google/wiki40b huggingface dataset:
Foucault’n heiluri

Foucault’n heiluri [fu'kon] on heiluri, jolla voidaan osoittaa maapallon pyörimisliike akselinsa ympäri. Nimensä se on saanut keksijänsä, ranskalaisen fyysikon Léon Foucault’n mukaan.
Foucault’n heiluri on hyvin pitkävartinen heiluri, joka on ripustettu siten, että se voi vapaasti kiertyä suhteessa kiinnityskappaleeseen, esimerkiksi ristinivelellä. Kun heiluri saatetaan heiluriliikkeeseen, se jatkaa heilumista samassa tasossa. Koska maapallo pyörii, heilumistaso kiertyy suhteessa maan pintaan.
Foucault esitteli heilurinsa yleisölle ensi kerran Pariisin Panthéonissa vuonna 1851. Heilurin varsi oli 67 metriä pitkä teräslanka ja sen päässä oli 2,7 kilogramman messinkipallo heilurina. Kuuluisa Foucault’n heiluri sijaitsi aikoinaan Pietarin Iisakin kirkossa, jossa neuvostoaikana toimi ateismin museo. Heiluri oli maailman suurin, yli 90 metriä pitkä. Suomen ensimmäinen Foucalt’n heiluri asennettiin Eurajoen vesitorniin vuonna 1986. Kuusamon vesitorniin rakennettiin vuonna 2001 40 m korkea heiluri.  Myös Turun yliopistossa fysiikan laitoksella ja Vantaalla tiedekeskus Heurekassa on Foucault’n heiluri. 
Heilurin on väitetty hidastuvan auringonpimennyksen aikana. Auringonpimennyksen välillisten vaikutusten on arvioitu riittävän selittämään tämän Allais’n efektiksi kutsutun ilmiön.
Tapani Ripatti

Tapani Ripatti (s. 4. tammikuuta 1950) on lahtelainen eläkkeellä oleva radiotoimittaja ja DJ. Hän kuuluu kotimaiseen DJ Hall of Fameen. Lisäksi hän on toiminut useita kausia Lahden kaupunginvaltuutettuna, edustaen SDP:tä.
Levyjen soittamisen hän aloitti 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa, esiintyen pääasiassa nimellä DJ Beaver. 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa hän toimi muun muassa Levyraadin vakiojäsenenä. 1980-luvulla hän oli Yleisradion Radio 1:n viihdetoimituksessa, jossa juonsi nuorten ohjelmia, joilla oli oma merkittävä vaikutuksensa vuosikymmenen nuorisokulttuuriin. Ripatti kirjoitti myös musiikkiarvosteluja muun muassa Suosikkiin. Samalla vuosikymmenellä hän veti radiossa Radio 1983 -ohjelmaa, heti sen jälkeen Ocsidia ja 1990-luvulla Tri Patti's partylinea sekä Yövuoroa, jotka kaikki olivat diskoon ja uudempaan elektroniseen tanssimusiikkiin keskittyneitä ohjelmia. Vuonna 2011 hän työskentelee Ylen Lahden Radiossa tuottajana.  
Ripatti tunnetaan nopeasta, persoonallisesta puhetyylistään, joka on tuonut sekä faneja että vihamiehiä eli niitä, jotka vaihtavat radiokanavaa välittömästi häntä kuullessaan. Hän kertoo myös saaneensa aikoinaan paljon palautetta tavastaan puhua lähetyksissä soittamansa musiikin päälle: Musiikin nauhoittaminen radiosta oli 1980-luvulla hyvin yleistä, ja nauhoittajia luonnollisesti harmitti hyvän musiikin osittainen "pilaaminen" tällä tavalla, ulkopuolisella puheella. Kesäkuussa 2007 YLEn Yöradiossa lähetetyn Ocsid-spesiaalin aikana, Souvlakin "Inferno"-kappaleen alkuosan päälle puhuessaan Ripatti toteaakin nauraen seuraavaa: "Toivon todella hartaasti, että joku edelleen yrittää äänittää. Sillä tämä on äänittäjän ihanneohjelma, ollut aina."
Vaikka Ripatti yhdistetään usein nimenomaan dance- ja klubimusiikkiin, on hän laajemminkin afroamerikkalaisen tai yleensä mustan musiikin ystävä. Funk, reggae, soul, rhythm and blues ja esimerkiksi Chuck Berryn kaltaiset artistit ovat hänelle läheisiä.
Lokakuussa 2014 Ocsid teki paluun lahtelaisen LiMu Radion kautta. Ripatti on juontanut kaksituntista ohjelmaa joka toinen keskiviikko kello 19-21.
Resident Evil Zero

Pelaaminen

Resident Evil: Zerossa ohjataan kahta hahmoa, Rebecca Chambersia ja Billy Coenia. Hahmot voivat toimia yhdessä, jolloin pelaaja ohjaa toista hahmoa ja tekoäly toista, mutta ne voivat toimia myös erikseen. Ohjattavaa hahmoa voi vaihtaa napin painalluksella. Pelin aikana hahmot joutuvat muutaman kerran erilleen joksikin aikaa, jolloin toisen hahmon mukana olevat tavarat eivät ole toisen saatavilla.  Hahmot eroavat kyvyiltään; Rebecca pystyy ainoana sekoittamaan parantavia yrttejä, kun taas Billy on kaikin puolin vahvempi kuin Rebecca, pystyen siirtämään raskaita esineitä tai vääntämään raskaita vipuja, eikä hän myöskään haavoitu niin helposti kuin Rebecca. Kumpikin hahmo on pelin läpäisyn kannalta tärkeä; jommankumman kuollessa peli päättyy.
Uusi lisäys Zerossa on myös esineiden pudottaminen minne vain, jonka johdosta pelistä ei löydy tavaralaatikkoa kuten aikaisemmista osista.

Juoni

Peli sijoittuu juonellisesti ensimmäiseksi osaksi pelisarjassa. Raccoon Cityn S.T.A.R.S.-ryhmän Bravo-tiimi on etsimässä syytä raaoille murhille Arklayvuorilla. Vuoristossa Bravon helikopteriin tulee moottorivika, mikä aiheuttaa pakkolaskun metsään. Bravon jäsenet löytävät sotilaspoliisien kuljetusauton, jonka kuljettajat ovat tapettu. Tiimi päättää hajaantua, jolloin peli lähtee seuraamaan nuorta ja vielä melko kokematonta, ensiapuun erikoistunutta poliisia, Rebecca Chambersia. 
Rebecca löytää metsästä pysähtyneen Ecliptic Express -junan, jossa hän kohtaa hirviöitä, kuten zombeja ja iilimatoja. Hän tapaa Billy Coenin, jota hän epäilee sotilaspoliisien murhasta, mutta jonka kanssa hän kuitenkin lyöttäytyy yhteen selviytyäkseen. Äkillisesti juna lähtee liikkeelle. Rebecca ja Billy estävät junaa törmäämästä tuhoisasti ja saapuvat Umbrella-yhtiön tutkimuskeskukseen.
Tutkiessaan maanalaista laitosta Rebecca ja Billy kohtaavat monia mutatoituneita olioita ja valkoisiin pukeutuvan miehen, tohtori James Marcuksen, joka toimi Umbrellan tiedemiehenä ja suoritti kokeiluja eri nisäkkäillä, matelijoilla ja iilimadoilla. Albert Wesker ja William Birkin murhasivat Marcuksen, joka kuitenkin heräsi eloon tutkimuksille altistuneen iilimadon tunkeutuessa hänen kehoonsa. Kostonhimoinen Marcus paljastuu vastuulliseksi T-viruksen leviämisestä kartanossa ja junassa. Marcus mutatoituu iilimatokuningattareksi ja yrittää tappaa Rebeccan ja Billyn. Laitoksen sisäänkäynnillä kuningatar altistuu auringonvalolle ja heikentyy, jolloin Billy tappaa hänet revolverilla.  
Birkinin laukaisema itsetuhojärjestelmä tuhoaa laitoksen. Rebecca katkaisee Billyn tuntolevyn ja julistaa hänet kuolleeksi, jolloin pari eroaa toisiaan sotilaallisesti tervehtien. Rebecca suuntaa kohti kartanoa, jonne S.T.A.R.S. -ryhmän Alpha-tiimi saapuu seuraavana yönä. Rebeccan selviymistaistelu jatkuu Resident Evilissä.
Mujan piiri

Mujan piiri (ven. Муйский район, Muiski raion, burjaatiksi Муяын аймаг, Mujayn aimag) on kunnallinen itsehallintoalue Burjatian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1989 perustetun piirin pinta-ala on 25 164 neliökilometriä. Asukkaita on 14 800 henkeä (vuonna 2009).
Mujan piiri sijaitsee Burjatian koillisosassa. Etelässä se rajoittu Bauntin evenkiläiseen piiriin, lännessä Pohjois-Baikalin piiriin, pohjoisessa Irkutskin alueeseen ja idässä Taka-Baikalian aluepiiriiin. Piirin alue käsittää Vitimiin laskevan Muja-joen laakson.
Piiriin kuuluvat Severomuiskojen ja Taksimon kaupunkimaiset taajamat sekä Mujan maalaiskunta (keskuspaikka Ust-Muja). Hallinnollinen keskus on Taksimo, josta on lentoteitse 1030 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Ulan-Udeen. Asutuskeskuksia on yhteensä 9.
Seudun kanta-asukkaita ovat evenkit, joita nykyään on vain 0,4 % piirin väestöstä. Venäläisiä on 81,5 %, ukrainalaisia 5,5 %, burjaatteja 5,3 %, tataareja 1,4 % ja valkovenäläisiä 1,0 %. 64 % väestöstä asuu Taksimon piirikeskuksessa.
Piirin kautta kulkee vuonna 2003 valmistunut Baikalin–Amurin rautatie. Yhteydet Ulan-Udeen hoidetaan lentoliikenteen avulla.
Seudulla on huomattavat mineraalivarat. Kaivosteollisuus tuottaa lähinnä kultaa. Lisäksi valmistetaan rakennuskiveä ja puutavaraa.
Seudulla on useita arkeologisia ja luonnonmuistomerkkejä. Taksimossa toimii hotelli.
Paikallislehtenä ilmestyy Muiskaja nov.
Anitta Niemi

Anitta Eliisa Niemi (s. 22. lokakuuta 1951 Tampere) on suomalainen näyttelijä, joka tunnetaan erityisesti televisiosarjasta Kotikatu.

Opinnot ja ura

Niemi opiskeli Tampereen yliopiston ammattinäyttelijäkurssilla vuosina 1969–1973. Valmistuttuaan hän sai kiinnityksen Helsingin Kaupunginteatteriin.
Teatterin lisäksi Niemi on näytellyt elokuvissa ja televisiosarjoissa. Ensimmäisen televisioroolinsa hän teki vuonna 1971 elokuvassa Mareena, jossa hänellä oli pääosa. Niemi on esiintynyt myös elokuvissa Viu-hah hah-taja (1974), Runoilija ja muusa (1978) ja Kaikenlaisia karkulaisia (1981). Vuosina 1994–1997 hän näytteli Seija Viitalaa Kovaa maata -sarjassa.
Tunnetuimman roolityönsä Niemi teki televisiosarjassa Kotikatu (1995–2012), jossa hän esitti Karin Luotolaa seitsemäntoista vuotta.
Niemi jäi eläkkeelle vuonna 2014.

Aivoverenvuoto

Niemi sairastui vakavasti joulukuussa 2000, kun  hän sai rajun aivoverenvuodon ollessaan Helsingin Kaupunginteatterin harjoituksissa. Niemelle tehtiin kaksi leikkausta, ja hän vietti sairaalassa puoli vuotta. Hänen sairauslomansa aikana Kotikadun Karinia näytteli tilapäisesti Virve Larimo. Niemi palasi töihin elokuussa 2001, mutta hänen arkensa oli raskasta vielä pitkään sen jälkeenkin. Niemi on sanonut kärsineensä muistiongelmista, väsymyksestä ja masennuksesta. Toipuminen aivoverenvuodosta vei kaikkiaan kahdeksan vuotta.

Yksityiselämä

Niemi on ollut aikoinaan naimisissa unkarilaisen Istvan Dechyn kanssa. Heidän esikoisensa Tapani syntyi vuonna 1982 ja tytär Sarolta vuonna 1984.
Niemen entinen avopuoliso oli näyttelijä Ville-Veikko Salminen.
Bodil Kjer

Bodil Valborg Karen Ellen Kjer (2. syyskuuta 1917, Kööpenhamina – 1. helmikuuta 2003, Kööpenhamina) oli tanskalainen näyttelijätär. Hän tuli tunnetuksi varsinkin uudemman dramatiikan monivivahteisten naishahmojen tulkitsijana. Hän työskenteli muun muassa Det kongelige Teaterissa ja Det ny Teaterissa. Tanskan merkittävin elokuva-alan palkinto, Bodilprisen, on nimetty hänen ja Bodil Ipsenin mukaan.
Stas Namin

Stas Namin on venäläinen rockmuusikko ja kulttifiguuri. Hän perusti vuonna 1969 rockyhtyeen, Tsvety:n (ven. Цветы). Yhtye on tunnettu myös nimellä Stas Namin Group, ja se on ollut yksi merkittävimpiä venäläisen rockmusiikin pioneereja. Yhtye oli ensimmäinen rautaesiripun läpäissyt ja maailmankiertueelle päässyt neuvostoyhtye. 
Namin on myöhemmin elämässään toiminut tuottajana, valokuvaajana, taiteilijana, säveltäjänä, teatteri- ja elokuvaohjaajana sekä yrittäjänä. Vuonna 1987 hän perusti Stas Namin Centre (SNC) nimisen tuotantoyhtiön, joka on ensimmäisen venäläinen valtion kontrolloimaton yhtiö. Samana vuonna hän perusti toisen Gorky Park nimisen yhtyeen. Stas Namin Centressä on vieraillut monia kuuluisia länsimaisia taiteilijoita. Vuonna 1999 Naminin nimellä avattiin musiikki ja draamateatteri.

Varhainen elämä

Stas Namin, syntymänimeltään Anastas Alekseevitŝ Mikojan, syntyi vuonna 1951 Moskovassa. Perhe eli vahvasti sidoksissa politiikkaan ja musiikkiin.
Naminin isoisä oli neuvostoliittolainen poliitikko Anastas Mikojan (1895-1978). Isä Aleksei Mikojan (1925-1986) toimi armeijan lentäjänä toisessa maailmansodassa. Äiti Nami Mikoyan oli muusikko, journalisti ja kirjailija. Hänen ystäväpiiriinsä kuului useita kuuluisia venäläisiä säveltäjiä ja esiintyjiä, jotka olivat yleisiä vieraita perheen kotona. Namin sai jo nuorena vaikutteita rock’n’roll musiikista, jota hän pystyi kuuntelemaan joiltain länsimaisilta radioasemilta. Nuori Mikojan opiskeli korkeatasoisessa Suvorovin sotakoulussa Moskovassa, jossa hän opetteli soittamaan kitaraa ja sai luvan perustaa ensimmäisen yhtyeensä. Bändi esiintyi koulun opiskelijoille ja upseeristolle.

1970-luku

1970-luvun alussa Tsvety-yhtye julkaisi levy-yhtiö Melodijan nimikkeellä kaksi singleä, joista ensimmäinen myi yli 7 milj. kopiota. Yhtye koki kuitenkin paljon vastarintaa valtiolta ja kulttuuriministeriö kielsi Tsvetyn nimen sekä toiminnan syyttäen yhtyettä länsimielisestä propagandasta sekä hippiaatteen levittämisestä. Yhtye koottiin uusiksi nimellä Stas Namin Group. Jatkuvasta suosiostaan huolimatta yhtyeen esiintyminen televisiossa ja radiossa kiellettiin eikä siitä mainittu lehdistössä.
Aetomylaeus vespertilio

Levinneisyys ja elinympäristö

A. vespertilio -lajin levinneisyysalue käsittää hajanaisia alueita pitkin Kaakkois-Aasian Tyynenmeren rannikkoa Kiinasta ja Taiwanista Indonesian, Malesian ja Filippiinien tietämiltä aina Australian pohjoispuolen vesiin saakka. Sitä on havaittu myös Intian rannikolla, Malediiveillä ja Persianlahdella. Lisäksi lajia elää Mosambikin rannikolla. Laajasta levinnäisyysalueesta huolimatta kalaa tavataan vain harvoin.
A. vespertilio elää mannerjalustojen rannikoiden vesissä. Tyypillisesti sen elinaluetta ovat matalat rannikot, mutta niitä on tavattu jopa 110 metrissä. Sen elinalueilla on usein hiekkapohja, mutta niitä on tavattu myös mutaisista jokisuistoista ja koralliriuttojen läheisyydestä.

Käyttäytyminen ja ekologia

A. vespertilio on luonnostaan harvinainen laji, jonka käyttäytymisestä ei tiedetä paljonkaan.
A. vespertilio on ovovivipaarinen eli se hautoo munat sisällänsä ja synnyttää poikaset elävinä. Poikanen saa ravintonsa alkuun ruskuaispussista, mutta myöhemmin se saa lisäravintoa suoraan emon kohtunesteistä. Naaraat synnyttävät yhdestä neljään poikasta. Lajin lisääntymisestä ei tiedetä paljonkaan, mutta sukupolven pituudeksi on arveltu 15 vuotta ja maksimaaliseksi eliniäksi 24 vuotta. Täysi-ikäinen kala voi olla 240 cm leveä.

Käyttö

Kalaa käytetään ruokakalana vähäisissä määrin, silloin kun sitä satunnaisesti saadaan saaliiksi. Myös A. vespertilio lajin, kuten muidenkin suurten kotkarauskujen, epäillään joskus päätyvän haineväkeittoon "täytteeksi".
Adeninlahti

Adeninlahti (arab. خليج عدن‎, Ḫalīǧ ʻAdan, somaliksi Gacanka Cadmeed) on Punaisenmeren ja Arabianmeren yhdistävä merialue Arabian niemimaan ja Afrikan sarven välissä. Sen rannikkovaltioita ovat Jemen pohjoisessa, Somalia etelässä ja Djibouti lännessä. Lahti on yhteydessä Punaiseenmereen Bāb al-Mandabin salmen kautta. Se on saanut nimensä Jemenin eteläosassa sijaitsevan Adenin satamakaupungin mukaan.
Adeninlahti on syntynyt Afrikan ja Arabian niemimaan mannerlaattojen erotessa vähitellen toisistaan 35 miljoonan vuoden aikana. Maantieteellisessä mielessä se rajautuu idässä Guardafuiniemen kautta kulkevaan pituuspiiriin. Geologisen ja meritieteellisen määritelmän mukaan se kuitenkin jatkuu lännessä Kuria Muria -saarten ja Sokotran länsipuolelle aina mannerjalustan reunalle saakka. Se on itä–länsisuunnassa 1 480 kilometrin pituinen, ja sen keskimääräinen leveys on 480 kilometriä. Lahden pinta-ala on yhteensä noin 530 000 neliökilometriä. Sen pohjan merkittävin topografinen piirre on lahden keskiosassa kulkeva Shebanselänne. Lahden syvin kohta on 5 360 metrin syvyydessä.
Adeninlahdessa on runsas eliöstö. Merkittäviä lahdessa tavattavia lajeja ovat muiden muassa sardiinit, makrillit, tonnikalat, hait, delfiinit ja valaat. Lahti toimii myös merikilpikonnien lisääntymisalueena. Lahden rannikkovaltiot eivät harjoita laajamittaista kaupallista kalastusta, mutta niiden rannikoilla on monia eristyneitä kalastuskyliä ja -kaupunkeja.
Lahti on tärkeä kuljetusväylä. Sen kautta kulkee erityisesti raakaöljyä Persianlahdelta Suezin kanavan kautta Välimerelle ja muita tuotteita Aasiasta Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Vuonna 2006 lahden läpi kulki päivittäin lähes neljä prosenttia maailman kuluttamasta öljystä. Alueella toimii somalialaisia merirosvoja, joiden toiminta lisääntyi voimakkaasti 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen jälkipuoliskolla. Merirosvous on tehnyt lahdesta yhden maailman vaarallisimmista merialueista. Vuoden 2010 lopussa arviolta 1 181 henkilöä pidettiin panttivankeina Somalian rannikolla.
Buzuluk

Buzuluk (ven. Бузулу́к) on kaupunki Orenburgin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan sivujoen Samaran varrella 246 kilometriä Orenburgista luoteeseen. Kaupunki on Buzulukin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Sen kautta kulkee Samaran ja Orenburgin välinen rautatie. Asukkaita on 88 900 henkeä (vuonna 2008).
Buzulukin linnoitus perustettiin samannimisen joen suuhun vuonna 1736. Vuonna 1781 siitä tuli kaupunki ja Ufan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1804 kaupunki liitettiin Orenburgin ja vuonna 1851 Samaran lääniin. Buzulukissa oli Jumalanäidin naisluostari ja Kristuksen kirkastumisen miesluostari. Kaupunki oli tunnettu siellä valetuista kirkonkelloista.
Nykyään Buzulukissa on koneenrakennus- ja kevyttä teollisuutta. Lähistöllä tuotetaan öljyä. Kaupungin pohjoispuolella sijaitsee Buzulukski bor -niminen kansallispuisto.
Bernard Dietz

Bernard Dietz (s. 22. maaliskuuta 1948 Hamm Länsi-Saksa) on entinen saksalainen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja. Hän oli aktiiviuransa ajan pelipaikaltaan puolustaja.

Ura seurajoukkueessa

Jalkapallon pelaamisen Dietz aloitti SV Bockum-Hövelin riveissä. Hän edusti seuraa vain juniorivuosinaan, eikä päässyt mukaan seuran edustusjoukkueen miehistöön. Aikuisten tasolla Dietz pelasi vuodet 1970–1987 MSV Duisburgin (396 ottelua, 70 maalia) ja FC Schalke 04:n (135 ottelua, 8 maalia) riveissä.

Ura maajoukkueessa

Maajoukkuetasolla Dietz edusti Länsi-Saksan jalkapallomaajoukkuetta vuosien 1974–1981 aikana kaikkiaan 53 ottelussa. Hän oli mukana myös maan edustusmiehistössä vuosien 1976 ja 1980 EM-kilpailuissa sekä vuoden 1978 MM-kilpailuissa.

Ura managerina

Valmentajana Dietz on toiminut vuodesta 1987 lähtien. Tänä aikana hän on valmentanut ASC Schöppingeniä (vuodet 1987–1992), SC Verliä (vuodet 1992–1994), VfL Bochumia (vuodet 1994–2001), MSV Duisburgia (vuodet 2002–2006) ja Rot Weiss Ahlenia (vuodesta 2006 lähtien).
Bruno Loerzer

Sotien välinen aika

Sodan jälkeen Loerzer toimi kommunistien kapinoita tukahduttaneissa vapaajoukoissa (Freikorps). Hän lensi Baltian alueella tukien Eiserne Division-vapaajoukkoa. Hän erosi armeijasta maaliskuussa 1920 pysyen mukana siviili-ilmailussa. 
Vuonna 1930 Loerzerista tuli Saksan lentokoneen omistajien liiton puheenjohtaja. Adolf Hitlerin ja kansallissosialistisen puolueen valtaantulon myötä vanha sotakaveri Göring nimitti Loerzerin tuli Saksan ilmailu-urheiluyhdistyksen puheenjohtajaksi ja natsi-Saksan ilmailu-urheilujohtajaksi. 
Luftwaffe perustettiin uudelleen virallisesti 1935. Loerzer toimi komentajana eri yksiköissä ja hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1938.
Pieraccini-säätiö

Pieraccini-säätiö eli Fondazione Pieraccini on Suomessa toimiva säätiö, jonka tarkoituksena on tukea ja edistää Suomen ja Italian välisiä kulttuurisuhteita.
Säätiöllä on julkaisusarja Suuria suomalaisia, Great Finns, jossa esitellään eri alojen merkittäviä suomalaisia vaikuttajia. Julkaisusarjan ensimmäinen teos on neljällä kielellä julkaistava Martti Ahtisaaren Nobel-puhe. Säätiön on perustanut ja sitä hallinnoi Rolando Pieraccini, joka on vuodesta 1975 työskennellyt Suomessa kustantajana ja bibliofiilina ja pitänyt taidegalleriaa. Ateneumin taidemuseo sai häneltä vuonna 2008 lahjoituksena italialaisia 1900-luvun taiteilijoita käsittävän kokoelman. Pieraccinin kustantamo Eurographica julkaisee numeroituina kappaleita julkaistavia signeerattuja teoksia.
Pieraccini on itse ja säätiönsä kautta lahjoittanut 1960-luvulla aloittamansa taidekokoelman teoksia Ateneumin taidemuseolle. Lahjoitusvaiheessa teoksia oli 700, mutta kokoelma on karttunut myöhemmin. Vuonna 2012 hän lahjoitti säätiönsä kautta Ateneumille Giorgio Morandiin etsauksen Casa del campario a Grizzana (1929). Teos on neljäs lahjoitettu Morandin teos. Lahjoitukseen kuului muitakin teoksia, muun muassa yhdeksän Marino Marinin teosta ja seitsemäntoista Nunzio Gulinon teosta. Pieraccinin Ateneum-kokoelman arvioidaan olevan laajin ja kattavin italialaisen 1900-luvun grafiikan kokoelman maailman museoista. Ateneum on julkaissut kokoelmaa esittelevän teoksen Maestri italiani del Novecernto italiaksi ja suomeksi.
Martta Niskavuori

Kuvitteellinen henkilöhistoria

Martta suorittaa tyttökoulun, ja hänen isänsä toivoo hänen suorittavan myös ylioppilastutkinnon. Avioliitto tulee väliin, kun Niskavuoren nuorin poika Aarne nai Martan lähinnä rahojen takia. Martan isä halusi avioehtoa, mihin Aarne ei suostunut. Martan sukutaustaa ei juuri valoteta Niskavuori-näytelmissä. Luonteeltaan Martta on negatiivinen, Aarnen on vaikea sietää hänen alituista narinaansa. Hän saa Aarnen kanssa neljä lasta. Elokuvasovituksissa lasten määrää ja sukupuolia on muuteltu. Martta on hyvin sovinnainen: hänen elämänsä täyttävät käsitöiden ja kirkkokuoron kaltaiset harrastukset. Toisaalta hän kaipaa pois nurkkakuntaisesta maalaiskylästä Helsinkiin ja matkailemaan ulkomaille.
Martta ja Aarne eroavat 1930-luvun alussa, kun Aarne lähtee Ilona Ahlgrenin matkaan. Martta jää Niskavuorelle anoppinsa Loviisan kanssa. Hän omistaa puolet Niskavuoresta ja harmittelee, kun hänen miljoonaomaisuutensa on kiinni suurtilassa. Eronsa jälkeen Martta alkaa seurustella Niskavuoren pehtoorin kanssa ja tulee tälle raskaaksi. Hän ei kuitenkaan halua naimisiin pehtoorin kanssa, ja Loviisan kauhistukseksi hän väläyttää aborttia. Tohtori Varelius on Martalle mieluisampi puolisovaihtoehto, joten he menevät naimisiin. Pehtoori muuttaa pois Niskavuorelta. Aarnen palatessa Niskavuoren isännäksi Martta myy osuutensa tilasta. Martasta tulee uuden avioliiton myötä tohtorinna Varelius ja hän muuttaa puolisoineen Helsinkiin.
Toisen maailmansodan aikana Martta perheineen tulee sotaa pakoon Niskavuoren maisemiin. Hän vaatii holhoojaa Niskavuorelle, sillä hänen tyttärensä perivät osan Aarnen osuudesta. Martan ainoa poika, Ville, kaatuu sotatoimissa.

Tulkitsijoita

Martta on mukana näytelmissä Niskavuoren naiset ja Niskavuoren leipä. Näytelmässä Entäs nyt, Niskavuori? hänen roolinsa on vähäisempi. Jokaisessa kolmessa näytelmässä on konflikteja Martan ja Loviisan välillä. Entäs nyt, Niskavuori? -näytelmässä Martan puolison sukunimi on muutettu Vareliuksesta Santalaksi, jolloin Marttaakin kutsutaan tohtorinna Santalaksi.
Niskavuoren naisten kantaesityksessa maaliskuussa 1936 Marttaa tulkitsi Aino Lohikoski. Valentin Vaalan mustavalkoelokuvassa Niskavuoren naiset Marttaa näyttelee Irja Lautia, vuoden 1958 värielokuvassa puolestaan Hilkka Helinä. Edvin Laineen Niskavuoren Aarne pohjautuu näytelmään Niskavuoren leipä. Siinä Marttaa näyttelee Hillevi Lagerstam, kuten myös Laineen elokuvassa Niskavuori taistelee. Vuoden 1984 Niskavuori-elokuvassa Marttana on Maija-Liisa Márton.
Masi

Historiaa

Masin sanomalehtistrippi ilmestyi ensimmäisen kerran 4. syyskuuta 1950.
Masi oli viimeinen sarjakuva jonka King Features Syndicaten perustaja sanomalehtimagnaatti William Randolph Hearst hyväksyi levitykseen. 
Sarjakuvan päähenkilön Masin esimuoto oli Spider (suom. hämähäkki), joka esiintyi yliopistoelämää kuvaavissa yhden ruudun pilapiirroksissa. Kun hahmo rekisteröitiin ja siitä alettiin luoda useamman ruudun mittaisia sarjakuvia, kävi ilmi, että Spider-nimi oli jo varattu. Uudeksi nimeksi otettiin Beetle (”kovakuoriainen”) Bailey.
Vuosien aikana Mort Walkeria ovat avustaneet Masin piirtämisessä mm. Jerry Dumas, Bob Gustafson, Frank Johnson sekä hänen poikansa Brian ja Greg Walker, joista jälkimmäinen on nykyisin Masin virallinen piirtäjä.
Sarjakuvan ympäristönä oli aluksi yhdysvaltalainen college nimeltään Rockview ja Masi oli opiskelija. Pian hän kuitenkin värväytyi armeijaan (Korean sodan aikana) ja sarjan aiheeksi muuttui armeijaelämä Jermulan varuskunnassa. Masi tosin jäi ikuisesti varuskunta-alueelle, sillä hän ei koskaan saanut komennusta sotaan.
Masi on luonteeltaan patalaiska velttoilija, jonka takia hän joutuu usein vaikeuksiin. Varsinkin sarjan alkuaikoina college-elämän aikana hän harrasti paljon jekkuja ja velmuilua opistokavereidensa kanssa kuten myös armeijassa. Masi on kuitenkin pohjimmiltaan hyväntahtoinen. Hänen silmiään ei näytetä koskaan, sillä niiden edessä hänellä on aina lakki tai sotilaskypärä.
Suomessa muun muassa Helsingin Sanomat julkaisi Masia päivittäin vuosina 1956–2015. Masilla on Suomessa ollut myös useaan otteeseen nimikkolehti. Viikkosanomat julkaisi sitä vuosina 1958–1966 ja Semic vuosina 1972–1985 ja 1996–1998. Lehden lisäksi on jatkuvasti julkaistu useita erilaisia Masi-albumeita ja -pokkareita. Mort Walker vieraili Suomessa vuonna 2000. Silloin ilmestyi myös kovakantinen Masin 50-vuotisjuhlakirja.
Walker kuoli tammikuussa 2018. Hänen poikansa Brian ja Greg Walker ovat ilmoittaneet jatkavansa sarjaa. He ovat olleet mukana sen tekemisessä jo 1970-luvulta alkaen.
Masista on tehty myös animaatiosovituksia. Niitä on julkaistu suomeksi puhutuilla VHS-kaseteilla, joiden dubbauksesta vastasi Golden Voice Oy.