google/wiki40b huggingface dataset:
Bernard du Bus de Gisignies

Bernard Amé Léonard du Bus de Gisignies (21. kesäkuuta 1808 Sint-Joost-ten-Node – 6. heinäkuuta 1874 Bad Ems, Saksa) oli belgialainen poliitikko, lintutieteilijä ja paleontologi.
Bernard oli Leonard Pierre Joseph du Bus de Gisigniesin toinen poika. Hän avioitui Petronilla Truytsin kanssa 19. toukokuuta 1845, ja heille syntyi kaksi lasta.
Du Bus de Gisignies opiskeli lakia Leuvenin katolisessa yliopistossa, mutta kiinnostui pian lintutieteestä. Vuonna 1835 hän esitteli Belgian kuninkaalliselle akatemialle tutkimuksensa, jossa hän kuvaili linnun nimeltä vyöpitkäjalka (silloinen nimi Leptorhynchus pectoralis, nykyisin Cladorhynchus leucocephalus). Hän oli Soigniesin parlamenttiedustaja.
Du Bus de Gisignies valittiin Belgian luonnontieteellisen museon (Muséum des sciences naturelles de Belgique) johtajaksi vuonna 1846. Tässä yhteydessä hän lahjoitti museolle kokoelmastaan 2 474 lintua. Vuonna 1860, Antwerpenin ympäristön vallitustöiden yhteydessä, hän joutui tekemisiin paleontologian kanssa. Löydetyt fossiilit olivat pääasiassa valaita. Hän tutki muun muassa grönlanninvalaan (Balaena mysticetus) ja nuoren sinivalaan (Balaenoptera musculus) luurankoja. Nämä luurangot ovat yhä esillä museossa. Vuonna 1860 Lierin läheltä löydettiin mammutin luuranko, joka tuotiin museoon ja asetettiin näytteille vuonna 1869. Tuohon aikaan maailman museoissa oli näytteillä vain kaksi mammuttia, ja niistä toinen oli Pietarissa.
Du Bus de Gisignies valittiin 1867 Belgian kuninkaallisen akatemian (Académie royale des sciences, des lettres et des beaux-arts de Belgique) tieteellisen osaston johtajaksi.
Du Bus de Gisignies nimesi linnuista ainakin jouhihapsukolibrin (Discosura popelairii).
Pjotr Suškin

Pjotr Petrovitš Suškin (ven. Пётр Петрович Сушкин, 8. helmikuuta 1868 Tula – 17. syyskuuta 1928 Kislovodsk) oli venäläinen lintutieteilijä.
Suškin oli akateemikko ja johti Neuvostoliiton tiedeakatemian lintutieteellistä osastoa Pietarissa vuosina 1921–1928. Hän työskenteli usealla lintutieteen alalla, kuten taksonomian, faunistiikan, soveltavan anatomian ja lintumaantieteen. Akateemikon arvon hän sai vuonna 1923. Hän julkaisi myös ihmislajin alkuperää käsitteleviä kirjoituksia ja tutki perhosia (Lepidoptera).
Suškin teki lukuisia tutkimusretkiä eri puolille Venäjää ja Keski-Aasiaa, kuten Baškortostaniin, Kazakstaniin, Kaukasukselle, Siperiaan ja Luoteis-Mongoliaan. Näillä retkillä hän keräsi valtavat kokoelmat ja muistiinpanot lintujen levinneisyydestä ja biologiasta. Analysoidessaan aineistoa hän kiinnitti erityistä huomiota taksonomian kehitykseen. Hänen työnsä petolintujen ja eräiden varpuslintuheimojen taksonomian selvittelyssä kuuluu lintujen lajinkehityksen ja taksonomian tutkimuksen tärkeimpiin töihin. Hänen tutkimuksensa Altain linnustosta (1938) on klassinen paikallisfaunistinen työ. Toinen tärkeä teos on postuumisti vuonna 1956 julkaistu Zoological regions of central Siberia and adjacent highland Asia and an attempt of a history of the recent fauna of Palaearctic Asia.
Suškinin johtokaudella lintutieteellisen osaston toiminta oli hyvin aktiivista. Hän koulutti useita nuoria tutkijoita ja saattoi museon kokoelmat ajan tasalle niin inventoinnin kuin varastoinnin kannalta ja kasvatti suuresti näytteiden määrää. Erityisen voimakkaasti kasvoivat luukokoelmat ja alkoholiin säilöttyjen näytteiden kokoelmat.
Suškin nimesi useita lintujen alalajeja, muun muassa vuorihempon ja pikkukäpylinnun.
Tšekin jalkapallomaajoukkue

Historiaa

Ennen ensimmäistä maailmansotaa Böömi, joka tuolloin oli osa Itävalta-Unkaria, pelasi omalla maajoukkeellaan vuosina 1903—1908 seitsemän maaottelua, joista kuusi Unkaria ja yhden Englantia vastaan.  
Niinä aikoina, kun Tšekki oli osa Tšekkoslovakiaa, selviytyi Tšekkoslovakian maajoukkue kahdesti MM-kisoissa hopealle (1934 ja 1962). Maan jakauduttua Tšekin ja Slovakian tasavaltoihin molemmat maat ryhtyivät pelaamaan omilla maajoukkueillaan. 
Tšekin paras arvokisasaavutus on EM-hopea 1996 Englannin kisoista. Kukistettuaan välierässä Ranskan rangaistuspotkukilpailussa se hävisi loppuottelussa Saksalle jatkoajalla maalein 1–2. Portugalin EM-kilpailuissa 2004 Tšekki eteni välieräotteluun, jonka se hävisi Kreikalle jatkoajalla 0–1. Tšekki on selviytynyt kaikkiin EM-lopputurnauksiin 1996–2016, mutta MM-kilpailuihin ainoastaan 2006.

Kotikenttä

Tärkeimmät ottelunsa Tšekin maajoukkue pelaa Prahan Toyota Arenalla, joka on Sparta Prahan kotistadion. Muita tavallisia ottelupaikkakuntia ovat Teplice, Olomouc ja Liberec.

FIFA-ranking

Tšekki on ollut FIFA-rankingissa parhaimmillaan toisena vuosina 1999, 2000, 2005 ja 2006.
Seututie 637

Reitti

Seututie 637 alkaa valtatien 4 liittymästä Jyväskylän keskustan läheisyydessä Lohikosken eteläpuolelta. Tien alkuosa noin 2 kilometrin matkalla on nelikaistainen sekaliikennetie, jolla on muutamia liikennevalo-ohjattuja tasoliittymiä. Jyväskylän ja Laukaan väli on valtatietasoista tietä, ja sen liikennemäärät ovat seututieksi huomattavan suuret, keskimäärin 6 000–10 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Laukaassa tie kulkee aivan keskustan läheltä, ja noin 6 kilometrin jälkeen Kuusan kohdalla seututie 637 kääntyy oikealle (suoraan jatkuu seututie 642).
Kuusan jälkeen tie jatkuu Äijälän kautta Tankolammelle. Tämä osuus on pääosin kapeampi ja mutkaisempi kuin eteläisempi, ja sen liikennemäärät ovat keskimäärin noin 1 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Tankolammella tie kulkee noin kilometrin matkan yhdessä kantatien 69 kanssa, kunnes erkanee Sumiaisiin päin.
Tankolammen ja Sumiaisten välillä tie on pääosin mutkaista soratietä. Tie kulkee Sumiaisten läpi, ja Sumiaisten pohjoispuolella tie on myös monin paikoin mutkainen mutta päällystetty. Tankolammen pohjoispuolella liikennemäärät ovat pääosin sangen vähäiset, vain noin 150–500 ajoneuvoa vuorokaudessa. Aivan tien pohjoisosassa tie kulkee Konginkankaan läpi, ja noin parin kilometrin kuluttua tie päättyy valtatielle 4.
Eddie Howe

Seurajoukkueura

Suurimman osan urastaan Howe edusti AFC Bournemouthia. Hän pelasi seurassa vuosina 1994–2002 ja 2004–2007. Otteluita hänelle kertyi seuran paidassa 271 ja maaleja 12. Bournemouthin lisäksi Howe edusti Swindon Townia, jossa hän ei pelannut otteluakaan, sekä toiseksi korkeimman sarjatason Portsmouth FC:tä, jossa hän pelasi kaksi ottelua vuosina 2002–2004. Howe lopetti ammattilaisuransa vuonna 2007 Bournemouthin paidassa.

Maajoukkueura

Howe pelasi Englannin alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa vuonna 1998 kaksi ottelua tekemättä maalia. Pelipaikaltaan Howe oli keskuspuolustaja.

Ura valmentajana

Howen päävalmentajaura alkoi vuonna 2008, kun hänestä tuli pitkäaikaisen seuransa AFC Bournemouthin päävalmentaja. Tuolloin seura pelasi vielä Englannin neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla ja oli talousvaikeuksissa. Howe onnistui kuitenkin nostamaan seuran sarjaporrasta korkeammalle, ennen kuin siirtyi Mestaruussarjan Burnley FC:hen tammikuussa 2011.
Englannin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneen Burnleyn valmentajana Howe toimi tammikuusta 2011 lokakuuhun 2012. Hän lähti seurasta vedoten perhesyihin. Howesta tuli vielä samassa kuussa jälleen Bournemouthin valmentaja. Howe onnistui nostamaan seuran heti ensimmäisellä kaudellaan Mestaruussarjaan. Huhtikuussa 2015 Howe onnistui nostamaan Bournemouthin Englannin korkeimmalle sarjatasolle Valioliigaan kaudeksi 2015–2016. Samassa kuussa hänet valittiin myös The Football Leaguen vuosikymmenen manageriksi ja Englannin liigavalmentajien yhdistys valitsi hänet kauden parhaaksi valmentajaksi.
Alan B. Krueger

Alan Bennett Krueger (17. syyskuuta 1960 – 16. maaliskuuta 2019) oli Princetonin yliopiston taloustieteen professori. Barack Obama nimitti hänet maaliskuussa 2009 apulaisvaltiovarainmisteriksi ja vuonna 2011 talousneuvoston puheenjohtajaksi. Vuosina 1994 hän oli työministeriön pääekonomisti.
Kruegerin David Cardin kanssa tekemä tutkimus haastoi perinteisen ajattelun siitä, että vähimmäispalkka tekee nuorille, heikkotaitoisille ja vähiten koulutetuille vaikeaksi saada töitä ja on siksi köyhien edun vastaista. Tutkimuksessa tarkastelluissa pikaruokaloissa työllistettiin enemmän ihmisiä vähimmäispalkan 5,05 dollariin nostaneessa New Jerseyssä kuin sen 4,25 dollarissa pitäneessä Pennsylvaniassa.
Kruegerin kirjoja ovat Education Matters: Selected Essays by Alan B. Krueger, Inequality in America: What Role for Human Capital Policies? ja What Makes a Terrorist: Economics and the Roots of Terrorism.
Krueger löydettiin kuolleena kotoaan 16. maaliskuuta 2019. Hänen perheensä vahvisti kuolinsyyn itsemurhaksi.
Yrjö Tamminen (kolmiloikkaaja)

Yrjö Alfred Tamminen (s. 15. tammikuuta 1930 Loppi) on entinen suomalainen kolmiloikkaaja. Hän edusti Lopen Laakaa, mutta nuorempana myös Riihimäen Kiskoa.
Tamminen voitti kolmiloikan Suomen-mestaruuden Mikkelissä 1961 (tulos 15,67 m), Lappeenrannassa 1962 (15,82 m), Turussa 1963 (15,86 m) ja Oulussa 1964 (15,44 m). Hän saavutti myös SM-hopeaa vuonna 1959 ja pronssia vuonna 1958.
Tamminen edusti Suomea Belgradin EM-kisoissa 1962 sijoittuen karsinnan 17:nneksi tuloksella 15,20 m. Maaotteluedustuksia hänelle kertyi kaikkiaan 18. Hänen ennätyksiään ovat 15,90 m kolmiloikassa ja 726 cm pituushypyssä vuodelta 1961.
Yrjö Halonen

Yrjö (Jöran) Halonen, sukunimi vuoteen 1866 Keskitalo (23. toukokuuta 1862 Kestilä – 11. elokuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen opettaja, valtiopäivämies, kansanedustaja ja kirjailija.
Halosen isä oli maanviljelijä Johan Keskitalo. Hän toimi kiertokoulunopettajana Piippolassa 1881–1883 ja Pudasjärvellä 1883–1887. Halonen oli sitten lukkarina Enontekiössä 1888–1919 ja toimi myös Enontekiön kunnallislautakunnan esimiehenä ja kunnankirjurina 1889-1918, postinhoitajana 1890–1919 sekä metsäkasöörinä 1907-1919. Viimeksi hän oli Ylitornion kunnankirjurina 1919–1927 ja Kansallis-Osake-Pankin Ylitornion konttorin esimiehenä 1919–1936. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon sekä director cantus -arvonimen 1921.
Halonen osallistui säätyvaltiopäiville talonpoikaissäädyn edustajana 1887–1905. Hän oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1908–1909 edustaen Lapin vaalipiiriä ja uudelleen 1914–1917 edustaen Lapinmaan vaalipiiriä. Halonen osallistui myös kirkolliskokoukseen.
Yrjö Halonen oli naimisissa vuodesta 1890 Tiina Sofia Vuontisjärven kanssa.
Kameruninapali

Levinneisyys

Kameruninapalia tavataan kotoperäisenä Kamerunissa. Sen on raportoitu olevan harvinainen, mutta sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen levinneisyysalueen ja populaation ei uskota olevan vaarallisen pienet.

Elinympäristö

Kameruninapalia tavataan 750–2 050 metrin korkeudella merenpinnasta. Se suosii elinympäristönään galleriametsiä.
Panamahattu

Panamahattu on panamapalmun (Carludovica palmata) lehtiliuskoista punottu lierihattu. Nimestään huolimatta panamahattu on kotoisin Ecuadorista, joka on myös sen tärkein valmistusmaa. Panamahattu tuli kuitenkin tunnetuksi maailmalla Panaman kautta: joko Panaman kanavan rakennustöiden yhteydessä tai hatun kauppareitin välisataman nimestä.
Panamahattu on kevyt ja ilmava kesäpäähine, joka on tuttu näky muun muassa Wimbledonin tennisturnauksen katsomoissa. Se soveltuu erityisen hyvin vaalean puvun kanssa käytettäväksi. Panamahattu on myös kätevä matkahattu, sillä sen voi kääriä rullalle. Tropiikissa panamahattu on säilyttänyt käytännöllisyytensä vuoksi suosionsa arkipäähineenäkin.
Aidon hyvälaatuisen ecuadorilaisen panamahatun valmistaminen voi kestää yhdestä neljään kuukautta.
PAND – Taiteilijat rauhan puolesta

PAND – Taiteilijat rauhan puolesta on vuodesta 1983 alkaen toiminut suomalainen taiteilijoiden ja kulttuurityöntekijöiden rauhanjärjestö, jonka tavoitteena on aseistariisunnan, rauhan ja ihmisoikeuksien edistäminen. PAND on puolueisiin sitoutumaton. Järjestön puheenjohtaja on Eeva-Helena Inomaa.
Yhdistyksen toiminta on tapahtumia ja kampanjoita rauhanajatusten levittämiseksi, yhteistyötä taiteilija-, rauhan- ja ihmisoikeusjärjestöjen kanssa sekä kehitysyhteistyön ja kulttuurivaihdon tukemista ja toteuttamista.
Järjestö on kansainvälisen taiteilijoiden rauhanliikkeen PAND Internationalin (Performers and Artists for Nuclear Disarmament) jäsen.
Seitsemäs liittokunta

Seitsemäs liittokunta oli vuonna 1815 jatke kuudennelle Napoleonin vastaiselle liittokunnalle. Liittokuntaan kuuluivat Britannia, Venäjä, Itävalta ja Preussi.
Napoleonin kukistumisen 1814 jälkeen järjestettiin Wienin kongressi, jossa pyrittiin järjestämään Ranskan vallankumoussotien ja Napoleonin sotien jälkeiset olot. Kongressi oli yhä kesken, kun Napoleon lähti maaliskuun 1815 alussa Elban saarelta syrjäyttääkseen Bourbon-kuningaskunnan. Napoleon eteni laukaustakaan ampumatta Pariisiin saakka kesäkuun alussa. Häntä pidättämään lähetetyt ranskalaisjoukot liittyivät hänen puolelleen. Näin hän palautti keisarikuntansa, joskin tämä vaihe kesti vain sata päivää.
Napoleonin tavoitteeena oli välttää uusi sota. Hänen vastustajansa eivät kuitenkaan aikailleet. Kun Wienin kongressissa kuultiin Napoleonin lähteneen Elbalta, vakuuttivat siellä olleet suurvaltojen johtajat kokoavansa entistä suuremman armeijan häntä vastaan. Kukin neljästä suurvallasta lupasi lähettää 150 000 miehen joukon uuteen liittokuntaan. Napoleon julistettiin 13. maaliskuuta maailmanrauhan viholliseksi. 
Seitsemäs liittokunta sai lopullisen voiton Napoleonista Waterloon taistelussa. Liittoutuneet olivat sotavoimiltaan ylivoimaisia, kun ne kesäkuussa kokoontuivat Belgiaan. Napoleonkin kokosi sinne joukkojaan hajottaakseen vihollisarmeijan. Liittokunnan Wellingtonilla oli komennossaan 100 000 miestä ja von Blücherillä 120 000. Napoleon oli saanut kootuksi 125 000 vanhaa veteraaniaan. Napoleon luotti siihen, että vihollinen lyötäisiin yksi armeija kerrallaan. von Blücher hävisikin hänelle ensimmäisen yhteenoton 16. kesäkuuta, mutta Wellingtonin kohtaaminen 18. kesäkuuta päättyi toisin muun muassa siksi, että von Blücher ehti tulla avuksi. Napoleonin oli luovuttava keisarin kruunustaan.
Sodan jälkeen jatkettiin Wienin kongressia. Itävallan ja Britannian tavoitteena oli lieventää voittajien vaatimuksia Ranskaa kohtaan ja pienentää siten liittolaisensa Venäjän kasvavaa mahtia. Rauhansopimus allekirjoitettiin 30. toukokuuta 1815. Ranska sai pitää vuoden 1792 rajansa eikä sen sotavoimien koolle asetettu ylärajaa.
Vadelma

Ulkonäkö ja koko

Vadelmapensas voi kasvaa noin kaksi metriä korkeaksi. Vadelman varsi on yleensä piikikäs. Sen vihreät lehdet ovat sahalaitaisia. Vadelman kukka kasvaa noin yhden senttimetrin kokoiseksi ja on normaalisti vihertävänvalkoinen. Itse marja on väriltään kypsänä tummanpunainen.

Levinneisyys ja elinympäristö

Tyypillisiä vadelman kasvupaikkoja luonnossa ovat hakkuuaukeat ja ojan vierustat. Vadelmaa kasvaa myös kallioilla ja typpipitoisilla alueilla. Se ei kuitenkaan kestä puiden kanssa kilpailua vaan katoaa metsän varttuessa. Vadelma on yleinen koko Suomessa lukuun ottamatta pohjoisinta Lappia, missä se on harvinainen.

Käyttö ravintona

Vadelmissa eli vadelmapensaan marjoissa on kohtalaisen paljon hedelmähappoja, sokereita on runsaasti varsinkin aurinkoisina kesinä. Kivennäis- ja hivenaineista vadelmassa on runsaasti etenkin magnesiumia ja mangaania. Vadelmat ovat hyviä tuoreeltaan käytettynä sekä mehuina ja hilloina. Niistä valmistetaan myös siirappia, viinejä, liköörejä ja viinietikkaa. Makeisissa ja kosmeettisissakin tuotteissa käytetään vadelmia. Vadelman lehdistä voi tehdä teetä, ja niitä voi kerätä jo nuppuisina keväällä salaattien sekaan ja ruokien koristeeksi. Myös nuoria kuivattuja kevätversoja voi hyödyntää. Teenä lehtiä käytetään joko tuoreena, kuivattuna tai hiostettuna. Hiostus sopii erittäin hyvin vadelmalle ja tuo esille uusia aromeja. Lehdissä on C-vitamiinia 400 mg per 100 g, venäläisissä tutkimuksissa jopa kaksinkertaisesti tämä määrä. Lehtiä voi kerätä ensimmäisen vuoden versoista koko kesän mutta toisen vuoden versoista viimeistään kukinnan aikana.

Puutarhavadelma

Vadelmasta on jalostettu viljelyyn sopivia muotoja, jotka tuottavat esimerkiksi suurempia marjoja ja suurempaa satoa. Tavallisimpia lajikkeita ovat Muskoka ja Ottawa.
Ranskan Grand Prix

Historia

Ranskan Grand Prix’n historia juontuu aina vuoteen 1906 asti, jolloin siitä tuli kautta aikain ensimmäinen Grand Prix -kilpailu, joka oli järjestetty. Vuoden 1906 kilpailu ajettiin Le Mansissa ja sen voitti Ferenc Szisz. Sen jälkeen kilpailu on järjestetty vuosittain, lukuun ottamatta vuosia 1909–1911, 1915–1920, 1940–1946, 1955 ja 2009–2017.
Ranskan Grand Prix on kuulunut Formula 1:n MM-sarjaan vuodesta 1950 lähtien, jolloin kilpailu ajettiin Reims-Gueuxin radalla, ja sen voitti Juan Manuel Fangio. Kaikkiaan Ranskan Grand Prix on ajettu seitsemällä eri radalla. Vuoteen 1964 saakka kilpailu ajettiin aina joko Le Mansissa, Reims-Gueuxissa tai Rouen-Les-Essartsissa. Clermont-Ferrandin rata isännöi kilpailua vuosina 1965, 1969, 1970 ja 1972. Vuonna 1967 Ranskan Grand Prix ajettiin Le Mansin radalla, mutta kilpailussa ei käytetty kuuluisan 24 tunnin kilpailun rataversiota, vaan lyhyempää ja hitaampaa Bugatti Circuitia.
Vuonna 1971 Paul Ricard ja vuonna 1974 Dijon-Prenois liittyivät Ranskan osakilpailua isännöineiden ratojen joukkoon. Ranskan Grand Prix järjestettiin 1970-luvulta lähtien vuorotellen Paul Ricardissa ja Dijon-Prenoisissa, kunnes kilpailu vakiintui 1980-luvulla joksikin aikaa Paul Ricardiin. Vuonna 1990 ajettiin vielä Paul Ricardissa, ja vuodesta 1991 lähtien Ranskan Grand Prix ajettiin poliittisista syistä Magny-Coursin moottoriradalla lähellä Neversin kaupunkia. Magny-Coursissa ajettiin 18 kertaa, mikä tekee siitä eniten Formula 1 -kilpailuja isännöineen ranskalaisen radan. Ranskan Grand Prix oli vähällä pudota Formula 1 -kalenterista vuoden 1997 jälkeen, mutta sopimus kilpailun järjestämisestä saatiin aikaan viime hetkellä ja Magny-Cours lisättiin kalenteriin kesken kauden 1998.
Ranskan Grand Prix’n menestynein kuljettaja on Michael Schumacher, joka on voittanut kilpailun peräti 8 kertaa (1994-1995, 1997-1998, 2001-2002, 2004 ja 2006). Kukaan muu kuljettaja ei ole voittanut samaa kilpailua yhtä monta kertaa.
Isosorbididinitraatti

Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa isosorbididinitraatti on värittömiä kiteitä. Se liukenee hieman veteen ja hyvin poolisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja asetoniin. Isosorbididinitraatti on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky etanoliliuoksessa on +135. Isosorbididinitraatti metaboloituu ihmisen maksassa typpimonoksidiksi ja isosorbidi-2- ja isosorbidi-5-nitraateiksi. Typpioksidi aktivoi guanylaattisyklaasia, minkä vuoksi suurten valtimoiden seinämät rentoutuvat ja verisuonet laajenevat. Aineenvaihduntatuotteina muodostuvat mononitraatit ovat myös lääkeaineena aktiivisia. Isosorbidinitraatti annostellaan nieltävänä tablettina, kielen alle laitettavana tablettina tai suihkeena. Isosorbididinitraattia käytetään angina pectoriksen hoitoon ja yhdessä nesteenpoistolääkkeiden kanssa sitä voidaan käyttää myös sydämen vajaatoiminnan hoidossa.

Haittavaikutukset

Isosorbididinitraatin aiheuttamia haittavaikutuksia voivat olla verenpaineen lasku liian alhaiseksi, rytmihäiriöt, suun kuivuminen, huonovointisuus ja allergiset oireet kuten ihottuma.
Kaitalammi (Tammelan Riihivalkama)

Maantiede

Isomman lammen pinta-ala on 0,75 hehtaaria ja sen pituus on 170 metriä ja leveys 80 metriä. Siihen laskee kaksi suo-ojaa idästä tuoden viereisen Torvisuon vesiä lammen läpi. Pienempi lampi, on hyvin pieni, sijaitsee heti lammen luusuan alla ja siitä laskee kilometrin pituinen laskuoja Karstonlammiin.
Lammen rantaviiva on 400 metriä pitkä ja sen ranta on pääosin soistunutta ja ojitettua metsämaastoa. Sen vierestä kulkee metsäautotie, mutta rantoja ei ole rakennettu.
Kellomäki

Kellomäki (ven. Комарово, Komarovo) on kylä Karjalankannaksella Suomenlahden rannalla. Ennen toista maailmansotaa se kuului Terijoen kuntaan. Nykyään se on osa Pietarin kaupunkia. Hallinnollisesti se on yksi Kurortin piirin kunnallishallintoalueista.
Kellomäestä muodostui 1900-luvun alussa suosittu kesänviettopaikka, kuten monesta muustakin Pietari–Viipurin-radan varrella olevasta kylästä. Vuonna 1916 huviloita oli 800. Tunnettuja kesänviettäjiä olivat muun muassa balettitanssija Matilda Kšesinskaja, kultaseppä Peter Carl Fabergé ja makeistehtailija George Borman. Suomen itsenäistyttyä vuonna 1917 Kellomäen suosio kesänviettopaikkana alkoi vähetä. Ennen talvisodan syttymistä 1939 Kellomäessä asui vakituisesti 167 perhettä.
Alue jäi rauhansopimuksessa Venäjälle, ja Kellomäessä asui sodan jälkeen jonkin aikaa Neuvostoliiton tiedekeskuksen presidentti, kasvitieteilijä Vladimir Komarov, jonka mukaan kylän venäjänkieliseksi nimeksi muutettiin vuonna 1948 Komarovo. Sodan jälkeen siellä viettivät kesiään myös säveltäjä Dmitri Šostakovitš, runoilija Anna Ahmatova ja näytelmäkirjailija Jevgeni Schwarz. Kylän hautausmaalle on haudattu Ahmatova, säveltäjä Sergei Kurjohin ja kielitieteilijä Dmitri Lihatšov.
Elia Millosevich

Elia Filippo Francesco Giuseppe Maria Millosevich (5. syyskuuta 1848 Venetsia – 5. joulukuuta 1919 Rooma) oli italialainen tähtitieteilijä. Hän oli itseoppinut, mutta hänet tunnettiin taitavana matemaatikkona. Hän oli tunnettu pikkuplaneettojen ratojen laskemisesta. Millosevich sai kansainvälisestikin mainetta laskiessaan Eros asteroidin radan. Hän löysi alkuvuodesta 1891 asteroidit 303 Josephina, 12. helmikuuta ja 306 Unitas, 1. maaliskuuta.
Hänen isänsä Philip, oli merikapteeni, mutta hän kuoli vuonna 1865 ja ilmeisesti tästä johtuen Elia joutui jättämään koulunsa kesken. Hän kuitenkin jatkoi itsenäisesti opintojaan ja vaikka hänellä ei ollut tutkintotodistusta hän pääsi maaliskuussa 1872 suorittamaan kokeen tutkinnosta Padovan yliopistoon jossa sai sen suoritettua ensimmäisellä kerralla. Samana vuonna hän meni naimisiin Vittoria Fantonin kanssa. He saivat kolme lasta yhdessä; Filippo, syntynyt 1873, Federico vuonna 1875 ja Emma vuonna 1878.
Millosevich julkaisi elämänsä aikana useita teoksia ja sai työstään palkintojakin. Hänen mukaansa on myös nimetty vuonna 1998 löydetty asteroidi, (69961) Milosevich. Sen löysivät Piero Sicoli ja Francesco Manca Sormanon Astronomisessa Observatoriossa.
Thomas Joachim Legler

Thomas Joachim Legler (s. 11. huhtikuuta 1806 Trondheim Norja – k. 15. joulukuuta 1873 Turku) oli norjalaissyntyinen taidemaalari ja piirustusmestari.
Leglerin vanhemmat olivat leipuri Joachim Legler ja Magdalena Legler o.s. Petersen. Hänen puolisonsa oli Charlotta Vendela (tai Wendla Charlotta) o.s. Fattenborg. Hän pysyi Norjan kansalaisena kuolemaansa saakka.
Legler opiskeli kaksi vuotta H. Reuschin johdolla Bergenissä Norjassa ja lisäksi Tanskan kuninkaallisessa taideakatemiassa (Konglige Akademiet for de Skønne Kunster) Kööpenhaminassa sekä Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa (Kungliga Akademien för de Fria Konsterna) Tukholmassa. Hänen teoksiaan oli ensi kerran näyttelyssä esillä 1847. Ateneumin taidemuseossa on hänen maalauksensa Strand vid Vierwaldstättersjön. Hän toimi piirustuksenopettajana oppikoulussa 1833–1851.