google/wiki40b huggingface dataset:
Juha Karhunen

Juha Karhunen (s. 23. huhtikuuta 1954 Juva) on  Aalto-yliopiston perustieteiden korkeakoulun tietojenkäsittelytieteen, erityisesti neuroverkkojen ja signaalinkäsittelyn professori. Hän toimii Adaptiivisen informatiikan tutkimuksen huippuyksikössä, jonka asema perustuu Suomen akatemian tekemään valintaan.

Tiedemies

Professori Juha Karhunen on tehnyt maailmanlaajuista pioneerityötä liittyen lineaarisiin ominaisvektoripohjaisiin ja aliavaruustyyppisiin  pääkomponenttiverkkoihin eli PCA-verkkoihin (Principal Component Analysis), epälineaariseen  PCA:han, neuraalisiin ICA-verkkoihin (Independent Component Analysis) eli riippumattomien komponenttien analyysiin sekä BSS-menetelmiin (Blind Source Separation) eli sokeaan signaalien separointiin. Hän on ollut mukana kirjoittamassa ICA:sta ja BSS:stä teosta (ks. "Teoksia"), jota on myyty v. 2011 mennessä n. 4000 kappaletta. Siitä on tullut tällä tieteenalalla perusviite. Se on käännetty myös kiinaksi.
Juha Karhunen johtaa ryhmää, joka tutkii Bayesilaista koneoppimista. Uusimpana tutkimustuloksena on Riemannin geometriaan perustuva approksimatiivinen konjugaattigradienttialgoritmi, johon liittyviä artikkeleita on julkaistu arvovaltaisilla kansainvälisillä tiedefoorumeilla.
Juha Karhusen tutkimustöihin on viitattu Microsoftin tietokannan mukaan lähes 1800 kansainvälisessä julkaisussa, ja hänen g-indeksinsä on 40 ja h-indeksi on 20.
Georg Adlersparre

Georg Adlersparre (28. maaliskuuta 1760 Jämtland, Ruotsi – 23. syyskuuta 1835 Kristinehamn, Ruotsi) oli ruotsalainen sotilas ja valtiomies. Hän osallistui Suomen sotaan 1788–1790 ja joutui vangiksi. Hän palveli vuonna 1808 niin sanotussa läntisessa armeijassa. Sen noustua kapinaan Kustaa IV Aadolfia vastaan hän astui sen johtoon Hän ei ehtinyt Tukholmaan ennen kuin Adlercreutz oli jo vanginnut kuninkaan ja tehnyt vallankaappauksen. Kaarle-herttua käski hänen pysähtyä, mutta hän jatkoi marssia ja saapui Tukholmaan 22. maaliskuuta. Hänestä tuli sitten valtioneuvos ja kenraaliadjutantti, ja hänen vaikutuksestaan Augustenborgin herttua Kristian August valittiin kruununprinssiksi, toisin kuin kustavilainen puolue oli halunnut.
Veronan konferenssi

Veronan konferenssi oli Veronassa Italiassa 20. lokakuuta – 14. joulukuuta 1822 järjestetty kansainvälinen konferenssi, jossa Euroopan suurvallat päättivät antaa Ranskalle valtuudet kukistaa vallankumous ja palauttaa absolutistinen monarkia Espanjassa. Se oli viimeinen Wienin kongressia seuranneista neljästä suurvaltakonferensista. Itävallan, Preussin ja Venäjän ohella myös aiemmista Troppaun ja Laibachin konferensseista pois jääneet Ranska ja Englanti osallistuivat Veronan konfenerenssiin.
Espanjassa kapinalliset upseerit olivat vuonna 1820 pakottaneet kuningas Ferdinand VII:n luopumaan absoluuttisesta vallasta. Monarkistien vastavallankumousyritys kaksi vuotta myöhemmin onnistui vain osassa maata, mutta Madrid jäi edelleen liberaalien haltuun. Varsinkin Ranskan kuningas Ludvig XVIII halusi puuttua tilanteeseen ja nostaa samalla Ranskan ulkopoliittista profiilia. Hänen toiveidensa mukaisesti Veronan konferenssi valtuutti Ranskan hyökkäämään Espanjaan absolutistisen monarkian palauttamiseksi. Muut suurvallat lupautuivat myös tukemaan Ranskaa, mikäli Espanja hyökkäisi ensin. Päätös noudatteli aiempien Troppaun ja Laibachin konferenssien päätöksiä, joilla myös oli annettu kollektiivinen valtuutus vastavallankumouksellisille interventioille, mikä sopi varsinkin Pyhän Allianssin politiikkaan.
Englanti ei kuitenkaan hyväksynyt sotilaallisten interventioiden käyttöä vallankumousten kukistamiseen ja Veronan konferenssin myötä syntynyt eripura käytännössä johti kongressijärjestelmän päättymiseen ja neliliiton hajoamiseen. Veronan konferenssi jäi myös Pyhän Allianssin viimeiseksi merkitykselliseksi esiintymiseksi.
Veronassa käsiteltiin myös Espanjan Amerikan-siirtomaiden tilannetta, joista monet olivat nousseet kapinaan ja julistautuneet itsenäisiksi. Venäjän keisari Aleksanteri I olisi halunnut Pyhän Allianssin hengen mukaisesti puuttua myös Amerikan tilanteeseen Espanjan kuninkaan hyväksi, mutta Ranska, Itävalta ja Preussi eivät olleet innokaita tukemaan ajatusta ja Englanti vastusti sitä avoimesti. Englannin ulkoministeri George Canning asettui pikemminkin tukemaan Etelä-Amerikan vallankumouksia. Veronassa käsiteltiin lisäksi Kreikan vapaussodan ja itsenäisyysjulistuksen synnyttämää tilannetta.
Sysiviirikala

Koko ja ulkonäkö

Sysiviirikala voi kasvaa 25 cm pitkäksi. Se on litteä, pitkänokkainen kala, jonka vartalo on pystysuunnassa mustavalkoraitainen. Selkäevä ulottuu kapeana viirinä pitkälle kalan taakse. Pyrstö ja taempi selkäevä ovat keltaiset. Sen erottaa melko samannäköisistä lajeista siitä, että Zanclus cornutusilla (engl. Moorish idol) on keltaisia raitoja myös vartalossa, kun taas viirikala (Heniochus acuminatus) on pyöreämpi, pitkänokkaisempi, ja taempi musta raita sijaitsee eri lailla eviin nähden.

Alkuperä

Sysiviirikala on kotoisin Indopasifiselta merialueelta: Punaiselta mereltä ja Etelä-Afrikan ja Australian sekä Havaijin väliseltä alueelta.

Käyttäytyminen

Sysiviirikalat elävät näyttävissä parvissa. Indonesiassa aikuisten yksilöiden parvia on havaittu 40-50 metrin, joskus jopa 200 metrin syvyydessä. Kutuaikana parvi hajoaa kutupareiksi.

Ravinto

Sysiviirikala syö luonnossa eläinplanktonia. Meriakvaariossa se oppii yleensä syömään myös pakaste- ja kuivaruokaa.
Pähkähullu Suomi

Juoni

Hiusöljymiljonääri William Njurmi saapuu vierailulle Suomeen. Mukana on henkivartija Luigi Cravatto ja sihteeri Miss Smith. Ministeritason valtuuskunta ottaa miljonäärin vastaan ja pyörittää miestä nähtävyydeltä toiselle - ja välillä saunaan.
Geopotentiaali

Geopotentiaali on Maan painovoimakentän potentiaali.
Painovoima, joka on pyörivän Maan pinnalla vallitseva gravitaation ja Maan pyörähdysliikkeen yhteisvaikutus, on konservatiivinen voimakenttä. Tämä merkitsee sitä, että kentässä liikkuva koemassa ei suorita eikä siihen suoriteta työtä, kun se liikkuu suljetun polun ympärillä.
Konservatiivista voimakenttää voidaan kuvata potentiaalin gradienttina: voima per massayksikkö, painovoiman tapauksessa sama kuin vapaan putoamisen kiihtyvyys, on potentiaalin paikan derivaatta. Potentiaali kuvaa yksikkömassan saavuttamaa energiatasoa, kun se on siirrety tarkasteltavana olevaan paikkaan sovitusta lähtöpisteestä.
Pisteen absoluuttinen potentiaali ei ole suoraan mitattavissa, mutta pisteiden väliset potentiaalierot kyllä, tarkkavaaituksen avulla. Potentiaalin lähtö- eli datumpisteeksi valitaan yleensä keskimerenpinta, esimerkiksi Suomen N60-korkeusjärjestelmä käyttää lähtötasonaan vuoden 1960 alun keskimerenpintaa Helsingin satamassa. N60-järjestelmän metriset korkeudet johdetaan itse asiassa geopotentiaaliluvuista, joita lasketaan keskimerenpinnasta ylöspäin.
Avaruudessa geopotentiaali merkitsee taas inertiaalijärjestelmässä gravitaatiokentän potentiaalia, jonka gradientti on vetovoima. Tämä potentiaali on nolla äärettömyydessä. Fysikaalisen määritelmän mukaan se on negatiivinen maapallon läheisyydessä. Geodesiassa se kuitenkin määritetään päinvastaisella etumerkillä, jolloin se on Maan läheisyydessä positiivinen.
Geopotentiaalin yksikkö on .
Albertosaurus

Anatomia

Albertosauruksen pituus täysikasvuisena oli noin 10 metriä ja paino 2-3 tonnia.
Albertosauruksella oli suurikokoinen pää ja lyhyet eturaajat, kuten muilla tyrannosaureilla. Sillä oli pitkä häntä ja se oli kahdella jalalla liikkuja. Albertosauruksen kallo ja lonkkaluut olivat lyhyemmät kuin muilla tyrannosaureilla. Kuten muilla teropodeilla, myös Albertosauruksella oli pitkät takaraajat.
Albertosauruksen uskotaan kävelleen noin 14-21 kilometrin tuntivauhtia. Sen maksiminopeus on ollut 30 km/h. On mahdollista että Albertosaurus on kyennyt juoksemaan myös 40 kilometrin tuntivauhtia. Nuoret yksilöt ovat saattaneet olla nopeampia kuin aikuiset.
Albertosauruksen kallon pituus oli metri. Sen kaula oli normaalisti S-asennossa. Albertosauruksen silmät näyttivät enemmän sivuille kuin tyrannosaurus rexillä, minkä takia Albertosaurus on todennäköisesti ollut huonompi etäisyyden arvioinnissa kuin tyrannosaurus rex.
Albertosauruksella oli alaleuassa 14-16 hammasta ja yläleuassa 17-19. Sen yläleuassa oli kummallakin puolella neljä normaalia pienempää hammasta, jotka olivat D-muotoisia ja pakkautuneet tiiviisti yhteen. Albertosauruksen puruvoiman on arveltu olleen noin 3413 newtonia. Esimerkkinä tyrannosaurus rexillä puruvoima oli noin 35 000-57 000 newtonia.

Kasvu

Fossiileista on saatu selville että Albertosaurus oli kaksivuotiaana noin kaksi metriä pitkä ja 50 kilogrammaa painava. Suurin ja vanhin löydetty Albertosaurus on ollut kuollessaan noin 28-vuotias. Kuten muilla tyrannosaureilla, myös Albertosauruksella kasvu oli nopeinta 4-16-vuotiaana.  Kasvupyrähdyksen aikana Albertosauruksen paino on saattanut kasvaa jopa 122 kilon vuosivauhtia.

Fossiilit

Albertosauruksesta on löydetty 26 yksilön jäänteitä. Suurin osa näistä jäänteistä on löydetty Horseshoe Canyonin muodostelmasta, Albertasta. Tästä on voitu olettaa, että Albertosaurus on mahdollisesti ollut laumaeläin. Monet löydetyt yksilöt ovat olleet noin 14-vuotiaita kuollessaan.
Ensimmäinen Albertosauruksen fossiili, osittainen kallo, löydettiin vuonna 1884, löytäjänä Joseph Burr Tyrellin johtama geologinen tutkimusryhmä. Vuonna 1889 Tyrellin kollega löysi Albertosauruksen kallon ja luurangon osia. Paleontologi Edward Drinker Cope antoi tälle lajille nimeksi Laelaps incrassatus. Vuonna 1904 Lawrence Lamb tutki fossiileja uudelleen ja vaihtoi nimeksi Dryptosaurus incrassatus. Vuonna 1905 paleontologi Henry Fairfield Osborn vaihtoi lajille nimeksi Albertosaurus sarcophagus.

Ravinto

Albertosaurus oli muiden teropodien tapaan lihansyöjä. Albertosauruksen kanssa samoilla seuduilla on elänyt monenlaisia kasvinsyöjädinosauruksia, kuten hadrosaureja, sarvipääliskoja ja ornithopodeja. Nämä ovat varmasti olleet Albertosauruksen ruokalistalla.
Fluffer

Fluffer on henkilö, joka valmistelee pornonäyttelijän kuvausta varten ja voi toimia apulaisena näyttelijälle. Häntä ei näy itse videolla.
Jotkut pornonäyttelijät ovat sanoneet, että flufferit ovat myytti, eikä heitä ole oikeasti olemassa.
Bocklintin linnavuori

Muinaislinna

Muinaislinna on rekennettu Lepinjärven kaakkoisrannassa olevan moreenimäen kalliopaljastumalle. Linnan etäisyys järven rannasta on noin 200 metriä. Kallioalue on kooltaan 80x60 metriä ja 15 metriä ympäristöään korkeammalle kohoavalla mäellä kasvaa mäntyä. Laelta avautuu näkymä Lepinjärvelle. Suojaavat rinteet ovat jyrkät, mutta etelä- ja kaakkoisrinteet ovat loivat. Tältä rinteeltä löytyy 56 metriä pitkä ja kolme metriä leveä kivinen valli. Vallissa on koillispäässä katkos, jossa arvellaan sijainneen muinaislinnan kaksi metriä leveä portti. Valli on rakennettu suurista kivistä ja lohkareista.

Kulttuuriympäristön hoito

Muinaislinnaa ja sen lähiympäristöä on hoidettu poistamalla mäen kaakkois- ja luoteisrinteistä kasvillisuutta. Hoitoalueeseen kuuluvat linnanmäki ja sen rinteet, valli ja vallin etuosat.
VPS Juniorit

Historia

Vaasan Palloseuralla oli vuosikymmenten ajan ollut junioritoimintaa. Silti vasta 1990-luvulla alkoivat neuvottelut nuorisotoiminnan eriyttämiseksi VPS ry:stä omaksi seurakseen. Lopulta 3. elokuuta vuonna 2000 perustettiin Vaasan Palloseuran Juniorit ry, joka otti haltuunsa Vaasan Palloseuran junioritoiminnan. Samalla se hankki osakekannan VPS:n omistamaan Vaasan juniorihallit Oy:hyn. 
VPS-j perustettiin vuonna 2002, jolloin seuran A-juniorit aloittivat pelaamaan VI-divisioonassa. Viime vuosina joukkue on pelannut lähinnä Kolmosta. Historian paras saavutus oli nousu 2. divisioonaan kauden 2007 päätteeksi. Viisiitti kaudelle 2008 Kakkosessa jäi kuitenkin vain yhden kauden mittaiseksi. Joukkue keräsi kaudella 25 pistettä. Kaudella 2011 joukkue tippui Kolmosesta Neloseen, jossa pelasi kaksi kautta. Kaudella 2012 joukkue jäi pisteen päähän noususta, jonka vei suuren mediahuomion saattelemana Närpiön Kraftin kakkosjoukkue. Kauden 2013 Nelosen, joukkue voitti ylivoimaisesti ja nousi takaisin Kolmoseen. Kolmosessa kaudella 2014 joukkue pelasi vahvan loppukauden nostaen sijoituksen lopulta seitsemänneksi.
Polititšeskije izvestija

Polititšeskije izvestija (ven. Полити́ческие изве́стия, ”Poliittiset uutiset”) oli Helsingissä vuosina 1919–1920 ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti.
Helmikuussa 1919 aloittanut Polititšeskije izvestija po inostrannym i russkim gazetam oli noin viidesti viikossa ilmestynyt monistettu lehti, joka seuraavan vuoden alussa muuttui painetuksi viikkolehdeksi. Nimensä mukaisesti se sisälsi venäläisistä ja ulkomaisista lehdistä lainattuja poliittisia uutisia. Lehden rahoittaja ja toimittaja oli Suomeen paennut kadettilehti Retšin julkaisija Josif Hessen. Vastaavan toimittajan piti lain mukaan olla Suomen kansalainen, joten sellaisiksi ilmoitettiin Torsten Strandberg (1919) ja Andrei Igelström (1920). Lehden toimittamiseen osallistui myös ukrainalaissyntyinen Vladimir Tukalevski.
Polititšeskije izvestija lakkasi heinäkuussa 1920 Hessenin siirryttyä Saksaan.
Onni von Zansen

Onni Fredrik von Zansen (7. toukokuuta 1872 Kuhmoinen – 22. helmikuuta 1947 Rauma) oli suomalainen arkkitehti.

Elämä

Zansen syntyi Kuhmoisissa maanmittari Fredrik Frithiof von Zansenin perheeseen ja kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1891. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja Polyteknillisessä opistossa, josta Zansen valmistui arkkitehdiksi 1895. Ennen vuosisadan vaihdetta hän opetti Kuopion teollisuuskoulussa ja toimi samanaikaisesti myös Porin teollisuuskoulun johtajana. Lisäksi Zansenilla oli vuosina 1896–1898 arkkitehtitoimisto Raumalla yhdessä Yrjö Blomstedtin kanssa, joka tuolloin toimi opettajana Rauman seminaarissa. Hieman myöhemmin Zansen asettui vakituisesti Poriin, jonne hän avasi oman arkkitehtitoimiston. Sen työntekijöihin kuului lyhytaikaisesti muun muassa tamperelainen arkkitehti Torkel Nordman. Vuonna 1925 Zansen muutti Raumalle, jossa hän oli myös kaupunginvaltuuston jäsenenä.

Töitä

Zansen suunnitteli 1900-luvun alkuvuosina lukuisia varakkaiden porvarien yksityistaloja sekä Poriin että Raumalle. Tunnetuin niistä on Raumalla sijaitseva Sofronoffin talo (1912), jossa myöhemmin toimi Lönnströmin taidemuseo. Lisäksi hän on suunnitellut muun muassa Porin puuvillatehtaan ensimmäisiä rakennusvaiheita yhdessä August Krookin kanssa.
Kiimanvaara

Historia

Repolan pogostaan kuulunut Kiimanvaaran kylä mainitaan vuoden 1679 veroluettelossa, jolloin siinä oli 10 taloa. Vuonna 1873 kylässä oli 14 taloa ja 90 karjalaista asukasta. Vuonna 1905 Repolan Kiimanvaaran kyläkuntaan kuului 14 kylää: Aimalahti, Haukkasaari, Kiimaanvaara, Kipo, Koroli, Lentiera, Luovutsaari, Pieninkä, Suoverkka, Suulaansaari, Tšolkka, Tuusenia, Vuosniemi ja Ylävaara. Kiimanvaaran kylässä oli koulu, 20 taloa ja 156 asukasta. 1800–1900-lukujen vaihteessa sinne rakennettiin ortodoksinen kirkko, joka suljettiin vuonna 1929.
Repolan piirin Repolan kyläneuvostoon kuuluneessa Kiimaanvaarassa oli vuonna 1926 129 asukasta, joista neljä oli suomalaisia ja loput karjalaisia. Vuoteen 1933 mennessä perustettiin Kiimaanvaaran kyläneuvosto, johon kuuluivat myös Kapustavaaran, Pieningän, Termannon, Tuusenian ja Ylävaaran kylät. Kyläneuvoston alueella oli yhteensä 373 asukasta, joista yksi oli suomalainen ja loput karjalaisia. Kiimanvaaran kylässä asukkaita oli 121.
Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli suomalaisten miehittämä. Seudun monista muista kylistä poiketen Kiimaanvaara selviytyi sodan tuhoista, mutta vuonna 1959 siellä oli enää 73 asukasta. Tuolloin se kuului Segežan piirin Repolan kyläneuvostoon. Myöhemmin Kiimaanvaara muuttui Lentieran metsäteollisuuspiirin työläisasutukseksi, joka muodosti oman kyläneuvostonsa ja Neuvostoliiton hajottua volostin. Sen asukasluku oli suurimmillaan yli 500 henkeä vuonna 1970. Kiimanvaaran kylähallintoalue eli volosti liitettiin Lentieran kuntaan 2000-luvun alun kunnallishallintouudistuksessa.

Nykypäivä

Kiimanvaarasta on linja-autoyhteys Lentieraan, Repolaan ja Mujejärvelle. Taajamassa on Lentieran metsäteollisuuspiirin toimintoja. Palveluihin kuuluu lääkintäasema ja kauppa. Sähköä tuottaa paikallinen dieselvoimala. Kiimanvaaralla on historiallisen asutuksen status.
Sukeltajan lippu

Sukeltajan lippu on viestilippu, jolla varoitetaan muita vesillä kulkijoita, kun sukellus on käynnissä vesistöalueella. Alusta tai kohdetta, joka on merkitty tällä lipulla tulee antaa tilaa ja ohittaa mahdollisuuksien mukaan sammutetuin konein. Lippua kantava alus ei voi käyttää konettaan ja sen liikkumiskyky on rajoittunut. Lippu laitetaan näkyvälle paikalle esille, esimerkiksi veneen mastoon, josta se näkyy hyvin. Lipun tulee olla kiinteä 100 x 120 cm levy. Lippu on valaistava pimeän aikana.

A-signaalilippu

Lippu on Suomessa, Saksassa, Isossa-Britanniassa, Irlannissa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Etelä-Afrikassa ja Keniassa kansainvälisen signaalikirjan mukainen alfa-lippu (A). Väriltään se on sinivalkoinen, ja sen määräkoko on 100 x 120 cm. Sukeltajan lipun tulee olla kiinteälevy ja se on sijoitettava näkyvästi.
Lippu otettiin Suomessa käyttöön uusien meriteiden sääntöjen myötä vuoden 1981 alusta. Sitä ennen se merkitsi signaalistossa "Suoritan nopeuskoeajoa".

Diver Down Flag

Amerikkalainen sukeltajanlippu on kirkkaanpunainen ja siinä on vino, valkoinen raita. Lippu on käytössä myös Italiassa ja Kanadassa.
Aalborg

Historia

Aalborgin historia ulottuu yli 1 000 vuoden taakse, jolloin viikingit asuttivat Limvuonon rannalla olevan alueen kauppapaikaksi. Aalborg on perustettu vuonna 1035 ja siitä tuli kaupunki vuonna 1342. Se kukoisti keskiajalla, ja oli jo 1300-luvulla yksi Tanskan suurimmista kaupungeista. Vuonna 1516 se sai monopoliaseman suolasillin kauppaan. Sillinkalastuksen väheneminen 1800-luvulla aiheutti talouslaman. 1900-luvulla siitä tuli teollisuuskaupunki. Saksalaiset laskuvarjojoukot valtasivat sen lentokentän  toisessa maailmansodassa.
Aalborgin yliopisto on perustettu 1974.

Teollisuus

Aalborg on vanhastaan teollisuuskaupunki. 1800-luvun puolivälistä on kaupungissa tuotettu akvaviittia. Vuosisadan loppupuolella alkoi myös sementintuotanto.

Nähtävyyksiä

Aalborgin tärkeimpiä nähtävyyksiä ovat viikinkien hauta-alue ja sen yhteydessä toimiva viikinkimuseo sekä Aalborgin eläintarha. Taidemuseo Kunsten valmistui vuonna 1972.
Jussi Albert Haapala

Jussi Albert Haapala (2. elokuuta 1927 Oulu – 2008 Oulu) oli suomalainen postikonttorin johtaja, joka tuli tunnetuksi oman konttorinsa ryöstöstä ja vaimonsa murhasta.
Haapala toimi Tornion postipiirin esimiehenä. Vuonna 1985 hän jäi kiinni yrityksestä varastaa omasta postikonttoristaan 438 000 markkaa, jotka sinne oli tilattu Suomen Pankista. Tutkimuksissa paljastui, että hän oli syyllinen myös vuonna 1984 tapahtuneeseen törkeään petokseen Kukkolan postissa, missä 75 000 markkaa vaihdettiin paperisilppuun.
Haapalan vaimon, 50, kuolema tuli ensi kertaa julkisuuteen heti sen tapahduttua 10. marraskuuta 1977. Haapala oli lavastanut murhan onnettomuudeksi, jossa silitysraudan rispaantunut johdin olisi aiheuttanut kuolemaan johtaneen sähköiskun. Erikoinen onnettomuus uutisoitiin laajasti lehdistössä ja johti varoituksiin silitysrautojen johtimien vaarallisuudesta. Tosiasiassa Haapala johdatti sähkövirtaa nukkuvaan uhriin. Tornion raastuvanoikeus ja Rovaniemen hovioikeus tuomitsivat Haapalan murhasta, erittäin raskauttavien asiahaarojen vallitessa tehdystä petoksesta, törkeästä varkauden yrityksestä sekä pontikan keitosta elinkautiseen vankeuteen.
Vaimon murhan motiivina oli Haapalan halu päästä naimisiin rakastajattarensa kanssa. Haapala toimi kirkkovaltuutettuna ja Haapalan vaimo kuului Tornionjokilaaksossa vaikuttaneeseen Kolströmin pappissukuun.
Mustatapakulo

Esiintyminen

Mustatapakulot elävät Etelä-Amerikan luoteisosassa Ecuadorissa, Perussa, Kolumbiassa ja Venezuelassa noin 220 000 neliökilometrin alalla. Harmaatapakulo (Scytalopus unicolor) jaettiin eli splitattiin kolmeen lajiin vuonna 2005: harmaatapakulo, mustatapakulo ja livertäjätapakulo (Scylatopus parvirostris).

Lisääntyminen

Mustatapakulon pesä sijaitsee maassa tai lähellä maanpintaa. Se on pallomainen ja rakennettu juurista ja muista kuiduista.

Ravinto

Pesäpoikasia ruokitaan hyönteisillä.
Bekaanlaakso

Bekaanlaakso on hedelmällinen laakso, joka sijaitsee Libanonissa noin 30 kilometrin päässä Beirutista itään Libanoninvuorten ja Antilibanonin vuoriston välissä, minkä korkein huippu sijaitsee Hermonvuorella.
Bekaanlaakso on Libanonin šiiojen sekä Hizbollahin vahvaa kannatusaluetta.
Beale Street Blues

”Beale Street Blues” on W. C. Handyn säveltämä ja sanoittama blueskappale vuodelta 1916. Kappaleesta alkoi Handyn kaupallinen suosio säveltäjänä – Earl Fullerin kappaleesta tekemä äänite ansaitsi Handylle kerralla 1 800 dollarin rojaltišekin Victor Recordsilta, mikä oli enemmän rahaa kun säveltäjä oli koskaan nähnyt yhdessä paikassa. 1920-luvulla ”Beale Street Bluesin” ohitti kuitenkin Handyn suosituimpana sävellyksenä ”St. Louis Blues”, josta tuli ennen pitkää yksi Yhdysvaltojen musiikkihistorian suosituimmista kappaleista.
Ensimmäisenä kappaleen nauhoitti Charles A. Princen johtama Prince’s Band vuonna 1917. Gilda Gray lauloi kappaleen musikaalinäytelmässä Gaieties of 1919, mikä aiheutti laajaa kiinnostusta ja keskustelua bluesmusiikkiin tottumattomassa Broadway-yleisössä. Paul Whitemanin orkesteri otti kappaleen ohjelmistoonsa ja soitti sitä toisinaan konserteissaan ”A Stairway to Paradise” -kappaleen keskellä. Jazzpasunisti Jack Teagarden käytti sävellystä tunnuskappaleenaan.
Piri Weepu

Ura

Weepu oli osallisena vuoden 2011 rugbyn maailmanmestaruuden voittaneessa Uuden-Seelannin joukkueessa. Toistaiseksi hän on pelannut All Blacksin riveissä 73 maaottelua. Weepu johtaa ennen jokaista Uuden-Seelannin maaottelua suoritettavaa Haka-tanssia.
Seuratasolla Weepu on edustanut uusiseelantilaista Auckland Bluesia vuodesta 2012 lähtien.