google/wiki40b huggingface dataset:
Tamara Dernjatin

Tamara Dernjatin (omaa sukua Hramova, 6. kesäkuuta 1926 Muolaa – 3. kesäkuuta 2003 Helsinki) oli venäläissukuinen suomalainen laulaja. Hän oli syntynyt luovutetun Karjalan Muolaassa ortodoksiseen venäläiseen emigranttiperheeseen. 
Hramovin kymmenlapsinen perhe muutti sotien jälkeen Karjalasta Turkuun, jossa perheen tyttäristä Tamara, Katja (Kati, myöhemmin Tevilin) ja Olga (myöhemmin Levonen) perustivat lauluyhtyeen Sävelsiskot. Yhtye levytti viisi levyä, joista kolme Olavi Virran kanssa vuonna 1950. Metro-tyttöjen Annikki Väkeväisen mentyä naimisiin, Tamara Hramova liittyi yhtyeen sopraanoksi (laulajia koelauluun haettiin lehti-ilmoituksella). 
Tamara Hramova/Dernjatin esiintyi myös soolosolistina, toisinaan myös taiteilijanimellä Marianne (tai Tamara). Hänen soolosinglejään olivat muun muassa ”Pienet kellot” ja ”Jos luulet mun kaipaavan”. Olavi Virran kanssa hän levytti laulut ”Vuoden vaihtuessa”, ”Näin lapsuusjouluina laulettiin” (mukana myös lapsilaulajat Virve ja Károly) sekä ”Keittiöpolkka”. Viimeisen levytyksensä hän teki 1969.
Hanse-Parlamentti

Hanse-Parlamentti (Hanse Parlament) on yhdistys yli 50 kauppakamareista, kauppakilloista sekä muista tämänkaltaisista järjestöistä Itämeren alueella, joiden yhteisenä tavoitteena on tukea pieniä ja keskikokoisiä yrityksiä, muun muassa henkilöstökoulutus-, tutkimus- ja innovatioalalla. Hanse-Parlamentti tekee tiivistä yhteistyötä jäsenmaiden valtioelinten kanssa, samalla se on voittoa tavoittelemton järjestö.  
Yhteistyö Hanse-Parlamentin jäsenten välillä alkoi 1990-luvun alussa. Vuonna 1994 käynnistettiin ensimmäiset EU:n rahoittamat projektit. EU:n laajentamisen jälkeen vuonna 2004 yhteistyö alueen itäisten maiden kanssa tiivistyi. Hanse-Parlamenttiin kuuluu jäseniä 11:stä maasta: Norjasta, Ranskasta, Suomesta, Venäjältä, Virosta, Liettuasta, Latviasta, Valkovenäjältä, Puolasta, Tanskasta sekä Saksasta. Järjestön päätoimisto sijaitsi ensin Kööpenhaminassa, mutta oli sitten siirretty Hampuriin. 
Ensimerkkinä järjestölle oli keskiajan Hansaliitto, mutta sen toiminta kuitenkin rajoittuu Itämeren alueelle, kun Hansaliiton vaikutusalue oli paljon laajempi. Hanse-Parlamentti pyrkii ylläpitämään Itämeren alueen yhteistä identitettiä, muun muassa vuosittaisen Hanse-konferenssin avulla, missä tutkijat, poliitikot ja liiketoiminnan edustajat keskustelevat mm. kulttuuriin liittyvistä asioista.   
Järjestö johtaa useita Euroopan Unionin rahoittamia projekteja, mukaan lukien avainprojektit vuonna 2009 käynnistetyn EU:n Itämeren strategian puitteissa. Vuonna 2010 Hanse-Parlamentti perusti Itämeri-Akatemian, voittoa tavoittelemattoman 15:n tutkimusjärjestön yhdistyksen, jonka tavoitteena on yhteysten kehittäminen tutkimusmaailman ja pienten- ja keskikokoisten yritysten välillä.

Hanse-konferenssi

Hanse-Parlamentti järjestää vuosittaisen kaksipäiväisen Hanse-konferenssin, jonka puitteissa noin 120 liiketoiminnan, tieteen ja politiikan vaikuttajaa keskustelee pienten ja keskikokoisten yrityksiin, kultturi-alan yhteistyöhön sekä Itämeren alueen taloudelliseen kehitykseen liittyvistä kysymyksistä. Muutaman esittelyn jälkeen järjestetään pyöreät pöydät, joilla konferenssin osallistujat kehittävät tulevaisuudennäkymät. Nämä tapaamiset houkuttelevat korkean tason puhujia, kuten EU:n komissaari Günther Oettinger vuonna 2011, EU:n komissaari  Johannes Hahn vuonna 2012, EU:n komissaari Algirdas Šemeta ja Latvian puolustusministeri Artis Pabriks vuonna 2013. Konferenssin jälkeen Itämeri-Akatemia julkistaa kirjeen, johon sisältyvät esittelyt, tutkimusraportit  ja keskustelujen tulokset.
HMS Orion (85)

Ennen sotaa

HMS Orion rakennettiin Devonportin telakalla ja se otettiin palvelukseen 18. tammikuuta 1934, jolloin se liitettiin Kotilaivastoon. HMS Orion siirrettiin Amerikan ja Länsi-Intian laivastoasemalle osaksi 8. Risteilijäviirikköä 1937.
HMS Orionin 4 tuuman tykit vaihdettiin kaksiputkisiin Mk XIX torneihin vuosien 1936 ja 1938 välillä. Samoin alukselle asennettiin kevyttä vesikonetta varten katapultti, mutta lentokone vaihdettiin Fairey Seafoxiin vuoden 1937 jälkeen.

Toinen maailmansota

HMS Orion siirrettiin kesäkuussa 1940 Välimeren laivastoon 7. Risteilijäviirikön lippulaivaksi. Alus osallistui 21. kesäkuuta Bardian pommitukseen.
HMS Orion oli suojaamassa 28. kesäkuuta Maltan saattuetta, kun se sai käskyn osallistua kolmesta Italian laivaston hävittäjästä kootun huoltosaattueen pysäyttämiseen (Espero-saattue).
Välimerellä se otti osaa heinäkuussa Calabrian taisteluun ja  loppuosan vuotta HMS Orion oli saattamassa Maltan saattueita sekä kuljetti joukkoja Kreikkaan. Vuoden 1941 alkupuolen se oli Kreetalla ja Aegean meren alueella sekä otti maaliskuussa osaa Matapanin taisteluun.
HMS Orionin katapultti poistettiin 1941 samoin kuin puolen tuuman konekiväärit, jotka korvattiin seitsemällä 20 mm ilmatorjuntatykillä ja kahdella nelipiippuisella 2 paunaisella tykillä. Lisäksi asennettiin tutkat 279, 284 sekä 285. Tutka tyyppiä 273 lisättiin 1942.
Kreetan evakuoinnin aikana 29. toukokuuta HMS Orion sai pahoja vaurioita ilmapommituksessa, jolloin lähes 300 miestä kaatui. Noin puolet kaatuneista oli merimiehiä ja loput evakuoitavia sotilaita. HMS Orioniin tehtiin alustavat korjaukset Simonstownissa Etelä-Afrikassa, minkä jälkeen se siirrettiin Mare Islandin Laivaston telakalle Yhdysvaltoihin varsinaisiin korjauksiin.
HMS Orion palasi Välimerelle 1943, jolloin se liitettiin osaksi 15. Risteilijäviirikköä. Se otti osaa Sisilian ja Salernon maihinnousuihin. Se siirrettiin kotivesille Normandian maihinnousuun kesäkuussa 1944, jolloin se liitettiin Force K:hon Gold rannan maihinnousua tukemaan. HMS Orion siirrettiin kuitenkin pian takaisin Välimerelle elokuisia Etelä-Ranskan maihinnousuja varten, mistä se siirrettiin syys-lokakuun vaihteessa Aegean merelle Ateenan valtauksen tueksi ja edelleen tukemaan San Remon hyökkäystä tulittamalla saksalaisten asemia. Se oli osallisena Korfun Kanavan tapahtumissa.

Sodan jälkeen

HMS Orion poistettiin laivastosta 1947 ja myytiin romutettavaksi Arnott Youngille Dalmuiriin Skotlantiin 19. heinäkuuta 1949 ja se romutettiin elokuussa.
Harry Dean Stanton

Harry Dean Stanton (14. heinäkuuta 1926 West Irvine, Kentucky, Yhdysvallat – 15. syyskuuta 2017 Los Angeles, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnettiin muun muassa elokuvista Tomahawkipolku (1957), Kourallinen dollareita (1964), Lannistumaton Luke (1967), Kellyn sankarit (1970), Dillinger – maailman paras pankkirosvo (1973), Kummisetä osa II (1974), Alien – kahdeksas matkustaja (1979), Pako New Yorkista (1981), Paris, Texas (1984), Villi sydän (1990), Repo Man (1984), ja myöhemmällä urallaan Pelkoa ja inhoa Las Vegasissa (1998), Vihreä maili (1999) ja Mies joka itki (2000) sekä Inland Empire. Hän näytteli myös televisiosarjoissa Rawhide, Gunsmoke ja Big Love.
Hän valmistui Lafayette Senior High Schoolista vuonna 1944. Stanton asui Lexingtonissa Kentuckyssä.
Pitkän uransa aikana Stanton työskenteli useiden nimekkäiden ohjaajien, kuten esimerkiksi seuraavien kanssa: Sam Peckinpah, Alfred Hitchcock, Francis Ford Coppola, John Carpenter, Terry Gilliam, John Milius, Ridley Scott, Sergio Leone, Martin Scorsese, Frank Darabont, Sean Penn sekä useaan otteeseen David Lynchin kanssa.
Stanton kuoli 91-vuotiaana 15. syyskuuta 2017 Cedars-Sinai-sairaalassa Los Angelesissa.
Green-Woodin hautausmaa

Green-Woodin hautausmaa sijaitsee Brooklynissä, New Yorkissa. Hautausmaa on perustettu vuonna 1838 ja siellä on arviolta 600 000 hautaa. Hautausmaa on perustettu Yhdysvaltain vapaussodan taistelupaikalle. Aivan hautausmaan lähettyvillä on Sunset Park, jonka ympärille suomalaiset rakensivat Finntownin.
Haihurrikaani

Juoni

Los Angelesiin iskee raju hurrikaani, joka tuo mukanaan useita aggressiivisia haita. Kaupunki alkaa tulvia pahasti. Surffaaja Fin ja hänen ystävänsä Baz ja Nova aikovat paeta sisämaahan, mutta ensin pelastavat hänen etääntyneen vaimonsa Aprilin ja teini-ikäisen tyttärensä Claudian. Koko porukka yrittää paeta kaupungista. Myöhemmin ryhmä kokoontuu Mattin kanssa, joka on Finnin ja Aprilin poika. He päättävät pysäyttää hurrikaanit pudottamalla niihin pommeja helikopterista.
David Steinberg

David Steinberg (s. 9. elokuuta 1942) on kanadalainen koomikko, näyttelijä, käsikirjoittaja, ohjaaja ja kirjailija. 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alulla hän oli yksi tunnetuimpia stand up -koomikkoja Yhdysvalloissa. Hän esiintyi Johnny Carsonin talk-show-ohjelmassa The Tonight Show Starring Johnny Carsonissa yli 130 kertaa, jääden toiseksi vain Bob Hopelle, ja toimi ohjelmassa vierailevana juontajana 12 kertaa – kaikkien aikojen nuorimpana vierailevana juontajana.
Steinberg on ohjannut muutamia elokuvia sekä jaksoja moniin menestyneisiin tilannekomediasarjoihin, kuten Seinfeld, Frendit, Hulluna sinuun, Jäitä hattuun ja yli 35 jaksoa sarjasta Designing Women.

Ura

Steinberg syntyi Winnipegissä Kanadassa, ja hänen vanhempansa olivat Yasha, tiukka romanialaissyntyinen rabbi, sekä Ruth Steinberg. Steinberg opiskeli alun perin teologiaa Israelissa. Myöhemmin opiskellessaan englannin kielioppia Chicagon yliopistossa hän näki Lenny Brucen esiintyvän ja päätti itsekin alkaa koomikoksi. Hän lopetti koulun, ja kun yksi Chicagon The Second Cityn perustajista huomasi hänet, Steinberg liittyi mukaan vuonna 1964. Siellä Steinberg esiintyi muun muassa Robert Kleinin, Fred Willardin, Peter Boylen ja Joe Flahertyn kanssa. Steinberg viipyi ryhmän kanssa kuusi vuotta.
Yksi Steinbergin huomionarvoisimmista esiintymisistä oli lokakuussa 1968 The Smothers Brothers Comedy Hourissa, jossa hän esitti satiirisia saarnoja. Sketsin ansiosta CBS sai ennätysmäärän valituksia. Smothers Brothersille kerrottiin, että he saisivat Steinbergin takaisin sillä ehdolla, ettei tämä enää toistaisi saarnaansa. Siitä huolimatta Tom Smothers pyysi Steinbergiä tekemään sen taas, ja hän piti saarnan, jossa sanoi: "The Old Testament scholars say that Jonah was swallowed by a whale. The Gentiles, the New Testament scholars say "Hold it, Jews, no." They literally grabbed the Jews by the Old Testament." Tämä aiheutti ohjelman peruutuksen, eikä Jonah-sketsiä koskaan esitetty.
Vuonna 1972 Steinberg käsikirjoitti ja esiintyi The David Steinberg Show’ssa Yhdysvalloissa. Vastauksena tähän TV Guide -lehti kuvaili häntä "omituisena, rohkeana ja julmana - ja kaikki tämä tekee hänestä kaikkien nuorten ja pettyneiden suosikin".
Myös 1970-luvun aikana Steinberg esitti joitakin huomionarvoisia stand up -komiikkaesityksiä, kuten "The Incredible Shrinking God", joka sisälsi kymmenen hänen koomisista saarnoistaan ja minisaarnoistaan. Hän pääsi Kanadan Walk of Famelle vuonna 2003.
Steinberg juonsi Sit Down Comedy with David Steinbergiä, epätavallista haastattelutyylistä ohjelmaa, jossa hän jutteli kuuluisien koomikkojen ja komedianäyttelijöiden kanssa. Sitä esitettiin Yhdysvalloissa kaksi tuotantokautta. Ensimmäisellä kaudella ohjelman vieraina olivat Mike Myers, Larry David, Jon Lovitz, Martin Short, Bob Newhart ja George Lopez, ja toisella kaudella Jerry Seinfeld, Robin Williams, Roseanne Barr, Jon Stewart, Garry Shandling ja Ray Romano.
Steinbergin ensimmäinen kirja, The Book of David, julkaistiin heinäkuussa 2007.
Vuonna 2010 Steinberg ohjaa ja tuottaa kanadalaisen komediasarjan Living in Your Car.
Mare Winningham

Yksityiselämä

Winningham sai katolisen kasvatuksen. 2000-luvun alussa hän kääntyi juutalaisuuteen. Hän erosi vuonna 1981 puolisostaan, näyttelijä A Martinezista, ja meni uusiin naimisiin William Mapelin kanssa samana vuonna. Heillä on viisi lasta Riley (1981–2005), kaksoset Patrick ja Jack (s. 1985), Calla Louise (s. 1987) ja Happy Atticus (s. 1988). Heidän avioliittonsa päättyi eroon vuonna 1996. Winninghamin elämässä on ollut myös tragedia: vanhin lapsi Riley teki itsemurhan 14. elokuuta 2005. Mare Winningham avioitui Jason Truccon kanssa vuonna 2008.
Pekka Tuomi

Pekka Tuomi on tamperelainen tuottaja, säveltäjä, runoilija ja lauluntekijä. Hän on soittanut esimerkiksi Moses Hazy ja Bird Cherry -yhtyeissä. Soittimista Tuomi taitaa muun muassa saksofonin ja kitaran.
Kanadan juutalaiset

Historia

Brittien otettua Montrealin haltuunsa vuonna 1760 kaupunkiin muodostui pieni, lähinnä sotilaista koostunut juutalaisyhteisö. Vuonna 1768 kaupunkiin perustettiin Kanadan ensimmäinen synagoga, Shearit Israel. Tuolloin juutalaisia oli noin 200. 1840-luvulla Länsi- ja Keski-Euroopasta Kanadaan muuttaneet juutalaiset muodostivat yhteisöjä myös muun muassa Hamiltoniin, Torontoon ja Kingstoniin. Kultaryntäys toi 1850-luvulla juutalaisia myös Kanadan itäosiin Brittiläiseen Kolumbiaan. Victoriaan perustettiin vuonna 1862 juutalainen Emanu-Elin kongregaatio, joka on laatuaan vanhin Kanadassa edelleen toimivista. 1870-luvulla juutalaisten määrä Kanadassa ylitti tuhannen rajan; suurin osa heistä oli Ontariossa ja Quebecissä.
1880–1900-luvuilla juutalaisten määrä moninkertaistui, kun heitä alkoi muuttaa Itä-Euroopan maista, kuten Venäjältä, Puolasta ja Romaniasta. Yhteensä heitä tuli noin 10 000. Euroopan tapahtumat vaikuttivat myös Kanadassa. Ranskan Dreyfusin tapauksen johdosta myös quebeciläisissä lehdissä julkaistiin useita antisemitistisiä kirjoituksia. 1900-luvun alulla useissa Kanadan kaupungeissa alettiin myös julkaista jiddišinkielisiä lehtiä, kuten Keneder Alderia, Yiddisher Xhurnalia ja Dos Yiddishe Vortia. 1900-luvun alun puolella juutalaisten maahanmuutto jatkui Itä-Euroopasta. Vuosien 1900 ja 1910 välillä maahan muutti noin 52 000 juutalaista.
1930-luvulla Kanadan maahanmuuttolakeja tiukennettiin, mikä esti esimerkiksi Natsi-Saksasta pakenevien juutalaisten maahanmuuton. 1940-luvun lopulla lakeja kuitenkin löysennettiin, ja maahan tuli noin 40 000 holokaustista selvinnyttä juutalaista. 1950-luvulta lähtien juutalaisia tuli myös Pohjois-Afrikasta. Koska monet heistä puhuivat jo valmiiksi ranskaa, suuri osa heistä asettui Quebeciin. 1970- ja 1980-luvuilta lähtien juutalaisia tuli Neuvostoliitosta, Israelista ja Etelä-Afrikasta.
Etelä-Afrikan maantiede

Geologia

Etelä-Afrikan maaperä on poikkeuksellisen vanhaa ja mineraalirikasta. Maa oli jo osa Gondwana-mannerta, joka 100–300 miljoonaa vuotta sitten hajosi lukuisiin osiin muodostaen uusia mantereita, kuten Afrikan. Tätä seuranneiden vuosimiljoonien aikana geologiset, tektooniset ja vulkaaniset prosessit sekä eroosio muovasivat Etelä-Afrikan nykyisen kaltaiseksi.
Etelä-Afrikan rannikkoa kiertää Suureksi jyrkänteeksi kutsuttu vuoristojono, joka koostuu useista erillisistä vuoristoista. Idässä Lohikäärmevuorilla vuoristojono kohoaa yli 4 000 metrin korkeuteen merenpinnasta. Etelä-Afrikan mineraalimuodostelmista merkittävimpiä ovat kultaa sisältävä Witwatersrandin kvartsiitti, platinaa sisältävä Bushveldin magmakivikompleksi sekä Karoon sedimenteistä muodostuneet hiilivarat. Lisäksi Etelä-Afrikassa sijaitsevat Swartbergin vuoristo ja Sudwalan luolat.
Napahärkki

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen napahärkki kasvaa 5–10 senttimetriä korkeaksi ja muodostaa tiheitä, pieniä tuppaita. Varsi ja lehdet ovat pitkäkarvaisia. Lehdet ovat soikeita ja pituudeltaan 6–16 mm. Kukinto on kaksihaarainen viuhko. Kukkien tukilehdet ovat enintään kapealti kalvolaitaisia. Valkoisia kukkia on yksi tai kaksi kappaletta. Kukan verhiö ja teriö ovat molemmat viisilehtisiä. Verhiö on tyvestä liereä, verholehdet ovat tavallisesti tylppiä. Teriö on noin 1,5–2 kertaa verhiön pituinen, valkoiset terälehdet ovat kärjestään matalasti kaksihalkoisia. Emin vartaloita on viisi kappaletta. Tunturihärkki kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on pitkähkö, 10-liuskainen kota. Siemenet ovat kooltaan 1,2–1,7 mm, ja niiden pinnassa olevat nystermät ovat useimmiten leveyttään matalampia.
Napahärkki voi risteytyä tunturihärkin (C. alpinum) kanssa, jota se myös ulkonäöltään läheisesti muistuttaa.

Levinneisyys

Napahärkkiä tavataan Euroopassa ainoastaan Skotlannissa, Walesissa, Färsaarilla, Islannissa, Huippuvuorilla sekä Norjan, Ruotsin ja Suomen korkeimmilla vuoristo- ja tunturialueilla. Lisäksi napahärkkiä kasvaa paikoitellen Grönlannissa sekä Koillis-Kanadan rannikolla. Suomessa napahärkkiä tavataan ainoastaan Enontekiöllä Käsivarren suurtuntureilla.

Elinympäristö

Napahärkki kasvaa hiesuisilla ja soraisilla lumenviipymäpaikoilla, sulavesipurojen reunoilla, jyrkänteillä, vuotomailla ja jokisärkillä. Suomessa sitä kasvaa lähinnä keskipaljakan korkeudella.
Giovanni Battista Viotti

Giovanni Battista Viotti (12. toukokuuta 1755 – 3. maaliskuuta 1824) oli italialainen viulisti ja säveltäjä.
Viotti syntyi Valzarettossa (nykyisin Vercellin provinssia), joka oli osa Sardinian kuningaskuntaa. Hän oli Gaetano Pugnanin oppilas ja palveli Torinon hovissa ja kiersi solistina aluksi Pugnanin kanssa. Vuosina 1780–1781 he tekivät konserttimatkan Sveitsiin, Saksaan, Puolaan ja Venäjälle. Sen jälkeen hän matkasi yksin Pariisiin. Hän oli siellä erityisen suosittu, ja palveli jonkin aikaa Versailles’n hovissa kunnes perusti uuden oopperatalon, Théâtre de Monsieurin, vuonna 1788. Hän siirtyi Lontooseen, koska Ranskan vallankumous teki oopperaproduktiot mahdottomiksi. Hän palasi myöhemmin Pariisiin, mutta luopui konsertoinnista toimiakseen viinialalla. Se ei osoittautunut kuitenkaan tuotteliaaksi, ja hän Pariisin oopperan johtajuusvuosien jälkeen (1819–1822) hän siirtyi Lontooseen 1823, jossa hänen oli rahapulan vuoksi jälleen aloitettava konsertointi. Hän kuoli Lontoossa.
Viotti oli hyvin merkittävä muusikko ja viulunsoiton kehittäjä. Hän oli muun muassa Pierre Roden, Pierre Baillot’n ja August Duranowskin opettaja ja toimi tärkeänä vaikuttajana Rodolphe Kreutzerille. Häntä pidetään 1800-luvun ranskalaisen viulukoulun perustajahahmona.
Viottin huomattavimpiin sävellyksiin kuuluu 29 viulukonserttoa, jotka tekivät muun muassa Ludwig van Beethoveniin vaikutuksen. A-mollikonsertto nro 22 on yleisimmin soitettu. Hänen tuotannossaan viululla on soitinäänenäkin hallitseva osuus: jousikvartetoissa Viotti antoi ensiviululle hyvinkin solistisia rooleja (toisin kuin esimerkiksi Haydnin balansoidummat soitinosuudet). Viotti omisti Stradivarius-viulun, joka tuli myöhemmin tunnetuksi juuri omistajansa nimellä.
Antti Puuhaara (elokuva)

Tarina

Kertomuksen tapahtuma-ajankohdaksi on arvioitu 1600-luku, ja tapahtumapaikka on Karjalan saloilla ja perimmäisessä Pohjolassa. Antti-poika löytyy puun oksalta, jonne hänet on ripustanut rikas kauppias, kun hänelle on ennustettu että poika perii hänen omaisuutensa. Metsästäjä löytää Antin ja kasvattaa hänet kuin oman pojan. Vuosien kuluttua kauppias osuu metsästäjän talolle, jossa Antin tarina selviää hänelle. Kauppias haluaa pojasta jälleen eroon, ja siitä alkaa Antin matka maailmalle.

Palkinnot

Elokuva sai  70 000 markan laatutuen ja kuvaaja Markku Lehmuskallio tämän ja toisen elokuvan ansiosta 2 000 markan valtion henkilökohtaisen elokuvataiteilijapalkinnon. Ohjaajat Heikki Partanen, Katariina Lahti ja Riitta Rautoma saivat yhdessä Vuoden ohjaus -Jussin.
Jamie Oleksiak

Ura

Oleksiak edusti kaudella 2010–2011 Northeastern Huskiesin joukkuetta NCAA:n I-divisioonassa Hockey Eastissa. Seuraavalla kaudella hän pelasi OHL:ää sekä Saginaw Spiritissä että Niagara IceDogsissa. Kaudeksi 2012–2013 Oleksiak siirtyi NHL-seura Dallas Starsin organisaatioon.
Jingyuen (1886)

Palvelus

Alus lähti 2. elokuuta 1887 sisaraluksensa sekä Vulcanin valmistamien Jingyuan-luokan panssariristeilijöiden ja yhden torpedoveneen kanssa Spitheadistä merelle. Kiinaan saavuttuaan alus liitettiin vuonna 1888 sisaraluksensa Zhiyuanin kanssa Beiyangin laivastoon. Seuraavana kesänä alus kuului amiraali Ding Ruchangin johtamaan osastoon, joka vieraili Venäjän keisarikunnan laivaston tukikohdassa Vladivostokissa.
Ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan puhjettua alus kuului 17. syyskuuta 1894 amiraali Dingin taistelulinjaan Jalujoen taistelussa, missä aluksen päällikkö piti aluksensa poissa kiivaimmista taisteluista eikä kohdannut keisarillisen Japanin laivastoa. Alus kuitenkin joutui kahakoimaan japanilaisten nopean risteilijäosaston kanssa, jolloin siihen osui kolme kranaattia surmaten kaksi ja haavoittaen seitsemäätoista miehistönjäsentä sekä sytyttäen tulipalon aluksella. Taistelun päätyttyä alus pakeni muiden pelastuneiden alusten mukana Lûshunkouhun ja sataman jouduttua Lüshunkoun taistelun jälkeen uhatuksi siirtyi Weihaiweihin.
Weihaiwein taistelun aikana rannikkopattereiden jouduttua japanilaisjoukkojen haltuun Jingyuen joutui tykistön maaliksi. Muutamien osumien jälkeen alus räjähti upoten ankkuripaikalleen.
Kalmoduliini

Kalmoduliini on kaikissa eukaryootteihin kuuluvien eliöiden soluissa esiintyvä proteiini. Kalmoduliini sitoutuu kalsiumioneihin ja toimii soluissa useita entsyymejä aktivoivana proteiinina sekä säätelee useitä tärkeitä solujen toimintoja, muun muassa solujenvälistä viestintää ja lihaskudoksen supistumista.

Rakenne

Ihmisen kalmoduliini on 148 aminohaposta koostuva, molekyylimassaltaan noin 17 kDa kokoinen proteiini, joka koostuu neljästä toistuvasta samanlaisesta yksiköstä. Kalmoduliini koostuu pääasiassa polaarisista aminohapoista, jotka muodostavat niin kutsutun EF-käsirakenteen. Polaaristen aminohappojen lisäksi proteiinissa on muutama hydrofobinen aminohappo. EF-käsi on rakenne, joka koostuu kahdesta α-kierteestä, joita yhdistää silmukka. Kaikki alayksiköt kykenevät sitoutumaan yhteen kalsiumioniin, ja kalsiumionin sitoutumiskohta on kierteitä yhdistävässä silmukassa. Kun kalsiumionit sitoutuvat kalmoduliiniin, muuttuu proteiinin konformaatio siten, että hydrofobiset aminohapot tulevat esille. Nämä hydrofobiset aminohapot sitovat kalmoduliinin muiden proteiinien α-kierteisiin. Sitoutumista tapahtuu, kun kalsiumionikonsentraatio soluissa on yli 500 nmol/l.

Toiminta

Kalmoduliinin kalsiumioni-indusoitu konformaation muutos aktivoi useita muita proteiineja, kuten useita tärkeitä entsyymejä. Näitä ovat muun muassa ravinnonhyödyntämistä, ionien solukalvon läpäisevyyttä sekä välittäjäaineiden synteesiä ja vapautumista sääteleviä proteiineja fosforyloivat kalsium-kalmoduliiniriippuvaiset proteiinikinaasit, glykogeenin biosynteesiin ja hajotukseen osallistuvat entsyymit fosforylaasikinaasi ja proteiinifosfataasi 1 ja typpioksidisyntaasit. Lisäksi kalmoduliini säätelee mitoosia ja osallistuu sileän lihaskudoksen supistumiseen aktivoimalla myosiinin kevytketjun kinaasientsyymiä, joka fosforyloi myosiinipeptidin pään, mikä sallii myosiinin sitoutua aktiiniin.
Saǥai Muittalægje

Saǥai Muittalægje (suom. 'Uutisten kertoja') oli Anders Larsenin perustama saamenkielinen sanomalehti, jota julkaistiin 1904–1911. Saǥai Muittalægje oli ensimmäinen lehti, joka julkaisi Isak Saban Saamen suvun laulun runoversion 1. huhtikuuta 1906.
Lehdellä oli kaksi tarkoitusta. Sen oli tarkoitus valistaa saamelaista lukijakuntaa ja samaan aikaan edistää saamelaisten poliittisia tavoitteita. Vaikka lehti ilmestyikin vain vuosien 1904–1911 ajan oli sillä kuitenkin keskeinen rooli saamelaisten poliittisessa liikehdinnässä 1900-luvun alussa. Siinä muun muassa julkaistiin Isak Saban Saamen suvun laulun runoversio vuonna 1906.
Bu Tinah

Bu Tinah on saari Abu Dhabissa. Se on osa Marawahin meriluonnon suojelualuetta ja suljettu kalastajilta ja matkailijoilta. Saarella asuu dugongeja ja karettikilpikonnia sekä liemikilpikonnia.
Bandyliigakausi 2009–2010

Suomen mestarit

HIFK: Juha Laitinen, Tommi Niittylä, Tuomas Jalkanen, Lauri Söderström, Janne Hölttö, Pete Pättiniemi, Tommi Paajanen, Panu Arjanko, Kristian Skaffari, Tomi Tasten, Rolf Larsson, Niclas Borenius, Tuomo Partanen, Patrik Huber, Atte Hänninen, Erik Hörhammer, Cristoffer Huber, Casimir Berner, Teijo Laitinen, Mika Mutikainen, Janne Hauska, Harri Olbert, Teemu Häkkinen. Taustaryhmä: Valmentajat Ari Kukkonen, Juha Laitinen, Petri Laakso Huoltajat: Veikko Niemelä, Jan Tavast, Niko Laamanen, Jani Laakso Media: Aimo Vainio(jojo), Joni Hildén, Pasi Virtanen