Paavius uudella ajalla

Sivistynyt paavius

Paavien harjoittaman tieteen historiassa merkittäväksi virstapylvääksi voidaan katsoa juuri uuden ajan alkuun sijoittuneen paavi Nikolaus V:n pontifikaatti vuosina 1447–1455. Hän oli sivistynyt kulttuureja ja tieteitä suosinut humanistipaavi.
Nikolaus V oli ensimmäinen humanistisista paaveista, hän suosi suuresti tieteitä ja taiteita. Innokkaana bibliofilian harrastajana tunnettu paavi päätti perustaa Roomaan kirjaston ”oppineiden yhteiseksi hyväksi” sekä hankkia sinne ”kaikki kreikkalaiset ja latinalaiset kirjat, jotka ovat paavin ja apostolisen istuimen arvoisia”. Nikolaus V keräsi kirjoja ympäri Eurooppaa lähettämällä asiamiehiään etsimään niitä. Hänen kuollessaan paavinistuimen haltuun jäi kyseisen aikakauden laajin kirjakokoelma, joka käsitti yli tuhatkaksisataa käsikirjoitusta. Näiden joukossa oli useita kreikankielisten antiikin filosofien kuten Aristoteleen teoksia, joita Nikolaus V:n Roomaan hankkimat idästä tulleet oppineet olivat kääntäneet. Nikolaus V:n toiminnan seurauksena syntyikin Vatikaanin kirjasto Biblioteca Apostolica Vaticana, joka on vuosisatoja ollut erittäin merkittävä tieteellinen kirjasto.
Nikolaus V:n pontifikaatti oli tärkeänä taustana paavien kiinnostukselle kulttuurisesti merkittävien rakennusten tekemiseen 1400-luvulla. Nikolaus V katsoikin, että oppineistolle suunnattujen kirjoitusten lisäksi kirkon tuli myös tarjota oppimattomalle kansalle vaikuttavia rakennuksia. Kuolinvuoteellaan paavi sanoikin kardinaaleilleen:

»Jotta voisimme tehdä kestävän vaikutuksen sivistymättömien mieleen, meidän täytyy antaa heille jotain katseltavaa. Mikäli kansan uskonto perustuu vain opinkappaleisiin, se jää heikoksi ja horjuvaksi. Mutta mikäli Pyhän istuimen arvovalta tulee esille majesteetillisissa rakennuksissa ja katoamattomissa muistomerkeissä, jotka näyttävät olevan itsensä Jumalan perustamia, niin usko tulee kasvamaan ja vahvistumaan sukupolvesta toiseen, ja koko maailma tulee omaksumaan ja kunnioittamaan sitä.»

Turmeltunut paavius

Myöhäiskeskiajalla ja uuden ajan alussa paavin suuri maallinen valta ja rikkaus johti väärinkäytöksiin: monet paavit eivät aina käyttäytyneet virkansa edellyttämällä tavalla. Nämä paavit eivät eläneet selibaatissa, vaan heillä saattoi olla useita lapsia ja rakastajattaria. Jotkut myös myivät ja ostivat piispanvirkoja. Nämä osin todelliset ja osin kuvitellut väärinkäytökset olivat osittaisena syynä uskonpuhdistukseen ja täten myös protestanttisten kirkkojen syntyyn: Martti Luther suomi kiivaasti paaviuden alennustilaa ja vastusti vallan keskittymistä yhdelle henkilölle.
Hyvä esimerkki turmeltuneista renessanssipaaveista on Innocentius VIII, joka kuollessaan jätti paavinistuimen sekasortoiseen tilaan. Jo hänen hallintokaudellaan kansalaiset olivat antaneet hänelle pilkkanimen ”Rooman isä” tämän lukuisien aviottomien lasten vuoksi, eikä paavien moraali parantunut hänen kuoltuaankaan. 1400-luvun lopulla etevän lääkärin kerrotaan pystyneen tutkimaan paavin hovissa kaikkia siihen aikaan tunnettuja seitsemää kuppatautia.
Vuonna 1492 tuleva paavi Aleksanteri VI onnistui lahjomaan kardinaalien enemmistön, minkä jälkeen hän nousi paaviksi. Paavi aloitti kautensa lupaavasti, mutta pian hän lopetti hengellisen työn ja keskittyi henkilökohtaisten rikkauksien keräämiseen. Aleksanteri VI oli enemmän turmeltunut maallinen hallitsija kuin valistunut hengellinen johtaja, ja hän jakoi lapsilleen sekä kirkollisia virkoja että maa-alueita Kirkkovaltiosta. Paavi myös suunnitteli tekevänsä Kirkkovaltiosta maallisen valtion ja antavan sen sitten pojalleen.
Aleksanteri VI kuoli 1503. Hänen seuraajansa oli sotainen Julius II, joka keskittyi mieluummin sodankäyntiin kuin hengellisiin velvollisuuksiin. Hänestä kertoo vuonna 1513 ilmestynyt kirjoitus Julius exclusus (suom. ”Ulos jätetty Julius”). Kirjoitus kuvaa kuollutta Julius II:ta, joka yrittää päästä Taivaaseen, mutta jota ei päästetä sisälle. Kirjoituksen lopussa paavi yrittää vielä avata taivaanportteja aarrekammionsa avaimella.

Jesuiitat

Vuonna 1540 paavi Paavali III antoi vahvistuksensa ja siunauksensa kuusi vuotta aikaisemmin perustetulle jesuiittajärjestölle. Uskonpuhdistuksen aikakaudella jesuiitat olivat paaville uskollisia, ja he halusivatkin palvella kirkkoa. Jesuiitoilla oli myös oma sotilaallinen organisaatio, jonka johtaja toimi paavin alaisuudessa. Jesuiitat eivät muiden hengellisten seurojen tapaan olleet sidottuja luostareihin tai muihin keskuksiin, mikä mahdollisti jäsenille liikkuvan elämän. Jäsenmäärä kasvoikin huomattavasti vuoden 1556 tuhannesta jäsenestä, ja vuonna 1750 jesuiittoja olikin jo 22 590. Jesuiitat saivat kuitenkin huonon maineen, ja vuonna 1773 paavi Klemens XIV lakkautti koko järjestön. Paavi Pius VII kuitenkin perusti sen uudelleen 1814, ja vuoteen 1960 mennessä jäsenmäärä oli taas kivunnut yli kolmeenkymmeneenviiteen tuhanteen.
Jesuiittoja alettiin pian järjestön perustamisen jälkeen syyttää siitä, että se noudatti ”tarkoitus pyhittää keinot” -tyyppistä toimintamallia, ja että järjestön tavoitteenaan ilmoittama ”sielujen pelastumisen auttaminen” sisälsi myös joukon muita päämääriä. Jesuiitat toimivat ympäri Eurooppaa erilaisten katolisten ruhtinaiden hoveissa, mutta harjoittivat myös laajaa käännytystyötä varsinkin Amerikassa ja itäisessä Aasiassa.

Reformaation ensiaskelet

Vuonna 1523, eli kuusi vuotta Lutherin teesien julkaisun jälkeen, paavi Hadrianus VI antoi lukea Nürnbergin valtiopäivillä paaviudelle huomattavan poikkeuksellisen julistuksen:

»Tunnustamme vilpittömästi, että Jumala on sallinut tämän kirkkoon kohdistuvan vainon ihmisten, varsinkin pappien ja prelaattien syntien tähden. --- Tiedämme hyvin, että Pyhän istuimen piirissäkin on jo vuosien ajan esiintynyt paljon tuomittavaa: väärinkäytöksiä hengellisissä asioissa, käskyjen rikkomista, niin, kaikki on kääntynyt pahaksi. --- Me kaikki, prelaatit ja papit, olemme poikenneet oikealta tieltä. --- Sen tähden sinun on meidän nimissämme luvattava, että ryhdymme ensin ahkerasti korjaamaan Rooman hovia, josta kenties kaikki paha on saanut alkunsa; niin että mistä sairaus on lähtöisin, sieltä alkaa myös paraneminen.» 
Hadrianus VI:n kirkon puolesta esittämä ”synnintunnustus” oli merkittävä askel vastauskonpuhdistuksen alkamista ajatellen. Katolinen kirkko tunnusti olevansa syyllinen alkaneeseen kirkkojen jakaantumiseen, mutta enempää Hadrianus VI ei saanut aikaan. Hänen reformisuunnitelmansa saivat vastustajia paavillisen kuurian joukosta, ja lopulta paavin varhainen kuolema vielä samana vuonna esti reformaation kunnollisen alkamisen.
Uudistushalut eivät kuitenkaan säilyneet kirkon sisällä kovinkaan pitkään, sillä jo Hadrianuksen seuraajaksi valittu Klemens VII sekaantui uudelleen vallinneisiin poliittisiin kiistoihin ja valta-asemasta käytyihin taisteluihin. Vuonna 1527 Roomaa ryöstelivät niin espanjalaiset sotilaat kuin saksalaiset palkkasoturit, minkä lisäksi kaupunkia koettelivat pian sekä nälänhätä että rutto. Paavi Klemens itse vietti seitsemän kuukautta vangittuna Castel Sant'Angelossa.
Klemens VII:n seuraaja Paavali III päätti aloittaa todellisen uudistustyön kirkon sisällä. Tämä merkitsi Trenton kirkolliskokouksen kutsumista koolle vastoin useiden maallistuneiden kardinaalien tahtoa.

Inkvisitio ja noitavainot

Trenton kirkolliskokous aiheutti paitsi uudistuksia kirkon sisällä, myös paluun joihinkin jo hylättyihin menetelmiin. Yksi päätöksistä oli uudelleenperustaa paavillinen inkvisitio, joka alkujaan oli lähtöisin 1200-luvulla hallinneelta paavilta Gregorius IX:ltä. Virallisesti perustettu inkvisitiolaitos oli ”Pyhä virasto harhaoppien vastustamista varten”. Virastolle annettiin tehtäväksi valvoa uskon puhtautta ja tarvittaessa rangaista kerettiläisiä. Myös kuolemanrangaistuksien langettaminen sallittiin. Ensimmäinen tällainen tuomio annettiin vuonna 1545. Tosin vasta Paavali IV:n aikana inkvisitiokäytännöt muuttuivat vaarallisemmiksi, kun paavi alkoi lisätä viraston valtuuksia. Paavali IV:n uudistusten jälkeen kukaan ei voinut olla enää varma omasta turvallisuudestaan, sillä jopa kirkon johtajia oli mahdollisuus tuomita inkvisitiossa. Inkvisitio sai harjoittaa tuomintaansa vielä pitkälle, sillä vasta 1960-luvulla pidetty Vatikaanin toinen kirkolliskokous hylkäsi uskonpakon. Inkvisitiovirastoa ei kuitenkaan lopetettu, vaan sen nimeksi vaihtui 1965 ”Uskon kongregaatio”.
Toinen kirkon käyttämä tapa ”uskon turvaamiseksi” oli Index Librorum Prohibitorum -nimellä tunnettu kiellettyjen kirjojen luettelo, johon kirjattiin ne teokset joiden sanottiin ”vaarantavan kristillisen uskon ja moraalin”. Näiden kirjojen lukeminen oli katolilaiselle sallittua ainoastaan piispan myöntämällä luvalla. Käytäntö jatkui vielä 1900-luvulle, ja viimeinen luettelo kielletyistä kirjoista julkaistiin vuonna 1948. Se käsitti 510 sivua, jossa kiellettiin yli 6 000 teosta.
Inkvisition ja kiellettyjen kirjojen luettelon lisäksi kirkko turvautui myös noitaoikeudenkäynteihin ja siten noitavainoihin rankaistessaan vääräuskoisina pitämiään kerettiläisiä. Vaikka ”kerettiläinen taikuus” oli tuomittu rikoksena jo ennen uuden ajan alkua, vasta vuonna 1484 julkaistu paavi Innocentius VIII:n noituuden tuominnut bulla antoi pohjan laajamittaisille noitavainoille. Innocentius VIII myös valtuutti kaksi saksalaista inkvisiittoria ryhtymään vastatoimiin kytevää taikuutta ja vääräoppisuutta vastaan. Valtuutetut inkvisiittorit laativatkin pian Noitavasaran, käsikirjan noituutta vastaan. Seuranneet noitaoikeudenkäynnit jatkuivat tämän jälkeen kiivaina yli sadan vuoden ajan, eivätkä ne laantuneet esimerkiksi Lutherin uskonpuhdistuksesta. Mahdollisesti vainoissa menetti henkensä noin 50 000–60 000 ihmistä.

Valistusaika horjuttaa kirkkoa

»Tulee päivä, jolloin tyranneja, pappeja ja heidän harhaan johdettuja rikollisia kätyreitään nähdään vain teatterilavalla ja historian lehdillä ja jolloin aurinko nousee vapaiden ihmisten suvulle, ihmisten, jotka eivät tunnusta herrakseen mitään muuta kuin oman järkensä.» 
(ranskalainen vallankumousmies ja matemaatikko Antoine Condorcet 1700-luvun lopulla.)
1700-luvulla nousussa ollut uusi valistusajattelu ja siitä virinnyt valistusaika horjutti kirkon erittäin tiivistä valta-asemaa, mikä nyt kyseenalaistettiin. Valistusajattelijat arvostelivat myös sokeaa uskoa valtion ja kirkon arvovaltaan. Luonnontieteet olivat edistyneet edellisillä vuosisadoilla, ja tämä vaikutti todellisuuskäsitykseen. Myös tiedot muista maanosista vaikuttivat käsityksiin yhteiskunnasta ja uskonnosta. Ateistit olivat sitä mieltä, ettei Jumalaa ollut olemassa. Agnostikot asettuivat näiden käsitysten välimaastoon väittäen, ettei voitu tietää, oliko Jumalaa olemassa vai ei. Johdonmukaisinta ateismia edustivat ranskalaiset materialistit, kuten paroni Holbach ja Denis Diderot. Ateistista ajattelua esitteli yksityiskohtaisesti Holbachin teos Le Bons-Sens (1772, englanniksi Good Sense: or Natural Ideas Opposed to Supernatural), kansantajuistettu laitos kaksiosaisesta Système de la nature -teoksesta.
Yksi esimerkki kirkon ja valistusaikaisen valtion yhteentörmäyksestä tapahtui Ranskan vallankumouksen jälkeen. Ranskan suuren vallankumouksen jälkeinen Ranska oli pahoissa talousvaikeuksissa, jotka ratkaistiin kansallistamalla kirkon omaisuus. Myöhemmin kansalliskokous myös lakkautti maan luostarit ja teki kirkon piispoista ja papeista virallisesti ranskalaisia virkamiehiä. Kun kansalliskokous vaati pappeja ja piispoja vannomaan uskollisuutta Ranskan uudelle perustuslaille ja kirkkojärjestykselle, noin puolet papeista kieltäytyi.

Napoleon alistaa paavinistuimen

Vielä 1700-luvun lopussa paavinistuimella oli yhä paljon valtaa, vaikkakin uskonpuhdistus ja renessanssin moraaliltaan alhaiset paavit olivat vähentäneet Kirkkovaltion mahtia. Euroopan suuret hallitsijat kuten Ruotsin Kustaa III, Itävallan Joosef II, Venäjän Katariina Suuri, Preussin Fredrik Suuri sekä Ranskan Ludvig XVI olivat myötämielisiä paavia kohtaan, vaikkakin vaativat oikeutta määrätä oman valtakuntansa sisällä toimivan katolisen kirkon asioista. Paavilla ei ollut enää samaa valtaa kuin keskiajalla, jolloin se olisi helposti voinut käydä sotaan niskoittelevia valtioita vastaan, vaan Vatikaanin oli myönnyttävä.
Ranskan suuri vallankumous johti Ranskan luostarien ja kirkkojen sulkemiseen. Kun papisto määrättiin vannomaan uskollisuutta uudelle hallinnolle, noin puolet papeista kieltäytyi. Paavi Pius VI julisti meneillään olevan skisman ja erotti kaikki uskollisuutta Ranskan uudelle hallinnolle vannoneet papit. Ranskan joutuessa sotaan muuta Eurooppaa vastaan paavi ja Kirkkovaltio asettuivat tukemaan Ranskaa vastustanutta liittoumaa. Vallankumousarmeijan valloittaessa Italiaa myös Kirkkovaltio alistettiin silloisen kenraali Napoléon Bonaparten johdolla. Paavi pakotettiin solmimaan Kirkkovaltion kannalta epäedullinen rauhansopimus, jossa se muun muassa joutui maksamaan suuret sotakorvaukset Ranskaan. Ranskalaisen upseerin kuoltua Roomassa syttyneissä mellakoissa jo kuolemansairas paavi vangittiin ja vietiin Alppien yli pieneen Valencian linnakkeeseen. Pius VI kuoli marttyyrina, ja hänen jälkeensä paavien maallinen valta on ollut minimaalinen.

Pius VII palauttaa Kirkkovaltion

Napoleonin kärsittyä tappion liittoutuneille paavi Pius VII pääsi palaamaan vankeudesta Roomaan 24. toukokuuta 1814. Wienin kongressin kokoontuessa järjestämään sekasortoista Eurooppaa Napoleonin jäljiltä paavilla oli nyt puolellaan aikakauden mukanaan tuoma muuttunut ilmapiiri. Kirkkoa vastustaneiden valistusfilosofien valistusaatteita pidettiin syynä vallankumoukseen ja sekasortoiseen kaaokseen Euroopassa. 1800-luvun alun uudet aatesuuntaukset, kuten romantiikka, pitivät arvossa useita valistusaatteen halveksimia asioita kuten uskoa, historiaa, perinteitä ja arvovaltaa, mikä hyödytti juuri näitä ominaisuuksia edustavaa kirkkoa.
Paavin onnistui Wienin kongressissa palauttaa Kirkkovaltiolle sille ennen kuuluneet alueet Avignonia lukuun ottamatta. Kirkkovaltion palauttaminen paaville sopi hyvin sekä Britannian että kukistetun Ranskan suunnitelmiin, sillä vahva Kirkkovaltio Apenniinien niemimaalla tasapainotti Itävalta-Unkarin ja muiden alueen valtioiden keskinäistä voimatasapainoa.
Wienin kongressin päätöksistä myös päätös olla perustamatta Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa uudelleen vaikutti paavin asemaan. Saksan alueen hengellisten ruhtinaskuntien lakkauttamisen takia niin sanotut ruhtinaspiispat menettivät valtaansa, ja jäljelle jäi vain yksi ruhtinaspiispa koko Euroopassa; Rooman piispa eli paavi. Paavin maallinen valta lisääntyi, koska ruhtinaspiispojen ruhtinaskuntien lakkauttaminen teki Roomasta yhä selvemmin katolisen maailman valtakeskuksen.

Paavinvallan kehitys

1800-luvun jälkeen paavien valta on muuttunut huomattavasti, aina hengellisempään suuntaan. Pius VI:n menetettyä Kirkkovaltion Napoleonille, kääntyi paavien maallinen valta laskuun. 1800-luvulla Kirkkovaltio pysyi pystyssä enää joidenkin Euroopan valtioiden antaman sotilaallisen tuen turvin, eikä paavinistuin täten ollut lainkaan puolueeton hengellinen tekijä maailmanpolitiikassa.
Tilanne muuttui suuresti, kun Kirkkovaltio liitettiin sotilaallisesti juuri yhdistyneeseen Italiaan. Tapaus aiheutti ”Vatikaanin vankeuden” eli riidan paavin ja Italian valtion välille, mutta samalla se vapautti paavin tämän sidoksista Kirkkovaltioon. Paavi ei enää ollut valtionpäämies, eikä paavi täten ollut myöskään niin riippuvainen maallisesta politiikasta kuin ennen. Kirkkovaltion liittäminen Italiaan oli erittäin tärkeä tapahtuma paavinvallan kehityksen kannalta.
Teollistuminen teki paavista maailmanlaajuisesti tunnetun. Teollistumisen kautta kehittyneet rautatiet ja muiden kulkuyhteyksien ja -välineiden kehittyminen helpottivat matkantekoa eri maanosien välillä ja mahdollistivat Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen kaltaisten maailmanlaajuisten kokousten järjestämisen. Junayhteyksien kautta hartaat katolilaiset saattoivat matkustaa Vatikaanin alueelle ja tehdä sinne pyhiinvaellusmatkoja.
Vuonna 1929 solmitut Lateraanisopimukset päättivät Vatikaanin vankeuden ja riidan Italian valtion kanssa. Samalla paavista tuli jälleen valtionpäämies. Paavi ei kuitenkaan ollut yhtä riippuvainen ulkovaltojen tuesta kuin Kirkkovaltion aikaan. 1900-luvulla paavinistuin pysyikin useimmiten virallisesti puolueettomana eri valtioiden kiistojen välillä.
2000-luvulle tultaessa paaviudesta kehittyi yhä hengellisempi instituutio ja nykyaikana se nauttii laajaa arvostusta ja kannatusta eri puolilla maailmaa. Nykyaikana paavi on tärkeä moraalivaikuttaja ja hänen mielipiteitään kuunnellaan laajalti.