Ludvig XV

Lapsuus

Ludvig XV syntyi vuonna 1710 Versaillesin palatsissa. Hänen isänsä oli Burgundin herttua Ludvig ja äitinsä Marie-Adélaide de Savoie. Syntyessään Ludvigista tehtiin perinteen mukaisesti Anjoun herttua ja hänen kasvatuksensa uskottiin de Ventadourin herttuattarelle, joka oli vuodesta 1704 toiminut Ranskan Lasten (kuninkaallisten lasten yleisarvonimi oli l'enfant de France) hoitajana. Kasvatuksen oli tarkoitus jatkua aina seitsemän vuoden ikään saakka.
Ludvigin isoisä, kruununprinssi (dauphin) Ludvig kuoli 11. huhtikuuta 1711. Kruunun­perimys­järjestyksessä seuraavana oli Ludvigin isä. Tästä ei kuitenkaan tullut koskaan kuningasta, koska hän ja hänen vaimosa kuolivat vähän yli puoli vuotta tämän jälkeen eräänlaiseen tuhkarokkoon. Saman kohtalon koki myös Ludvigin vanhempi veli, Bretagnen herttua Ludvig. Tapahtumaketjun seurauksena Ludvigista tuli vasta kaksivuotiaana Ludvig XIV:n valtaistuimen perijä. Myös Anjoun herttuan oli käydä rokon vuoksi hullusti, mutta hänen hoitajansa kielsi lääkäreiden suorittaman suoneniskennän.
Ludvigille määrättiin vuonna 1714 opettajaksi abbé Perot. Tämän tehtävänä oli opettaa oppilaansa lukemaan ja kirjoittamaan, sekä myös perehdyttää historian ja maantiedon perusteisiin. Kasvatus oli monipuolista ja tiukan uskonnollista. Nuoren kruununperijän kasvatusta valvoi markiisitar de Maintenon, kuningas Ludvig XIV:n rakastajatar.
Tammikuussa 1715 Ludvig osallistui ensimmäiseen julkiseen tilaisuuteensa, Persian lähettilään valtuuskirjeen jättämiseen Versailles’n palatsissa. Kuningas Ludvig XIV kuoli 1. syyskuuta 1715 ja Anjoun herttuasta tuli viisivuotiaana kuningas Ludvig XV. Edesmenneen kuninkaan veljenpojasta Orléansin herttuasta tuli sijaishallitsija.

Sijaishallitsijan kausi

Ludvig XV:n lapsuus jäi hyvin lyhyeksi, sillä vaikka valtakunnan asioita hoiti sijaishallitsija, niin kuninkaalla oli runsaasti virallisia velvollisuuksia, lähinnä kuitenkin läsnäololla hoidettavia. Heti 3. ja 4. syyskuuta Ludvig suoritti ensimmäiset kuninkaalliset tekonsa. Ensinnäkin hän osallistui edesmenneen kuninkaan kunniaksi järjestettyyn sielunmessuun Versaillesin kappelissa ja sen jälkeen hän vastaanotti pappissäädyn edustajat, jotka olivat kokoontuneet juhlistamaan uuden kuninkaan valtaannousua. Tämän jälkeen 12. syyskuuta hän osallistui lit de justice -oikeudenistuntoon, joka oli Ranskan monarkian kaikkein juhlallisimpia tapahtumia. Tämän jälkeen seurasivat Suuren neuvoston, Pariisin yliopiston ja Ranskan akatemian tervehdyskäynnit, ja tietenkin myös kaikki ulkovaltojen lähettiläät, jotka esittivät osanottonsa ja samalla onnittelunsa uudelle kuninkaalle. Heti hallintansa alkuvaiheissa joutui nuori poika todella koviin ja kuria vaativiin tehtäviin.
Vanha, kuollut kuningas oli ollut epäluuloinen veljenpoikaansa Orléansin Filipiä kohtaan. Testamentissaan Ludvig olikin määrännyt aviottoman poikansa Mainen herttuan Louisin sijaishallitsijaksi Ludvig XV:n alaikäisyyden ajaksi. Heti kuninkaan kuolemaa seuranneena päivänä, 2. syyskuuta Pariisin parlamentti kokoontui päättämään sijaishallitsijasta. Orleansin Filip teki parlamentin kanssa sopimuksen, jossa hän palautti sille Ludvig XIV:n aikana menetetyn veto-oikeuden kuninkaan antamiin säädöksiin. Tämän seurauksena edesmenneen kuninkaan tahto sijaishallitsijasta tehtiin mitättömäksi. Näin parlamentti teki 41-vuotiaasta Orléansin herttuasta sijaishallitsijan. Symbolisena tekona sijaishallitsija siirsi hallituksen toiminnan Pariisiin ja Versaillesin hovi hajaantui.
Vuonna 1717 seitsenvuotias kuningas oli saavuttanut "järjellisen iän" ja joutui eroon lapsuutensa kasvattajasta Ventadourin herttuattaresta, joka oli kasvattanut häntä yhdessä kahden suutarin lapsen ja nuoren irokeesin kanssa, ja nyt Ludvig uskottiin isosetäpuolensa, Mainen herttuan hoiviin. Vastedes hänen kasvatuksensa uskottiin Villeroyn herttualle sekä kotiopettajana toimineelle Fréjusin piispalle André Hercule de Fleurylle. Nyt hänen opiskeluohjelmaansa sisältyi latinaa, matematiikkaa, kartografiaa ja piirustusta, sekä astronomian perustiedot. Myös metsästyksen taidetta tuli hänen opiskella.
Orléansin Filip johti valtakunnan hallintoa Pariisin keskustassa olevasta palatsistaan, Palais-Royalesta. Nuori Ludvig XV siirrettiin asumaan Vincennesin linnan yhteen rakennettuun uuteen asuinosaan. Tämä linnoitus oli seitsemän kilometrin päässä Pariisista, keskellä Vincennesin metsää. Se katsottiin olevan ilmastoltaan huomattavasti Pariisia terveellisemmän nuorelle monarkille. Myöhemmin sijaishallinnon aikana hän kuitenkin muutti asumaan Pariisin keskustassa ja lähellä Palais-Royalea olevaan Tuileries’n palatsiin. Sijaishallinnon aikana Orléansin Filip, tukea itselleen hakiessaan, suosi voimakkaasti aatelistoa, joka Ludvig XIV:n aikana oli eristetty kauaksi vallankäytön keskipisteestä. Hän perusti polysynodian, joka mahdollisti aateliston osallistumisen vallankäyttöön. Järjestelmä osottautui niin tehottomaksi, että se purettiin 1718.
Kansainvälisessä politiikassa Orléansin Filip pyrki eristämään Ludvigin sedän, Espanjan kuninkaan Filip V:n mahdolliset pyrkimykset valtaan Ranskassa, jos nuorelle kuninkaalle kävisi huonosti. Tämän eristyspolitiikan eräs looginen seuraus oli 1717 solmittu kolmoisliitto eli ns. trippeliallianssi, jossa Ranska, Iso-Britannia ja Alankomaat halusivat estää Espanjan laajentumispyrkimykset Euroopassa. Kun Pyhän roomalaisen keisari­kunnan hallitsija Kaarle VI liittyi seuraavana vuonna liittoon neljäntenä jäsenenä, siitä tuli neliliitto eli kvadrupelallianssi.
Sijaishallitsija Filip kohtasi aatelistossa täydellisen puutteen hallitusasiain asiantuntijoista. Filip palasi takaisin Ludvig XIV:n aikana olleeseen kuninkaalliseen hallintoon, ja vuonna 1718 hän palautti valtiosihteerien eli ministerien virat. Läheisen uskottunsa kardinaali Duboisin hän nimitti pääministeriksi 1722. Saadakseen valtion raha-asiat uudelleen erinomaiseen kuntoon pyrki hän kokeilemaan useita erilaisia talousmalleja, joista ehkä tunnetuin oli John Lawn’n kehittämä järjestelmä. Siitä syntyi talouskupla, joka päättyi konkurssiin ja raunioitti monen aateliston jäsenen talouden.
Vuodesta 1721 lähtien suunniteltiin kuninkaan naittamista. Kuninkaan setä, Espanjan Filip V, tarjosi tytärtään, Espanjan infanta Maria Anne Victoirea, joka oli tuskin kolmen vuoden ikäinen. Ei Ludvigkaan ollut kuin yhdentoista ikäinen. Sijaishallitsija hyväksyi ehdotuksen ja 2. tammikuuta 1722 tuleva aviopari tapasi Bidassoassa, lähellä Espanjan rajaa, paikassa, jossa myös Ludvig XIV ja hänen myöhempi puolisonsa Marie-Thérèse olivat tavanneet vuonna 1660. Tästä lähtien "lapsikuningattareksi" kutsuttu morsian asettui asumaan Versaillesin linnaan.
Kesäkuussa 1722 nuori kuningas ja hovi palasivat Versaillesiin, missä se pysyi hänen hallituskautensa loppuun saakka. Saman vuoden 1722 elokuussa Ludvig XV konfirmoitiin. Näihin aikoihin Velleroyin herttua erotettiin tehtävästään ja kuninkaan kasvatus uskottiin Charos'in herttuan vastuulle. Hänen tehtävänään oli eritoten johdattaa kuningas finanssien ja sotilaallisen strategian hallitsemiseen.

Nuoruus

Pariisin parlamentti julisti Ludvig XV:n täysi-ikäiseksi 15. helmikuuta 1723. Hallitsijan täysi-ikäisyysikä perustui Kaarle V:n vuonna 1374 antamaan asetukseen. Reimsin katedraalissa 25. lokakuuta 1722 Ludvig XV voideltiin ja kruunattiin Ranskan kuninkaaksi. Tämä oli sijaishallituksen loppu, mutta Orleansin herttua pysyi valtakunnan tärkeimpänä henkilönä heti kuninkaan jälkeen. Näin herttualle jäi paljolti kuningaskunnan hallitusasioiden hoitaminen. Pääministerin tehtävässä jatkoi kardinaali Dubois, joka kuitenkin kuoli elokuussa 1723. Tällöin Orleansin herttua otti tehtävän hoitaakseen. Herttua kuitenkin kuoli saman vuoden joulukuussa. Tässä tilanteessa nuori kuningas kuunteli de Fleuryn neuvoja ja nimitti sukulaisensa, Bourbonin herttuan ja Condén prinssin pääministeriksi.
Saatuaan näin valtakunnan hallinnon järjestettyä ja muiden hoitoon saattoi nuori kuningas omistautua sukunsa keskeiselle harrastukselle, metsästykselle, joka oli mitä parhainta ajanvietettä. Esimerkiksi 3. marraskuuta 1724, Pyhän Hubertuksen päivänä, kokoontui kuninkaan metsästysseurue, jossa oli satoja torvensoittajia, yli 900 koiraa ja tuhat hevosta.
Koska kuningas oli tullut täysi-ikäiseksi ja oikeutetuksi itsenäiseen päätöksentekoon, myös kysymys avioliitosta ja tulevasta kruununperijästä tuli ajan­kohtaiseksi. Espanjan "lapsikuningatar" oli vasta kuuden vuoden ikäinen. Vuonna 1725 tehtiin päätös tytön lähettämisestä takaisin Espanjaan ja päätettiin uuden puolison etsinnästä. Tapahtuma, olipa se sinänsä hyvä tai huono, herätti suurta pettymystä hovissa. Kuitenkin Puolan vallasta syöstyn kuninkaan Stanisław Leszczyńskin 21-vuotias tytär Maria Leszczyńska valittiin uudeksi kuninkaalliseksi puolisoksi. Avioliittoon pari vihittiin Fontainebleaussa 5. syyskuuta 1725. Nuoret näyttivät kiintyneiltä toisiinsa, ja sanotaan avioliiton tulleen toteutuneeksi heti ensimmäisenä yönä.
Melko pian vuonna 1726 kuningas oli päättänyt päästä eroon serkustaan Bourbonin herttuasta, joka oli äärimmäisen epäsuosittu henkilö. Samalla myös de Fleury poistui hovista. Kuitenkin hänet pian kutsuttiin takaisin. Joka tapauksessa muutama päivä de Fleuryn paluun jälkeen kuningas karkotti Bourbonin herttuan tämän tiluksille Chantillyn linnaan, lähelle Pariisia. Tämän päätöksenteon jälkeen 16. kesäkuuta 1726 kuningas ilmoitti neuvostossaan selkeästi päätöksensä hallita vastedes yksin. Bourbonin herttuan pääministerikautta hallitsivat mm. protestanttien vainoaminen 1726, useat rahan arvon muuttamiset, uusien verojen kehittäminen sekä viljan kohonneet hinnat. Kaikki nämä olivat omiaan luomaan maahan taloudellista levottomuutta. Lisäksi herttua oli valmistellut sotaa Espanjaa ja Itävaltaa vastaan.

Kardinaali de Fleuryn hallinto

Ludvig XV:n päätös hallita yksin ja syrjäyttää Bourbonin herttua pääministerin tehtävästä olivat tavallaan tekoja, joista voidaan jo katsoa hänen aikuisuutena alkaneen. Sitä seuraavaa lähes kahdenkymmenen vuoden aikaa, vuosia 1726–1742, hallitseekin pääministerinä kuninkaan entinen opettaja, kardinaali de Fleury.
De Fleuryn pääministerikausi oli rauhanomaisinta ja hyvinvoinnin kasvun kannalta parasta aikaa koko Ludvig XV pitkän hallituskauden aikana, lukuun ottamatta parlamentin jäsenten ja jansenistien kahinointiyrityksiä. Historioitsijat yleisesti näkevätkin Ludvig XIV:n ajan loppupuolella raunioituneen talouden ja henkisten kykyjen rappioitumisen jälleenrakentamisen aikakauden eräänlaisena uudelleenrakentamisena, josta ansio lankeaa de Fleurylle. On vaikea määritellä mikä oli kuninkaan oma rooli kaikissa pääministerin muutoksissa ja uudistuksissa, tosiasia kuitenkin on, että hän tuki pääministeriään hovin juonitteluja ja muiden ministereiden salaliittoja vastaan.
Valtiovarain ylitarkastajan Le Peletier des Frotsin (1726–1730) ja eritoten Philibert Orryn (1730–1745) kanssa de Fleury vakautti Ranskan valuutan ja sai tasapainoon valtion budjetin. Taloudellinen kasvu oli hallituksen keskeisiä tavoitteita, samoin liikenneyhteyksien parantaminen, tähän liittyi muun muassa Oisen ja Sommen välisen Saint-Quentinin kanavan rakentaminen 1738, ja myöhemmin sitä laajennettiin Ecautjokeen ja Alankomaihin saakka. Myös systemaattinen kansallisen tieverkoston rakentaminen oli hallituksen ohjelmassa.
Absoluuttisen monarkian voimaa näytettiin kun kukistettiin jansenistien ja gallicanien oppositiot. Toisaalta 139 parlamentaarikkoa karkotettiin maaseudulle, ja Pariisin parlamentti rekisteröi paavin Unigenitus-bullan, jossa yksiselitteisesti tuomittiin jansenistien harhaoppiset väittämät. Pääministerin politiikkana oli rauha lähes millä hinnalla hyvänsä. Hänen politiikkansa päätavoite oli allianssi Englannin kanssa ja Espanjan suhteiden uudelleenlämmittäminen.

Kruununperillinen

Syyskuussa 1729 kuningattaren kolmas raskaus päättyi poikalapsen, Ludvigin syntymään. Hänestä tuli heti syntymänsä hetkellä kruununperijä ja hän sai arvonimen dauphin. Pitkään odotetun perillisen syntyminen ensimmäisen kerran sitten vuoden 1712, oli suuri tapahtuma koko valtakunnassa, se takasi dynastian jatkuvuuden ja antoi ilonaihetta kaikille kansakunnan sosiaaliryhmille ja jopa muiden maiden kansalaisille. Miespuolisen kruununperillisen syntyminen lähensi kuninkaallista avioparia entisestään, ja samalla se oli suurvaltapolitiikkaa, sillä valtaistuimen laillisen perimyksen järjestyminen poisti kuvioista Espanjan mahdollisen sekaantumisen Ranskan kruununperimykseen, mikäli miespuolista perijää ei olisi ollut. Kansakunnan muistissa oli vielä satavuotisen sodan eräät vastaavanlaiset syyt.

Aluelaajennukset

Pääministeri de Fleuryn pettymykseksi kuningas onnistui 1733 sekaannuttamaan Ranskan Puolan perimyskysymykseen. Ludvigin tarkoituksena oli palauttaa appensa Stanisław Leszczyński takaisin maan valtaistuimelle. Samalla Ranska toivoi saavansa Lorrainen herttuakunnan turvaamaan itärajaansa. Olihan tämän itärajapolitiikan, jonka mukaan raja oli aina kulkenut Reinillä, luonut jo kuningas Kaarle VII 1400-luvun puolivälissä. Eritoten Lorrainen herttuan Frans III:n aikeet avioitua Pyhän Saksalaisen keisarin Kaarle VI:n tyttären Maria Teresian kanssa herättivät epäilyjä, sillä Itävalta olisi näin tullut liian lähelle Ranskaa.
Ranska ei onnistunut palauttamaan Stanislausta Puolan valtaistuimelle, mutta Lorrainen herttuakunnan sen joukot valtasivat nopeasti. Wienin rauhassa, marraskuussa 1738, herttuakunta annettiin Stanislaus Leszczynskille korvauksena lopullisesti menetetystä Puolan kruunusta. Herttuakunnan oli määrä siirtyä Ranskan kruunulle herttuan kuoltua hänen tyttärensä, Ranskan kuningattaren kautta. Voidaan todeta tämän sodan maksaneen Ranskalle todella vähän niin taloudellisesti kuin humaanistikin, varsinkin jos sitä verrataan edeltäjän Ludvig XIV:n käymiin sotiin ja niiden kustannuksiin. Kun herttua Stanislaus kuoli 1766, herttuakunta siirtyi Ranskalle, ja tämä oli Ranskan viimeinen aluelaajeneminen ennen Ranskan suurta vallan­kumousta 1789.
Ranskan diplomatia toimi tehokkaana välittäjänä Itävallan ja Ottomaanien keisarikunnan (Turkin) välillä ja sai aikaan Belgradin rauhan syyskuussa 1739. Rauha oli selvästi edullisempi Turkille kuin Itävallalle. Näin Ranska toteutti pitkäaikaista ulkopolitiikkaansa, jossa Itävallan heikentäminen oli keskeisellä sijalla. Ulkopolitiikan suurena tuloksena oli, että 1740-luvulla Ranskan suurvaltamahti vastasi kaupankäynnistä koko Lähi-idässä. Näin oli Ludvig XV:n arvostus korkealla kaikkialla Euroopassa ja tietenkin myös kotimaassa.
Kun Itävallan keisari Kaarle VI kuoli vuonna 1740, niin hänen tyttärensä Maria Teresian nousu valtaistuimelle aloitti Euroopassa ns. Itävallan perimyssodan. Vanhalla kardinaali de Fleuryllä ei ollut enää kylliksi voimia vastustaa sotaan osallistumista, niin kuningas otti voimakkaasti kantaa anti-itävaltalaisen ryhmittymän puolesta. Ludvig meni mukaan sotaan 1741 liittoutumalla Preussin kanssa. Sota päättyi 1748, ja merkittävin seuraus oli Sleesian jääminen Preussin haltuun. Itävallan hallitsija Maria Teresia yritti saada Sleesian takaisin ja keräsi liittolaisiksiin mm. Venäjän, Ruotsin ja Ranskan. Seitsenvuotisesta sodasta (1756–63) Preussi selvisi kuitenkin voittajana ja varsinkin Ranskan armeija kärsi useita nöyryyttäviä tappiota, kuten Rossbachin (5.11.1757) ja Krefeldin (23.6.1758) taisteluissa. Samaan aikaan Ranska soti Preussin ainoaa liittolaista Englantia vastaan mm. Pohjois-Amerikassa ja Intiassa ja menetti tässä suuressa siirto­maa­sodassa siirtomaitaan Englannille. Ranska oli palaamassa Ludvig XIV:n ajan jatkuvaan sodassa olemisen aikakauteen.
Ikääntynyt pääministeri de Fleury ei nähnyt enää sotien päättymistä, sillä hän kuoli tammikuussa 1743. Nyt kuningas päätti seurata edeltäjänä esimerkkiä ja ilmoitti hallitsevansa vastedes ilman pääministeriä. Tästä voidaan katso hänen täysin henkilökohtaisen hallitsemisensa alkaneen.

Yksinvaltiuden aika

Kuningas oli liian kokematon ja epävarma ohjatakseen valtakunnan politiikkaa ja pitääkseen ministereitään kurissa ilman pääministerin apua. Hallitus hajosi kilpaileviin kuppikuntiin. Ludvig XV vetäytyi hoviinsa ja keskittyi lukuisiin rakastajattariinsa, joista jotkut sekaantuivat myös politiikkaan. Jo Pauline de Mailly-Nesle, joka oli rakastajatar 1739–1741, oli johdatellut ranskaa sekaantumaan Itävallan perimyssotaan. Vuodesta 1745 virallinen rakastajatar oli Madame de Pompadour, jonka poliittinen vaikutusvalta jatkui hänen kuolemaansa vuonna 1764.
Ludvig XV sooloili ulkopolitiikassa lähettämällä eri maihin omia salaisia lähettiläitään, jotka toisinaan neuvottelivat erilaisista ratkaisuista ja liittoumista kuin virallinen Ranska. Epäonniset liitot johtivat Amerikassa ja Intiassa olleiden siirtomaa-alueiden menetykseen Britannialle, ja Euroopan vallan keskittymiseen Venäjälle ja Itävaltaan, vaikka Madame de Pompadourin suosikki Choiseulin herttua Étienne-François toimiessaan ulkoministerinä 1758–1770 oli vahvistanut Ranskan sotavoimia.

Aikakauden loppu

Ludvig XV oli sairastunut isorokkoon, joka todettiin 26. huhtikuuta 1774. Hän kuoli Versaillesissa omassa huoneistossaan 10. toukokuuta 1774. Kansan unohtamana ja suuren osan hovista juhliessa hän jätti kruununsa pojanpojalleen, tulevalle Ludvig XVI:lle.
Ludvig XV:n elämän suurin tragedia näyteltiin hänen kuolemansa yhteydessä. Koko kansan rakastama, hurmaava lapsikuningas oli muuttunut epäsuosituksi ja halveksituksi hallitsijaksi. Hänet haudattiin lähes salaa, vain yhden saattajan läsnä ollessa. Tähän on tietysti eräänä syynä pelko isorokon tarttumisesta. Toisaalta on muistettava, että Ranskassa koko monarkian ajan kuninkaat haudattiin hyvin vähäeleisesti, sillä kyse ei ollut enää kuninkaasta, vaan melko tavallisesta kuolleesta, sillä olihan uusi kuningas jo tiukasti vallassa.
Ludvig XV:n elämää, varsinkin kuninkuuden alkua ja loppua kuvaa hyvin huudahdus Le roi est mort, VIVE LE ROI! (Suomeksi Kuningas on kuollut, ELÄKÖÖN KUNINGAS!)

Jälkeläiset

Maria Leszczyńskan kanssa Ludvig XV:llä oli kymmenen lasta, joista kolme kuoli hyvin varhaisessa lapsuudessa: Kaksoset Élisabeth ja Henriette (1727), Louise (1728), dauphin Ludvig (Louis-Ferdinand, 1729), Philippe, Anjoun herttua (1730), Adélaïde (1732), Victoire (1733), Sophie (1734), Thérèse (1736) ja Louise (1737). Kardinaali Fleuryn neuvosta muut prinsessat paitsi kaksoset ja Adélaïde viettivät lapsuutensa poissa Versaillesista, Fontevraudin luostarissa. Seitsemän lapsista eli aikuisikään asti.
Tämän lisäksi Ludvig XV:llä oli runsaasti avioliiton ulkopuolisia suhteita, rakastajattaria, ja heillä enemmän tai vähemmän tunnustettuja jälkeläisiä.