hahmoja ja niiden osuutta lapsen kasvattamisessa.
Sana äiti on erittäin vanha laina germaanisesta sanasta aithi. Alkuperäisestä ’äitiä’ merkitsevästä kantauralilaisesta sanasta *emä polveutuvat nykyiset sanat emä ja emo, ja jälkimmäistä käytetään kalevalaisessa kansanrunoudessa merkityksellä "äiti".
Äitipuoli on saduissa ja sananlaskuissa usein eräänlainen paha antiäiti, itsekeskeinen ja lasta vihaava, jopa valmis murhaamaan, lähes noita. Tämä mielikuva saattaa kertoa siitä, ettei ihminen ole pystynyt hahmottamaan suhdettaan oikeaan äitiinsä. Grimmin sadussa Lumikki kerrotaan äitipuolesta näin: "Sen jälkeen kun äiti kuoli, ei meillä ole ollut yhtään hyvää hetkeä. Äitipuoli lyö meitä joka päivä, ja kun tulemme hänen luokseen, hän potkii meidät jaloillaan pois.".
Viiruhuitti

Levinneisyys

Viiruhuitteja elää Keski-Afrikassa ja Itä-Afrikan eteläosissa. Lajin kannaksi on arvioitu 1 000–25 000 yksilöä. Kannankehitys on laskeva, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Frank Rankin

Frank G. Rankin (1. huhtikuuta 1891 Stratford, Ontario - 23. heinäkuuta 1932) oli kanadalainen ammattilaisena pelannut jääkiekkoilija, joka edusti Eaton Athletic Associationia ja Toronto St. Michael's Majorsia. Hän valmensi Toronto Granitesia, joka edusti Kanadaa voittoisasti talviolympialaisissa 1924.
Vuonna 1912 Rankin teki peräti 20 maalia viidessä ottelussa. Vaikka hänen joukkueensa ei koskaan voittanut Allan Cupia, pelasi hän kahdesti sen loppuottelussa.
Frank Rankin kelpuutettiin Hockey Hall of Fameen 1961.
Virpi Kätkä

Virpi Kätkä-Peltonen (s. 19. joulukuuta 1969 Tornio) on suomalainen laulaja. Hän on tullut tunnetuksi sisarensa Katja Kätkän kanssa perustamastaan duosta CatCat, joka edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa vuonna 1994.
Kätkä opiskeli musiikkia yliopistossa, josta valmistui filosofian maisteriksi. Pääaineena hänellä oli pianonsoitto.
Virpi Kätkä avioitui laulaja Tauski Peltosen kanssa vuonna 2003. Pari erosi vuonna 2009, mutta päätyivät jälleen yhteen vuoden 2010 alkupuolella. He erosivat jälleen vuoden 2011 kesällä.
Vuonna 2010 Virpi julkaisi ensimmäisen soololevynsä Reloaded. Levy sisältää uusia kappaleita, mutta myös CatCatin vanhoja hittejä uusiksi tehtynä.
Pepero

Pepero (빼빼로) on suklaalla kuorrutettu keksitikku, jota on valmistanut Lotte Confectionery Etelä-Koreassa vuodesta 1983 lähtien. Pepero on saavuttanut Etelä-Koreassa niin suuren suosion, että siellä järjestetään vuosittain ystävänpäivän kanssa samankaltainen Peperonpäivä (Pepero Day) 11. marraskuuta.
Kreayshawn

Kreayshawn, oikealta nimeltään Natassia Zolot, (s. 24. syyskuuta 1989 Oakland, Kalifornia) on yhdysvaltalainen rap-artisti. Hän opiskeli Berkeley Digital Film Institutessa ja aloitti uransa ohjaamalla musiikkivideoita. Vuonna 2010 hän julkaisi ensimmäisen mixtapensa. Seuraavana vuonna ”Gucci Gucci” -kappaleen musiikkivideo sai viraalisuosiota internetissä, minkä seurauksena Kreayshawn sai levytyssopimuksen Columbia Recordsilta. Hänen esikoisalbuminsa on vuonna 2012 julkaistu Somethin’ ’Bout Kreay.
Vesikidutus

Vesikidutus (engl. waterboarding) on hukuttamista jäljittelevä kidutusmenetelmä. Menetelmässä kiinnisidotun kuulusteltavan pään päälle kaadetaan vettä, mikä aiheuttaa hukkumisrefleksin.
Menetelmä on vuosisatoja vanha. Yhdysvaltain CIA:n käyttämässä waterboarding-menetelmässä kuulusteltava sidotaan jalat hieman kallellaan olevan lankun korkeammalle puolelle ja pään päälle sidotaan kangas, jonka päälle kaadetaan vettä. Tunne tukehtumisesta johtaa yökkäysrefleksiin ja voimakkaaseen hukkumisen pelkoon. Menetelmä ei aiheuta välttämättä pysyviä ruumiillisia vammoja. Kokeissa CIA:n agentit, joilla tekniikkaa kokeiltiin, kestivät käsittelyä keskimäärin 14 sekuntia.
Monet ihmisoikeusryhmät ovat arvostelleet waterboardingia ja kutsuneet menetelmää kidutukseksi. Ihmisoikeusjärjestö Amnesty International on syyttänyt George W. Bushin hallintoa kidutuksen, etenkin vesikidutuksen, käytöstä. Bushin hallinnon mukaan vesikidutus oli tarpeellinen tapa saada terroristeiksi epäillyiltä kriittistä tiedustelutietoa. Kuulustelutekniikan asiantuntijat kertovat, ettei kovaotteisen kuulustelun tuloksiin voi luottaa, koska kidutettava on käsittelyn jälkeen tilassa, jossa hän on valmis tunnustamaan mitä tahansa tekemättömiäkin rikoksia.
Keväällä 2008 Yhdysvaltain senaatti sääti lain, joka olisi kieltänyt yksiselitteisesti vesikidutuksen käytön, mutta presidentti Bush esti lain voimaantulon veto-oikeudellaan. Hänen mielestään kidutuksen kieltäminen olisi rajoittanut hallituksen toimia ja kiduttamisen avulla Bushin hallinto voi toimia tulevaisuuden terrori-iskuja vastaan.
Yhdysvaltain entinen presidentti Barack Obama kielsi vesikidutuksen käytön Yhdysvalloissa vuonna 2009.
Miehuusvuodet

Vastaanotto ja jälkimaine

Elokuvan suomenkielinen nimi viittaa Mike Nicholsin aiempaan menestyselokuvaan Miehuuskoe. Elokuvan alkuperäisnimen käsite carnal knowledge (sananmukaisesti ”lihallinen tieto”) on vanhassa uskonnollisessa ja lainopillisessa kielessä käytetty kiertoilmaus sukupuoliyhteydestä. Vapaita esiaviollisia seksisuhteita käsittelevä elokuva aiheutti ensi-iltakierroksellaan kohuja ympäri Yhdysvaltojen maaseutukaupunkeja. Georgian osavaltion Albanyssä poliisi takavarikoi esityskopion epäsiveellisenä, mutta ratkaisu kumottiin korkeammissa oikeusasteissa myöhemmin.
Jotkut aikalaiskriitikot arvostelivat elokuvaa pessimistisistä ja naisvihamielisistä asenteista rakkausasioita kohtaan, kun taas toiset kriitikot kiittivät amerikkalaisen miesšovinismin realistista kuvausta. Muun muassa Chicago Sun-Times ja The New York Times listasivat Miehuusvuodet vuoden 1971 kymmenen parhaan elokuvan joukkoon. Roger Ebert piti sitä Mike Nicholsin selvästi parhaana elokuvana siihen asti.
Ann-Margret sai roolistaan Golden Globe -palkinnon ja oli Oscar-ehdokkaana. Elokuva tuotti Golden Globe -ehdokkuudet myös miespääosan esittäjille Jack Nicholsonille ja Art Garfunkelille.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Miehuusvuodet vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Mikko Sipola

Taustaa

Mikko Sipola vietti lapsuutensa Lappohjassa. 13-vuotiaana ensimmäisen kitaransa saatuaan Sipola muodosti ensimmäisen bändinsä yläasteen musiikinopettajan avustuksella. Lomalla Ranskassa vuonna 2002 Sipolalla oli mukanaan vain hänen ystävänsä sekä kitara ja ystävykset esiintyivät duona kiertäen alppikyliä. Loman jälkeen hän oli Suomessa vain viikon, kun hän jo palasi takaisin Ranskaan.
Suomeen palattuaan Sipola työskenteli täyspäiväisesti trubaduurina Viking Line -risteilyillä sekä kiertäen Suomen keikkapaikkoja lähes viidesti viikossa. Esikoispoikansa syntymän jälkeen Mikko siirtyi vähitellen normaaliin päivätyöhönsä metsäkoneenkuljettajaksi.
Sipolan perheeseen kuuluu Alice-vaimon lisäksi pojat Liam ja Linus. Perhe asuu Tammisaaressa.

Ura

The Voice of Finland -televisiolaulukilpailun voiton jälkeen huhtikuussa 2012, alkoi Mikko Sipola työstämään ensimmäistä albumiaan yhdessä Universal Music -levy-yhtiön kanssa. Esikoisalbumi Making a Sound julkaistiin heinäkuussa 2012 ja se nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen albumilistan viidenneksi. Albumi tippui seuraavalla viikollaan sijalle 19, jonka jälkeen se jälleen nousi hieman, mutta putosi listalta jo kuudennen listaviikkonsa jälkeen. Albumin ensisingle ”Stuck Inside My Head” oli yksi The Voice Of Finland -kilpailun finalisteille sävelletyistä kappaleista, jonka Sipola esitti ohjelman finaalissa. Albumilta julkaistiin singleinä vielä kappaleet ”Put Out the Fire” ja ”Superman”, mutta yksikään albumin singleistä ei noussut single- tai latauslistalle.
Vuonna Sipola solmi uuden levytyssopimuksen 57Recordsin kanssa, jonka oli tarkoitus julkaista Sipolan toinen studioalbumi syksyllä 2013, mutta toistaiseksi sitä ei ole julkaistu.
Jore

Jore (oik. Jorma Sakari Vastelin, 30. elokuuta 1963 – 24. syyskuuta 1993) oli suomalainen punk-laulaja ja lauluntekijä. 1979–1982 toiminut Nolla nolla nolla oli Joren ensimmäinen levyttänyt yhtye. Varsinaisen toimintansa aikana yhtye julkaisi yhden EP-levyn, "Oodeja simasuille", vuonna 1981. 1982 Jore vieraili Laman albumilla ja lauloi oman kappaleensa "Turpa kiinni ja nussi". Nolla nolla nollan hajottua Jore liittyi Musta Paraati -yhtyeeseen. Jore oli mukana yhtyeen ensimmäisellä singlellä ja ensimmäisellä albumilla Peilitalossa vuodelta 1983. Mustasta paraatista erottuaan Jore perusti Silmät-yhtyeen, joka levytti yhden singlen ja yhden kokoelmakappaleen vuonna 1983. Nolla nolla nolla kokoontui yhtä keikkaa varten 1984 ja sai sen jälkeen mahdollisuuden tehdä albumin. Vuoden 1984 lopussa Jore liittyi Kuudes tunti -yhtyeeseen, joka oli jo julkaissut yhden albumin. Jore teki bändin kanssa yhden singlen lähes valmiiksi, mutta se jäi aikoinaan julkaisematta. Kappaleet julkaistiin 2013 Kuudennen tunnin ainoan albumin uudelleenjulkaisulla. Kuudes tunti lopetti toimintansa 1985. Tämän jälkeen Jore äänitti studiossa Dead Society -yhtyeen kanssa, mutta näitä äänityksiä ei ole julkaistu. Jore kuoli 1993 synnynnäisen sydänvian takia Virossa.  Hetki ennen kuolemaansa Jore oli muuttanut Suomesta Viron puolelle kommuuniin Saarenmaalle rakentamaan suunnitelmissaan ollutta äänitysstudiota. Samaisessa Saarenmaaprojektin taiteilijakommuunissa vaikutti maolaisena tunnettu Itu-ryhmän guru Matti Puolakka.
Makkaraperunat

Makkaraperunat on Suomessa ja muualla maailmassa suosittu grilliruoka. Ateria koostuu ranskalaisista perunoista ja makkaranpalasista, jotka voi joko paistaa upporasvassa tai vaihtoehtoisesti uunissa pellillä ja tarjoillaan mausteiden kanssa.
Mausteiden määrä annoksessa ja sen laatu riippuu itse grillin laadusta. Grillissä makkaraperunoihin lisätään perinteisesti muun muassa seuraavia mausteita: sinappi, ketsuppi, sipuli, valkosipuli, kurkkusalaatti ja majoneesi.
Makkaraperunat tunnetaan Jyväskylän seudulla nimellä taksari eli taksimiehen erikoinen, ja rovaniemeläiset syövät makkaraherkkua. Kuopiossa ateriasta käytetään nimitystä sitä sun tätä.
Eeti Nieminen

Edvard Olavi "Eeti" Nieminen  (29. maaliskuuta 1927 Kivennapa – 13. huhtikuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen yhdistetyn hiihtäjä ja maastohiihtäjä. Hän oli 172 senttimetriä pitkä ja painoi 65 kilogrammaa.
Nieminen sijoittui yhdistetyssä kahdeksanneksi Oslon olympialaisissa 1952. Samoissa kisoissa hän osallistui myös 18 km:n maastohiihtoon sijoittuen 21:nneksi. Neljä vuotta myöhemmin Cortina d'Ampezzon olympialaisissa 1956 hän oli yhdistetyn yhdeksäs. Falunin maailmanmestaruuskilpailuissa 1954 hän sijoittui kuudenneksi. Yhdistetyn SM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa vuosina 1951 ja 1952 sekä pronssia vuonna 1955. Nieminen voitti vuosina 1951 ja 1953 Garmisch-Partenkirchenin kansainvälisen hiihtokilpailun yhdistetyn sekä vuonna 1953 Falunin kisojen yhdistetyn. Holmenkollenilla hän sijoittui toiseksi vuonna 1955.
Nieminen pelasi pesäpalloa SM-sarjassa Nokian Urheilijoiden joukkueessa.
Urheilu-uransa jälkeen Nieminen toimi aktiivisesti Suomen Hiihtoliitossa. Hän oli varapuheenjohtajana 1971 ja toimi johtokunnan jäsenenä sekä vuosina 1962–1969 liittovaltuuston jäsenenä. Vuonna 2003 hän sai Suomen Hiihtoliiton jakaman Hannu Koskivuori -mitalin 19:ntenä henkilönä.
Sogdiana

Sogdiana eli Sogd (tadžikiksi Суғд, muinaispersiaksi Sughuda, pers. ‏سغد‎, kiin. 粟特) oli muinaisten sogdien asuttama maakunta Zeravšan- ja Kaškadarja-jokien varsilla nykyisten Uzbekistanin ja Tadžikistanin alueella. Sen keskuksena toimi Marakanda eli nykyinen Samarkand.
500–300-luvuilla eaa. Sogdiana kuului akemenidien valtakuntaan. Vuosina 329–328 sen asukkaat kävivät Spitamenesin johdolla sitkeää taistelua Aleksanteri Suuren joukkoja vastaan. Aleksanterin kuoltua alue kuului seleukidien valtakuntaan, 200-luvulta eaa. Kreikkalais-baktrialaiseen kuningaskuntaan ja ajanlaskumme ensimmäisinä vuosisatoina Kušana-valtakuntaan. 300–400-luvuilla Sogdianan valtasivat valkoiset hunnit, 500–600-luvuilla turkkilaiset ja 600–700-lukujen vaihteessa arabit.
300–700-luvuilla Sogdianassa oli useita autonomisia ruhtinaskuntia. Alueella oli huomattava merkitys idän kansojen talous- ja kulttuurielämässä. Sogdilaiset kauppiaat hallitsivat silkkikauppaa. Kiinan ja Keski-Aasian Mervin välisille karavaaniteille perustettiin sogdilaisia siirtokuntia. 400–700-luvuilla rakennettiin monumentaalirakennuksin koristettuja linnoitettuja kaupunkeja. Kuvataiteessa on turkkilaisia, iranilaisia, intialaisia, kiinalaisia ja bysanttilaisia vaikutteita. Sogdin kieli tunnetaan 300–900-luvuilla laadittujen buddhalaisten, manikealaisten ja nestorialaisten tekstien perusteella.
Nigerian luterilainen kirkko

Historia

Kirkko on perustettu vuonna 1936 maaseudulla eläneen Ibesikpo-klaanin keskuudessa. Perustajaisänä toimi Jonathan Udo Ekong. Kirkkoon kuului aluksi 16 seurakuntaa.

Nykytilanne

Kirkolla on nykyään 38 aluetta, joihin kuuluu 338 seurakuntaa 15 Nigerian osavaltion alueella. Seurakuntiin kuuluu yli 80 000 jäsentä. Seurakunnissa kätetään monia eri kieliä, mutta kirkon yhteisenä kielenä käytetään englantia. Kirkko kuuluu Kansainväliseen luterilaiseen neuvostoon. Kirkolla on oma teologinen oppilaitos, Jonathan Ekong Memorial Lutheran Seminary.
August Sohlman

Per August Ferdinand Sohlman (24. toukokuuta 1824 – 5. heinäkuuta 1874) oli ruotsalainen liberaali lehtimies ja poliitikko.
Sohlman opiskeli Uppsalassa ja osallistui liberaaleihin ja skandinaavisiin piireihin. Sohlman väitteli tohtoriksi 1848 ja osallistui vakaaehtoisena Schelswigin sotaan tanskalaisten puolella Preussin tukemia Schleswig-Holsteinin saksalaisseparatisteja vastaan. Myöhemmin hän opetti taidehistoriaa Kuninkaallisessa taideakatemiassa.
Vuonna 1851 hän ryhtyi Bore-lehden toimittajaksi ja siirtyi 1852 Aftonbladetiin. Vuosina 1852–1853 Sohlman julkaisi Nordisk Tidskriftia, joka oli toimitettu englantilaisen esikuvan mukaan. Sohlman hyökkäsi etenkin Ranskaa ja Saksaa vastaan, joilla oli suuri vaikutusvalta kulttuuriin ja politiikkaan.
Vuosina 1857–1874 Sohlman oli Aftonbladetin päätoimittaja ja nosti sen Ruotsin liberaalin lehdistön johtajaksi.
Sohlman kannatti myös suurempia uskonnonvapauksia, sekä vapauksia naisille työssäkäyntiin, sekä kaupan ja liiketoiminnan edistämistä. 1860-luvulla hän kamppaili vaalioikeuksien laajennuksen puolesta.
Sohlman tunsi sympatiaa Italiaa ja Puolaa kohtaan, sekä vaati Ruotsia tukemaa Tanskaa Saksan jälleen sitä uhatessa Schleswig-Holsteinin kysymyksen vuoksi. Sohlman pelkäsi myös Venäjän valtaavan Pohjolan Preussin avulla, jos se löisi Tanskan. Niinpä hän työskenteli Ruotsin armeijan uudistamiseksi ja oli itse Tukholman 9. tarkk'ampujakomppanian päällikkö.
Suomessa Sohlman on tunnettu vuonna 1855 ilmestyneestä kirjastaan "Det unga Finland", jossa hän esitti käsityksenään, että ilman ruotsalaista kulttuuria suomalaiset olisivat barbaariheimo vailla mitään sivistystä. Teoria perustui Arthur de Gobineaun rotuteoriaan arjalaiskansojen ylemmyydestä muihin kansoihin verrattuna, kuten Suomen keltaisen rodun edustajat. Kirja ilmestyi Suomessa uutena painoksena 1880.
Sohlman kuoli traagisesti hukkuen Baggenlahteen Älgössä Tukholman saaristossa heinäkuussa 1874 pelastaessaan poikaansa vain muutaman metrin päässä rannasta kesämyrskyn äkkiä yllättäessä.
Myös hänen poikansa Harald Sohlman oli myöhemmin Aftonbladetin päätoimittaja.
Ajaccio

Historia

Nykyisen Ajaccion kaupungin perustivat genovalaiset vuonna 1492. Napoleon I oli kotoisin Ajacciosta, ja se pysyi hänelle hyvin tärkeänä koko hänen elämänsä ajan. 1900-luvulla kaupunki oli suosittu yläluokan talvikohde.

Väkiluvun kehitys

Ajaccion kunnan väkiluku
Lähde:INSEE

Kulttuuri

Ajaccion Fesch-museossa on Louvren jälkeen maailman laajin italialaisen taiteen kokoelma
Saint-Jean-sur-Richelieu

Historia

Nykyinen Saint-Jean-sur-Richelieu sai alkunsa, kun ranskalainen Carignan-Salières-rykmentti rakensi entisen Saint-Lucin kunnan alueelle vuonna 1665 linnoituksen ja Saint-Jean-sur-Richelieun alueelle toisen linnoituksen vuosina 1666–1667 nimeltä Fort Saint-Jean. Linnoitukset toimivat alueen tärkeinä tukikohtina ja etenkin Amerikan vallankumouksen aikana, jolloin taistelijat pakenivat brittien hallitsemilta alueilta Uuteen-Ranskaan.
Alueen ensimmäiset eurooppalaiset siirtolaiset rakensivat tilansa linnoitusten välittömään läheisyyteen. Asutus laajeni uusien siirtolaisten muuttaessa alueelle. Vuonna 1763 joukko karkoitettuja acadialaisia muutti entisen L’Acadien kunnan alueelle, jonne he perustivat oman yhdyskuntansa. Tosin yhdyskunta kantoi vuosien saatossa useita nimiä, kuten Petite Cadie, Blairfindie, ja lopulta L’Acadie.
Vuonna 1836 valmistui rautatie La Prairien kaupungista yhdistäen alueen muualla Québeciin. Chamblyn kanava avattiin liikenteelle 1843, ja se mahdollisti laivaliikenteen Richelieun koskien ohitse. Tätä ennen vesiliikenne kaupunkiin ei ollut mahdollista.
24. tammikuuta 2001 Saint-Jean-sur-Richelieun, Ibervillen ja Saint-Lucin kaupungit sekä L’Acadien ja Saint-Athanasen kunnat yhdistettiin uudeksi Saint-Jean-sur-Richelieun kaupungiksi.
Sjöwall ja Wahlöö

Sjöwall ja Wahlöö oli kansainvälisesti tunnettu ruotsalainen kirjailijapariskunta. Avoliitossa eläneet Maj Sjöwall (s. 1935) ja Per Wahlöö (1926–1975) kirjoittivat vuosina 1965–1975 julkaistun kymmenen poliisiromaanin sarjan Roman om ett brott (”romaani rikoksesta”). Sarjan päähenkilönä oli ensimmäinen poliisiassistentti (vastaa Suomen ylikonstaapelia) Martin Beck, joka myöhemmissä kirjoissa yleni ensin rikoskomisarioksi ja sen jälkeen valtakunnan murhakomission päälliköksi.
Useista sarjan romaaneista on tehty elokuvia sekä Ruotsissa että muualla maailmassa. Kirjailijoiden on katsottu saaneen vaikutteita Ed McBainin 87. poliisipiiri -sarjasta.
Sjöwallilla ja Wahlööllä on kaksi yhteistä lasta, Tetz Sjöwall ja Jens Sjöwall Wahlöö, jotka molemmat työskentelevät elokuvateollisuudessa.
Lapinmyyrä

Levinneisyys

Lapinmyyrää esiintyy Suomen pohjoisosissa. Yhtenäisen levinneisyyden eteläraja kulkee suunnilleen Rovaniemen tasolla. Lisäksi pieni erillinen kanta on löytynyt Pohjanlahden ulkosaarilta.
Muualla Euroopassa lajia esiintyy Siperiassa ja sieltä sen levinneisyyden eteläinen haara ulottuu Itämeren eteläpuolella Elbelle asti. Pohjoinen haara, johon Suomikin kuuluu, ulottuu Kuolan niemimaalle ja Pohjois-Skandinaviaan. Hollannissa, Unkarissa ja Skandinavian eteläosassa on lisäksi erilliset kannat.

Tuntomerkit

Ruumiin pituus on n. 85–161 mm ja paino 20-80 g. Koiraat ovat noin 30% suurempia kuin naaraat, ja Euroopan alalajit ovat pienempiä kuin Amerikan alalajit. Täysikasvuisen myyrän häntä on yleensä alle kolmannes eläimen pituudesta. Vanhoilla lapinmyyrillä se on yläpuolelta musta ja alta valkea. Turkin väri vaihtelee suuresti harmaanruskeasta kanelinväriseen, lähes oranssinsävyiseen. Turkin yleisväristä riippumatta kaikilla lainmyyrillä on selässään mustakärkisiä karvoja.

Elintavat

Lapinmyyrää esiintyy luonnossa rehevillä suolaikuilla, missä on turvemättäitä, joihin kaivautua varsinkin talvisin. Erityisesti ojitetuilla soilla sen kannat kasvavat kun vesiraja laskee ja lisää ravintoa on saatavilla. Runsaimmin lapinmyyriä tavataan pakettipelloilta, joissa sen esiintymistiheys voi olla jopa 200–300 yksilöä hehtaarilla. Lapinmyyrä aiheuttaa myös metsätuhoja taimikoissa ja metsitetyillä pelloilla.

Ravinto

Lapinmyyrä syö kesäisin sarojen, viljojen ja heinien vihreitä osia. Talviravintonaan se käyttää samojen kasvien maanalaisia osia. Se voi kaivaa turpeeseen useita metriä pitkiä käytäviä juuresta toiseen, samoin pakettipelloilla lapinmyyrä kaivautuu maahan paljon paremmin kuin peltomyyrä. Puun kuori on myyrälle lisäravintoa, johon se turvautuu talviaikana.

Lisääntyminen

Lapinmyyrä on tehokas lisääntymään. Kesän aikana naarailla voi olla jopa 3–4 poikuetta, joissa n. 6–7 poikasta. Poikaset voivat saavuttaa sukukypsyyden nopeasti. Lapinmyyräkannat vaihtelevat voimakkaasti 4–5 vuoden syklissä.  Kannan nousuun liittyy usein talvilisääntyminen, jos ravintotilanne hangen alla on hyvä.