google/wiki40b huggingface dataset:
Jokilautta Pikkuföri

Jokilautta M/S Pikkuföri on vuonna 1975 rakennettu lautta, joka kuljetti aluksi Wärtsilän Turun telakan työväkeä Aurajoen rannalta toiselle, sillä osa telakan rakennuksista sijaitsi toisella puolella jokea. 
Näitä lauttoja valmistettiin yhteensä neljä, joista kaksi ensimmäistä olivat ilman kantta ja kaksoisvauhtipyöräisillä Andros-koneilla. Lukuisten uppoamisten jälkeen seuraavat kaksi sisaralusta varustettiin neljällä ilmatankilla sekä sääkannella, myös ohjaamo korotettiin hyvän näkyvyyden aikaansaamiseksi. Pikkuföri on sarjan kehittynein ja varustelluin, tavallaan "delux"-versio lämmityslaitteineen ja eristyksineen. Aluksessa on 4-sylinterinen Commodore Tempest diesel kone joka antaa voiman kahdelle hydraulimoottorille, joista kumpikin käyttää omaa potkuriaan. Alusta siis voidaan ajaa kumpaan suuntaan tahansa, potkureissa on eri nousu koska aikanaan alusta käytettiin myös hinaukseen. Kansirakenteissa on edelleen nähtävissä hinaajan varustelua jäljellä.
Forum Marinum osti M/S Pikkuförin museoalukseksi 1999 ja se liikennöi vain Turun sataman alueella. Muun muassa kesällä 2010 M/S Pikkuföri teki opastettuja jokiristeilyjä alajuoksulle ja satamaan. Lautalle voidaan ottaa 38 matkustajaa.
Sisarlautta M/S Pikku-Pukki on kaarinalaisen Rosita-yhtiön omistuksessa oleva 30 hengen jokilautta.
Kantatie 46

Historiaa

Kuusankosken Voikkaan ja Heinolan välinen tie on rakennettu 1970- ja 1980-luvuilla. Vuonna 1976 siitä tuli kantatie 60. Tie Voikkaalta valtatielle 15 valmistui vuonna 1992. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa kantatie 60 siirtyi Tampereen kehätielle, ja Kouvolan ja Heinolan välisestä tiestä tuli kantatie 46.

Tiehankkeita

Kantatietä 46 tullaan tulevaisuudessa leventämään Uudenmaan ELY-keskuksen alueella koko matkaltaan. Nykyinen tie Uimilan ja Heinolan Kirkonkylän välillä on kapea ja mutkainen, eikä täytä kantateille asetettuja vaatimuksia.
Heinätöpökatti

Koko ja ulkonäkö

Heinätöpökatti on keskikokoinen, väritykseltään kellan- tai vihertävänruskea, kirjava hepokattilaji. Keskiruumiin sivuilla on nähtävissä vaalea, U-kirjaimen muotoinen kuvio ja takaruumiin yläreunoissa mustat pitkittäisjuovat. Takaruumiin tyviosan sivuilla on usein kirkkaan kellanvihreää väriä. Siivet ylettyvät aikuisella yksilöllä takaruumiin puoleenväliin, mutta joskus harvoin voidaan tavata pitkäsiipisiä yksilöitä. Tuntosarvet ovat hepokateille tyypilliseen tapaan pitkät ja ohuet. Naaraan munanasetin on lyhyt ja kaartuu voimakkaasti ylöspäin. Koiraan perälisäkkeet ovat pituuteensa nähden ohuet ja niiden kärkiosassa on sisäänpäin osoittava hakanen. Ruumiin pituus on koiraalla 14–17 mm ja naaraalla 15–20 mm.
Yleisväriltään heinätöpökatti on tavallisesti vaaleampi kuin sukulaisensa kanervatöpökatti, mutta tämä ei yksin riitä erottamaan lajeja toisistaan.

Levinneisyys

Heinätöpökatti on Etelä- ja Keski-Suomessa erittäin yleinen ja esiintymisen pohjoisraja kulkee luultavasti jossakin Etelä-Lapin alueella. Ahvenanmaalta on vain vanhoja havaintoja eikä lajin tiedetä esiintyvän siellä. Euroopassa laji on pohjoisosia lukuun ottamatta laajalle levinnyt ja idässä levinneisyysalue ulottuu Uralille ja Keski-Aasiaan. Ruotsissa lajia tavataan vain pienellä alueella ja Norjasta se puuttuu kokonaan. Lisäksi se on levinnyt vieraslajina Pohjois-Amerikan itäosiin.

Elinympäristö ja elintavat

Heinätöpökatti elää kosteilla niityillä, heinikkoisilla tien- ja pellonpientareilla ja muilla paikoilla joilla on korkeaa kasvillisuutta. Kuivilla kedoilla sitä tavataan vain jos alueella on myös kosteampaa ympäristöä. Sopivalla paikalla yksilömäärä voi olla huomattavan suuri. Töpökatit ovat päiväaktiivisia ja niiden ääntely on hyvin korkeaa ja tasaista, sähkövirtaa muistuttavaa sirinää, jossa on satunnaisesti lyhyitä taukoja. Koiraat sirittävät kesäpäivinä koko valoisan ajan ja riittävän lämpimällä säällä laulu voi jatkua myös yöllä. Aikuisia yksilöitä tavataan heinäkuun alkupuolelta syys-lokakuun vaihteeseen.
Ravinto muodostuu pääasiassa kasveista. Töpökatit oleskelevat piilotellen kasvillisuuden joukossa ja häirittynä eläimet pudottautuvat ja piiloutuvat. Harvinaisia pitkäsiipisiä yksilöitä lukuun ottamatta laji on lentokyvytön. Naaras munii maaperään, missä muna talvehtii yhdestä kahteen kertaan, ilmeisesti syyskauden lämpöisyydestä riippuen.
Juho Kokko

Juho Pekka (J.P.) Kokko (28. toukokuuta 1865 Kontiolahti – 27. toukokuuta 1939 Rautu) oli suomalainen kansakoulunopettaja, maanviljelijä, kunnallisneuvos ja maalaisliiton kansanedustaja.
Kokon vanhemmat olivat talollinen Juho Kokko ja Sofia Harinen. Hän kävi kansakoulun, osan lyseota ja valmistui opettajaksi 1889 Sortavalan opettajaseminaarista.
Kokko oli kansakoulunopettajana Pielisjärvellä 1893–1902 ja Raudussa 1902–1934. Raudussa hän toimi lisäksi Raudun osuuskassan kirjanpitäjänä ja hoitajana 1902–1919, Raudun säästöpankin kamreerina 1903–1905, Savo-Karjalan Osake-Pankin Raudun konttorin hoitajana 1926–1932, Raudun palovakuutusyhdistyksen toimitusjohtajana, kansalaisopiston opettajana ja Raudun kantakirjaston hoitajana. Kokko viljeli myös omaa maatilaansa.
Kokko oli maalaisliiton kansanedustajana 1914–1922 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli eduskunnan sivistysvaliokunnan puheenjohtajana 1917 ja kuului Suomen Pankin tilintarkastajiin. Kokko oli Raudun kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja hän sai kunnallisneuvoksen arvon 1930. Hän kuului Heimokansojen keskuskomiteaan, Inkerin avustuskomiteaan ja Pohjois-Inkerin hoitokuntaan. 
Kokon puoliso oli Maria Piironen. Heidän poikansa lääketieteen ja kirurgian tohtori Ukko Pertti Kalervo Kokko (s. 1909) toimi professorina ja terveydenhuollon johtotehtävissä Yhdysvalloissa 1940-luvun lopusta alkaen.
Difallia

Difallia on tila, jossa vauvalla on syntyessään kaksi siitintä. Se on erittäin harvinainen epämuodostuma, jonka yhteydessä esiintyy yleensä myös muita poikkeavuuksia, kuten spina bifidaa. Kahden siittimen kanssa syntyvät vauvat ovatkin kasvaneessa vaarassa menehtyä varhain.
Kaavi Blues

Kaavi Blues oli vuosittain kesäkuun alussa pidettävä blues-festivaali, joka järjestettiin Kaavilla Pohjois-Savossa. Esiintyjien joukossa oli sekä kotimaisia että ulkomaalaisia bluesbändejä. Kaavi Blues ry. järjesti festivaalia vuosina 2005-2015.
Kaavi Bluesin perinteitä on jatkanut kesästä 2016 alkaen Juankoskella järjestettävä Ruukki Roots-rytmimusiikkifestivaali.
Arktinen keskus

Arktinen keskus on Lapin yliopiston kansainvälinen tutkimuslaitos ja tiedekeskus, joka tutkii arktisen alueen kehitystä. Se tuottaa tutkimustietoa arktisesta ympäristöstä, yhteiskunnasta ja ilmastonmuutoksesta. Tutkimus on monitieteistä ja ilmiökeskeistä, ja tavoitteena on viestittää tutkimustuloksia suurelle yleisölle. Keskuksen yhteydessä toimii ARKTIS-tutkijakoulu.
1989 perustettu Arktinen keskus sijaitsee Rovaniemellä Arktikum- talossa, jonka rakentamisessa on hyödynnetty lappilaisen luonnon antimia, kuten Lapin honkaa ja poronnahkaa. Arktikumin lasikattoinen 172 metriä pitkä käytävä osoittaa pohjoiseen ja tarjoaa puitteet erilaisten tilaisuuksien pitämiselle. Arktikumissa on Arktisen keskuksen tiedenäyttely ja kirjasto sekä Lapin maakuntamuseo.
Arktinen keskus on tutkinut esimerkiksi matkailukeskusten vaikutuksia Lapin maisemaan, Siperiassa sijaitsevan Jamalin niemimaan kasvavan öljy- ja kaasuteollisuuden vaikutusta alueen kasvillisuuteen ja poropaimentolaisten elinkeinoon sekä hankkinut tietoa Euroopan ilmastosta usean tuhannen vuoden ajalta Huippuvuorilla, jossa kansainvälinen tutkijajoukko kerää jäätikköä kairaamalla.
Arktinen keskus tekee tutkimusta myös tilauksesta. Yritykset, konsulttitoimistot ja kunnat ovat tilanneet kaavoitus-, voimalaitos- ja kaivoshankkeiden ympäristövaikutusten ja yhteiskunnallisten vaikutusten arviointitutkimuksia. Niissä hyödynnetään Arktisen keskuksen ympäristökysymyksiin liittyvää menetelmällistä ja oikeustieteellistä osaamista samoin kuin keskuksen kansallisten ja kansainvälisten huippututkijoiden yhteistyöverkostoa.
Tutkimukseen perustuva Muuttuva Arktis -tiedekeskusnäyttely valottaa arktisten alueiden nykypäivää ja tulevaisuutta kestävän matkailun näkökulmasta.
Keskusta johtaa Timo Koivurova viisivuotiskauden 2016–2020.
ISO 3166-2:PT

ISO 3166-2:PT on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Portugalille. ISO 3166-2:PT on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää 18 piirin ja kahden autonomisen alueen koodit.
Chloë Sevigny

Ura

Chloë Sevigny tuli tunnetuksi mallina ja muotivaikuttajana 1990-luvulla. Hän sai mainetta persoonallisella tyylitajullaan ja saavutti laaja-alaisen uran muodin parissa 1990-luvun lopulla esimerkiksi mallina ja harjoittelijana newyorkilaisessa Sassy Magazine -lehdessä, joka myös nimesi hänen olevan sen ajan "It Girl". Tämä toi hänelle paljon huomiota New Yorkin muotipiireissä. Vuonna 1994 toimittaja Jay McInerney vaikuttui Sevignyn tyylistä niin paljon, että hän kirjoitti tästä seitsemänsivuisen artikkelin The New Yorker -lehteen, jossa hän kutsui tuolloin 19-vuotiasta Sevignyä "maailman siisteimmäksi tytöksi". 
Sevigny oli myös monien arvostettujen independent-elokuvien tähtenä 1990-luvulla. Hän oli parhaan naissivuosan Oscar- ja Golden Globe -palkintoehdokkaana roolistaan Lana Tisdelina elokuvassa Boys Don’t Cry (1999). Hän on esiintynyt 2000-luvulla monissa taide-elokuvissa, esimerkiksi Lars von Trierin elokuvissa Dogville (2003) ja Manderlay (2005) sekä Jim Jarmuschin Cannesin elokuvajuhlilla palkitussa elokuvassa Broken Flowers (2005).
Vuodesta 2006 vuoteen 2011 Sevigny näytteli HBO:n televisiosarjassa Big Love Nicolette Grantia, yhtä utahilaisen polygamistin kolmesta puolisosta. Hän voitti roolistaan Golden Globe -palkinnon vuonna 2010. Paul Abbottin televisiosarjassa Hit & Miss (2012) Sevigny oli transsukupuolisen palkkamurhaajan roolissa ja sai roolistaan parhaan naisnäyttelijän Satellite Award -ehdokkuuden.
Chloë Sevigny on jatkanut uraansa muodin parissa myös 2000-luvulla: hän on julkaissut useita vaatemallistoja joko yksin tai yhteistyössä muiden suunnittelijoiden kanssa ja häntä pidetään yleisesti muoti-ikonina. Vuonna 2002 hän toimi Tara Subkoffin kanssa Imitation of Christ -malliston luovana johtajana. Malliston on sanottu keskittyneen muodin sijaan performanssitaiteeseen ja kultturiteoriaan. Näyttelijätär Scarlett Johansson osallistui myös malliston tekemiseen. Sevigny on työskennellyt myös mallina, ja on poseerannut muun muassa Italian Voguen kannessa vuonna 2002 ja Ison-Britannian Ellen kannessa vuonna 2010.
Hans von Seisser

Hans Ritter von Seisser (9. joulukuuta 1874 Würzburg, Baijeri, Saksan keisarikunta – 14. huhtikuuta 1973 München, Länsi-Saksa) oli saksalainen eversti ja Baijerin poliisijohtaja Adolf Hitlerin epäonnistuneen oluttupavallankaappausyrityksen aikana.
Seisser syntyi baijerilaiseen porvarissukuun. Hänen isänsä oli Baijerin kuninkaallinen kauppatuomari Ludwig-Barbarossa Seisser. Hän kävi kadettikoulun, josta valmistuttuaan vuonna 1893 hänet sijoitettiin vänrikiksi 2. baijerilaiseen tykistörykmenttiin. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä hän oli ylennyt majuriksi. Syyskuussa 1914 hänet palkittiin korkeimmalla baijerilaisella mitalilla (Militär-Max-Joseph-Orden) ja hänelle annettiin henkilökohtainen periytymätön ritarin arvonimi Ritter von. Syksyllä 1920 Seisser erosi armeijasta ja siirtyi poliisiin.

Baijerin triumviraatti

Baijerin pääministerinä oli tuolloin osavaltion itsenäisyyttä oikeistoekstremistien tuella ajanut Gustav Ritter von Kahr. Weimarin tasavallan johto hyväksyi ekstremismiä rajoittavan lain ja Kahr erosi protestina 1921. Kului kaksi poliittisten levottomuuksien täyttämää myrskyisää vuotta. Baijerin uusi pääministeri Eugen von Knilling nimitti Kahrin valtionkomissaariksi diktaattorin valtaoikeuksilla 1923. Kahr muodosti tällöin kolmihenkisen osavaltiohallinnon, ns. Baijerin triumviraatin yhdessä Seisserin ja armeijan kenraalin Otto von Lossowin kanssa.
Triumviraatti kaavaili yhdessä Adolf Hitlerin ja marsalkka Erich Ludendorffin johtamien natsien kanssa vallankaappausta ja uuden hallituksen muodostamista. Triumviraatin vetäessä tukensa Hitleriltä, tämä yritti pakottaa sen puolelleen aloittamalla oman natsivetoisen vallankaappausyrityksensä, joka tultiin tuntemaan oluttupavallankaappauksena. Triumviraatti piti parhaillaan julkista kokousta münchenilaisessa oluttuvassa, kun Hitler miehineen ryntäsi sisään. Pistoolilla uhaten Hitler pakotti triumviraatin jäsenet seuraajikseen. Kuitenkin Hitlerin lähdettyä Kahr ja muut onnistuivat huijaamaan itsensä vapaaksi. Seisser hälytti miehensä välittömästi ja vallankaappaus päättyikin natsien ja poliisien väliseen laukaustenvaihtoon. Johtavat puolueen jäsenet pakenivat ulkomaille tai joutuivat vankilaan. Kahrin yhteys tuli ilmi ja hän menetti kannatuksensa varsinkin maltillisen oikeiston keskuudessa ja joutui pian eroamaan. Seisser pysyi poliisin johdossa kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1930.
Kun natsit saavuttivat vallan Saksassa tammikuussa 1933 he kostivat lähes kaikille vastustajilleen. Myös von Seisser pidätettiin ja suljettiin joksikin aikaa Dachaun keskitysleiriin. Kun liittoutuneet valtasivat Baijerin yhdysvaltalaiset kutsuivat Seisserin hoitamaan väliaikaisesti vanhaa virkaansa. Seisser kuoli 99-vuotiaana Münchenissä 1973.
Helmipöllö

Koko ja ulkonäkö

Helmipöllön pituus on 22–27 cm. Selkäpuoli on ruskea ja valkotäpläinen. Rintapuolelta se on vaalea ja rinnassa on epäselvärajaisesti ruskeita laikkuja. Pää on iso, silmät ovat keskikokoiset ja keltaiset. Nuoret linnut ovat suurimmaksi osaksi ruskeita, mutta naamassa niillä on vaihtelevasti valkoista. Täysikasvuisen linnun paino on noin 120–200 grammaa. Helmipöllön lentotapa on suora ja voimakas.
Vanhin suomalainen rengastettu helmipöllö on ollut 14 vuotta 11 kuukautta 8 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin helmipöllö.

Ääntely

Helmipöllön soidinääni on pehmeä puputus pu-pu-pu-pu. Äänensävyssä ja tempossa on yksilöllistä vaihtelua. Kutsuääni on lyhyt naukaisu tsiak, joka muistuttaa oravan maiskautusta. Poikaset kerjäävät lyhyellä sihahtavalla äänellä.

Levinneisyys

Lajia tavataan Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa havumetsävyöhykkeellä. Tunturi-alueita lukuun ottamatta helmipöllö pesii koko Suomessa. Suomessa pesii myyrätilanteesta riippuen 3 000–15 000 paria. Helmipöllö luokiteltiin Suomessa vuonna 2010 silmälläpidettäväksi lajiksi, kun se aiemmin oli ollut elinvoimainen. Se oli taantunut edellisen 30 vuoden aikana. Maailmanlaajuisesti helmipöllö on kuitenkin elinvoimainen laji. Sen populaatioksi arvioidaan yli 1 700 000 yksilöä, ja kanta on vakaa.
Helmipöllö on vaelluslintu, joka syys–lokakuussa voi vaeltaa satojen kilometrien matkoja, joskus jopa yli 1000 kilometrin matkoja. Vanhat koiraat ovat kuitenkin paikkalintuja.

Elinympäristö

Helmipöllö pesii kaikenlaisissa metsissä, kunhan tarjolla on pesäkolo ja ravintoa. Luonnonkoloista suosiossa ovat palokärjen kolot. Helmipöllö pesii myös pöntöissä. Hyvä paikka pöntölle on pellon tai hakkuuaukean laita. Pönttö kannattaa ripustaa kuuseen, 2–5 metrin korkeuteen.
Helmipöllön kanta vaihtelee myyräkannan mukana kolmen-neljän vuoden sykleissä. Huonoina vuosina aikuisiksi selviytyneiden poikasten määrä on pienempi kuin hyvinä.

Lisääntyminen

Helmipöllö pesii puunkoloissa tai pöntöissä. Pesiä on löydetty myös rakennuksista. Laji munii aikaisin maaliskuusta alkaen ja yleensä 3–6 munaa. Hyvinä myyrävuosina jopa 9 munaa on tavattu. Hautomisaika on noin 27 vuorokautta ja vain naaras hautoo. Poikaset lähtevät pesästä 3–4 viikon ikäisinä.

Ravinto

Useimpien pöllöjen tapaan myös helmipöllö käyttää ravintonaan pikkunisäkkäitä, hiiriä, myyriä ja päästäisiä. Sen ravintoon kuuluu myös pikkulintuja ja sammakoita.
Spagettipuu

Spagettipuu oli kuvitteellinen puulaji, jonka BBC keksi vuonna 1957 aprillipäivän pilaksi. Vitsin tueksi BBC lähetti kolmeminuuttisen Panorama-ohjelman, jossa kerrottiin Sveitsissä kasvatettavista puista, joissa kasvoi spagettia. Pilan johdosta BBC sai satoja puheluita, joissa tiedusteltiin mistä kyseisen kasvin voisi itselleen hankkia. Spagettipuu-huijausta pidetään eräänä ensimmäisistä aprillipiloista, joissa televisiota on käytetty pilan välineenä. Runsaan yleisöpalautteen vuoksi BBC tunnusti pilan vielä samaisen aprillipäivän iltana.
Espoonlahden urheilupuisto

Espoonlahden urheilupuisto on yksi Espoonlahden kaupunginosan osa-alueista. Se sijaitsee lounaisessa Espoossa.

Maantiede

Espoonlahden urheilupuisto sijaitsee verrattain keskellä Suur-Espoonlahtea alueella, jota rajaa idässä Soukanväylä, etelässä Yläkartanontie sekä lännessä ja pohjoisessa Espoonlahdentie. Kyseisen alueen eteläosassa on asuinkerrostaloja, itäosassa pientaloja. Varsinainen toiminnallinen urheilupuisto kattaa karkeasti alueen pohjoisen puoliskon. Soukanpohjan kartano hevosraitteineen sijaitsee alueen lounaisosassa. Urheilupuiston yhteydessä sijaitsee useita oppilaitoksia: Espoonlahden lukio, Koulumäen Koulu ja Storängens skola. Myös Espoonlahden paloasema toimii aivan urheilupuiston tuntumassa.
Urheilupuiston kentät sijaitsevat Soukanpohjan laaksossa, joka on vain muutaman metrin merenpinnan yläpuolella. Laakson kallioperästä on löydetty muun muassa sinkkivälkettä, lyijyhohdetta ja rikkikiisua sisältävä malmimineralisaatio, jota kutsutaan Soukan malmiksi. Laakson etelä- ja länsipuolella on suhteellisen koskemattomia metsäalueita paljaine kalliopintoineen ja kelohonkineen.

Palvelut

Urheilupuistossa on muun muassa Espoonlahden uimahalli, Espoonlahden urheiluhalli ja Espoonlahden harjoitusjäähalli. Tekonurmikenttiä on kolme, lisäksi on yksi pesäpallokenttä, katukoripallokenttä, ulkosalibandykenttä ja yleisurheilun suorituspaikkoja. Urheilupuiston palveluihin kuuluu niin ikään skeittipuisto, pumptrack-pyöräilyrata sekä talvisin luonnonjää ja kaukalo. Kentät on rakennettu lounais–koillissuuntaisesti.

Liikenne

Espoonlahden urheilupuiston läheisyydessä kulkee lukuisia Espoon sisäisiä bussilinjoja. 2020-luvulla otetaan käyttöön Länsimetron jatke; sen asemista Espoonlahden asema rakennetaan urheilupuiston pohjoispuolelle, Soukan asema puolestaan eteläpuolelle. Kumpaisestakin on muutaman minuutin kävelymatka urheilupuistoon. Urheilupuiston alueella on tiheä kävelyteiden verkosto.
Ruohometsäkerttunen

Levinneisyys

Ruohometsäkerttusta tavataan pesivänä Itä-Aasiassa ja talvehtivana etelämpänä Kaakkois-Aasiassa. Lajin kannan kokoa ei tiedetä, mutta sen on raportoitu olevan paikallisesti yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Meilen

Sijainti

Meilen sijaitsee Zürichinjärven itärannalla viitisentoista kilometriä Zürichistä kaakkoon.

Liikenne

Zürichinjärven itärantaa seuraileva SBB:n rautatie ja valtatie 17 (saks. Hauptstrasse 17) Zürichistä Rapperswiliin kulkevat Meilenin kautta. Kaupungista on FHM:n (Zürichsee-Fähre Horgen-Meilen AG) tiheä autolauttaliikenne Zürichinjärven yli Horgeniin, ja ZSG:n (Zürichsee Schifffahrtsgesellschaft) Zürichin ja Rapperswilin väliset risteilylaivat poikkeavat Meilenissa.
Tennis kesäolympialaisissa 2020 – miesten nelinpeli

Karsinnat

Olympiaturnaukseen osallistuu 32 paria. 10 urheilijaa valitaan nelinpelirankingin perusteella. Näiden urheilijoiden parin tulee olla 300 parhaan joukossa joko kaksin- tai nelinpelin rankingissa, maata edustavan olympiakomitean tulee ilmoittaa urheilija olympialaisiin ja pari ei saa rikkoa sääntöä, jonka mukaan yhdestä maasta saa olla korkeintaan kuusi urheilijaa. Tämän jälkeen valitaan urheilijoita yhdistetyn rankingin perusteella, kunnes pareja on vähintään 24. Loput parit valitaan kaksinpelien perusteella. Isäntämaa Japanille on varattu yksi paikka.
Bzikebi

Bzikebi (georg. ბზიკები) on georgialainen yhtye, joka koostuu yhdestä pojasta nimeltään Giorgi Šiolašvili ja kahdesta tytöstä nimeltään Mariam Kikuašvili ja Mariam Tatulašvili. He olivat kaikki kymmenen vuoden ikäisiä kilpailun aikaan. He voittivat Limassolissa Kyproksella pidetyn Lasten Eurovision laulukilpailun 22. marraskuuta 2008 laulullaan Bzzz... Esityksensä aikana he olivat pukeutuneet mustakeltaisiin, ampiaisia muistuttaviin asuihin ja lauloivat keksityllä kielellä. He saivat yhteensä 154 pistettä.
Doris McCarthy

Doris McCarthy CM, O.Ont (7. heinäkuuta 1910, Calgary – 25. marraskuuta 2010) oli kanadalainen kuvataiteilija. Hän tuli tunnetuksi maisemamaalauksestaan. Vaikka hän asui ja työskenteli pääasiassa Ontariossa, hän kiersi maalaamassa muun muassa Costa Ricassa, Espanjassa, Italiassa, Japanissa, Intiassa, Englannissa ja Irlannissa. Parhaiten hänet tunnetaan kanadalaisten maisemien kuvauksista.
McCarthy opiskeli vuosina 1926–1930 Ontario College of Artissa. Vuodesta 1932 hän toimi opettajana Toronton Central Technical Schoolissa. Jäätyään eläkkeelle 1972 hän teki myös ensimmäisen matkansa arktiseen ympäristöön. Myöhemmän uransa aikana hän piti muun muassa kursseja kirjallisuudesta Toronton yliopistossa. 
McCarthy julkaisi omaelämäkerralliset kirjat A Fool in Paradise (1990), The Good Wine (1991) ja Ninety Years Wise (2004). Hän oli Kanadan ja Ontarion ritarikuntien jäsen, voitti useita palkintoja ja kunnianosoituksia sekä lisäksi sai muun muassa mukaansa nimetyn gallerian Toronton yliopiston Scarboroughin-kampukselle.
Erik Estlander

Erik Estlander (11. huhtikuuta 1871 Helsinki – 15. toukokuuta 1946 Turku) oli suomalainen insinööri ja elokuvatuottaja joka rakensi vuonna 1915 Suomen ensimmäisen elokuvastudion.
Estlanderin vanhemmat olivat Helsingin yliopiston estetiikan ja kirjallisuuden professori Carl Gustaf Estlander ja Helena Aurora Federley. Hän valmistui paperi-insinööriksi 1894 Wienissä ja toimi sitten teollisuusyrittäjänä perustaen 1901 Viialan viilatehtaan. Estlander siirtyi elokuva-alalle 1912 kun hän perusti Ab Finlandia Film-nimisen elokuvavalmistamon Helsinkiin. Tämä yhtiö tuotti vuosina 1912–1921 kaikkiaan 59 lyhytelokuvaa muun muassa sellaisia kuin Imatra talvipuvussa (1913), Karhunmetsästys Sodankylässä (1914), Raaseporin rauniot (1914), Kuvia Suomen vapaussodasta (1919) ja Poroviikko Hyrynsalmella (1921). Yhtiö kuvasi myös senaattori Leo Mechelinin hautajaiset 1914.
Estlander päätti aloittaa myös näytelmäelokuvien tekemisen ja tätä varten hän rakennutti Helsingin Kulosaaressa sijainneelle huvilatontilleen kesällä 1915 lasiseinäisen elokuvastudion jonka oli suunnitellut arkkitehti Sven Kuhlefelt. Studiossa kuvattiin vuonna 1916 kahden pitkän elokuvan Tuhlaajapoika ja Katoavia timantteja sisäkphtaukset mutta sitten toiminta loppui kun venäläiset viranomaiset kielsivät sotatilan vuoksi kaiken kuvaustoiminnan. Ilman käyttöä jäänyt studio purettiin vuonna 1920.
Estlander oli vielä mukana tuottajana venäläisten emigranttien kesällä 1919 Karjalankannaksen Uudellakirkolla kuvaamassa elokuvassa Bolshevismin ikeen alla. Hän toimi vuoteen 1923 saakka elokuvateatterialalla mutta palasi sitten takaisin teollisuuden piiriin. Estlander jäi eläkkeelle 1939 ja kuoli 1946 Turussa.
Spisula subtruncata

Ulkonäkö

Spisula subtruncatalla on luja ja paksu kuori, joka on kolmiomainen mutta epäsymmetrisen muotoinen ja halkaisijaltaan enintään 3 cm. Se on ulkopinnalta himmeänvalkoinen tai kermanvaalea ja sisäpuolelta hohtavanvalkoinen. Kuorta peittää harmaanruskea sarveiskerros ja siinä on hienoja samankeskisiä renkaita; simpukan kasvuvaiheet erottuvat selvästi.
Simpukalla on paksu, hammaslaitainen vaippa ja kapea, kellertävä jalka. Molemmissa kuorenpuoliskoissa on keski- eli kardinaalihampaita ja reuna- eli lateraalihampaita. Lyhyet hengitysputket eli sifonit ovat kiinni toisissaan koko pituudeltaan, ja niiden suulla on keltaisia tai punaisia rihmoja.

Levinneisyys

Spisula subtruncataa esiintyy Pohjois-Atlantin itärannikolla ja Välimeressä. Levinneisyysalue ulottuu Norjaan pohjoisessa sekä Kanariansaarille etelässä. Erityisen yleinen se on Pohjanmeressä.

Elintavat

Spisula subtruncata elää matalassa rantavedessä merenpohjan liejuun tai lietteeseen kaivautuneena.