Paavali (arkkipiispa)

Paavali (28. elokuuta 1914 Pietari, Venäjä – 2. joulukuuta 1988, maallikkonimeltään Yrjö Olmari ent. Georgi Gusev) oli Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa vuosina 1960–1987.

Lapsuus ja koulunkäynti

Yrjö Paavali Gusev syntyi asessori Alvi Gusevin ja hänen vaimonsa Annan (o.s. Vodomensky) perheeseen. Perhe muutti vallankumouksen jaloista Viipuriin ja muutti sukunimensä suomalaiseksi Olmariksi.
Olmari kävi koulunsa Viipurissa ja suoritti vuonna 1936 pappisseminaarin Sortavalassa, jonka jälkeen hän siirtyi vuonna 1937 Laatokan Valamon luostariin. Hänet vihittiin pappismunkiksi 23-vuotiaana vuonna 1938 ja hän sai vihkimyksessä nimen Paavali.

Sotien aika

Sotien aikana Paavali toimi ensin talvisodassa sotilaspastorina Valamon ja Mantsin lohkoilla ja osallistui Vanhan Valamon evakuointiin. Hänen oli määrä ryhtyä Petsamon luostarin johtajaksi, mutta välirauha ja jatkosota muuttivat suunnitelmat. Jatkosodan alussa hän toimi sotilaspastorina valloitetulla alueella, josta hänet karkotettiin pois muun muassa alueen suomalaistajien ärsyyntyessä hänen kasteistaan, joita hän suoritti paikallisille ortodokseille. Hänet määrättiin sotavankien sielunhoitajaksi, minkä jälkeen hän toimi opettajana Itä-Karjalan sotilashallinnon esikunnan opettajaleirillä. Tästäkin tehtävästä hänet vapautettiin lähinnä poliittisista syistä.

Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän toimi Suomen ortodoksisen kirkon palveluksessa muun muassa kanttorina, Ortodoksisen Kirjallisuuden Julkaisuneuvoston tehtävissä ja ortodoksisen kirkon äänenkannattajan Aamun Koitto –lehden päätoimittajana. Vuonna 1955 Paavali valittiin kirkkokunnan apulaispiispaksi ja vuonna 1960 Karjalan ja koko Suomen arkkipiispaksi, josta tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1987.

Huolen aikoja

Arkkipiispa sairastui vakavasti vuonna 1972, mutta ei halunnut jäädä eläkkeelle ennen kuin viisitoista vuotta myöhemmin. Hän joutui kuitenkin useinkin delegoimaan muille oman Hymnodia-kuoronsa johtamisen.
Varsinaisia piispallisia palveluksia Karjalan hiippakunnassa toimitettiin tänä ajanjaksona vain suurimpina juhlapyhinä. Tilanne parani olennaisesti vuonna 1979, kun isä Paavali sai avukseen apulaispiispan.

Liturginen uudistus

Paavalin kädenjälki jumalanpalvelusuudistuksessa näkyy ehkä eniten siinä, että pitkään papin liturgiassa itsekseen lukemat salaiset rukoukset alettiin jälleen lukea ääneen, vakka käytäntöä myös vastustettiin voimakkaasti. Paavali palautti käyttöön myös alkukristillisen kasteliturgian
Arkkipiispana Paavali kiinnitti huomiota paljon myös Uuden Valamon luostariin, joka kehittyi hänenkin toimintansa auttamana monipuoliseksi ortodoksiseksi kulttuurikeskukseksi, jossa toimivan luostarin lisäksi oli nykyaikainen ortodoksinen kulttuuri- ja tutkimuslaitos.

Kirjallinen toiminta

Arkkipiispa Paavali on toimittanut ja kääntänyt useita ortodoksisesta hengenelämästä kertovia julkaisuja (muun muassa Erämaan hedelmälliset puutarhat, Abba Doroteoksen opetuspuheet, Valamon vanhuksen kirjeitä, Vaeltajan kertomukset). Hänen viimeiset itse kirjoittamansa kirjat olivat Miten uskomme ja Uskon pidot (WSOY). Elina Karjalainen on kirjoittanut hänestä kirjasarjassa Legenda jo eläessään (WSOY). Vuonna 1979 julkaistiin hänen 65-vuotisjuhlakirjansa nimellä Isä Kristuksessa (OPL) ja vuonna 1989 muistokirja Ollos iäti muistettu arkkipiispamme Paavali (WSOY). 
Vuonna 1967 arkkipiispa Paavali kutsuttiin Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan kunniatohtoriksi ja samana vuonna hänet valittiin Leningradin hengellisen akatemian kunniajäseneksi. Arkkipiispa Paavali on haudattu Uuden Valamon luostarin hautausmaalle Heinävedelle.