Port Essington

Historia

Britit olivat yrittäneet perustaa pohjoiseen Australiaan siirtokunnan jo kahdesti ennen Port Essingtonin perustamista. Yhtenä siirtokunnan perustamisen tavoitteista oli aloittaa kaupankäynti Indonesian saariston bugisien kanssa.
Ensimmäinen yritys siirtokunnan perustamiseksi pohjoiseen Australiaan oli James John Bremerin Melvillensaarelle Apsleyn salmeen loppuvuonna 1824 perustama Fort Dundas. Kesäkuussa 1827 kapteeni Stirling perusti puolestaan Rafflesinlahdelle Fort Wellingtonin, joka oli sijainniltaan suotuisammassa paikassa. Fort Dundasin tilanteen käydessä kestämättömäksi bugisien odottamattoman poissaolon, alkuperäisasukkaiden hyökkäysten ja trooppisten sairauksien aiheuttamien vastoinkäymisten takia sen asukkaat siirrettiin vuonna 1828 Fort Wellingtoniin, joka kuitenkin hylättiin jo seuraavana vuonna. Hiukan ennen Fort Wellingtonin hylkäämistä alueelle oli saapunut jonkin verran bugiseja, minkä vuoksi jotkut näkivät ajatuksen siirtokunnasta tulleen hylätyksi liian nopeasti. Myös siirtokuntia johtaneiden upseerien soveltuvuutta ja halukkuutta tehtäviin jouduttiin arvioimaan uudelleen.

Port Essingtonin perustaminen

James John Bremer johti vuonna 1838 paroni Glenelgin käskystä Cobourgin niemimaalle retkikunnan, jossa olivat osana sotalaivat HMS Alligator ja HMS Britomart sekä kuljetusalukset Orontes ja Canton. Retkikunnan matkassa oli myös kuninkaallisen merijalkaväen erillisosasto. Siinä missä aiempia yrityksiä oli perusteltu taloudellisilla motiiveilla, uusi yritys oli myös jossakin määrin imperialistinen ja sillä haluttiin ehkäistä ranskalaisten, alankomaalaisten tai yhdysvaltalaisten asutusyrityksiä. Retkikunnan merkittävimpiä tukijoita oli amiraliteetin alivaltiosihteeri John Barrow.
Alun perin nimellä Port Victoria kutsuttu siirtokunta perustettiin lokakuussa 1838 Cobourgin niemimaalle suotuisaksi nähtyyn paikkaan, jonka kapteeni P. P. King oli löytänyt 1820-luvun alussa. Siirtokunnan alkuvaihe sujui verrattaen hyvin. Sinne oltiin hankittu Sydneystä kymmenen hirsirakennusta, joista tehtiin muun muassa asuintaloja, kirkko ja sairaala. Siirtokunnan muu rakennuskanta koostui kaarnasta ja ruo’oista rakennetuista majoista, jotka tuhoutuivat parin vuoden sisällä rakentamisestaan termiittien syödessä tukirakenteet, jolloin ne poltettiin ja tilalle rakennettiin uudet. Paikallinen kivilaji osoittautui korkean rautapitoisuutensa vuoksi vaikeaksi hakata, mikä aiheutti ongelmia. Rakennukset oli rakennettava paaluille kivisen maan tasoittamisen vaikeuden takia, eikä siirtokunnan suojaksi rakennetusta aallonmurtajasta tehty kuin puolittain kivistä hakattu.

Myöhemmät vaiheet

Merijalkaväen upseeri John McArthur seurasi Bremeriä Port Essingtonin komentajana vuonna 1839. Hänen johtajuutensa oli todennäköisesti merkittävässä roolissa ylläpitämässä siirtokunnan moraalia.
Marraskuussa 1839 trooppinen pyörremyrsky tuhosi suuren osan Port Essingtonin rakennuskannasta. Siirtokunnan satamassa ollut HMS Pelorus paiskautui maihin, mikä pakotti sen miehistön jäämään siirtokuntaan vuoden 1840 ajaksi. Yksi aluksen miehistöön kuuluneista merisotilaista oli ammatiltaan tiilentekijä, ja hänen johdollaan siirtokunnassa alettiin valmistaa suhteellisen heikkolaatuisia tiiliä, joista tehtiin rakennuksille perustukset.
Ensimmäiset rangaistusvangit saapuivat Port Essingtoniin vuoden 1844 lopulla ja viipyivät siellä neljän kuukauden ajan. Kaikki 20 vankia olivat entisiä kivenlouhijoita ja muurareita, jotka olivat aiemmin olleet majakanrakennustöissä. Vankien työpanoksella Port Essingtoniin rakennettiin majakka sataman suulle, kaksi perheellisille tarkoitettua asuinrakennusta ja keittiö sairaalarakennukseen sekä korjattiin sepän paja.
Preussilainen tutkimusmatkailija Ludwig Leichhardt aloitti syyskuussa 1844 itäisestä Queenslandista tutkimusmatkan Australian sisämaan halki tavoitteenaan päättää retki Port Essingtoniin. Hänen oletettiin jo kadonneen tyystin, kunnes hän saapui komentaja McArthurin suureksi yllätykseksi siirtokuntaan 17. joulukuuta 1845.
Port Essingtonia koetteli sadekautena 1848–1849 ankara malariaepidemia, jonka pahimmassa vaiheessa ei koko siirtokunnassa ollut kuin kolme tervettä henkilöä. Tauti oli kokonaisuudessakin yleinen siirtokunnassa, ja se olikin sen asukkaiden merkittävin yksittäinen kuolinsyy.
Thomas Henry Huxley vieraili Port Essingtonissa vuonna 1849 ja kuvaili sitä myöhemmin ”ilmastoltaan epäterveelliseksi, asukkaita epämukavuudessa eläviksi ja asuinrakennuksia perin pohjin rappeutuneiksi ja mädäntyneiksi”. Sotaministeri Henry Grey määräsi Port Essingtonin samana vuonna lopullisesti hylättäväksi, mistä amiraliteetti oli kustannussyihin vedoten esittänyt toiveen jo pian John Barrow'n eläköitymisen jälkeen.

Rauniot

Port Essingtonin rauniot sijaitsevat Garig Gunak Barlun kansallispuiston alueella, ja niiden läheisyydessä asuu viiden iwaidjankielisen alkuperäisasukasheimon jäseniä. Pääsy alueelle oli aiemmin hyvin rajoitettua, mutta rajoituksia on vähennetty 1900-luvun lopulla ja sen jälkeen.
Raunioihin lukeutuu muun muassa perheellisten asuinrakennuksen viisi pyöreää cornwallilaistyylistä savupiippua sekä sairaalarakennuksen rauniot. Ensimmäiset arkeologiset kaivaukset alueella toteutettiin vuonna 1966.

Talous

Port Essingtonin taloustilanne oli koko sen olemassaolon ajan heikko. Maanviljely oli huonosti tunnetuissa oloissa vaikeaa muun muassa monsuunisateiden epämääräisyyden vuoksi. Myrkyllisten kasvien takia lampaat eivät voineet laiduntaa vapaasti, joten niitä oli syötettävä käsin, mikä osaltaan alensi saatavilla olevan työvoiman määrää. Port Essingtoniin laivattiin myös karjaa, mutta eläimistä kuoli yleensä valtaosa jo merimatkan aikana. Eräästä 45 eläimen karjalastista tuli elävänä perille vain 14 eläintä. Linnustuksesta ja kalastuksesta saatua ruokavarantoa täydensivät alkuperäisasukkailta saadut äyriäiset, palmunytimet, hunaja ja kilpikonnat.
Paitsi että Port Essingtonin alueen maasto oli vaikeasti hyödynnettävää, se oli myös kallista. Maata saattoi myydä vain Australian omalla hinnalla, joka oli yksi punta yhdestä aarista. Siirtomaaministeri John Russell esti vuonna 1840 suunnitelman myydä Port Essingtonissa maa-alueita kortteleittain, kuten oli onnistuneesti toimittu tyypillisissä Gibbon Wakefieldin siirtolaisasutusjärjestelyissä. Merkittävän siirtolaisten määrän puutteen lisäksi Port Essingtonissa ei ollut lainkaan ei-valkoisia työläisiä.

Suhteet alkuperäisväestöön

Paikalliset alkuperäisasukkaat suhtautuivat Port Essingtoniin ja sen asujaimistoon lämpimästi. Siirtokunnan toinen komentaja John McArthur noudatti ilmeisesti suhteellisen suopeaa ja väkivallatonta politiikkaa. Myös se, että siirtokunta oli pieni ja keskittynyt vähensi sen muodostamaa uhkaa paikallisten elämäntavalle ja taloudelliselle perustalle. McArthur mainitsee kirjoituksissaan, että britit eivät oppineet alkuperäisasukkaista paljoakaan siirtokunnan olemassaolon aikana, sillä nämä olivat haluttomia jakamaan tietoa itsestään tai kielestään, vaikka itse omivatkin jonkin verran englannin kielen piirteitä.
Alkuperäisasukkaiden keskuudessa ei tehty erityisen voimakkaasti lähetystyötä asukkaiden käännyttämiseksi kristinuskoon. Keväällä 1846 Port Essingtoniin saapunut italialainen katolinen pappi Angelo Confalonieri (1813–1848) sai kahdessa vuodessa opetelluksi iwaidjan kielen täydellisesti. Hän laati kaksi fraasikirjaa iwaidjan opetteluun ja käänsi kielelle rukouskirjan ja osia Uudesta testamentista. Confalonieri nautti suurta kunnioitusta sekä alkuperäisasukkaiden että brittien keskuudessa. Hänen tapansa liikkua luonnossa alkuperäisasukkaiden mukana, jakaa kaikki omistamansa näiden kanssa ja toimia välittäjänä näiden kiistoissa siirtokunnan kanssa sai aikaan sen, että nämä myönsivät hänelle nimikkeen nagoyo (suom. isä) ja pitivät häntä täysin vertaisenaan. Kun hän kuoli malariaan kesäkuussa 1848, komentaja McArthur organisoi hänen hautajaisensa, ja koko Port Essingtonin sotilashenkilöstö oli paikalla niissä.