google/wiki40b huggingface dataset:
Mayovuorenkukastaja

Levinneisyys

Mayovuorenkukastajaa tavataan kotoperäisenä Mindanaolla, Filippiineillä. Lajia pidettiin harvinaisempana, mutta 2010-luvulla tehtyjen tutkimusten perusteella sitä on melko yleisenä erityisesti Mount Kitanglad- ja Mount Apo -vuorten rinteillä. Sen kannankehitys on laskeva, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Terence Winter

Taustaa

Winter kasvoi työväenluokkaisessa perheessä Marine Parkin naapurustossa Brooklynissa New Yorkissa. Hän suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon vuonna 1984 ja neljä vuotta myöhemmin hän valmistui lakikoulusta. Työskenneltyään lakialalla hän kiinnostui käsikirjoittamisurasta, jonka perässä hän muutti Los Anglesiin.
Sōke

Sōke (jap. 宗家) on japanilainen arvonimi, joka tarkoittaa perinteen (nykyisin useimmiten perinteisen kamppailutyylin) päämiestä. Sōke ei välttämättä aina ole perimänsä taidon taitaja, vaan hän voi olla myös sukuperimyksen muodollinen säilyttäjä. Tällöin perinteen pääopettajana toimii sōken valtuuttama pääopettaja, jota joissain perinteissä kutsutaan nimellä shihanke.
Sōke on yleensä perinteensä suurin auktoriteetti, joka päättää oppiarvojen ja sertifikaattien myöntämisestä sekä opetusluvista. Esimerkiksi täyden perimyksen lisenssin (menkyo kaiden) ja opetusluvan myöntäminen on usein vain sōken vallassa. Vaikka puhutaan sukuperimyksestä, ei sōke-linja ole välttämättä samalla sukulaislinja biologisessa merkityksessä. Japanissa aikuisten ihmisten adoptointi oli kulttuurinomaista ja adoptoitu saattoi olla suvun ulkopuoleltakin.  Sōke saattoi esimerkiksi adoptoida sukuunsa seuraajakseen jonkun lahjakkaan oppilaan.
Kutsat

Lajit ja anatomia

Kutsien heimoon kuuluu 4 sukua ja lähteestä riippuen 15–23 lajia. Ruumiinmuodoltaan ne ovat pitkänomaisia ja ankeriasmaisia suomuttomia kaloja. Kooltaan ne vaihtelevan noin 20–150 cm:n välillä ja suurin laji on marmorikutsa (Synbranchus marmoratus). Tyypillisiä piirteitä ovat pienikokoiset silmät (osa lajeista on sokeita), yhtyneet kidusaukot, puuttuva tai alkeellinen pyrstöevä ja rinta- ja vatsaevien puuttuminen. Heimon kaloilla ei ole uimarakkoa. Kaikki kutsalajit pystyvät ottamaan happea myös ilmasta. Useimmat kutsat syntyvät naaraina, mutta vaihtavat vanhetessaan sukupuoltaan koiraaksi.

Levinneisyys ja elintavat

Kutsalajien levinneisyys ulottuu Meksikosta Etelä-Amerikkaan, Aasiassa Intiasta Malaijien saaristoon ja Japaniin, lisäksi niitä tavataan Afrikasta Liberiasta ja Australiasta. Ne elävät monentyyppisissä makeissa vesissä, kuten soilla, puroissa, joissa, tulvatasangoilla ja eräät lajit myös luolissa. Toisinaan niitä tavataan myös murtovesistä. Koska kutsalajit pystyvät hengittämään happea ilmasta, ne selviävät myös vähähappisissa vesissä. Monet niistä pystyvät myös liikkumaan pitkiäkin matkoja käärmemäisesti luikerrellen kuivalla maalla tai kaivautumaan pohjamutaan.
Irja Ketonen

Tausta ja nuoruusvuodet

Irja Blomqvist oli viilarin tytär Portsasta. Hän pääsi 13-vuotiaana Turun Sanomiin juoksutytöksi, jossa tehtävässä hän oli kolme vuotta ja kävi samalla jatkokoulun ja liikeapulaiskoulun. Juoksutytöstä tuli konttoriharjoittelija ja konttoristi ja hänen tehtäviinsä kuului tavanomaisia lehtitalon töitä, kuten ilmoitusten vastaanottoa ja postin käsittelyä. Lehden toimitusjohtaja Arvo Ketonen luotti aloitteelliseen ja määrätietoiseen konttoristiin ja lisäsi hänen tehtäviinsä itselleen erityisen tärkeän kuva-arkiston hoidon.

Avioliitto

Toimitusjohtaja Arvo Ketosen ensimmäinen avioliitto oli päättynyt vaimon kuolemaan vuonna 1933, liitosta ei ollut lapsia. Ketosen ja häntä yli 30 vuotta nuoremman konttoristin Irja Blomqvistin romanssi kohahdutti Turkua ja johti avioliittoon vuonna 1941. Irja Ketonen jätti työnsä Turun Sanomissa ja keskittyi perheeseen ja kotiin. Ketosille syntyi neljä lasta: Keijo (s. 1942), Taru (Kinnunen, s. 1944), Mikko (s. 1945) ja Marja-Leena (Ruola, s. 1946).

Lehtitalon johtoon

Arvo Ketosen sairastuttua vuonna 1945 ja kuoltua vuonna 1948 joutui Irja Ketonen ottamaan Turun Sanomien toimitusjohtajan tehtävät, joita hän hoiti ensin vuonna 1948 ja myöhemmin vuodesta 1955 vuoteen 1981, jolloin hänestä tuli TS-Yhtymän pääjohtaja. Hän toimi Turun Sanomien hallituksen puheenjohtajana 1948–1988. Vuosina 1948–1955 hän oli Turun Sanomien toimituspäällikkö.
Irja Ketonen sai vuorineuvoksen arvon vuonna 1980 ensimmäisenä naisena Suomessa. Hänen jälkeensäkin vain yhdelle naiselle, Onvest-konsernin toimitusjohtajalle Maarit Toivanen-Koivistolle, on Suomessa myönnetty vuorineuvoksen arvo.
Hr. Ms. Rotterdam (L800)

Valmistus

Alus tilattiin Damen Scheldeltä Vlissingenistä. Sen köli laskettiin 25. tammikuuta 1996 telakkanumerolla 377 ja alus laskettiin vesille 22. helmikuuta 1997. Alus valmistui 18. huhtikuuta 1998.
Kresfontes

Kresfontes oli kreikkalaisessa mytologiassa Aristomakhoksen poika ja yksi herakleideista, Herakleen lapsenlapsi neljännessä polvessa.
Herakleidit, Herakleen jälkeläiset, olivat yrittäneet paluuta Peloponnesokselle joka sukupolven ajan heille annetun ennustuksen perusteella, mutta kaikki yritykset olivat päättyneet surkeasti. Lopulta Kresfontes veljiensä Temenoksen ja Aristodemoksen kanssa kyseenalaistivat oraakkelin antaman ennustuksen, jolloin oraakkeli tarkensi heille sen merkityksiä. Näiden neuvojen perusteella Herakleidien paluu, joka tunnetaan nimellä doorilaisten invaasio, vihdoin onnistui, ja veljekset kukistivat taistelussa Teisamenoksen.
Seuranneessa jaossa Kresfontes sai hallittavakseen Messenian. Hän meni naimisiin Meropen kanssa, ja he saivat ainakin yhden pojan, Telefonin, tai Aipytoksen. Pian tämän jälkeen Kresfontes kuitenkin surmattiin; tämän tekivät joko kaksi hänen omaa poikaansa tai Polyfontes. Joka tapauksessa Polyfontes nousi valtaistuimelle, kunnes Kresfonteen poika vartuttuaan surmasi tämän ja otti vallan Messeniassa.
Defensio pro Populo Anglicano

Defensio pro Populo Anglicano on englantilaisen John Miltonin kirjoittama latinankielinen teos, joka julkaistiin vuonna 1651. Suomeksi nimi on suurin piirtein "Englannin kansan puolustus". Se on kirjoitettu puolustamaan Englannin senhetkistä hallitusta.

Tausta

Englannin parlamentti tilasi teoksen Miltonilta Oliver Cromwellin protektoraatin vallassaolon aikana. Miltonin tehtävä oli vastata Claudius Salmasiuksen teokselle Defensio Regia pro Carolo I ("Kaarle I:n rojalistinen puolustus"). Salmasiuksen mukaan Cromwellin johtamat kapinalliset tekivät väärin mestatessaan Kaarle I:n. Milton puolusti yksityiskohtaisesti parlamentaristien toimia.
Jayson Blair

Jayson Blair (s. 23. maaliskuuta 1976) on yhdysvaltalainen entinen The New York Timesin toimittaja. Hän ehti työskentelemään lehdessä viiden vuoden ajan ennen kuin paljastui, että hän oli keksinyt artikkeleja ja kopioinut niihin tietoja tiedotusvälineistä. 
Blair erotettiin lehdestä toukokuun 2003 alussa. Skandaalin seurauksena myös New York Timesin vastaava päätoimittaja ja toimituspäällikkö ottivat lopputilin.
Pitkien puukkojen yö (1962)

Pitkien puukkojen yö oli Britannian hallituksen uudelleenjärjestely vuonna 1962. Pääministeri Harold Macmillan erotti seitsemän ministeriä eli kolmanneksen koko hallituksesta. Kriitikot rinnastivat sen vuoden 1934 Pitkien puukkojen yöhön Natsi-Saksassa.
Tunnetuin erotetuista ministereistä oli valtiovarainministeri Selwyn Lloyd, jonka tilalle MacMillan nosti Reginald Maudlingin. Oikeusministeri David Maxwell Fyfen tilalle nousi Reginald Manningham-Buller, opetusministeri David Ecclesin tilalle Edward Boyle, puolustusministeri Harold Watkinsonin tilalle Peter Thorneycroft, Skotlannin asioiden ministeriksi John Scott Maclayn tilalle Michael Noble, asuntoministeriksi Charles Hillin tilalle Keith Joseph, ja myöd salkuton ministeri Percy Mills joutui väistymään William Deedesin tieltä.
Valmet 15

Historia

Valmetin traktorin valmistajana oli Valtion Kivääritehdas OY, sittemmin nimeltään Valmetin Tourulan tehdas. Ensimmäisinä valmistusvuosina Valtion maatalouskoneiden tutkimuslaitos osoitti kritiikkiä Valmetin ominaisuuksia kohtaan verrattuna pohjoisamerikkalaisiin traktoreihin.
”Pari vuotta ennen sotakorvaustoimitusten täyttymistä joskus vuoden 1948 paikkeilla ryhdyttiin miettimään tulevia siviilituotteita. Ehdotin maanviljelijänä traktoreita.” kertoo Olavi Sipilä, joka kutsuttiin projektin johtajaksi.
Pikkutraktori, työnimenään Pikku-Jehu, suunniteltiin ilman investointeja pitäytyen olemassa olevaan konekantaan. Rautpohjan tehtaalla tehtiin ensimmäisen 10 kpl koesarjan osat. Kokoonpanopaikka sen sijaan oli avoinna. Valtion Metallitehtaitten johto päätti siirtää valmistuksen Valtion Kivääritehtaalle Tourulaan. Samalla tuote sai nimekseen Valmet (Valtion Metallitehtaat –yhtymä oli muutettu osakeyhtiöksi Valmet Oy).
Ensimmäiset Valmetit koottiin Tourulan tehtaalla vuonna 1951. Vuonna 1952 tehtiin 75 kappaleen koesarja. Itse tuote eli Valmet 15 eli A-malli tuli markkinoille aikaan, jolloin pienet traktorit olivat erittäin kysyttyjä. Tuote korvasi hevosparin.
Moottorin kehitti Linnavuoren moottoritehdas. Traktoriin valittiin nelisylinterinen kaasutinmoottori, jonka polttoaineena oli petroli, käynnistykseen tarvittiin bensiiniä. Moottorin iskutilavuus oli 1,5 litraa, ja tehoa saatiin noin 15 hv/2000 r/min. Rakenne oli mahdollisimman yksinkertainen: magneettosytytys ja sivuventtiilirakenne.
Vaihteistossa oli kolme nopeutta eteen ja peruutusvaihde. Kytkimen läpimitta oli kahdeksan tuumaa ja ohjaus luonnollisesti mekaaninen, olihan koneen paino vain 780 kg. Myös nostolaite oli alkuun mekaaninen. Työkoneita hallittiin pitkällä vivulla, jossa tosin oli kevennysjousi. Kolmipistekiinnitys ei ollut vielä vakiintunut, joten työkoneet kehitettiin tyyppikohtaisesti. Pikku-Valmetin peruskoneita olivat aura, äes, niittokone ja perävaunu.

Uusi malli 1955

Keväällä 1955 jo 3000 Pikku-Valmetia oli myyty. Asiakkaat kaipasivat enemmän tehoa ja toukokuussa esiteltiin parannettu malli Valmet 20, jossa petroliversion teho oli nostettu 19 hevosvoimaan ja bensiinikäytöllä saatiin 22 hv. Pikku-Valmeteja valmistettiin kaikkiaan liki 10 000 kappaletta, viimeinen valmistui vuoden 1963 puolella.

Eroavaisuudet

Valmet 15 ja Valmet 20 mallit ovat lähes samannäköisiä. Ne erottavat toisistaan mm. raidetangosta joka 15 mallissa kulkee etuakselin etupuolella ja 20 mallissa takapuolella. Etuakseli muutettiin 20 malliin palkkirakenteiseksi. Moottorin kiinnityspultteja etukehtoon on 20-mallissa 3kpl per puoli kun 15-mallissa niitä on 2kpl per puoli. Väritykseltään kummatkin ovat kirkkaan punaisia (värikoodi MIRA0273) (Kuvassa malli 15)
Pyörteissä

Juoni

Eräänä päivänä satamanosturilta putoaa lasti ja on vähällä viedä kustannustoimittaja Kärppälän hengen. Kärppälä hyppää satama-altaaseen viime hetkellä. Hän menee märissä vaatteissa kotiin, mutta huomaa ikkunasta, että hänen vaimonsa luona on toinen mies. Kärppälä ottaa vaimonsa lenkkivaatteet pyykkinarulta ja potkaisee vieraan miehen autoa. Hän menee takaisin satamaan ja heittää omat vaatteensa ja henkilökortinsa mereen. Kärppälä päättää aloittaa uuden elämän, siivoaa työhuoneensa ja lähtee matkalle. Kärppälä päätyy Tampereelle, jossa tapaa sattumalta postikantajan Iivarisen. Hän muuttaa asumaan Iivarisen kanssa ja alkaa etsiä töitä. Iivarisen poika on mielisairaalassa. Kärppälä lukee lehdestä oman kuolinilmoituksensa ja aikoo lavastaa kuolemansa. Hän ilmestyy hautajaisiinsa märissä vaatteissa, mutta kirkossa ei olekaan ketään, mikä vie häneltä jalat alta. Kärppälä päättää palata takaisin kotiin.

Televisioesitykset

Tämä Yle TV2:n toteuttama lyhytdraama on esitetty kanavalla 21. helmikuuta 1990 ja 7.  heinäkuuta 1999.

Vastaanotto

Jukka Kajava piti Helsingin Sanomien arvostelussaan toteutusta viehättävän letkeänä ja arkikliseitä välttävänä. Juonen hän katsoi olevan aiheita yhtä täynnä kuin pitkän televisiosarjan aloitusjakson.
Werner Starck

Werner Johannes Starck (10. heinäkuuta 1856 Antrea – 4. huhtikuuta 1921 Sortavala) oli suomalainen piirilääkäri ja yksi Duodecim-seuran 12 perustajajäsenestä.
Starckin vanhemmat olivat lääketieteen tohtori, tilanomistaja, kollegiasessori Johan Wilhelm Starck (1797–1867) ja Matilda Augusta Lovisa Metén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1874 Viipurin alkeisoppilaitoksesta ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1877, filosofian maisteriksi 1878, lääketieteen kandidaatiksi 1880 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1886. Starck oli Juvan kunnanlääkärinä 1884–1887 ja oli silloin Suomen järjestyksessä toinen kunnanlääkäri. Myöhemmin hän toimi Mäntyharjun kunnanlääkärinä 1887–1889, Kankaan paperitehtaan tehtaanlääkärinä 1889-1891 ja Viipurin lääninsairaalan alilääkärinä 1891–1897. Viimeksi hän oli piirilääkärinä Sortavalassa vuodesta 1897 alkaen. Starck oli perustamassa vuonna 1881 Duodecim-seuraa. Hän oli Sortavalan kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1903 alkaen. 
Starck oli naimisissa vuodesta 1883 oopperalaulajatar ja laulunopettaja Naëmi Ingmanin (1855–1932) kanssa.
Helios (avaruusluotain)

Helios oli Saksan liittotasavallan toteuttama aurinkoluotainpari 1970-luvun alussa.
Heliokset olivat Saksan ensimmäisiä pyrkimyksiä luoda kansallinen kyky toteuttaa avaruusaluksia. Se joutui käyttämään avaruusalusten rakentamisessa Boeingin apua. Alukset laukaisi NASA.
Avaruusalukset mittaavat aurinkotuulta, magneettikenttää, sähkökenttää, kosmista säteilyä ja partikkeleita.
Helios I ja Helios II laukaistiin Auringon kiertoradalle, ja ne saavuttivat 70,2 km/s nopeuden, joka on maailmanennätys alallaan. Alukset olivat lähimmillään 0,3 AU:n etäisyydellä Auringosta. Ne toimivat vuoteen 1985 asti. Alukset eivät enää toimi mutta ovat yhä Aurinkoa kiertävillä radoillaan.
Atomi (sarjakuvahahmo)

Al Pratt

Ensimmäinen Atomi-nimeä käyttänyt supersankari teki ensiesiintymisensä All-American Comics-lehdessä vuonna 1940 Ben Flintonin ja Bill O'Connerin tekemänä. Hän oli oikelta nimeltään Al Pratt, lyhytkasvuinen lääketieteen opiskelija, joka tavallaan oli esimerkkinä siitä, ettei supersankariudessa pituudella ollut merkitystä. Alkuvaiheessa hänellä ei ollut lainkaan supervoimia, mutta hän sai yli-inhimillisen vahvuuden Cyclotron-nimisen vihollisen kanssa käydyn taistelun jälkivaikutuksina. Atomi oli myös Justice Society of American perustajajäsen. Hahmolla ei ole juuri yhteistä myöhempien Atomien kanssa.

Ray Palmer

Vuonna 1961 Showcase-lehdessä esiteltiin Ivy Townin collegen professori Ray Palmer. Hänet loivat sarjakuvapiirtäjät Gardner Fox ja Gil Kane. Palmer rakensi valkoisesta kääpiöstä saadusta aineesta linssin, jolla hän saa itsensä pienentymään jopa atomin kokoiseksi. Linssi on asennettu Atomin vyöhön, jossa olevalla mekanismilla hän pystyy säätelemään kokoaan. Myöhemmin Atomi pystyi kutistumaan ilman apuneuvoja. Kutistuneena hän pystyy mm. liikkumaan puhelinlinjoja pitkin.

Adam Cray

Suicide Squad-lehdessä vuonna 1990 julkaistussa jatkotarinassa Atomin saappaisiin astui hetkeksi mies nimeltä Adam Cray. Tarinassa hän toimi Ray Palmerin sijaisena, sillä aikaa kun tämä oli lavastanut kuolemansa ja soluttautunut Micro Force -nimiseen mikroskooppisten konnien järjestöön.

Ryan Choi

DC Comics ilmoitti, että kesäkuussa 2006 alkaa ilmestyä uusi Gail Simonen käsikirjoittama The All-New Atom -lehti. Tässä versiossa Atomi on aasialaissyntyinen Ryan Choi, sijaisopettaja Ivy Townin collegessa, joka pääsee Ryan Palmerin salaisuuden jäljille. Palmer ei kuitenkaan itse esiinny sarjakuvassa.
Samasta kustantajasta johtuen eri Atomit ovat tavanneet muutaman kerran toisensa.
Louis C.K.

Elämä ja ura

Louis C.K. on isänsä puolelta meksikolais-unkarilainen ja äitinsä puolelta irlantilainen. Hän syntyi Washingtonissa 12. syyskuuta 1967 ja asui Méxicossa seitsenvuotiaaksi asti, kunnes hänen perheensä muutti takaisin Yhdysvaltoihin, Massachusettsiin. Hänellä on yhä Meksikon kansalaisuus. Louis kasvoi yksinhuoltajaäitinsä ja kolmen sisaruksensa kanssa.
Louis C.K. muutti New Yorkiin vuonna 1989 ja aloitti stand up -koomikon uran. Hän työskenteli 1990-luvun alussa käsikirjoittajana Caroline’s Comedy Hourissa, Late Night with Conan O’Brienissa, ja myöhemmin The Dana Carvey Show'ssa ja The Chris Rock Show'ssa. Vuonna 2001 Louis C.K. ohjasi elokuvan Pootie Tang – supersankari. Vuonna 2006 hän loi HBO-kanavalle sarjan Lucky Louie, jota esitettiin yhden kauden ajan. Pian sen jälkeen hän julkaisi sarjan suosittuja komediaesitystallenteitaan oman verkkosivustonsa kautta. Vuonna 2010 hän loi FX-kanavalle sarjan Louie, jota hän käsikirjoittaa ja ohjaa itse.
Louis C.K. voitti Emmy-palkinnon komediakäsikirjoittamisesta vuonna 2012. Louisin komiikka perustuu usein hänen omaan elämäänsä ikääntyvänä sinkkuisänä. Hänellä on kaksi lasta vuonna 2008 päättyneestä avioliitostaan.
Carol Lindroos

Carol Oskar Eugen Lindroos (29. toukokuuta 1930 Pohja – 9. joulukuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen kiekonheittäjä. Hän voitti kiekon Suomen mestaruuden vuosina 1953, 1954, 1955, 1957, 1958 ja 1961. Hopealla hän oli vuosina 1962 ja 1964 sekä pronssilla 1959, 1960 ja 1963.
Lindroos heitti 6. lokakuuta 1954 Jugoslaviassa 51,58 m ja rikkoi Kalevi Kotkaksen 17 vuotta vanhan Suomen ennätyksen. Kaikkiaan Lindroos paransi Suomen ennätystä viidesti. Ennätyksensä 55,79 m hän heitti maaottelussa vuonna 1960. Hän edusti Suomea EM-kisoissa vuosina 1954, 1958 ja 1962. Tukholman kisoissa 1958 hän sijoittui seitsemänneksi.
Lindroos osallistui 36 maaotteluun, joista voitti 16. Seuratasolla hän edusti Karjaan Uraa, Turun Urheiluliittoa ja HIFK:ta.
J. H. Erkko -lausunta- ja laulusävellyskilpailu

J. H. Erkko -lausunta- ja laulusävellyskilpailu on taiteilijakoti Erkkolan ja Tuusulan kunnan järjestämä kilpailu, jonka tarkotuksena on tehdä tunnetuksi Juhana Heikki Erkon tuotantoa ja ajatuksia.

Kilpailu

J. H. Erkko -laulusävellyskilpailussa haetaan uusia laulusävellyksiä, jotka on laadittu J. H. Erkon runoihin tai muihin hänen teksteihinsä. Kilpailu on kaikille avoin. Molemmissa kilpailuissa jaettava palkintosumma on arvoltaan 4 000 euroa. Seuraavan kerran J. H. Erkko -lausunta- ja laulusävellyskilpailu järjestetään vuonna 2012.
Päivi Kairamo

Päivi Kairamo (aiemmin myös Kairamo-Hella, s. 10. huhtikuuta 1964) on suomalainen diplomaatti ja virkamies. Hän on työskennellyt Genevessä Suomen YK:n pysyvän edustuston päällikkönä 1. heinäkuuta 2012 alkaen. Kairamo aloitti Suomen suurlähettiläänä Turkissa 1. syyskuuta 2016.
Kairamo on koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti. Hän valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1990 ja aloitti uransa työministeriössä vuonna 1991. Kairamo työskenteli ministeriössä hallitussihteerinä vuoteen 1995. Ulkoasiainministeriössä Kairamo työskenteli kaupallisena neuvoksena 1995–1997 ja 1998 sekä eduskunnassa sosiaali- ja terveysvaliokunnan valiokuntaneuvoksena 1997.
Vuosina 1998–2000 Kairamo toimi erityisasiantuntijana Suomen pysyvässä EU-edustustossa. Hän työskenteli Euroopan komission virkamiehenä 2000–2005. Kairamo oli tasavallan presidentin ulkopoliittinen neuvonantaja 2005–2009 ja tasavallan presidentin kanslian kansliapäällikkö 2009–2012.
Puoluekannaltaan Kairamo on sosialidemokraatti. Kairamon isä oli Suomen Sosialidemokraatti -lehden entinen päätoimittaja Aimo Kairamo.
Surmanajo

Historia

Ensimmäiset surmanajat Suomessa olivat virolaiset Kalan sisarukset, Herbert, Ludmila ja Konstantin 20-luvun lopussa. He ajoivat puurakenteisessa surmankirnussa, muun muassa 24.8. – 4.9. 1929 Lahdessa.
Tuohon aikaa Hämeen tivolia pitänyt tehtailija Kalle-Vihtori Jokilampi oli lapsineen seuraamassa surmanajoa Lahdessa ja innostus tuohon huimapäiseen lajin syttyi. Sisarukset Väinö, Yrjö ja Anna-Liisa (myöhemmin Ahonen) Jokilampi alkoivat ajaa surmanajoa 30-luvulla. Väinö ja Anna-Liisa ajoivat kirnussa myös yhtä aikaa, joskus Yrjö kolmantena. Yrjö ajoi myös pallossa.
Jokilampien puurakenteinen surmankirnu valmistuivat vuodeksi 1931 omassa pajassa Hollolan Herralassa, jossa oli valmistettu monet muutkin Hämeen tivolin laitteet maailmanpyörää myöten. Teräksinen surmanpallo valmistui hiukan myöhemmin samassa pajassa. Pyöristä on sen verran tietoa, että Väinö hankki 1924 2,5hv F.N.- merkkisen pyörän, joka on saattanut olla ensimmäinen surmanajossa käytetty moottoripyörä. Väinöllä oli myös 4,5hv JAMES –merkkinen pyörä 20-luvun lopulla.  Keväällä 1932 Väinö hankki Raleigh-merkkisen moottoripyörän, jossa oli 5 hv moottori.
Jokilammen sisarukset ajoivat vuodesta -31 alkaen ympäri Suomen sekä Hämeen tivolien (oli jaettu kahteen, ajoittain jopa kolmeen osaan) mukana, että erillisissä tapahtumissa. Yrjö kävi myös Ruotsissa ajamassa pallossa. 30-luvun alussa Suomea kiersivät virolaiset Kalan sisarukset, sekä Jokilammen sisarukset, sattuen joskus jopa samaan aikaan samoille markkinoille.
Joitakin kertoja muun muassa moottorin kiinnileikkaamisen vuoksi sattui onnettomuuksia kirnussa ja loukkaantumisten vuoksi jäi esityksiä ajamatta. Yhden kerran Liisa ja Yrjö törmäsivät toisiinsa ja putosivat alas. Väinö joutui kiertämään ylhäällä niin kauan, että loukkaantunet sisarukset ja pyörät saatiin korjattua alta pois. Tämän jälkeen tiettävästi ei kahta pyörää enempää kirnussa yhtä aikaa kiertänyt.
Jokilammet olivat olympiakesänä -52 ajamassa Helsingissä Linnanmäen kentällä. Jokilampien surmanajot päättyivät tähän vuoteen.

Surmanajo nykypäivänä

Nykyään aktiivisia surmanajoryhmiä toimii Suomessa vain yksi. Cageriders on Sasja Laajoen ja Pasi Heikkilän muodostama stunt-ryhmä ja heillä on käytössään maailman suurin liikuteltava surmanajopallo, jonka halkaisija on kuusi metriä. Kaksikko on ajanut vuodesta 2011 lähtien.
Sinivalkoiset suosikit

Kappaleet

Albumin kaikki sävellykset ja sanoitukset: Jukka Kuoppamäki, paitsi "Junaan jo oisin noussut", sävellys: John Fogerty.
Anita Brookner

Anita Brookner (16. heinäkuuta 1928 Lontoo – 10. maaliskuuta 2016) oli brittiläinen kirjailija ja taidehistorioitsija.
Brookner oli Lontooseen muuttaneen puolalaispariskunnan ainoa lapsi. Hän opiskeli Lontoossa King’s Collegessa sekä Courtauld Institute of Artissa. Valmistuttuaan hän suoritti kolmen vuoden ajan jatko-opintoja  Pariisissa ja luennoi sen jälkeen taiteesta Readingin yliopistossa (1959–1964) ja Courtauld Institutessa. Jälkimmäisessä hän erikoistui 1700- ja 1800-luvun ranskalaiseen taiteeseen. Vuonna 1967 Brooknerista tuli Cambridgen yliopiston ensimmäinen taiteen Slade-professuurin saanut nainen.
Brookner alkoi kirjoittaa romaaneja 1980-luvulla. Hänen esikoisromaaninsa A Start in Life (suom. Lähtö elämään) ilmestyi vuonna 1981. Vuonna 1984 Brookner voitti Booker-palkinnon romaanillaan Hotel du Lac (suom. Rantahotelli). Hänen viimeiseksi jäänyt romaaninsa At the Hairdresser’s ilmestyi vuonna 2011.
John Kricfalusi

Michael John Kricfalusi (s. 9. syyskuuta 1955) on kanadalainen animaattori, joka tunnetaan parhaiten animaatiosarja Ren & Stimpyn luojana. Hän on käyttänyt myös nimiä John K. ja Raymond Spum.
Kricfalusi aloitti uransa 1980-luvun alussa Ralph Bakshin kanssa. Hän perusti vuonna 1988 animaatiostudio Spümcøn Jim Smithin kanssa ja loi Ren & Stimpyn. Spümcø myi Ren & Stimpyn Nickelodeonille samana vuonna. Sarjan tuotannosta syntyi kuitenkin riitaa. Kricfalusi ylitti usein sarjan budjetin ja sai harvoin jaksoja valmiiksi määräajan sisällä. Nickelodeon erotti hänet sarjan tuotantoryhmästä vuonna 1992. Sarja lopetettiin 1996. Kricfalusi sai vapaammat kädet aloittaessaan vuonna 2003 enemmän aikuisille suunnatun sarjan Ren & Stimpy Adult Party Cartoon Spike TV:lle, mutta se lopetettiin vain kolmen jakson esittämisen jälkeen.
Vuonna 1997 Kricfalusi loi ensimmäisen vain Internet-levitykseen tarkoitetun animaation The Goddamn George Liquor Programin. Sarjan jaksot olivat yhden minuutin pituisia.
Kricfalusi on animoinut myös musiikkivideoita artisteille kuten Björk ja Tenacious D. Hän on myös ohjannut The Rolling Stonesin vuoden 1986 "Harlem Shuffles" -musiikkivideon animaation.
Raija Simola

Raija Annikki Sivander (o.s. Simola, s. 28. huhtikuuta 1930 Lahti) on suomalainen kilpauransa päättänyt telinevoimistelija.
Lahtelaislähtöinen Simola kilpaili Helsingin kesäolympialaisissa 1952, missä hän sijoittui yhteisvoimistelussa viidenneksi ja joukkuekilpailuissa 13:nneksi. Telineillä hän oli 8-ottelussa 127:s, permannolla 103:s, eritasonojapuilla 118:s ja hypyssä sekä puomilla 127:s.
Voimistelunohjaajana työskennellyt Simola esiintyi Lahdessa vuonna 1978 pidettyjen hiihtolajien MM-kilpailujen avajaisissa ja päättäjäisissä. Hän oli Lahden Moderni Voimistelu- ja Lahden Taitoluistelijat -urheiluseurojen perustajajäsen.