google/wiki40b huggingface dataset:
Konrad von Gesner

Konrad von Gesner (26. maaliskuuta 1516 Zürich − 13. joulukuuta 1565 Zürich) oli sveitsiläinen lääkäri ja biologi.
Gesnerin isä oli turkkuri, joka kuoli Kappelin taistelussa 1531. Konradin opiskelut uhkasivat päättyä isän kuolemaan, sillä hän jäi rahattomaksi, mutta tuttaviensa Oswald Myconiuksen ja Heinrich Bullingerin taloudellisella tuella Konrad saattoi jatkaa opintojaan Strasburgin ja Bourgesin yliopistoissa 1532–1533. Pariisissa hän sai tukijan berniläisestä Job Steigerista.
Vuonna 1535 Gesner palasi Zürichiin, missä hän solmi epäonnisen avioliiton. 1536 hän jatkoi opintojaan Baselissa ja ystäviensä avulla kreikan kielen professorin toimen Lausannessa 1537. Täällä hän perehtyi etenkin kasvitieteeseen. 1540–1541 hän vieraili Montpellier’n yliopistossa, valmistui lääketieteen tohtoriksi Baselissa 1541 ja ryhtyi hoitamaan Zürichin kaupunginlääkärin praktiikkaa. Hän asui loppuelämänsä Zürichissä ja teki vain joitakin kasvien keräysmatkoja lähiseuduille. Gesner kuoli ruttoon 1565.
Gesner rakasti vuoria ja otti tavoitteekseen kiivetä ainakin yhdelle vuorelle joka vuosi, sekä kuntoilun vuoksi että kerätäkseen kasveja. Vuonna 1555 hän kirjoitti kertomuksen Descriptio Montis Fracti sive Montis Pilati, retkestään 1 920 m korkealle Gnepfsteinille, joka on Pilatusvuoren matalin huippu.
Gesnerin tietosanakirjatyyppistä eläimistä kertovaa teostaan Historia Animalium (1551-58) pidetään nykyaikaisen eläintieteen lähtökohtana. Teos oli neliosainen ja siinä oli kaikkiaan noin 3 500 sivua. Teos oli kuvitettu puupiirroksin ja oli ensimmäinen kuvitettu eläinkirja, samoihin aikoihin (1555) ilmestyneen Pierre Belonin teoksen kanssa. Teossarjan vuonna 1555 julkaistussa linnuista kertovassa osassa oli lajikuvaukset 182 lintulajista. Viides, käärmeistä kertova osa, ilmestyi postuumisti vuonna 1587.
Kierteitys

Kierteitys tarkoittaa kierteen valmistamista työkappaleeseen. Kierteitä voidaan valmistaa muun muassa lastuamalla, valssaamalla ja valamalla.
Lastuamista voidaan tehdä  käsin kierretapilla (sisäkierre) ja kierreleuoilla (kierrepakoilla) (ulkokierre) tai koneellisesti  jyrsimällä tai sorvaamalla kierteen valmistamiseen tarkoitetuilla terillä.
Kierteitä voi tehdä kaikkiin kiinteisiin aineisiin. Useinmiten kierteitä tehdään kuitenkin metalleihin, mutta kierteitä tehdään myös muoveihin, keraameihin ja puuhun.
Kierteitä tehdään paitsi ruuveihin, pultteihin ja muttereihin, niin myös putkiin ja erilaisiin koneenosiin.
Salaisen agentin kansio

Salaisen agentin kansio (engl. The Ipcress File) on ensimmäinen Harry Palmer -elokuva vuodelta 1965. Elokuvan ohjasi Sidney J. Furie. Nimiosassa oli vielä suurelle yleisölle tuntematon Michael Caine. Elokuva menestyi hyvin, ja sille tehtiin neljä jatko-osaa.
British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät Salaisen agentin kansion vuonna 1999 mukaan kaikkien aikojen sadan parhaan brittielokuvan listalle. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Götan hovioikeus

Götan hovioikeus (ruots. Göta hovrätt) on ruotsalainen Jönköpingissä sijaitseva hovioikeus. Sen perusti kuningatar Kristiina vuonna 1634. Götan hovioikeus oli silloisen Ruotsin valtakunnan neljäs hovioikeus, Svean hovioikeuden, Turun hovioikeuden ja Tarton hovioikeuden jälkeen. Götan hovioikeustalo valmistui vuonna 1650, ja hovioikeus toimii tiloissa edelleen. Hovioikeuden tuomiopiiriin kuuluvat Kalmarin, Kronobergin, Jönköpingin, Itä-Götanmaan ja Örebron läänit.
Santa Rosan kansallispuisto

Historia

Alueella on myös sotilashistoriallinen merkitys. Kansallispuiston rajojen sisällä olevalla alueella on ollut kolme taistelua, joissa on kukistettu Costa Rican valtaamisyritys. Valtaamisyrityksistä tunnetuimman teki filibuster William Walker, joka palkkasotureineen yritti valloittaa Costa Rican. Costaricalaiset joukot kuitenkin löivät heidät vuonna 1856 La Casonan tilalla. Santa Rosan kansallispuiston alueella sijaitsevassa La Casonassa (Suuri talo) sijaitsee nykyään museo, joka on omistettu tälle Santa Rosan taistelulle.
Bowery

Bowery on katu New Yorkin Lower East Sidella. Se kulkee Chatham Squarelta Cooper Unionille. Kadun nimi on englanninnos hollannin sanasta bouwerij, joka tarkoittaa maatilaa.
Kadun ympäristössä toimi 1800-luvulla Bowery Boys -niminen jengi.
Viikinkien hyökkäykset Englantiin

Viikingit tekivät hyökkäyksiä Englantiin vuosina 793–1016.
Vuonna 1016 tanskalainen viikinki Knuut Suuri nousi Englannin kuninkaaksi.

Myöhemmät hyökkäykset (899–1016)

Englannin kuningas Alfred Suuren seuraajat yrittivät vuoden 899 jälkeen vallata pikku hiljaa takaisin tanskalaisten hallitseman danelagenin alueen. Danelagen käsitti noin kolmanneksen Englannista. Englannin kuningas Edvard Vanhempi hävisi tanskalaisille East Angliassa vuonna 902, mutta voitti Northumbrian tanskalaiset vuonna 910 Tettenhallin taistelussa. Vuonna 918 hän voitti Tempsfordin taistelun ja tappoivat Tempsfordin tanskalaispäällikön. Tämän jälkeen koko East Anglia oli valloitettu.
Englantilaiset valtasivat Yorkin takaisin vuonna 927. Vallatakseen tanskalaisten menettämät alueet takaisin Dublinin viikingit tekivät liiton skottien ja Strathclyden britonien kanssa. Joukot hyökkäsivät Englantiin tavoitteenaan syrjäyttää Englannin kuningas Athelstan. Joukot valtasivat Yorkin takaisin, mutta hävisivät Brunanburhin taistelun vuonna 937. Voitto varmisti Athelstanin ylivallan Englannissa.
Viikingit tekivät uusia voimakkaita hyökkäyksiä vuodesta 980 lähtien. Hyökkäykset kohdistuivat erityisesti Lontoon lähelle. Viikinkien retkikunnat olivat muuttuneet suuremmiksi ja entistä ammattimaisemmiksi. Englannin heikko kuningas Ethelred Neuvoton ei kyennyt vastustamaan viikinkejä. Ethelred yritti päästä eroon viikingeistä maksamalla viikingeille pakkoveron, danegeldin eli tanskalaisrahan. Rahat eivät kuitenkaan auttaneet, sillä viikingit käyttivät ne uusien retkien järjestämiseen. Vuonna 991 norjalaiset viikingit voittivat Maldonin taistelun. Ethelred maksoi 21 000 punnan tanskalaisrahan ja pakeni Normandiaan. Tanskalaiset hyökkäsivät Lontooseen vuosina 994 ja 1002, jolloin heille maksettiin 24 000 punnan tanskalaisraha. Vuonna 1002 Ethelred järjesti Pyhän Bricen päivän verilöylyn, jossa murhattiin Englannin tanskalaissyntyisiä asukkaita. Vuonna 1011 viikingit ryöstivät Canterburyn ja tappoivat arkkipiispan. Tanskan kuningas Knuut Suuri hyökkäsi Englantiin vuonna 1015. Ethelred kuoli vuonna 1016 ja uudeksi kuninkaaksi nousi hänen poikansa Edmund Rautakylki, joka jatkoi taistelua viikinkejä vastaan. Edmund hävisi Assandunin taistelun, jonka jälkeen Knuut sai haltuunsa danelagin alueen ja Mercian. Vuoden 1016 lopussa Edmund kuitenkin kuoli ja Knut nousi Englannin kuninkaaksi. Tanskalaisvalta jatkui Englannissa vuoteen 1042 asti.
Heinälampi (Ikaalinen, Saukonperä)

Maantietoa

Lampi on 100 metriä pitkä ja 70 metriä leveä. Se on läpivirtauslampi Myllyjoen ja Heinälammenojan välissä. Heinälammenoja laskee Saukkolampeen. Siihen laskee lisäksi vielä pelto-oja. Lammen lähiympäristö on suota ja joutomaata, mutta kaikkialla muualla sitä ympäröivät peltomaat. Rannat ovat rakentamattomia eikä rantaan johda tietä.

Historiaa

Vuoden 1959 peruskartassa lampi vaikuttaa suuremmalta kuin nykyään.
Veden desinfiointi auringonvalolla

Veden desinfiointi auringonvalolla (SODIS) on veden desinfiointimenetelmä, jossa käytetään ainoastaan auringonvaloa ja muovisia (PET) pulloja. Auringon ultraviolettisäteily hajottaa vedessä olevia haitallisia mikrobeja. SODIS on ilmainen ja tehokas menetelmä hajautuneeseen veden puhdistamiseen. Ultraviolettivaloa käytetään veden desinfioimiseen myös vesijohtoverkoston vedenpuhdistuslaitoksissa.
Euagrios Pontoslainen

Euagrios Pontoslainen (joskus myös Evagrios, Evagrius, Euagrius, m.kreik. Εὐάγριος ὁ Ποντικός, Euagrios ho Pontikos) syntyi Pontoksen maakunnassa Kappadokiassa vuonna 345. Siellä Kappadokian Kesarean arkkipiispa Basileios Suuri vihki hänet lukijaksi. Konstantinopolissa piispa Gregorios Teologi (Nazianzilainen) vihki hänet diakoniksi vuonna 379. Konstantinopolista Euagrios muutti Jerusalemiin, missä hän liittyi munkkiyhteisöön, minkä jälkeen hän muutti Egyptin aavikolle vuonna 383. Siellä Euagrios kirjoitti päätuotantonsa, joka käsitteli enimmäkseen sielun täydellistymistä kohti Jumalaa askeesin ja rukouksen avulla. Euagrios eli aavikolla vuoteen 399 asti, jolloin hän kuoli.
Eräät Euagrioksen opit aiheuttivat varhaiskirkon piirissä hämmennystä. Teoksessaan Kefalaia Gnostica (Gnostilaiset satajakeet) Euagrios kuvaa käsityksiään muun muassa sielun pre-eksistenssistä sekä kaiken ennalleen palauttamisesta (apokatastasis). Vuonna 553 Konstantinopolin toisessa kirkolliskokouksessa hänet julistettiin harhaoppiseksi yhdessä Origeneen ja Didymos Sokean kanssa. Tämä koski ainoastaan kirkon yleistä ns. katolista haaraa, sillä orientaalisissa kirkoissa Euagriosta pidetään pyhimyksenä. Ortodoksinen kirkko ja katolinen kirkko pitävät häntä yhä harhaoppisena eivätkä lue häntä pyhien joukkoon. Hänen teoksiaan on suomennettu Filokaliassa.
Palokärki

Koko ja ulkonäkö

Palokärjen pituus on noin 45–50 cm, ja sen paino on noin 300–400 g. Palokärjen höyhenpeite on hiilenmusta. Koiraalla päälaki on punainen, naaraalla on punaista vain takaraivossa. Sysimustaa, variksenkokoista palokärkeä ei Suomessa voi sekoittaa muihin lintulajeihin. Sen lento on syväaaltoista, ja se ääntelee ahkerasti ja kuuluvasti ympäri vuoden. 
Keväällä palokärki rummuttaa kauas kuuluvia sarjoja ja huutelee kiihkeästi ”kui-kui-kui…”. Lennossa se huutelee ”kry-kry-kry…” ja laskeutuessaan puuhun ”kliiie”. Pesäpoikasten ääni on kiivasta kimitystä.
Vanhin tavattu suomalainen rengastettu palokärki on ollut 13 vuotta, 11 kuukautta ja 18 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin palokärki.

Levinneisyys

Palokärjen esiintymisaluetta on lähes koko Eurooppa ja Aasia. Euroopan populaation kooksi arvioidaan 1,5–2,9 miljoonaa yksilöä. Suomessa sitä tavataan miltei koko maassa, laji puuttuu vain aivan pohjoisimmasta Tunturi-Lapista. Parimäärä Suomessa on 10 000–15 000. Nuoret yksilöt vaeltavat syksyisin vaihtelevassa määrin.

Elinympäristö

Palokärki suosii vanhoja havumetsiä, mutta pesii myös varttuneissa talousmetsissä. Reviiri saattaa olla hyvin laaja, joskus useita neliökilometrejä. Kelvollisen reviirin vaatimuksena on hevos- ja kekomuurahaisten runsaus. Palokärki pesii puuhun hakkaamaansa koloon.

Lisääntyminen

Palokärki hakkaa ison pesäkolon, mutta pesii joskus myös vanhaan koloon. Pesä on useimmiten männyssä tai haavassa. Pesäkolo voi olla suurelle hakkuuaukolle jätetyssä ainoassa säästöhaavassa. Lintu munii huhtikuun lopussa 3–6 hohtavan valkeata munaa, joita emot hautovat 12–15 vuorokautta. Poikaset jättävät pesän noin 24–29 vuorokauden ikäisinä. Palokärjellä on vain yksi pesue vuodessa.

Ravinto

Lajin pääasiallista ravintoa ovat hyönteiset, joita palokärki etsii ennen kaikkea lahovaurioisista ja kuolleista puista. Palokärki saalistaa ainakin mäntypuupistiäisiä (Sirex noctilio), sinipuupistiäisiä (Sirex juvencus), jättipuupistiäisiä (Urocerus gigas), porapuupistiäisiä (Xeris spectrum) ja Sirex cyaneus -pistiäisiä. Palokärki kaivelee myös muurahaiskekoja, joista se syö sekä muurahaisia että niiden toukkia. Joskus se syö myös marjoja.
USS Augusta (CA-31)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 16. heinäkuuta 1946 ja se poistettiin alusluettelosta 16. heinäkuuta 1959. Alus romutettiin 1960.
Lehto (Karjalan tasavalta)

Historia

Suikujärven pogostaan kuulunut Lehdon kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun lopun verokirjoissa. Paikallisten asukkaiden mukaan se on saanut nimensä seudulla harvinaisesta lehtometsästä.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Lehto kuului Suikujärven volostiin ja kyläkuntaan. Vuonna 1905 siellä oli 40 taloa, kyytiasema ja 250 asukasta. Vuonna 1913 perustettiin koulu. Kylän asukkaat olivat karjalaisia, jotka harjoittivat maanviljelyä, karjanhoitoa, kalastusta ja metsästystä sekä kävivät muualla ansiotöissä.
Vuosina 1927–1956 Lehto toimi Tunkuan piirin keskuspaikkana. Se muodosti lähikylineen Lehdon kyläneuvoston, johon kuuluivat Lehdon ja Suikujärven kyläryhmät sekä Borissanvaaran (ven. Borisvaraka), Danšanvaaran (Danšavaraka), Heinävaaran (Sennaja varaka), Hotosenvaaran (Hodovaraka), Kesäjärven, Lehtorannan (Lehtabereg), Naukuvaaran (Neugovaraka), Riihivaaran (Rigovaraka), Sarinvaaran (Šarovaraka), Säkäjärven (Šagozero), Talvivaaran (Zimnjaja Varaka) ja Torovaaran (Torovaraka) kylät. Vuonna 1933 niissä oli yli 1 400 asukasta, joista kolme neljännestä oli karjalaisia ja loput venäläisiä ja suomalaisia. Lehdon kyläryhmään kuuluivat keskuskylän lisäksi Lehonselkä (Lehta-selga) ja Niemi (Navolok). Niissä oli yhteensä 612 asukasta, joista venäläisiä ja suomalaisia oli lähes puolet.
Jatkosodan aikana seudun asukkaat evakuoitiin Komin tasavaltaan ja Siperiaan. Piirikeskus siirrettiin väliaikaisesti Ramojan (ven. Ramoje) asutukseen ja Lehdon kylä toimi partisaaniosastojen tukikohtana. Sodan jälkeen asukkaat palasivat kotiseudulleen, jonka kylistä monet olivat tuhoutuneet. 1950-luvulla Lehdossa oli yli 700 asukasta. Siellä toimi joukko virastoja, koulu, kerhotalo kirjastoineen, sairaala ja muita palveluja. Vuonna 1958 Lehdon kyläneuvostoon liitettiin osa lakkautettujen Niikkananvaaran ja Nuottavaaran kyläneuvostojen kylistä.
Tunkuan piirin lakkauttamisen jälkeen perspektiivittöminä pidettyjen kylien asukkaat alkoivat muuttaa Pušnoin, Uuden Maasjärven ja Sosnovitsan taajamiin, Belomorskiin ja muualle Karjalaan. Lehdon kyläneuvosto ja koulu siirrettiin Pušnoihin vuonna 1973. Neuvostoliiton hajottua perustettiin Lehdon kylähallintoalue, johon keskuspaikkana toimineen Pušnoin lisäksi kuuluivat Kesäjärven, Lehdon, Nuottavaaran ja Suikujärven kylät. 2000-luvun alun kuntauudistuksessa se liitettiin Sosnavitsan maalaiskuntaan.

Nykypäivä

Nykyään Lehdossa on etupäässä kesäasutusta. Kylän nähtävyyksiin kuuluvat jatkosodassa kaatuneiden puna-armeijalaisten hautapaikka sekä neuvostopartisaanien päämajanaan käyttämä rakennus. Majoitusta tarjoaa pieni vierasmaja.
Tammemäe järv

Maantietoa

Järvi on muodostunut toiseen hiekanotossa syntyneeseen kahteen hiekkakuoppaan, joita on alueella myös Männiku järv, Valdeku karjäär ja Raku järv. Järven pinta-ala on 41 ha (hehtaaria). Saaria on kaksi, joista suurin Donquixote saar on 290 metriä pitkä ja 140 metriä leveä ja pienin on halkaisijaltaan vain 30 metriä. Saarien yhteinen pinta-ala on 3,59 ha. Sillä on ainakin yksi laskuoja, joka lähtee etelärannan niemen juureltä kohti etelää. Järven valuma-alueen laajuus on 1,0 km² (neliökilometriä). Järven rantaviivan pituus on 4,1 kilometriä ja muut kuin itärannat ovat metsää. Järven ohi kulkevat Tallinna ringtee ja seututie 340.
Matti Lonkainen

Matti Lonkainen (aik. Lonkanen, 14. huhtikuuta 1874 Tohmajärvi – 14. marraskuuta 1918 Helsinki) oli pienviljelijä ja kansanedustaja. Lonkainen toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1909–1914 ja 1917. Hänet valittiin kansanedustajaksi Pohjois-Karjalasta.
Talollinen Petter Lonkasen ja Maria Seppäsen poika joutui isän kuoltua 1880 kerjuulle. Kasvettuaan hän työskenteli rautatietyöläisenä, kivimiehenä ja maatyöläisenä Tohmajärvellä, kunnes sai hankittua pienen tilan Värtsilästä. Puolueen palveluksessa hän oli puhujana.
Lonkainen vangittiin Sörnäisten kuritushuoneeseen poliittisista syistä suomen sisällissodan yhteydessä vuonna 1918. Hän kuoli vankeudessa ollessaan Helsingin kirurgisessa sairaalassa äkilliseen sairauteen.
Lonkaisen puoliso oli Helena Karhapää, jonka kanssa hän avioitui 1906.
Veikko Lavonen

Veikko Tapani "Veka" Lavonen (s. 1. helmikuuta 1945 Keuruu) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut kreikkalais-roomalaisen tyylin painija.
68–74 kilogramman painoluokissa kilpaillut Lavonen paini Münchenin kesäolympialaisissa 1972 kaksi ottelua ja putosi toisen kierroksen jälkeen. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi Katowicessa 1974 ja EM-kilpailuissa viidenneksi Katowicessa 1972. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa Lavonen saavutti kultaa vuonna 1975 sekä hopeaa vuosina 1968, 1974 ja 1976. Junioreissa hän saavutti PM-kilpailuista hopeaa vuonna 1965 ja pronssia vuonna 1966.
Olavi Noronen

Olavi Noronen (s. 1940) on suomalainen arkkitehti. Keski-Suomen museon modernin rakennusperinnön inventointihankkeessa Norosta luonnehditaan maakunnallisesti merkittäväksi arkkitehdiksi. Olavi Norosen vanhemmat Ester ja Lauri Noronen olivat pääomistajia Helno Oy -huonekalutehtaassa Jyväskylässä. Tuotannon mallisuunnittelun hoiti sisustusarkkitehti Ester Noronen. Olavi Norosen poika teollinen muotoilija Asmo Noronen perusti myöhemmin samalla nimellä Helsinkiin yrityksen, joka suunnittelee ja valmistaa keittiökalusteita.

Ura

Noronen valmistui arkkitehdiksi Oulun yliopistosta vuonna 1966. Diplomityönään Noronen teki suunnitelman Jyväskylän kirkoksi professori Olli Pöyryn ohjauksessa. Ennen oman toimiston perustamista hän työskenteli vuosina 1963 ja 1964 Alvar Aallon toimistossa Helsingissä, vuosina 1965–1968 Arkkitehtitoimisto Seppo Valjuksessa Oulussa, sekä vuosina 1969–1972 Kouvolassa osakkaana arkkitehtitoimistoissa Kari Karjalainen ja Olavi Noronen sekä Arkkitehtisuunnittelu Lahti & Karjalainen & Noronen. Arkkitehtitoimisto Olavi Noronen Ky perustettiin vuonna 1973 Jyväskylässä. Osakeyhtiöksi muuttunut toimisto oli viimeisen kerran kaupparekisterissä 2006.
Noronen on lisäksi toiminut Oulun yliopiston teknillisen tiedekunnan arkkitehtiosaston assistenttina vuosina 1967–1978.

Arkkitehtuuri

Norosen rakennuksia on kuvailtu mm. postmoderniin Oulun kouluun kuuluvaksi. Noronen toimikin Oulun yliopiston teknillisen tiedekunnan arkkitehtiosaston assistenttina osin samanaikaisesti yhden Oulun koulun perustajista, Reima Pietilän, toimiessa arkkitehtiosaston professorina 1973–79.
1986 Schaumanin teollisuusyhtiö tilasi Noroselta suunnitelman Jyväskylän Lutakon tehtaan alueen uusiokäytöstä lopettamisen jälkeen. Rauhaniemi-suunnitelmaksi nimetty visio tunnetaan yleisesti nimellä Manhattan-suunnitelma.
German Masters 2014

German Masters 2014 oli snookerin ranking-turnaus, joka järjestettiin 29. tammikuuta - 2. helmikuuta 2014 Tempodromissa Berliinissä Saksassa. Turnaus oli kauden viides ranking-turnaus.
Ding Junhui voitti kymmenennen ranking-turnauksen, voittamalla finaalissa Judd Trumpin lukemin 9-5.
Turnaukseen pelattiin ennestään kaksi karsintakierrosta Englannissa.
Austvågøy

Maantiede

Saaren korkein kohta on 1 146 metriä merenpinnan tason yläpuolelle yltävä Higravstindenin huippu. Muita korkeimpiin lukeutuvia vuoria saarella ovat Geitgallien (1 085 m), Rulten (1 062 m), Svartsundtindan (1 050 m), Korsnestinden (1 036 m), Olsanestinden (999 m), Breidtinden (976 m), Langstrandtindan (971 m), Reinsletttindan (966 m), Vågakallen (943 m) ja Isvasstinden (940 m). Lisäksi saarella on lukuisia muitakin 500–1 000 metriä korkeita kohtia. Saaren länsipuolella on Gimsøystraumenin salmi ja itäpuolella Raftsundetin salmi. Vuonot Sløverfjorden ja Austnesfjorden halkovat saaren keskeltä lähes kahtia. Rannikko on muutenkin useiden vuonojen ja lahtien rikkomaa. Saarella sijaitsee lisäksi runsaasti järviä, joista suurimpiin kuuluvat Trollfjordvatnet, Stor-Kongsvatnet, Stornøkkvatnet, Storvatnet ja Rørhopvatnet.
Fosfoenolipyruvaattikarboksikinaasi

Fosfoenolipyruvaattikarboksikinaasi on entsyymi, joka osallistuu glukoneogeneesiin. Se muuttaa oksaloetikkahapon fosfoenolipalorypälehapoksi ja hiilidioksidiksi. Entsyymiä on kaikissa selkärankaisissa ja lisäksi monissa kasveissa, bakteereissa, hiivoissa, hyönteisissä, nilviäisissä ja sienissä.

Muodot

Fosfoenolipuryvaattikarboksikinaasi voidaan jakaa kahteen ryhmään entsyymin sijainnin mukaan. Entsyymiä on mitokondrioissa ja sytosolissa esiintyvät muodot. Kyyhkyjen, kanojen ja kanien maksassa esiintyvä fosfoenolipuryvaattikarboksikinaasi on mitokondriaalista muotoa ja kotihiirillä ja rotilla entsyymiä on vain sytosolissa. Ihmisillä, marsuilla ja lehmillä entsyymiä on yhtä paljon sekä mitokondrioissa että sytosolissa. Sytosolinen ja mitokondriaalinen muoto eroavat rakenteeltaan, immunologisilta ominaisuuksiltaan ja kinetiikaltaan.

Fosfaattiryhmän lähteet

Fosfoenolipyruvaattikarboksikinaasi paitsi poistaa oksaloetikkahaposta hiilidioksidimolekyylin, myös fosforyloi tuotteen. Eläimillä ja joillakin bakteereilla fosfaattiryhmän lähde on yleensä guanosiinitrifosfaatti, joka muuttuu guanosiinidifosfaatiksi. Kasvit ja eräät bakteerit käyttävät ATP:tä ja osa bakteereista pyrofosfaatti-ionia.

Fosfoenolipyruvaattikarboksikinaasi kasveissa

Fosfoenolipyruvaattikarboksikinaasia tavataan C4-yhteyttävissä kasveissa, kuten nopeakasvuisissa trooppisissa ruohoissa. Fosfoenolipalorypälehappo muutetaan kasvin lehtien mesofyllikudoksessa oksaloetikkahapoksi ja edelleen asparagiinihapoksi. Asparagiinihappo siirretään johtosolukkoon, missä aminotransferaasientsyymi muuttaa asparagiinihapon jälleen oksaloetikkahapoksi. Sytosolissa fosfoenolipyruvaattikarboksikinaasi muuttaa oksaloetikkahapon fosfoenolipalorypälehapoksi. Vapautuva hiilidioksidi siirtyy viherhiukkasiin, joissa siitä valmistetaan sokeria.

Olosuhteet, aktivaattorit ja inhibiittorit

Fosfoenolipyruvaattikarboksikinaasi toimii parhaiten, kun lämpötila on eliöstä riippuen 25–80 °C ja pH 6,2–8,8. Entsyymin toiminnalle hyvin tärkeä aktivaattori on mangaani-ioni. Myös magnesiumionit aktivoivat entsyymiä, mutta eivät ole aivan yhtä tehokkaita. Entsyymin inhibiittoreita ovat muun muassa kaliumvetykarbonaatti, α-ketoglutaarihappo sekä eräät metallit, kuten koboltti ja kromi, jotka muodostavat yhdisteitä guanosiinitrifosfaatin kanssa.
Lammikki

Ulkonäkö

Lammikki on kelluvavartinen ja kasvaa 80–150 senttimetriä pitkäksi. Sen lehdet ovat herttamaiset, pitkäruotiset, 3–10 cm leveät ja alta punapilkkuiset. Lammikin kukan teriö on 3–4 cm leveä ja väriltään keltainen. Teriön sisäpinta on karvainen ja reuna ripsinen. Hedelmänä on suippo, munamainen kahden senttimetrin mittainen kota. Ulkonäöltään lammikki muistuttaa vähän kilpukkaa.

Levinneisyys

Lammikki kasvaa alkuperäisenä Keski-Euroopassa ja Aasiassa. Se on Euroopassa levinnyt tulokaslajina pohjoisemmaksi, muun muassa Tanskaan ja Etelä-Ruotsiin, missä se kasvaa runsasravinteisissa järvissä ja lammissa.

Havainnot Suomessa

Suomessa lammikki tavattiin ensimmäisen kerran luonnonvaraisena Littoistenjärvessä syksyllä 2012. Esiintymä pyrittiin poistamaan välittömästi, koska laji on muualla luontaisen esiintymisalueensa ulkopuolella osoittautunut haitalliseksi vieraslajiksi. Hyvin menestyessään se voi muodostaa veden pinnalle tiheää kasvustoa, mikä aiheuttaa happikatoa ja veden laadun huononemista. Se voi myös syrjäyttää luontaisia kasvilajeja. Myöhemmin syksyllä lammikkia löydettiin myös Aurajoesta Vanhalinnan yläpuolelta, Naantalin Luolalanjärvestä ja Maskusta. Vuonna 2013 lammikki levisi myös Haunisten altaan matalikoille Raisiossa.