google/wiki40b huggingface dataset:
Ruotuväki

Toimitus

Lehden ensisijainen tarkoitus on maanpuolustushengen kohotus ja toissijainen puolustusvoimien sisäinen tiedottaminen. Lehdessä on yleensä kerrallaan noin kymmenen varusmiestä, joista 4–5 toimittajaa, 1–2 valokuvaajaa, graafikko ja levikkisihteeri.
Ruotuväessä palvelevat varusmiehet siirtyvät lehden palvelukseen peruskoulutuskauden tai aliupseeri- tai reserviupseerikurssin jälkeen. Varusmiehet majoittutuvat Kaartin Jääkärirykmentissä Santahaminassa. 
Varusmiehet palvelevat joko 9 tai 12 kuukautta, joista noin 6 kuukautta palvellaan Ruotuväessä. Suuri osa Ruotuväessä palvelleista varusmiehistä suuntautuu myöhemmin viestintäalan tehtäviin.

Historia

Pohjana Ruotuväen synnylle oli sodanjälkeisinä vuosina tapahtunut suuri muutos puolustusvoimien suhtautumisessa julkisuuteen. Kesällä 1956 annettiinkin uudet ohjeet tiedottamisesta: muun muassa valatilaisuudet ja paraatit mutta myös esimerkiksi palvelusolojen esittely sallittiin asioiksi, joista sai kertoa julkisuuteen.
Ensimmäisen ehdotuksen puolustusvoimien omasta uutislehdestä teki Pääesikunnan tiedotusosastolla työskennellyt everstiluutnantti Vilho Tervasmäki vuonna 1960. Tiedotustoimisto alkoi tämän jälkeen tutustua ulkomaisiin sotilaslehtiin, ja puolustusvoimien lehden esikuvaksi valittiin norjalainen Manskaps-Avisa. Tervasmäki kirjoitti omiin muistioihinsa, että lehden tavoite oli "puolustuslaitoksen kansanomaistaminen, asevelvollistemme omaisten ja erityisesti sivistyneistömme lähentäminen puolustuslaitokseen ja puolustusasiaamme".
Tervasmäki esitteli lehden puolustusvoimain komentajalle kenraali Sakari Simeliukselle virallisesti elokuussa 1961. Lehteä oli alun perin tarkoitus jakaa kantahenkilökunnalle, tarpeeksi kauan palvelleelle evp-henkilöstölle sekä kaikkiin perusyksiköiden oleskelutiloihin ja tupiin. Sekä Simelius että yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Aatos Maunula kannattivat lehden perustamista. Lopullisesti Simelius hyväksyi lehden perustamisen tammikuussa 1962.
Ensimmäiseksi päätoimittajaksi valittiin majuri Aatos Heinonkoski ja ensimmäiseksi toimitussihteeriksi Eero Tuurna. Lehden nimeä pohdittiin pitkään, mutta siitä pyrittiin saamaan mahdollisimman varusmiesystävällinen. Ruotuväki valikoitui nimeksi, sillä se oli tuolloin suhteellisen yleinen nimitys varusmiespalvelukselle niin sotilaiden kuin siviilienkin keskuudessa ja se koettiin sopivan neutraaliksi. Ensimmäinen Ruotuväen näytenumero ilmestyi 15. maaliskuuta 1962 etusivun otsikolla Tutkaverkko valvoo puolueettomuuttamme.
Ensimmäinen värillinen Ruotuväki ilmestyi 4. kesäkuuta 1966. Ensimmäinen levikkisihteeri valittiin lehteen vuonna 1968,  ensimmäinen valokuvaaja vuonna 1973 ja ensimmäinen graafikko vuonna 1996.
Saharanpur

Saharanpur (hindiksi सहारनपुर, Sahāranapura, urduksi ‏سهارنپور‎, Sahāranpūr) on kaupunki Uttar Pradeshin osavaltiossa Intiassa. Vuonna 2001 siellä oli 455 754 asukasta, mikä tekee kaupungista osavaltionsa yhdenneksitoista suurimman. Kaupunki ympäröivät viljavat maatalousalueet, jolla kasvatetaan etenkin basmatiriisiä ja mangoja.
Siirtomaatavarat

Siirtomaatavarat on vanhentunut yhteis­nimitys eräille tropiikin ja osittain myös subtrooppisen vyöhykkeen kasvi­kunnan tuotteille, joita käytetään varsinkin ravinto- ja nautinto­aineina sekä jonkin verran myös teknisiin tarkoituksiin. Siirto­maa­tavaroiksi on luettu muun muassa kahvi, tee, kaakao, riisi ja mausteet sekä monet hedelmät, lääke- ja väriaineet. Kansainväliseen kauppaan näitä on vanhastaan tuotettu etenkin Kaakkois-Aasiassa, Lähi-idässä, Länsi-Intian saarilla ja Etelä-Amerikassa. Nimitys johtuu siitä, että suurin osa näitä tavaroita tuottavista maista oli aikoinaan siirto­maita.
Komorienmustabulbuli

Levinneisyys

Komorienmustabulbulia tavataan vain Iso-Komorin saarella Komoreilla. Se on suhteellisen yleinen, mutta populaatiotrendi on laskeva. Lisäksi laji elää melko rajatulla alueella, joten se on luokiteltu vaarantuneeksi.
Japaninhämyhaikara

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan japaninhämyhaikara on haikaraksi pieni ja kasvaa surimmillaan noin 49 cm pitkäksi ja sen siipiväli on 87 cm. Selästään ja siivistään laji on kasvanjanruskea ja pää, kaula ja niska ovat punaruskeat. Vatsa on vallea mustin juovin. Nuorilla linnuilla päälaki on musta ja kaulassa on raidoitusta. Siivissä on myös valkoisia höyheniä. Japaninhämyhaikaran nokka on lyhyehkö ja tukeva ja väriltään tumman harmaa. Lajin silmien ympärillä on kellertävän vihreä rengas. Ulkonäöltään japaninhämyhaikara muistuttaa etelänhämyhaikaraa (G. melanolophus), joka eroaa japaninhämyhaikarasta mustan päälaen, pitkän työhdön ja aikuisillakin linnuilla siipien valkoisen värin suurempana määränä.

Levinneisyys ja elintavat

Japaninhämyhaikara pesii eteläisessä Japanissa, minkä lisäksi satunnaisia pesiviä yksilöita on raportoitu Taiwanista ja Etelä-Korealle kuuluvalta Jejun saaralta. Kesäisin sitä tavataan myös Venäjällä. Laji muuttaa talveksi Kiinan kautta Filippiineille ja Indonesiaan. Japaninhämyhaikara elää tiheissä havu- tai lehtuimetsissä vuorten rinteillä vesialueiden lähellä. Sitä tavataan aina 2 400 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajia voidaan tavata myös soilta, heinikkomailta ja riisipelloilta. Japaninhämyhaikaran ravintoa ovat etanat, madot, kaskaat ja kovakuoriaiset. Pesimäaika on maaliskuulta heinäkuulle.
Japaninhämyhaikara oli yleinen vielä 1970-luvun lopulle ja kanta taantui voimakkasti 1980- ja 1990-luvuilla. Syynä kannan taantumiseen ovat sopivien elinympäristöjen hakkuut puutavaraksi ja pelloiksi. Sitä myös metsästetään monin paikoin ja Miyake-jima- ja izusaarilla lajin kanta väheni saarelle levinneen siperiankärpän (Mustela sibirica) vuoksi, joka saalistaa japaninhämyhaikaran poikasia ja pesiä. Nykyäänkin varisten suorittama pesärosvous on uhka japaninhämyhaikarakannalle. Nykyisin japaninhämyhaikarakannan kooksi arvioidaan 1 000–2 500 yksilöä.
Louis Le Vau

Louis Le Vau (1612 Pariisi - 11. lokakuuta 1670 Pariisi) oli ranskalainen arkkitehti. Hän asui Pariisissa ja hänen asiakkaitaan olivat muun muassa kuningas Ludvig XIV sekä tämän finanssiministeri Nicolas Fouquet.
Le Vau aloitti uransa muurarimestarina Pariisissa. Päästyään hovin suosioon hän toimi laajan käsityöläisjoukon johtajana Ludvig XIV:n monissa rakennushankkeissa. Louis Le Vaun päätyö on Vaux-le-Vicomten linna. Hänen käsialaansa on myös Versailles’n palatsin pihajulkisivu.
Le Vau kuului ranskalaisen rakennustaiteen klassissimin luojiin. Tätä tyyliä nimitetään myös Ludvig XIV:n tyyliksi. Le Vau:n töissä koristeiden eleganssi yhdistyy yksinkertaisiin rakenteisiin.
Louis Le Vau kuollessa olivat kesken Tuileries'n ja Louvren palatsien sekä Vaux-le Vicomten linnan rakennustyöt. Työtä jatkoi Jacques Le Merciers.
Louis le Vaun veli François Le Vau (1613-1676) on Pariisin Saint-Louis-en-l’ Île -kirkon arkkitehti.
Josep Samitier

Seurajoukkueura

Samitier edusti vuodet 1918–1932 FC Barcelonaa. Hän voitti seuran paidassa yhden La Ligan mestaruuden sekä viisi Copa del Reytä. Samitier teki seuran paidassa yhteensä 333 osumaa, joista 178 syntyi virallisissa otteluissa, 454 ottelussa. Ainoastaan Lionel Messi ja Paulino Alcántara ovat tehneet enemmän maaleja katalonialaisseuralle. Samitier on eniten seuralle maaleja tehnyt Barcelonasta kotoisin oleva pelaaja. 
Vuodet 1932–1934 Samitier edusti Barcelonan arkkivihollista Real Madridia. Hän saavutti madridilaisseurassa yhden La Ligan mestaruuden. Lopetettuaan jo kertaalleen uransa vuonna 1934, Samitier pelasi vuodet 1936–1939 vielä ranskalaisessa OGC Nicessä. Hän lopetti uransa lopullisesti vuonna 1939.

Maajoukkueura

Samitier pelasi sekä Espanjan että Katalonian jalkapallomaajoukkueissa. Vuosina 1920–1931 hän teki Espanjan paidassa pelaamassaan 21 ottelussa kaksi maalia. Samitier oli mukana voittamassa myös olympiahopeaa vuoden 1920 kesäolympialaisista Antwerpenistä. Hän oli mukana myös vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa.

Uran jälkeen

Lopetettuaan ensimmäisen kerran uransa, vuonna 1934, Samitier ryhtyi valmentajaksi. Hän toimi Atlético Madridin valmentajana lyhyen aikaa vuonna 1936. Vuonna 1942, päätettyään uransa lopullisesti vuonna 1939, Samitier toimi hetken aikaa uransa viimeisen seuran, ranskalaisen OGC Nicen päävalmentajana. Vuodet 1944–1947 hän toimi pitkäaikaisen seuransa FC Barcelonan päävalmentajana saavuttaen La Ligan mestaruuden kaudella 1944–1945. Samitier kuoli vuonna 1972, 70-vuotiaana.

Muuta

Vuonna 1993, 21 vuotta Samitierin kuoleman jälkeen, katu Barcelonassa, lähellä FC Barcelonan kotistadionia Camp Nouta nimettiin hänen mukaansa Carrer de Josep Samitieriksi.
Rotkotulkku

Tuntomerkit

Rotkotulkku on 11,5–13 cm pitkä. Sillä on vaaleanruskea pää ja selkä, joissa on heikkoja tummia täpliä. Vatsapuolella on vaaleanpunertavaa sävyä ja silmän yli kulkee vaaleanpunainen juova. Siivellä on kaksi valkoista juovaa sekä vaaleanpunaisia viiruja. Yläperä on vaaleanpunainen. Pyrstö on musta ja siinä on valkoiset reunat. Nokka on yleensä kellanruskea tai joskus vaalean harmaanruskea.

Levinneisyys

Rotkotulkkua esiintyy Iranista Afganistanin ja Tadžikistanin kautta Kiinan pohjoisosiin ja Mongoliaan asti. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Elinympäristö

Rotkotulkku pesii vuoristoissa karuissa ja kivisissä ympäristöissä. Sitä tavataan yli 2000 metrin korkeudessa ja se on paikkalintu. Pesänsä se tekee maahan.
David Sklenička

Seuraura

Sklenička on HC Berounští Medvědin kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemin HC Kladnoon, josta Sklenička palasi 17-vuotiaana kaudeksi 2013–2014 Berounští Medvědiin. Hän nousi seuran miesten joukkueeseen, joka pelasi Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. česká hokejová ligassa, jossa Skleničkan tulokaskausi toi 42 runkosarjaottelussa yhden syöttöpisteen sekä 18 karsintasarjan ottelussa yhden syöttöpisteen. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi sarjatasoa ylemmäs Extraliga-joukkue HC Plzeňiin, jossa Sklenička pelasi kuusi runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Hän pelasi suurimman osan kaudestaan lainalla 1. ligan HC Havlíčkův Brodissa. Iso osa Skleničkan kaudesta eteni myös Plzeňin A-nuorissa.
Varsinaisella Extraligan tulokaskaudellaan 2015–2016 Sklenička teki Plzeňissä 46 runkosarjaottelussa tehot 3+5=8 ja kymmenessä playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä. Hän voitti kauden päätteeksi pronssia. Kaudella 2017–2018 Sklenička teki Extraligan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 3+11=14.
Toukokuussa 2018 NHL-varaamaton Sklenička teki kaksivuotisen tulokassopimuksen Montréal Canadiensin kanssa. Hänen kausipalkkansa NHL:n puolella on työehtosopimuksen mukainen tulokkaan maksimipalkka, 925 000 dollaria.

Maajoukkueura

Sklenička edusti Tšekkiä MM-kilpailuissa vuonna 2018. Yhteensä hän on pelannut 22 A-maaottelua tehopistein 1+5=6. Sklenička teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Hockey Challengessa 12. huhtikuuta 2017 Chomutovissa Norjaa vastaan. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa hän teki Sweden Hockey Gamesissa 26. huhtikuuta 2018 turnauksen isäntäjoukkue Ruotsia vastaan.
Sklenička pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2016. Yhteensä hän on pelannut 30 nuorten maaottelua.
HMS Weymouth (1910)

Palvelus

HMS Weymouth liitettiin palvelukseen otettaessa Atlantin laivaston 3. Taistelulaivaviirikköön koeajojen ja koulutuksen ajaksi. Alus siirrettiin kesäkuussa 1913 Välimeren laivaston 2. Risteilijäviirikköön. Alus lähetettiin elokuussa 1914 Intian valtamerelle etsimään Saksan laivaston risteilijää SMS Emdeniä. Se lähetettiin helmikuussa 1915 edelleen Itä-Afrikan rannikolle etsimään risteilijä SMS Königsbergiä Rufiji-joen suistosta, missä alus oli heinäkuuhun 1915.
HMS Weymouth palveli joulukuusta alkaen Adrianmerellä, josta se siirrettiin 1916 Suuren laivaston 6. Risteilijäviirikköön, mutta sen sijoituspaikaksi määrättiin joulukuussa kuitenkin Bermuda. Alus siirrettiin 1917 8. Risteilijäviirikköön Brindisiin. Siihen osui 2. lokakuuta 1918 Durazzon edustalla Itävalta-Unkarin laivaston sukellusveneen U-28 laukaisema torpedo, joka aiheutti aluksen siirron telakalle korjattavaksi.
HMS Weymouth poistettiin palveluksesta kesäkuussa 1919 Maltalla, jonka jälkeen se siirrettiin telakalle korjattavaksi. Alus liitettiin palvelukseen maaliskuussa 1920 palatessaan Etelä-Amerikkaan 7. Risteilijäviirikköön, jossa se oli tammikuuhun 1921.
HMS Weymouth palasi Englantiin, jossa alus poistettiin palveluksesta ja se sijoitettiin heinäkuussa Noren reserviin. Alus palasi palvelukseen joulukuussa 1925 Noren reservin vara-amiraalin lippulaivana, kunnes se poistettiin syyskuussa 1927 uudelleen palveluksesta Portsmouthin telakalle siirtoa varten.
HMS Weymouth sijoitettiin kuitenkin 1928 poistolistalle ja se myytiin lokakuussa samana vuonna.
Subaru Legacy

Moottorit

EJ-sarjan moottori esiteltiin ensimmäiseksi Legacyssä. Se tarjoaa monta tärkeää parannusta aiempiin moottoreihin verrattuna, kuten viisi runkolaakeria kolmen sijasta. Kaikki Legacy-moottorit ovat vastaiskumoottoreita, joissa kummallakin puolella on vähintään yksi nokka-akseli. EJ20:ssa on hienoa sen monipuolisuus - mikä tahansa EJ-mallin moottori sopii mihin tahansa vuosien 1990 ja 2006 välillä tehtyyn Subaruun.
Apilas

Apilas, myös APILAS (Armor-Piercing Infantry Light Arm System) on ranskalaisen GIAT Industriesin valmistama rekyylitön olalta laukaistava raskas kertasinko. Sinkoja on valmistettu yli 120 000 kappaletta, ja niitä on käytössä ainakin Belgiassa, Chilessä, Espanjassa, Etelä-Koreassa, Italiassa, Jordaniassa, Ranskassa, Saudi-Arabiassa, Suomessa.

Käyttö Suomessa

Suomen puolustusvoimissa APILAS tunnetaan tyyppinimellä 112 RSKES Apilas. Se oli pitkään operatiivisten joukkojen tärkeimpiä panssarintojunta-aseita läpäisykykynsä ja suuren hankintamääränsä ansiosta. Sillä varustettiin jääkäriprikaatien joukkueiden panssarintorjuntapartiot. Puolustusvoimat teki vuonna 2007 hankintapäätöksen uudesta NLAW-panssarintorjuntaohjuksesta, joka tulee aikanaan korvaamaan raskaat singot ja raskaat kertasingot.
Olli Helander

Leander Tilvis

Olli Helanderin nuorempi veli Leander Heikinpoika Helander eli Tilvis (1812–1874) muutti hänkin Kalajoelle ja asui aluksi veljensä luona Aksilan talossa kunnes osti 1840 Kalajoelta Tilviksen talon. Hän oli messinkivaluri kuten veljensäkin ja hallitsi myös kulta- ja kellosepän työt. Veljeksillä oli omat valimonsa Aksilan ja Tilviksen talojen yhteydessä mutta he tekivät yhteistyössä kaikki suurimmat valutyöt. Olli Helander valmisti muun muassa keisari Aleksanteri II:lle lahjoitetun ns. keisarinpuukon koristeheloitukset. Vuonna 1859 Helanderit toimittivat Helsinkiin silloiseen keisarilliseen palatsiin (nykyinen Presidentinlinna) neljä 9-haaraista messinkikynttelikköä, neljä pöytäkelloa ja kaksi seinäkelloa.

Oppipojat

Helanderit kävivät myymässä valutuotteitaan pari kertaa vuodessa jopa kuukauden kestäneillä myyntimatkoilla jotka suuntautuivat muun muassa Turkuun, Helsinkiin, Porvooseen, Viipuriin, Pietariin, Kuopioon ja Tornioon. He tekivät tilaustöinä kirkkoihin kynttilänjalkoja ja kattokruunuja, metalliosia purjelaivoihin, kirkonkelloja, kelloja, puukkoja, mortteleita, ovenkahvoja, lusikoita, valjaiden messinkiosia ym. taloudessa tarvittuja metalliesineitä. Helanderien valutyöt lisääntyivät 1850-luvulla ja he ottivat monia kalajokisia nuorukaisia oppipojiksi pajoihinsa. Näitä oppipoikia joista monet perustivat myöhemmin oman yrityksensä olivat muun muassa Juhani Friis (Pohjanpalo), Jaakko Merenoja, A. F. Westman, Efraim Tilvis ja Fredrik Haapasaari.
Maanviljelijä Jaakko Merenoja (1825-1912) toimi kunnallispolitiikassa ja oli valtiopäivämiehenä. Hän oli naimisissa Olli Helanderin tyttären kanssa ja valmisti Kalajoen kirkolla messingistä kynttilänjalkoja, ja –kruunuja, huhmareita ja aisakelloja. Kalajoen lukkarin pojat, Juhani ja Tuomas Friis olivat oppipoikina Leander Helanderin verstaalla ja he perustivat sitten 1885 Veljekset Friis nimisen metallialan yrityksen joka toimi ensin Kalajoella ja sitten Kokkolan Ykspihlajassa. Olli Helanderin oppipojista Efraim Tilvis oli myöhemmin tunnettu kupariseppä ja messinkivaluri Raahessa. Fredrik Haapasaari puolestaan harjoitti puukkojen valmistusta Kalajoen Ylikäännän kylässä.
Olli Helander oli mukana säätyvaltiopäivillä 1867 talonpoikaissäädyn edustajana Saloisten tuomiokunnasta.
Nikolsk

Nikolsk (ven. Нико́льск) on kaupunki Vologdan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vienanjoen alkujoen Jugin rannalla 432 kilometriä Vologdasta itään. Kaupunki on Nikolskin piirin keskus. Asukkaita on 8 600 henkeä (vuonna 2005).
1300–1400-lukujen vaihteessa seudulla sijaitse Nikolskin pogosta, jossa oli laivalaituri ja Nikolskaja sloboda -niminen asutuskeskus. Tuolloin sen kautta kulki Vienanjoen, Vetlugan ja Volgan yhdistänyt kauppatie. Vuonna 1780 Nikolskista tuli samannimisen Vologdan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1800-luvulla kaupunki toimi poliittisesti epäluotettavien henkilöiden karkotuspaikkana.
Nykyään Nikolskissa on puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta sekä pellavanjalostuslaitos. Nähtävyyksiä ovat 1700–1800-luvulla rakennetut Herran temppeliin tuomisen katedraali ja Kazanin kirkko, entisen pappiskoulun ja zemstvohallinnon rakennukset sekä koristeelliset puiset asuintalot. Kaupungissa toimii kirjailija Aleksandr Jašinille omistettu museo.
Tilikauden voitto

Tilikauden voitto tarkoittaa kirjanpidossa rahasummaa, joka saadaan, kun kaikki tuotot lasketaan yhteen ja niistä vähennetään kaikki kulut ja verot. Tilikauden voitto lasketaan tilikausittain. Se esitetään tuloslaskelman viimeisellä rivillä.
Tilikauden tappio tarkoittaa tilikauden voittoa, joka jää negatiiviseksi.
Tuloslaskelman lisäksi tilikauden voitto tai tappio esitetään myös taseessa. Voitto lisää taseen osoittaman oman pääoman määrää. Tappio vastaavasti vähentää sitä.
Tilikauden voittoa kutsutaan tietyissä tapauksissa ylijäämäksi ja tappiota alijäämäksi.

Merkitys

Tilikauden voitto tai tappio ottaa huomioon kaikki tilikaudelle kuuluvat tuotot. Varsinaisten myyntituottojen lisäksi siihen lasketaan muutkin tuotot, varastojen kasvu, rahoitustuotot ja satunnaiset tuotot. Samoin se ottaa huomioon kaikki kulut, mukaan lukien varastojen pienenemisen, poistot, rahoituskulut ja satunnaiset kulut sekä tilikaudelta maksettavaksi tulevat verot.
Tilikauden voitto tai tappio kertoo toiminnan kannattavuudesta.

Suuruus

Yritysten voitot olivat Suomessa 4,2 % liikevaihdosta vuonna 2015, teollisuudessa 3,4 %. Teollisuuden käyttökate oli 7,8 %.
Yhdysvaltalaiset uskovat keskivertoyrityksen voittojen olevan verojen jälkeen 36 % yrityksen myynnistä (mediaaniuskomus 30 %). Keskimäärin sama olisi heistä myös järkevä voitto. Todellinen luku on 7,9 %, esimerkiksi Wal-Martilla 2,1 %.
Aimo Tepponen

Aimo Aatos Tepponen (2. maaliskuuta 1924 Sortavala – 12. lokakuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Tepponen näytteli radiossa, teatterissa ja elokuvissa. Hän esiintyi muun muassa Edvin Laineen elokuvissa Täällä Pohjantähden alla, jossa hän esitti kansalaislehden toimittajaa, sekä Akseli ja Elina, jossa hän esitti kenttäoikeuden jäsentä Pajusta. Hänet nähtiin myös muutamassa Spede Pasasen elokuvassa.
Tepponen näytteli mm. Intimiteatterissa, Tampereen Teatterissa ja Radioteatterissa. Tepposen vaimo oli näyttelijä Inga-Liisa Laukka.
Yamarin

Historia

Yamarinin perusti Kesko -konsernin rakentamisen ja talotekniikan ketjuun kuuluva Konekesko. Merkki syntyi 1970-luvun alussa, kun silloisessa Keskon urheilujaostossa nähtiin tarve parantaa Yamaha -perämoottoreiden myyntiä. Konekesko ja Yamarin olivat aloittaneet yhteistyön Yamaha Motor Companyn kanssa vuodesta 1966, jolloin Konekesko alkoi maahantuoda Yamaha -perämoottoreita. Tuotenimi Yamarin on johdettu yhdistämällä ”Yamaha” ja veneilyalaan viittaava ”marine”.
Kesko ilmoitti joulukuussa 2016 myyvänsä Yamarin-liiketoiminnan Inhan Tehtaille ja kauppa toteutui 30.6.2017.
Crysis 2

Pelaaminen

Crysis 2 sijoittuu New Yorkiin vuonna 2023. Juoni ei ole välitöntä jatkoa Tyynenmeren saarelle sijoittuvasta ensimmäisestä osasta, vaan pelit ovat yhtenevästä taustastaan huolimatta itsenäisiä juonikokonaisuuksia, joiden väliin jää kolme vuotta aikaa. Crytekin mukaan se halusi välttää tekemästä jälleen yhtä viidakkopeliä, joskin raunioitunutta kaupunkia on kuvailtu uudenlaiseksi urbaaniksi viidakoksi. Pelin alkaessa kaupunki on joutunut muukalaisinvaasion kouriin. Vihollisia on merkittävästi uudistettu, ja pääosan ottaa Alcatraz-niminen supersotilas, jonka kyvyt kumpuavat päivitetystä Nanopuku 2:sta .
Nanopuku suojaa luodeilta sekä mahdollistaa nopeamman liikkumisen, yli-inhimilliset voimat ja väliaikaisen näkymättömyyden. Merkittävänä muutoksena kykyjen käyttöä on suoraviivaistettu ensimmäisestä osasta, jotta pelaaminen olisi vimmaisempaa ja kykyjen hyödyntäminen tehokkaampaa . Erikoiskyvyt ovat yksi pelin avaintekijöistä, ja pelaajan tarkoituksena on pysäyttää muukalaishyökkäys niitä eri tilanteisiin soveltaen yhdessä aseiden kanssa.

Tekniikka

Crysis 2 on ensimmäinen peli, joka käyttää Crytekin kehittämän CryEngine-pelimoottorin kolmatta, konsoleiden kanssa yhteensopivaa versiota. CryEngine 3 on optimoitu useille alustoille, eikä se tue Crysis 2:n julkaisussa DirectX 10- tai 11-rajapintaa. Tuki DirectX 11:lle on luvattu lisätä pelin Windows-versioon myöhemmin. Puute on herättänyt keskustelua, sillä sarjan ensimmäinen osa hyödynsi CryEngine 2:ta ja tuki DirectX 9:n lisäksi DirectX 10:tä.
Hermann Schievelbein

Friedrich Anton Hermann Schievelbein (18. marraskuuta 1817 Berliini, Preussi – 6. toukokuuta 1867 Berliini, Preussi) oli preussilainen kuvanveistäjä.
Schievelbein opiskeli Berliinin taideakatemiassa kuvanveistäjä Ludwig Wilhelm Wichmannin johdolla. Hän jatkoi opintojaan Pietarissa ja teki enkeliveistoksia Iisakin kirkkoon. Palattuaan kotimaahansa Schievelbein oli yksi Berliinin Schlossbrücke-sillan marmoristen koristeveistosten toteutukseen osallistuneista kuvanveistäjistä. Hän teki sillalle muun muassa veistoksen Pallas Athene opastaa nuorukaista aseiden käytössä (1853). Hän teki samoin useita antiikin jumalia ja taruhahmoja esittäviä veistoksia Berliinin kaupunkilinnan saleihin ja katolle. Muita Schievelbeinin mainittavia veistoksia olivat Pompejin ja Herculaneumin tuhoa esittänyt 60 metriä pitkä friisi Berliinin Neues Museumissa, Lutherin ja Melanchthonin patsaat silloisen Königsbergin yliopiston aulassa (1861) sekä Karl vom Steinin patsas Berliinissä (1864, paljastettu 1875).
Schievelbein on veistänyt kuusi Helsingin tuomiokirkon katolla olevista kahdestatoista sinkkisestä apostolien patsaasta: Pietarin, Paavalin, Jaakob vanhemman, Jaakob nuoremman, Simonin ja Tuomaan (1847).
Schievelbein valittiin Berliinin taideakatemian jäseneksi 1853 ja nimitettiin 1860 sen professoriksi. Hän kuoli 49-vuotiaana keuhkopussitulehdukseen. Hänet on haudattu Berliinin Dorotheenstadtin hautausmaalle.
Georg Henrik von Wright (maaherra)

Georg Henrik von Wright (7. toukokuuta 1723 Dragsvik – 2. maaliskuuta 1797 Pori) oli suomalainen everstiluutnantti ja maaherra.
Von Wrightin vanhemmat olivat Viron Narvassa syntynyt Jämtlandin rykmentin eversti Henrik Wright (1685–1766) ja Sofia Jonasdotter Hallenia (1689–1781). Henrik Wrightin isä Georg Wright (k. 1694) oli muuttanut Viroon vuoden 1650 tienoilla Skotlannista ja toimi Narvassa suutarimestarina. Georg Henrik von Wright oli naimisissa vuodesta 1750 Vendela Regina Borgströmin (1726–1776) kanssa ja tämän kuoltua vuodesta 1790 Catharina Agneta Stierncronan (1759–1820) kanssa. 
Von Wright palveli Uudenmaan jalkaväkirykmentissä vuodesta 1739 aluksi varusmestarina. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1749, esikuntakapteeniksi 1760, kapteeniksi 1766, majuriksi 1772 ja everstiluutnantiksi 1780. Von Wright osallistui Ruotsin Preussia vastaan käymään Pommerin sotaan ja joutui sotavangiksi 1757. Hän oli vankeudessa sodan päättymiseen saakka 1762. Von Wright aateloitiin 1772. Hän oli Savon ja Karjalan läänin maaherrana 1781-1786. Von Wright omisti Saaren kartanon Tammelassa aluksi yhdessä kirkkoherra Johan Amnellin kanssa 1754–1773 ja sitten yksinään vuoteen 1792 saakka.
Von Wrightin poikia olivat eversti Georg Jonas von Wright (1754–1800), eversti Gustaf Fredrik von Wright (1766–1811), majuri Lars Henrik Reinhold von Wright (s. 1771) ja Ruotsissa asunut majuri Peter Georg von Wright (1793–1868).