google/wiki40b huggingface dataset:
Asemies

Asemies eli aseenkantaja eli soini oli keskiajalla ja uuden ajan alkupuoliskolla nuorukainen, joka toimi ritarin seuralaisena ja aseenkantajana. Myöhemmin asemiehet muodostivat Ruotsissa ritaria alempiarvoisen aatelismiesluokan, joka sijoittui ritarin ja tavallisen rälssimiehen väliin. Kuningas nimitti ritarit. Koska hän saattoi olla pitkiä aikoja tavoittamattomissa, ritarit olivat verrattain harvinaisia Suomessa. Moni vaikutusvaltainen suomalainen asemies saattoi odottaa pitkään ritarin nimitystä, jos ehti saada nimityksen ollenkaan.

Knaappi

Knaappi (saks. Knabe, ”poika”) tarkoitti vastaavasti Ruotsin ja Suomen historiassa keskiaikana ritarin asemiestä ja uuden ajan alussa alempaa rälssimiestä. Knaappi-sana on saksalaisperäinen. Knaappi-nimitystä käytettiin Ruotsissa ensi kerran 1300-luvun alkupuolella Maunu Eerikinpojan tullessa kuninkaaksi. Heitä kutsuttiin myös aseenkantajiksi (swenni, suena, swenar, män af wapn, väpnare). Latinaksi heistä käytettiin armigieri- tai servatores-nimiä. Knaapit ja ritarit (milites) muodostivat yhdessä jalosukuisten ryhmän (nobiles).
Erillisten aateliskirjojen myöntämisen jälkeen ja aatelissäädyn muututtua perinnölliseksi knaapeista tuli löyhästi määritelty ryhmä talonpoikien ja rälssimiesten välimaastossa. He olivat alempaa aatelistoa eikä heillä ollut aateliskirjaa. Heidän ammattejaan olivat esimerkiksi kirjuri ja nimismies. Tunnettu esimerkki knaapista on pitkän vihan aikainen Tuomas Teppoinen. Vuonna 1606 Kaarle IX lupasi joukolle ratsusotilaan varustavia erityiset knaappioikeudet ja yhteisen vaakunan. Näistä suvuista aateloitiin myöhemmin erikseen mm. Sölferarm.
Sylvi-myrsky

Sylvi-myrsky (kutsutaan myös nimellä Sylvin päivän myrsky) oli ukkosmyrsky, joka iski Etelä- ja Länsi-Suomeen sunnuntaina 8. elokuuta 2010. Se oli neljäs ja viimeisin heinä-elokuun vaihteessa kymmenen päivän sisällä Suomessa raivonneista myrskyistä. Asta-, Veera-, Lahja- ja Sylvi-myrskyjen vahingot olivat yhteensä 81,5 miljoonaa euroa. Sylvi-myrskyn osuus vahingoista oli toiseksi suurin, 15,1 miljoonaa euroa. Myrsky vaati yhden kuolonuhrin.
Sylvi-myrsky oli Baltiassa kehittynyt voimakas ukkosrintama, joka saapui sadan kilometrin levyisenä MCS-järjestelmänä Suomenlahden rannikolle, edeten sieltä syvälle sisämaahan. Ilmatieteen laitos varoitti viranomaisia lähestyvästä myrskystä erityisellä VAARA-tiedotteella, mutta se jätettiin huomiotta joka puolella maata. Rajun ukonilman ja tuulenpuuskien lisäksi myrskyyn liittyi voimakkaita syöksyvirtauksia. 
Sylvi-myrsky kaatoi puita ja repi rakennusten kattoja laajoilla alueilla Uudellamaalla, Kymenlaaksossa, Hämeessä, Etelä-Savossa, Pirkanmaalla, Satakunnassa ja Pohjanmaalla. Lisäksi sähköt katkesivat useilta tuhansilta talouksilta. 
Syöksyvirtaukset aiheuttivat suurinta tuhoa Porissa. Kirjurinluodon areenalla oli käynnissä yli 40 000 katsojan Sonisphere-festivaali syöksyvirtauksen iskiessä konserttipaikalle. Noin 40 ihmistä sai eriasteisia vammoja, yksi loukkaantuneista menehtyi myöhemmin sairaalassa.
Viestimies

Varusmiesten ja -naisten koulutushaaramerkit

Viestimiesten, varusmiesten ja -naisten, koulutushaaramerkin pohja on teknillisten aselajien ranskalaisesta perinteessä johtuen sama violetti kuin pioneerijoukoillakin. Erotuksena edelliseen ei reunus ole hopeanharmaa, vaan kullankeltainen. Kaksi salamaa ovat valkoisia. Keskellä olevat kaksi salamaa kuvaavat sähkömagneettista säteilyä, radioaaltoja.
Aikaisemmin koulutushaaramerkeissä on ollut tarkempi jaottelu. Esimerkiksi puhelinviestimiehillä on ollut toisen salaman paikalla kuulopuhelin, mistä käytetään suomen kielessä kansanomaisesti ruotsalaisperäistä nimeä luuri.
Viestimiesten tapaan samaa koulutushaaramerkkiä käyttävät korpraalit, alikersantit, alikersanttiin rinnastettavat upseerioppilaat, kersantit ja kersanttiin rinnastettavat, näitä kuitenkin ennemmin yleensä ylennetyt upseerikokelaat.
Jalmari Pilkama

Hjalmar Alfhildus ”Jalmari” Pilkama (sukunimi vuoteen 1936 Forstadius) (4. toukokuuta 1881 Iitti – 12. elokuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja tilanomistaja. Hänen puolueensa oli Kansallinen Kokoomus.
Ylemmästä maanviljelyskoulusta vuonna 1903 valmistunut ja sitä ennen oppikoulua käynyt Pilkama oli tilanomistajana vuodesta 1904. Hänet valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vaaleissa 1930 ja hän aloitti kansanedustajana 21. lokakuuta 1930. Uudenmaan läänin vaalipiiriä edustanut Pilkama valittiin uudelleen vuosien 1933, 1936 ja 1939 eduskuntavaaleissa. Hän oli jäsenenä eduskunnan kulkulaitosvaliokunnassa, lakivaliokunnassa, maatalousvaliokunnassa, suuressa valiokunnassa ja talousvaliokunnassa.
Pilkama toimi poliittisella urallaan myös kunnallispolitiikassa, kokoomuksen puoluevaltuuston jäsenenä ja kokoomuksen Uudenmaan piiriliiton puheenjohtajana. Vuonna 1939 hänelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi. Pilkama kuoli elokuussa 1942, kesken neljännen kansanedustajakautensa, 61-vuotiaana. Hänen seuraajansa eduskunnassa oli Teuvo Valanne.
Pilkaman puoliso oli Saima Matilda Varpenius, jonka kanssa hän avioitui maaliskuussa 1904. He saivat yksitoista lasta, kuusi poikaa ja viisi tytärtä.
Kouta

Historia

Koudan pomorilaiskylä mainitaan Solovetskin luostarin asiakirjoissa 1500-luvun alussa. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa se oli Arkangelin läänin Kemin kihlakuntaan kuuluneen volostin eli kunnan keskus sekä suurehko merisatama, josta vietiin ulkomaille Koutajoen lohta, silliä ja puutavaraa. Koudanlahden saarilla toimi kolme sahalaitosta.
Vuonna 1905 kylässä oli koulu, kirkko, kyytiasema, 85 taloa ja 325 asukasta. Koudan kuntaan kuului myös Knäsöin kylä. Se rajoittui pohjoisessa Kantalahden, lännessä Oulangan ja etelässä Kiestingin ja Kieretin kuntiin sekä idässä Vienanmereen. Vuonna 1907 kunnassa oli 713 asukasta, joista 94 oli karjalaisia.
1920-luvulla Kouta liitettiin kyläneuvostona Karjalan ASNT:n Kantalahden piiriin. Vuonna 1926 sen alueella oli 2 600 ja vuonna 1933 4 000 asukasta.
Vuonna 1938 Kantalahden piiri liitettiin Murmanskin alueeseen.
1950-luvulla Knäsöin vesivoimalaitoksen rakentamisen yhteydessä Koutajoen niska padottiin ja Koutajärvelle kaivettiin uusi lasku-uoma pohjoisempana sijaitsevaan Knäsöinlahteen. Koutajoki saa nykyään alkunsa Serjakjärvestä, mutta ajoittain Koutajärven tekoaltaan vedet tulvivat jokea pitkin Koudan kylään.

Nykypäivä ja nähtävyydet

Koudan kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä puutaloista, joissa on nykyään lähinnä kesäasutusta. Kylään johtaa soratie sen länsipuolella kulkevalta Pietarin ja Murmanskin väliseltä M18-valtatieltä. Kesäaikaan sieltä on linja-autoyhteys Zelenoborskiin.
Kylässä sijaitsee 1600-luvulla rakennettu Pyhän Nikolauksen kirkko, joka on ainutlaatuinen pohjoisen puuarkkitehtuurin muistomerkki ja valtakunnallinen suojelukohde. Sen vieressä seisoo vuonna 1705 pystytetty kellotapuli. Kylässä on säilynyt myös 1800–1900-lukujen vaihteen asuintaloja. Siellä toimii vuonna 1896 perustettu sääasema.
Anselm Kiefer

Anselm Kiefer on saksalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, joka tunnetaan monumentaalisista teoksistaan. Hänen aiheensa liittyvät yleensä historiaan, kirjallisuuteen ja filosofiaan. Hän liittää suurikokoisten teostensa paksuihin maalikerroksiin esimerkiksi sementtiä, hiekkaa, lyijyä, maata, tuhkaa tai vaikkapa kasveja. Hän tekee myös veistoksia ja installaatioita.
Anselm Kiefer syntyi 8. maaliskuuta 1945 Donaueschingenissä lounaisessa Saksassa. Kaupunki raunioitui pahoin sodanaikaisissa pommituksissa. Kiefer eli lapsuutensa ensimmäiset vuodet keskellä näitä raunioita. Tämän on sanottu vaikuttaneen taiteilijan tuotantoon koko hänen uransa ajan.
Anselm Kiefer opiskeli ensin oikeustiedettä 1960-luvun puolivälissä Freiburgin yliopistossa. 1960–1970-luvuilla hän suoritti taideopintoja Freiburgin taideteollisessa korkeakoulussa sekä Karlsruhen ja Düsseldorfin kuvataideakatemioissa. Hänen opettajinaan toimivat muun muassa Joseph Beyus ja Peter Dreher. 
Uransa alkupuolella hän käsitteli Saksan ja erityisesti natsi-Saksan historiaa. Hän herätti kiivasta arvostelua valokuvateoksillaan, joissa hän poseerasi isänsä käyttämässä wehrmachtin univormussa historiallisten nähtävyyksien ääressä. Häntä syytettiin natsien ihailusta ymmärtämättä todellista viestiä: saksalaisten on kohdattava omat kipupisteensä. Hän halusi taiteessaan käsitellä saksalaisen kulttuurin suhdetta kolmannen valtakunnan syntyyn sekä osallistua näin poliittiseen ja eettisen keskusteluun.
1980-luvulta lähtien Kiefer on ammentanut aiheensa yhä enemmän maailmanhistoriasta, filosofiasta ja kirjallisuudesta. Hän käyttää töissään myös monitasoisia viittauksia runouteen, uskontoihin, mystiikkaan ja alkemiaan.
1988 Anselm Kiefer osti vanhan tiilitehtaan Höpfingenistä, Odenwaldista ja teki siitä ateljeensa. Vuodesta 1993 Kiefer on asunut Ranskassa. Aluksi hän asettui Etelä-Ranskaan, Barjaciin, jossa hänellä on vanhaan silkkikutomoon rakennettu ateljee. Kiefer on luonut 35 hehtaarin alueesta kokonaistaideteoksen, joka sisältää monumentaalitaidetta ja installaatioita.
Vuodesta 2007 Kiefer on työskennellyt Pariisin lähellä Croissy-Beaubourgissa sijaitsevassa ateljeessaan. Kyseessä on jälleen vanha, 36 000 neliömetrin kokoinen halli, joka on täynnä hänen valmiita ja keskeneräisiä töitään.  
Hän on saanut ansioistaan Wolfin palkinnon vuonna 1990 ja Praemium Imperialen 1999. 
Kieferillä on ollut näyttelyitä eri puolilla maailmaa. Suomessa hänen ensimmäinen näyttelynsä nähtiin Serlachius-museo Göstassa Mäntässä talvella 2015–2016.
Taiteilijasiirtokunta

Taiteilijasiirtokunta, taiteilijakolonia tai taiteilijayhteisö on paikka, jossa luovan työn harjoittajat elävät ja ovat vuorovaikutuksessa toistensa kanssa. Taiteilijat kutsutaan tai valitaan muodollisen prosessin kautta asumaan siirtokunnassa jakson, joka voi kestää muutamasta viikosta yli vuoteen. Nykyiset taiteilijasiirtokunnat perustuvat 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun esikuviin. Nykyisin sadat taiteilijasiirtokunnat tarjoavat ajan, työtilan ja yhteistyön mahdollisuuksia tavallisen työskentelymaailman ulkopuolella.
Taiteilijasiirtokunta muistuttaa jossain määrin taiteilijaresidenssiä. Ero taiteilijaresidenssin ja taiteilijasiirtokunnan välillä on tavallisesti se, että residenssissä on usein vähemmän taiteilijoita ja siirtokunnassa on usein enemmän vuorovaikutusta.
Taiteilijasiirtokuntia ja residenssejä tarjoavat nykyisin maailmanlaajuisesti kaksi pääorganisaatiota, Amsterdamissa sijaitseva Res Artis ja Alliance of Artits, joka sijaitsee Providencessa Rhode Islandilla Yhdysvalloissa. Taiwanissa toimiva Intra Asia Network on vähemmän muodollinen organisaatio, joka toimii luovien yhteisöjen ja vaihtojen edistämiseksi Aasiassa. Näiden yhteenliittymien piirissä ovat useimmat maailman toimivat taiteilijasiirtokunnat.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa toimi Ahvenanmaalla Önningebyn taiteilijasiirtokunta.

Historiaa

Varhaiset taiteilijasiirtokunnat syntyivät 1800-luvun alussa. Arvioidaan, että vuosien 1830 ja 1914 välillä noin 3 000 ammattitaiteilijaa osallistui tähän massamuuttoon pois kaupunkikeskustoista maaseudulle, joissa he asuivat vaihtelevia ajanjaksoja yli 80 yhteisössä.
Moskovan lähellä olevasta Abramtsevon taiteilijasiirtokunnasta tuli kirjailijoiden ja taiteilijoiden tapaamispaikka, jossa vaalittiin slavofiilisiä ajatuksia 1870- ja 1880-luvuilla.
Eräs tunnettu taiteilijasiirtokunta oli Darmstadtissa, Saksassa sijainnut Mathildenhöhen taiteilijasiirtokunta. Se perustettiin 1899 mesenaattinaan Hessenin suurherttua Ernest Louis. Taiteilijoiden tavoitteena oli kehittää moderneja ja eteenpäin katsovia rakennuksia ja asuntoja. Mathildenhöhe tunnetaan keskeisenä Art Nouveaun ajatusten kehityspaikkana, jossa työskentelivät muun muassa Peter Behrens, Paul Bürck, Rudolf Bosselt, Hans Christiansen, Ludwig Habich, Patriz Huber ja Joseph Maria Olbrich.
Kino-Huovi

Kino-Huovi on Harjavallassa toimiva elokuvateatteri. Se sijaitsee kaupungin keskustassa Harjavallankadun varrella.
Kino-Huovin 160-paikkainen teatterirakennus on valmistunut vuonna 1944. Se on toiminut alusta alkaen elokuvateatterina. Vuoteen 1976 asti teatteri tunnettiin nimellä Satakuva. Rakennus oli tyhjillään kahden vuoden ajan, kunnes Kino-Huovi aloitti marraskuussa 1978.
Vuosituhannen vaihteessa teatterissa tehtiin suuria kunnostustöitä, muun muassa aulatilat sekä äänentoistolaitteisto uusittiin. Kino-Huovi digitalisoitiin vuoden 2012 alussa.
Orli Znojmo

Historia

Joukkue pelasi ennen Itävallan pääsarjassa pelaamista Tšekin pääsarjassa Extraligassa. Joukkueen paras sijoitus Tšekin Extraligassa on kolmas sija kaudella 2005-06. NHL:n työsulkukaudella 2004-05 joukkueessa pelasi useita NHL-pelaajia, esim. Patrik Eliáš, Martin Havlát ja Tomáš Vokoun.
Halliwellien kartano

Halliwellien kartano (engl. Halliwell Manor) on kuvitteellinen kartano, joka on tärkeä tapahtumapaikka televisiosarjassa Siskoni on noita. Sarjan mukaan kartano sijaitsee San Franciscossa, Kaliforniassa, osoitteessa 1329 Prescott Street. Halliwellin perheen jäsenet ovat omistaneet kartanon useiden sukupolvien ajan.

Kartanon historia

Kartano rakennettiin vuonna 1906 San Franciscon suuren maanjäristyksen jälkeen, järistyksen tuhottua paikalle vuonna 1898 rakennetun aiemman talon.
Koska kartanon alla oleva maa on viiden elintärkeän elementin (puu, maa, vesi, tuli, metalli) kohtaamispisteessä, sen kuvitellaan olevan spirituaalinen yhdysside eli Neksus, jonka sisällä olevaa voimaa voidaan käyttää sekä hyvään että pahaan. Lumottujen isoisoisovanhemmat, Baxterit ostivat maan ja rakensivat kartanon estääkseen Nexuksen joutumisen vääriin käsiin. Demonit, muun muassa Cole ja Zankou ovatkin yrittäneet useaan kertaan saada Nexuksen voiman käyttöönsä. Sisaarukset kuitenkin päihittivät molemmat isoäitinsä Pennyn loitsulla, jonka tämä opetti Phoebelle aikoinaan. Koska hyvän voimat hallitsevat kartanoa ja siten myös Neksusta, Nexuksen kuvaillaan antavan ylimääräisen sysäyksen siskosten voimille. Seitsemännen kauden lopussa Piper, Phoebe ja Paige joutuivat tuhoamaan Neksuksen estääkseen pahaa saamasta sen voimat. Lumotut käyttivät loitsua nimeltä "Kuinka karkottaa Susken, jonka Vanhimmat olivat piiloittaneet Varjojen kirjaan varmistaaksen ettei se joutuisi pahan hallitsemaksi.
Phoebe ja Wyatt ovat tiedettävästi ainoat Halliwellin suvun noidat, jotka ovat syntyneet kartanossa. Kuten jaksossa Kellarissa asuu mörkö todettiin, tämä tarkoittaa sitä että heidät voi helposti saada kääntymään pahan puolelle; Phoebesta tuli Lähteen kuningatar ja Chris kuvaili tulevaisuuden Wyattia Pahuuden ilmentymäksi.
Tuva Turkvision laulukilpailussa

2013

Tuva osallistui kaikkien aikojen ensimmäiseen Turkvision laulukilpailuun Turkin Eskişehirissä vuonna 2013. Edustajaksi valittiin laulaja Saylık Ommun kappaleella "Çavıdak" (Чавыдак). Turkvision laulukilpailun semifinaalissa Ommun ei päässyt jatkoon.

2014

Vuonna 2014 Tuva osallistui jälleen Turkvision laulukilpailuun, joka järjestettiin Kazanissa, Tatarstanissa. Edustajaksi valittiin laulaja Ayas Kuular kappaleella "Subedei" (Субедей). Kilpailun semifinaalissa Kuular sai 151 pistettä, jäi sijalle 20., eikä päässyt finaaliin.
Pippuri

Historiaa

Vanhimmat maininnat pippurin käytöstä Euroopassa ovat jo Kreikasta vuonna 300 eaa., jolloin Aleksanteri Suuren henkilääkäri Theofrastos kirjoitti niistä. Keskiajalla Platina mainitsi, että pippuria on alun perin kasvanut vain Arabiassa ja Etiopiassa mutta nykyisin myös Italiassa. Hän kuvaili pippuria lämpimäksi ja kuivaksi raaka-aineeksi, joka lämmittää vatsaa sekä maksaa, on vahingollinen sapelle, kehittää ja vapauttaa suolikaasua sekä edistää virtsan siirtymistä.
Keskiajalla pippuri oli tärkein tuontimauste, ja sitä käytettiin jopa maksuvälineenä. Vuonna 1180 perustettiin Lontooseen erityinen pippurikilta, ja samantapainen seura perustettiin myös Saksaan (Pfeffersacke) ja Ranskaan (poivres). Ennen Vasco da Gaman tutkimusretkeä (1498) lähes kaikki Eurooppaan tuleva pippuri kulki Venetsian kautta; venetsialaiset kauppiaat ostivat sitä Välimeren itärannikon satamakaupungeista, jonne sitä tuotiin Itä-Aasiasta monien välikäsien kautta. 
Pippurin käytöstä keskiajalla liikkuu erilaisia käsityksiä. Hyvin yleisesti tunnutaan olevan sitä mieltä, että pippuria käytettiin ylen runsaasti, jotta saataisiin peitettyä pilaantuneen raaka-aineen (liha tai kala) paha maku. Toisaalta pippuri oli keskiajalla niin kallista, että sillä, jolla sitä oli mahdollisuus käyttää runsaasti, oli varmasti mahdollisuus hankkia tuoreita raaka-aineita. Paljon todennäköisempää on, että niin keskiaikana kuin nykyäänkin joillakin ihmisillä on tarve kerskailla sillä, miten mausteisesta (tai tulisesta) ruuasta he pitävät. Lisäksi tuliseen ruokaan tottunut ihminen osoitti melko suoraan olevansa hyvin varakas. Mausteiden liioitteleva käyttäminen siis saattoi olla vain pöyhkeilyä. Tosin toiset tutkijat epäilevät, että mausteiden yletön käyttö on pelkkä legenda.
Pippurin kirpeä maku johtuu kasvin sisältämästä alkaloidista nimeltään piperiini.
Matti Aarnio

Henkilöhistoria

Matti Aarnio syntyi Kouvolassa 1901. Hänen vanhempansa olivat ylijunailija Alfred Aarnio ja Serafiina Vilen. Hän kävi keskikoulun ja työskenteli kirjanpitäjänä Valtionrautateillä Kouvolassa 1917–1920.
Aarnio liittyi suojeluskuntaan vuonna 1917 ja taisteli myöhemmin Suomen sisällisodassa valkoisten puolella. Aarnio osallistui taisteluihin Etelä-Savon rykmentissä, minkä jälkeen hän taisteli vielä Viron ja Latvian vapaussotaan kuten myös Aunuksen retkelle. Aarnio sai upseerikoulutuksen 1920-21 ja jäi armeijan palvelukseen Viipurin rykmenttiin. Hän valmistui kadettikoulusta 1927 ja sotakorkeakoulusta 1933.
Talvisodassa majuri Aarnio toimi Jääkäripataljoona 4:n komentajana Laatokan Karjalassa. Huolimatta alivoimasta ja resurssien vähäisyydestä, suomalaiset onnistuivat motittamaan neuvostojoukot useissa kohdissa. Aarnio sai tehtäväkseen mottien purkamisen ja hän saikin tehtävään käyttöönsä oman pataljoonansa lisäksi kuusi muuta. Aarniosta syntyikin yksi talvisodan kuuluisimpia komentajia ja hän sai lempinimen Motti-Matti.
Jatkosodassa Aarnio ylennettiin everstiksi ja hän sai komennettavakseen  Jalkaväkirykmentti 56:n. Lapin sodassa Aarnio vastaavasti komensi JP 2:ta. Sotien jälkeen Aarnio toimi Jyväskylän sotilaspiirin päällikkönä. Myöhemmin kommunistien hallitsema Valtiollinen poliisi pidätti Aarnion, mutta hänen onnistui karata pidättäjiään Ruotsiin. Sieltä hän jatkoi matkaansa Yhdysvaltoihin ja edelleen Venezuelaan. Aarnio toimi uudessa kotimaassaan yleisten töiden ministeriön geodeettiosaston matemaatikkona ja professorina Kansalliskaartin kadettikoulussa. Lopulta Aarnio palasi Suomeen 1952. Hän työskenteli Kokoomuksen talouspäällikkönä 1952–1952 ja sen jälkeen vakuutusalalla ylitarkastajana ensin Fennia-Patriassa (1955–1957) ja sitten Pohja-Yhtymässä (vuodesta 1957). Vuonna 1966 hän julkaisi teoksen Talvisodan ihme.
Eino Kaltimo

Yrjö Gustafsson oli suomalainen kääntäjä joka käytti salanimiä Eino Kaltimo ja Yrjö Talma.
Riksväg 77

Tien kulku

Tie alkaa Knivstasta E4:n liittymästä. Tie kulkee ensimmäisen pätkän Rimboon melko suorasti ja loivamutkaisesti, sen aikana se ohittaa aivan alussa Valloxenin järven, kahdeksan kilometrin päässä siitä se puolestaan ohittaa Länsväg 273:n risteyksen ja melko sen vieressä Uppsalan läänin ja Tukholman läänin rajan. Sitten loppumatkan aikana se ohittaa vielä Johannesbergin golfkentän sen pohjoispuolelta sekä Metsjönin ja Långsjönin järvet.
Rimbossa tie puolestaan menee keskustan halki ja kohtaa sinä aikana Länsväg 280:n. Rimbon jälkeen tie jatkuu pitkän matkaa mutkaisempana, mutta vähäliikenteisempänä kuin ennen Rimboa, ennen tien saapumista Husbyhyn, se ohittaa Husby-Sjuhundran kirkon, Husbyn ohituksen jälkeen tie kohtaa melko heti E18:n moottoritien liittymän, liityttyään osaksi E18:n moottoritietä se jatkuu sen kanssa Kyrksjöniin asti jossa E18 erkanee Kapellskärin satamaan, siitä puolestaan tie jatkuu vielä vähän matkaa saapuen sitten Länsväg 276:n risteykseen.
Puuntuhooja

Koko ja ulkonäkö

Puuntuhooja on helposti tunnistettava ja tukevarakenteinen perhonen. Aikuinen yksilö on huomiota herättävän kookas ja yleisväriltään selvästi harmaanruskea. Sekä etu- että takasiivet ovat pohjaväriltään rusehtavat ja siipiä kirjoo tumma, verkkomainen kuvio, joka erottuu selvänä myös takasiivissä. Keskiruumiin selkäpuolella on vaalealla pohjalla tumma kuvio, joka voi tuoda mieleen kasvot. Takaruumiin jaokkeiden reunat ovat vaaleat ja muodostavat takaruumiiseen vaalean poikkiraidoituksen. Tuntosarvet ovat poikkileikkaukseltaan lieriömäiset. Siipien kärkiväli on koiraalla 55–77 mm ja naaraalla 68–95 mm.
Puuntuhoojan jopa kymmensenttinen, selkäpuolelta lihanpunainen ja kyljistään kellertävä toukka on hyvin tavallinen näky kun täysikasvuiset toukat lähtevät etsimään koteloitumispaikkaa. Toukka erittää tunnusomaista, epämiellyttävän tärpättimäistä tuoksua, jonka ihminenkin voi esimerkiksi metsässä aistia monien metrien etäisyydeltä.

Levinneisyys ja lentoaika

Puuntuhooja on levinnyt koko Eurooppaan pohjoisimpia osia myöten. Lisäksi se esiintyy Pohjois-Afrikassa ja elinalue jatkuu Aasian puolella aina Japaniin ja Etelä-Kiinaan saakka. Suomessa sitä tavataan varsin yleisenä ainakin Etelä-Lapin korkeudelle saakka. Aikuiset perhoset lentävät kesä-heinäkuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Puuntuhoojaa tavataan metsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Aikuiset perhoset viettävät piilottelevaa elämää, eikä niitä ole lajin yleisyydestä huolimatta helppo löytää. Aikuiset perhoset lentävät yöllä ja hakeutuvat toisinaan valon luo. Niiden suuosat ovat surkastuneet, eikä perhonen nauti ravintoa. Naaraita voi kuitenkin lentää viinisyötille niiden erehtyessä pitämään käyneen nesteen tuoksua merkkinä sopivasta munimispaikasta. Pariutumisvalmis naaras houkuttelee koiraita luokseen feromonien avulla.
Naaras munii 700–1000 munaa, yleensä muutaman kymmenen, mutta joskus jopa parin sadan munan ryppäinä yleensä vahingoittuneiden tai sairaiden, mutta edelleen elossa olevien puiden kuorelle. Munintapaikka on kuoren rako tai kohta, jossa kuori on valmiiksi vioittunut. Se myös suosii ikääntyneempiä puuyksilöitä. Naaras peittää munaryhmät tuottamallaan eritteellä. Toukat elävät aluksi pieninä ryhminä heti kuoren alla, mutta erakoituvat myöhemmin.
Toukka elää elävien puiden puuaineksessa, kaivertaa sinne käytäviä ja riittävän suuressa puussa saattaa elää jopa kymmeniä toukkia. Joskus vanhempi toukka saattaa vaihtaa isäntäpuutaan. Toukan kehitys kestää kahdesta neljään vuotta. Täysikasvuinen toukka kaivautuu ulos puunrungosta tehden puun tyviosaan 12–16 mm:n läpimittaisen aukon, ja saattaa vaeltaa pitkänkin matkan ennen kuin löytää mieleisensä talvehtimispaikan. Toukka kaivautuu maahan tai vanhaan kantoon ja rakentaa erittämästään silkistä kotelokopan. Toukka talvehtii kopan sisällä ja koteloituu sinne vasta keväällä. Kotelovaihe kestää kahdesta kuuteen viikkoa.

Ravintokasvi

Toukka elää etenkin raidan (Salix caprea) puuaineksessa, mutta joskus myös koivuissa, lepissä tai erilaisissa hedelmäpuissa, kuten omenapuussa.
Bulletboys

Bulletboys tai Bullet Boys on glam metal -yhtye, jonka perustivat King Kobrasta lähteneet laulaja Marq Torien, kitaristi Mick Sweda ja basisti Lonny Vencent.
Yhtyeen kaksi ensimmäistä albumia BulletBoys ja Freakshow saivat hyvän vastaanoton. Bulletboysin (ja etenkin laulaja Torienin) tyyliä verrattiin David Lee Rothin aikaiseen Van Haleniin. Asiaan liittyen, Van Halenia Rothin aikakaudella tuottanut Ted Templeman tuotti myös Bulletboysin albumit. Neljännen albumin, aikaisemmasta sleaze-rockista huomattavan kummarruksen alternative rockin suuntaan tehneen Acid Monkeyn jälkeen yhtye hajosi vuonna 1995.
Bulletboys kokosi rivinsä uudelleen vuonna 2000 ja julkaisi viidennen levynsä Sophie 2004. Entinen Skid Row'n keulakuva Sebastian Bach vieraili albumin ensimmäisellä singlellä Neighbourhood.
Chéri Samba

Chéri Samba,  viralliselta nimeltään Samba wa Mbimba N’zingo Nuni Masi Ndo Mbasi, (30. joulukuuta 1956 Kinto M'Vuila) on kongolainen taidemaalari. Hän on yksi kuuluisimmista afrikkalaisista nykytaiteilijoista. Hänen teoksiaan löytyy esimerkiksi New Yorkissa sijaitsevan Museum of Modern Artin (MoMA) kokoelmista.