google/wiki40b huggingface dataset:
Juha Nevalainen

Juha Tapani Nevalainen (25. syyskuuta 1921 Helsinki – 28. joulukuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen elokuvakäsikirjoittaja ja toimittaja. 
Nevalainen aloitti elokuva- ja teatteriarvostelijana Eljas Erkon johtamassa Helsingin Sanomissa ja eteni myöhemmin lehden ensimmäiseksi toimituspäälliköksi. Viikkosanomien päätoimittaja hänestä tuli vuonna 1966. 
Toimittajan työnsä ohella Nevalainen käsikirjoitti elokuvia. Sanotaan, että Edvin Laine oli närkästynyt Nevalaisen ilkeämielisistä kommenteista elokuva-arvosteluissa niin paljon, että kehotti "poikaa" alkamaan itse kirjoittaa elokuvia, jotta turhanpäiväinen ivallisuus jäisi pois. Niinpä Nevalainen kirjoitti Laineelle muun muassa elokuvat Yhden yön hinta (1952) ja Jälkeen syntiinlankeemuksen (1953), joista jälkimmäinen toi hänelle Jussi-palkinnon. 
Nevalaisen ensimmäinen varsinainen käsikirjoitus oli Veikko Itkosen ohjaama elokuva Silmät hämärässä (1952), joka yhdessä Yhden yön hinnan kanssa oli yksi harvinaisista suomalaisista film noir -elokuvista. Film noir -teemaa Nevalainen jatkoi käsikirjoittajana Matti Kassilan elokuvissa, aluksi elokuvassa Varsovan laulu (1953) ja myöhemmin elokuvassa Tulipunainen kyyhkynen (1961), joka jäi Tauno Palon viimeiseksi valkokangaselokuvaksi ja jota on monessa suhteessa pidetty yhtenä hienoimmista suomalaisista jännityselokuvista. 
Tunnetuin Nevalaisen kirjoittamista elokuvista kuitenkin on Edvin Laineen ohjaama elokuva Väinö Linnan romaanista Tuntematon sotilas (1955), joka toi Nevalaiselle toisen Jussi-palkinnon. Nevalainen-Laine-Linna-triangeli jatkui myös elokuvissa Musta rakkaus (1957), Sven Tuuva (1958), Täällä Pohjantähden alla (1968) sekä Akseli ja Elina (1970). 
Laineen ja Kassilan lisäksi Nevalainen teki käsikirjoituksia myös Valentin Vaalalle (Totuus on armoton, 1963) sekä Jack Witikalle elokuviin Silja - nuorena nukkunut (1956) sekä Mies tältä tähdeltä (1958), joista edellinen oli toinen elokuvasovitus F. E. Sillanpään samannimisestä romaanista ja jälkimmäinen oli Oy Alkoholiliike ab:n rahoittama valistuselokuva. Mies tältä tähdeltä -elokuvaa voidaan dokumentaarisen ja realistisen kuvaustyylinsä ansiosta pitää eräänlaisena edelläkävijänä suomalaisen elokuvan 1960-luvun uudelle aallolle. 
Viimeiset Nevalaisen käsikirjoituksista olivat sovituksen Edvin Laineen ohjaamiin Kalle Päätalo -filmatisointeihin, Viimeinen savotta (1977) ja Ruskan jälkeen (1979).
SS Empire Comfort

Palvelus

SS Empire Comfortin teki ensimmäisen pelastusmatkansa saattueessa OS113/KMS87, joka lähti 25. helmikuuta 1945 Clydestä ja The Downsista. Saattue määrättiin 1. maaliskuuta hajaantumaan. Alus liittyi vielä samana päivänä Gibraltarilta 24. helmikuuta 1945 Britteinsaarille lähteneeseen saattueeseen MKS85G, jonka mukana alus palasi Clydeen 3. maaliskuuta.
Alus oli mukana Clydestä ja The Downsista 12. maaliskuuta lähteneessä saattueessa OS116/KMS90. Saattue määrättiin hajaantumaan 17. maaliskuuta. Se liittyi vielä samana päivänä Casablancasta 11. maaliskuuta Britteinsaarille lähteneeseen saattueeseen MKS88G, jonka mukana se palasi Clydeen 19. maaliskuuta.
Alus oli mukana Clydestä 7. huhtikuuta lähteneessä saattueessa OS121/KMS95, joka määrättiin hajaantumaan 10. huhtikuuta. Alus liittyi vielä samana päivänä Gibraltarilta 5. huhtikuuta Britteinsaarille lähteneeseen saattueeseen MKS93G, jonka mukana se palasi Clydeen 14. huhtikuuta.
Alus liitettiin 21. huhtikuuta Clydestä lähteneeseen Halifaxiin matkanneeseen saattueessa ON298, josta se erkani 5. toukokuuta määränpäässä. Alus liittyi 15. toukokuuta Halifaxista lähteneeseen saattueeseen HX356, jonka mukana se saapui Clydeen 27. toukokuuta. Matkan päätyttyä alus makasi ankkurissa Garelochissa 11. kesäkuuta – 8. lokakuuta, jolloin se siirrettiin HMS Empire Shelterin kanssa sukellusvenemiehistöjen majoitusalukseksi 3. sukellusvenelaivueeseen ensin HMS Forthiin ja sitten Holy Lochiin.
Alus siirrettiin armeijankuljetusalukseksi Britteinsaarten ja Hook of Hollandin välille ennen siirtoaan Välimerelle. Empire Comfort oli vuonna 1948 Välimerellä, jossa se palveli Lähi-idän alueen alaisuudessa. Se palveli joukkojenkuljetusaluksena Port Saidin ja Famagustan sekä Port Saidin ja Tobrukin välillä ainakin helmikuuhun 1949 saakka. Alus makasi vuonna 1954 ankkuroituna Falmouthissa, ja se asetettiin myyntiin kesäkuussa 1955 ankkuripaikallaan.
Alus myytiin heinäkuussa 1955 belgialaiselle J. de Smedtille Antwerpeniin, jonne se hinattiin. Aluksen oletettiin menevän muutostöihin ennen siirtoaan Belgian Kongoon, mutta se romutettiin joulukuussa 1955 Gentissä.
Kasumi (1902)

Palvelus

Kasumi saapui Yokosukaan 25. kesäkuuta 1902. Alus osallistui Venäjän–Japanin sotaan, jonka päätyttyä se luokiteltiin kolmannen luokan hävittäjäksi 28. elokuuta 1912. Alus poistettiin ensilinjan palveluksesta, ja se riisuttiin aseista 1. huhtikuuta 1913, minkä jälkeen alus palveli tukitehtävissä. Alus myytiin romutettavaksi 1. heinäkuuta 1920.
Teinimutanttininjakilpikonnat 2: Mönjän salaisuus

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen moittii ideoiden ehtymisestä ja antaa elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”. VideoHound’s Golden Movie Retriever on suopeampi ja antaa kaksi tähteä neljästä.

Soundtrack

Pääartikkeli: Teenage Mutant Ninja Turtles II The Secret of the Ooze: The Original Motion Picture Soundtrack
Nordkapp

Kyliä ja paikkoja

Kelviika (Kjelvik), Makaravjo (Magerøya), Makreija (Magerøya), Oppana (Opnan), Riisvuono (Risfjorden), Porsanginvuono (Porsangen)
Petrus Bjugg

Petrus Bjugg (1587–1656) oli Viipurin piispa. Hän oli kotoisin Söderköpingistä, opiskeli Uppsalassa ja Wittenbergissä. Petrus Bjugg oli rovasti ja Söderköpingin kirkkoherra vuodesta 1639. Hänet nimitettiin Viipurin piispaksi vuonna 1642, josta virasta hän ensin kieltäytyi, mutta jonka kuitenkin sittemmin vastaanotti. Piispa Bjugg painatti ortodoksien opetusta varten katekismuksen kyrillisin kirjaimin vuonna 1644. Viipurin piispana Petrus Bjugg jatkoi piispa Olavi Elimaeuksen aloittamaa Käkisalmen ortodoksien luterilaisuuteen käännyttämistä. Hän yritti saada Käkisalmen ortodoksipappeja saarnaamaan suomeksi. Niissä Käkisalmen läänin pitäjissä, joissa molemmat kirkot olivat edustettuna, piti Bjuggen aikana muodostaa yhteinen kirkkoneuvosto. Käännyttämistyön ja ruptuurisodan seurauksena Käkisalmen läänissä syntyi joukkopako kun ortodoksit pakenivat Venäjälle syksyllä 1656.
Kivijärvi (Heinola, Makkaramäki)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 12,3 hehtaaria, se on 750 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari.  Sen rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Tuusjärven valuma-alueeseen (14.173) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 100,2 metriä mpy.
Anni Lahtinen

Anni Lahtinen (2. helmikuuta 1914 Kuhmalahti – 21. heinäkuuta 2009 Tampere) oli suomalainen kirjailija. Hän julkaisi romaaneja, novelleja, radiokuunnelmia, lehtikirjoituksia ja arvosteluja.
Lahtinen oli entinen sosiaalipäällikkö. Hänen ensimmäinen teoksensa Ystäväni Elviira, mustalaistyttö ilmestyi vuonna 1973. Hänelle myönnettiin Valtion kirjallisuuspalkinto 1981 sekä Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1989.
Lahtinen antoi 90-vuotispäivänsä alla 2004 Aamulehdelle haastattelun, jossa hän ilmoitti, ettei halua kirjoittaa rajatulle lukijakunnalle.
Jorma Vokkolainen

Jorma Kalevi Vokkolainen (1. kesäkuuta 1953 Joroinen – 27. tammikuuta 2001 Sotkamo) oli Vasemmistoliittoa edustanut kansanedustaja.
Ennen nousuaan eduskuntaan Vokkolainen työskenteli A. Ahlström Osakeyhtiön palveluksessa Varkaudessa, vuodet 1970–1989 hitsaajana ja vuodet 1989–1995 pääluottamusmiehenä. Hän tuli mukaan Varkauden kunnallispolitiikkaan vuonna 1982, jolloin hän aloitti kaupunginvaltuuston jäsenenä. Hän oli Varkauden kaupunginvaltuuston jäsen kuolemaansa saakka. Vuodet 1982–1995 Vokkolainen oli Metalliliiton liittovaltuuston jäsen ja vuodet 1987–1995 liittovaltuuston varapuheenjohtaja. Hän oli myös Pohjois-Savon maakuntavaltuuston jäsen vuodesta 1992 kuolemaansa saakka.
Vokkolainen valittiin eduskuntaan eduskuntavaaleissa 1995 Kuopion läänin vaalipiiristä. Hän sai vaaleissa 5 397 ääntä, kuudenneksi eniten vaalipiirin sisällä. Vokkolaisen lisäksi Vasemmistoliitto sai vaalipiiristä läpi toisenkin edustajan, yhden enemmän kuin edellisvaaleissa, kun Vokkolaisen lisäksi eduskuntaan valittiin myös istuva edustaja Iivo Polvi. Vokkolainen valittiin jatkokaudelle eduskuntavaaleissa 1999, joissa Vasemmistoliitto menetti Kuopion vaalipiirissä toisen edustajanpaikkansa. Eduskunnassa ollessaan hän oli varsinaisena jäsenenä neljässä valiokunnassa, huhtikuusta 1995 marraskuuhun 1996 lakivaliokunnassa, huhtikuusta 1995 kesäkuuhun 1998 työasiainvaliokunnassa, marraskuusta 1996 kesäkuuhun 1998 puolustusvaliokunnassa ja kesäkuusta 1998 kuolemaansa saakka valtiovarainvaliokunnassa. Vokkolainen oli myös puolueensa ensimmäinen varapuheenjohtaja vuodesta 1998 kuolemaansa saakka.
Vokkolainen menehtyi tammikuussa 2001 sairauskohtaukseen Sotkamon Vuokatissa. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi varaedustaja Iivo Polvi. Vokkolainen oli vuodesta 1974 naimisissa Pirkko Vokkolaisen (o.s. Autere) kanssa ja he saivat kaksi yhteistä lasta, vuonna 1975 syntyneen pojan ja vuonna 1986 syntyneen tyttären.
Antti Kaihola

Antti Kaihola (s. 1974) on suomalainen pianisti. Hän on opiskellut pianonsoittoa Turun konservatoriossa Sävy Nordgrénin sekä Sibelius-Akatemiassa Jussi Siiralan, Liisa Pohjolan ja Juhani Lagerspetzin oppilaana. Hän suoritti A-tutkintonsa erinomaisin arvosanoin toukokuussa 2003.
Kaihola on ottanut osaa kansallisiin ja kansainvälisiin piano- ja kamarimusiikkikilpailuihin ja ollut useasti finalistien joukossa. Vuoden 1997 Maj Lind -pianokilpailussa hän saavutti jaetun 3. palkinnon. Kaihola on osallistunut muun muassa Olli Mustosen, György Sebökin ja Konstantin Boginon mestarikursseille.
Kaihola on kantaesittänyt uutta suomalaista musiikkia, mm. Uljas Pulkkisin pianosonaatin sekä konserton kahdelle pianolle ja orkesterille yhdessä Antti Siiralan kanssa v. 2002. Eero Hämeenniemen, Juha T. Koskisen ja Veli-Matti Puumalan lauluja hän on kantaesittänyt yhdessä sopraano Mari Palon kanssa. Kaihola on esiintynyt suomalaisilla uuden musiikin festivaaleilla myös mm. Uusinta-kamariyhtyeen riveissä ja Pia Freundin kanssa. Vuonna 2004 Kaihola esitti John Cagen Four Walls -teosta yhdessä Tanssiteatteri Erin kanssa ja vuonna 2006 hän oli mukana soittamassa Uljas Pulkkisin musiikkia Alpo Aaltokosken "Yksi päivä ja yksi yö" -tanssiteoksessa.
Kataja-trion kanssa Kaihola esiintynyt kotimaan lisäksi Japanissa mm. Tokiossa ja Sapporossa. Kaihola tekee yhteistyötä myös Kroustikon-lyömäsoitinyhtyeen kanssa, ohjelmistossa mm. Bartókin Sonaatti kahdelle pianolle ja lyömäsoittimille.
Antti Kaihola on tehnyt yhdessä pianisti Junio Kimasen ja säveltäjä Lauri Kilpiön kanssa "Musikatti"-pianokoulun. Se sisältää lapsille tarkoitettua uutta pianomusiikkia ja pedagogista multimediaa.
Zahar Prilepin

Zahar Prilepin (ven. Захар Прилепин, s. 7. heinäkuuta 1975, Ilinkan kylä, Rjazanin oblasti) on venäläinen kirjailija, kielitieteilijä, toimittaja ja poliitikko. Hänen oikea nimensä on Jevgeni Nikolajevitš Prilepin. Hän on ollut kansallisbolševistisen puolueen jäsen vuodesta 1996.

Elämäkerta

Zahar Prilepin on opettajaisän ja sairaanhoitajaäidin poika. Hän suoritti opintonsa filologisessa eli kielitieteellisessä tiedekunnassa Nižni Novgorodin valtionyliopistossa. Hän oli komentajana OMON-joukoissa ja mukana taisteluissa Tšetšenian sodassa vuosina 1996–1999.
Prilepinin ensimmäiset kaunokirjalliset työt julkaistiin 2003 kirjallisuuspainotteisessa sanomalehdessä Den' literatury. Siitä lähtien hänen töitään on ilmestynyt useissa eri sanomalehdissä, joista mainittakoon Literaturnaja gazeta, Limonka, Na kraju ja Generalnaja linija, mutta myös aikakauslehdissä Sever, Družba narodov, Roman-gazeta ja Novyi mir. Hän toimi kansallisbolševistisen puolueen äänenkannattajan, Nižni Novgorodissa ilmestyvän Narodnyi nabljudatelin päätoimittajana. Hän osallistui nuorten kirjailijoiden seminaariin Moskova–Peredelkinossa helmikuussa 2004 ja IV, V ja VI nuorten venäläiskirjailijoiden foorumiin Moskovassa.
Prilepin on yksi kansallisbolševistisen puolueen Nižni Novgorodin alueosaston johtajista ja ottaa osaa lukuisiin toimintoihin. Huomattavimpana näistä hän osallistui Erimielisten marssiin Nižni Novgorodissa 24. maaliskuuta 2007, minkä seurauksena hän joutui pidätetyksi samoin kuten lukuisat Toinen Venäjä -oppositioryhmittymän aktivistit. Puoluetoimintansa ohella hän on Politiikan uutistoimiston Nižni Novgorodin aluetoimituksen päätoimittaja.
Zahar Prilepin on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Sienten syötävyysmerkintä

Sienten syötävyysmerkintä ilmoittaa sienen syötävyyden ja sopivuuden ruuaksi. Syöntikelpoisuus ilmoitetaan Suomessa tähdillä, ympyrällä ja risteillä. Tähtimerkinnät ovat suuntaa antavia, koska kysymys on myös makuasioista. Sienestäjä voi sienioppaaseen merkittyjen symbolien avulla varmistua sienen käyttökelpoisuudesta ruuaksi, eikä hänen tarvitse välttämättä kokeilla sitä. Tähdellä merkitty sieni on syöntikelpoinen sieni. Ympyrällä merkitty on esikäsiteltävä, ja ristillä merkitty on myrkyllinen, joka voi aiheuttaa lieviä myrkytysoireita tai pysyviä vaurioita ihmisen elimistöön.
Luciano Emmer

Luciano Emmer (19. tammikuuta 1918 – 16. syyskuuta 2009) oli italialainen elokuvaohjaaja. Hänelle myönnettiin vuonna 1952 erikois- Golden Globe; lisäksi hän oli ehdolla Kultaisen leijonan saajaksi Venetsian elokuvajuhlilla 1947. 
Emmerin töiden joukossa ovat Elokuinen sunnuntai (1950), Pariisi on aina Pariisi (1951), Le ragazze di Piazza di Spagna (1952) ja Teinirakkautta (1954). Hän perusti vuonna 1940 Enrico Grasin kanssa tuotantoyhtiön ja valmisti vaimonsa Tatiana Grandingin innoittamana useita lyhytelokuvia taiteesta ja taiteilijoista. Varsinkin Picasso-dokumenttia (1955) pidetään merkkiteoksena. Vuonna 1957 hän perusti televisioon uuden mainosformaatin, kymmenminuuttisen Carosello-lähetyksen, jonka esittäminen jatkui vuoteen 1977. Sensuurin puututtua vuonna 1961 valmistuneeseen elokuvaan Ilotyttöjen kortteli Emmer piti lähes 30 vuoden tauon teatterielokuvien tekemisessä.
Purppuranuolikko

Koko ja ulkonäkö

Purppuranuolikko kasvaa noin 6 cm pitkäksi. Sen vartalo on puikkomainen. Pää on keltainen, otsa ja vartalo punavioletti ja evät vihreät.

Alkuperä

Purppuranuolikko elää luonnossa Fidži-saarten lähellä. Se viihtyy syvemmällä kuin muut sukulaislajit, tyypillisesti noin 40 metrin syvyydessä.

Käyttäytyminen

Purppuranuolikko puolustaa reviiriään aggressiivisesti muita saman lajisia kaloja kohtaan. Toisaalta se säikähtää helposti ja säntäilee silloin päättömästi, joten piilopaikkoja pitää olla, ja on syytä varmistua, ettei akvaariosta ole helppoa hypätä ulos.

Ravinto

Purppuranuolikko syö eläinplanktonpitoista ruokaa sekä vedestä että pohjalta.
Sinope (mytologia)

Sinope oli kreikkalaisessa mytologiassa Asopoksen ja Metopen tytär ja najadi. Hänen kohtalostaan on kaksi eri variaatiota.
Ensimmäisen mukaan Zeus sieppasi Sinopen ja vei hänet Assyrian rannikolle. Siellä hän vannoi intohimossaan Sinopelle täyttävänsä tämän hartaimman toiveensa, jolloin tämä toivoi pysyvänsä neitsyenä. Myöhemmin Sinope huiputti samalla tavoin myös Apollonia ja jokijumala Halysta, eikä myöskään kukaan kuolevainen ikinä saanut häntä.
Toisen mukaan Sinopen sieppasi Apollon, joka vei hänet paikkaan, jossa nykyään on hänen mukaansa nimetty Sinopen kaupunki. Siellä hän synnytti tälle Syroksen, josta tuli hänen mukaansa nimensä saaneiden syyrialaisten kuningas.
Hr. Ms. Jan van Amstel (1936)

Palvelus

Alus vaurioitui 6. maaliskuuta 1942 Surabayassa ilmahyökkäyksessä, jolloin 23 miehistönjäsentä sai surmansa. Alus joutui taisteluun keisarillisen laivaston hävittäjän kanssa lähellä Giliä Madoeiransalmessa pyrkiessään Jaavan antautumisen jälkeen Australiaan. Alus upposi 8. maaliskuuta vieden mukanaan pääosan aluksella olleista.
Psilomelaani

Psilomelaani on bariumia sisältävistä mangaanimalmimineraaleista koostuva ryhmä. Nämä mineraalit koostuvat yleensä pääosin romanechiitista. Multamaisia psilomelaanin ja muiden mineraalien yhdisteitä kutsutaan mangaanisuonimalmeiksi. Kuivilla alueilla tavattavat psilomelaanit ovat pinnaltaan mustia.
Psilomelaanin väri vaihtelee teräksen harmaan ja mustan välillä. Viiru on mustanruskea. Sen pinta on himmeä. Kovuus on Mohsin kovuusasteikolla 5–5,5.

Esiintyminen

Psilomelaania esiintyy rapautuneissa malmeissa, kalkkikivissä ja dolomiiteissa. Sitä on löydetty Britanniasta, Yhdysvalloista, Australiasta ja Meksikosta.
Colditz (televisiosarja)

Colditz on BBC:n tuottama brittiläinen 1970-luvun televisiosarja. Se kuvaa saksalaisessa Colditzin linnassa toisen maailmansodan aikana sijainnutta vankileiriä brittiläisten sotavankien päiväkirjojen pohjalta. Sarjan 22 jaksoa kertovat vankien vaiheista vuodesta 1940 aina sodan loppuun ja Colditzin vapauttamiseen. Sarjassa nostetaan myös esille saksalaisten upseerien ja brittiupseerien välille syntynyt molemminpuolinen kunnioitus. Sarjan mukaan saksalaisten komendantti pelasti niskuroineen yhdysvaltalaisen sotilaan sotaoikeudelta aivan sodan lopussa. Sotaoikeuden tuomiona olisi todennäköisesti ollut kuolemanrangaistus, sillä vangin niskurointi oli rikoksista pahimpia. Sarjaa esitettiin viimeksi Suomessa vuonna 1996.
SANAA

SANAA (Sejima and Nishizawa and Associates) on arkkitehtuuritoimisto Tokiossa. Sen ovat perustaneet vuonna 1995 Kazuyo Sejima ja Ryue Nishizawa. Sejima ja Nishizawa saivat vuonna  2010 Pritzker-palkinnon.

Palkinnot ja tunnustukset

SANAAn suunnittelutyö oli mukana Japanin paviljongissa näyttelyssä "City of Girls" vuonna 2000 Venitsian biennaalissa ja Garden Cafessa 7t. Kansainvälisessä Istanbulin biennaalissa, Istanbulissa. Heidän suunnittelutöitään on ollut esillä myös Zumtobel Staff-Lichtforum, Wienissä; Institut Valencia d'Art Modern, Valenciassa Espanjassa; Zeche Zollverein, Essenissä Saksassa; Gallery MA, Tokio, Japani; N-museum, Wakayama, Japani ja New Museum of Contemporary Artissa New Yorkissa. SANAA on saanut Golden Lion -palkinnon Metamorph-näyttelyn merkittävimpänä työnä 9. Venetsian biennaalen yhteydessä vuonna 2004 pidetyssä kansainvälisessä arkkitehtuurinäyttelyssä, 46. Mainichi Shinbun Arts Award (taidepalkinto-luokassa) 2005, ja Schock Prize visuaalisessa taiteessa 2005. Vuonna 2010 Sejima ja Nishizawa saivat arkkitehtuurin merkittävimmän palkinnon Pritzker-palkinnon.
Takuueläke

Takuueläkkeen määrä

Laissa määritelty eläketuloraja vuonna 2016 on 760,11 euroa eli pienimpien eläkkeiden saajille maksetaan niin paljon takuueläkettä, että heidän eläkkeidensä yhteissummaksi tulee 766,85 euroa. Takuueläkkeen laskentakaava rikkoo kuitenkin Euroopan sosiaalisen peruskirjan määräystä, jonka mukaan vähimmäissosiaalietuuksien on oltava vähintään 50 prosenttia maan mediaanitulosta. Euroopan neuvoston Sosiaalisten oikeuksien komitea päätti tämän vuoksi lokakuussa 2014, että Suomen pitää nostaa takuueläkkeen määrä vähintään 1000 euroon.

Takuueläkkeen verotus

Jos eläkkeensaajan kokonaiseläke on enintään takuueläkkeen suuruinen, siitä ei peritä valtion- kunnallis- eikä kirkollisveroa.

Ehdot

Jos vanhuuseläke on myönnetty varhennettuna vanhuuseläkkeenä, myös takuueläkkeeseen tehdään varhennusta vastaava vähennys.
Perhesuhteet eivät vaikuta takuueläkkeen määrään: täysimääräinen takuueläke on yhtä suuri riippumatta siitä, onko henkilö avo- tai avioliitossa vai asuuko hän yksin. Muut tulot kuin eläketulot eivät vaikuta takuueläkkeen määrään. Takuueläke otetaan huomioon tulona eläkkeensaajan asumistukea myönnettäessä.
Takuueläkkeen suuruuteen vaikuttavat kaikki muut eläkkeet Suomesta ja ulkomailta. Ne vähennetään takuueläkkeen täydestä määrästä sataprosenttisesti. Eläkkeisiin luetaan mukaan myös esimerkiksi leskeneläkkeet ja tapaturmaeläkkeet. Laissa on tarkka luettelo siitä vähennettävistä eläkkeistä. Takuueläkettä eivät pienennä eläkettä saavan hoitotuki, rintamalisät eikä eläkkeen lapsikorotus.
Matti Karras

Reino Matti Karras  (28. toukokuuta 1932 Turku – 11. kesäkuuta 2013 Oulu) oli Oulun yliopiston  sähkötekniikan professori.

Henkilötiedot ja opinnot

Karraksen vanhemmat olivat toimitusjohtaja Tuure Karras ja kauppias Daisy Lång.  Ylioppilaaksi hän valmistui Mukkiniemen yhteiskoulusta Helsingistä vuonna 1951,  sitten fysiikan alalta Helsingin yliopistosta  filosofian maisteriksi vuonna 1957, filosofian lisensiaatiksi vuonna 1961 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1964. Hän väitteli kuitenkin jo vuonna 1960.
Sotilasarvoltaan Karras oli reservin luutnantti vuodelta 1979.

Ammattiura

Karras toimi Oulun yliopiston fysiikan apulaisprofessorina vuodesta 1963 vuoteen 1965 ja sen jälkeen Valtion teknillisten tieteiden toimikunnan vanhempana tutkijana vuoteen 1970. Oulun yliopiston sähkötekniikan professori hän oli vuodesta 1970 aina vuoteen 1994 saakka.  Hän oli vierailevana tutkijana Yhdysvalloissa, vuodesta 1961 vuoteen 1963 ja  vuonna 1966 Arkansasin yliopistossa, vuonna 1975 Havaijin yliopistossa, vuonna 1977 Utahin yliopistossa sekä vuonna 1987 Miamin yliopistossa.
Karras julkaisi tutkimuksiaan sekä fysiikan että tekniikan alalta. Hän toimi Professoriliitto ry:n Oulun osaston puheenjohtajana vuodesta 1972 vuoteen 1974.
Lain kolmas käyttö

Lain kolmas käyttö on oppi, joka löytyy luterilaisen kirkon tunnustuskirjoista, yksimielisyyden ohjeessa. Opetuksen mukaan hengellistä lakia on saarnattava myös uudestisyntyneille kristityille eikä vain pakanoille, eli kristitty on lain alla. Tämän opin vastustajat taas opettavat, ettei hengellinen laki kuulu kristitylle, eli hän ei ole lain alla.
Tunnustuskirjoja laadittaessa vähemmistö luterilaisista jumaluusoppineista (aitoluterilaiset) torjui tämän opetuksen, mutta enemmistö (filippistit) Melanchtonin johdolla sai opetuksen kirjattua tunnustuskirjoihin. Tunnustuskirjoissa onkin maininta, että opetusta ei laitettu tunnustuskirjoihin yksimielisyyden vallitessa. Opista on tunnustuskirjojen mukaan syntynyt kiistaa "muutamien harvojen teologien kesken". Siitä lähtien tämä oppi on kuulunut luterilaisuuteen, erityisesti puhdasoppisuuden aikana, mutta myös myöhemmin ortodoksiluterilaisuudessa. Opetuksen vastakohta on antinomismi. Lain kolmannessa käytössä on mukana pelagiolaisuutta.
Asko Apukka

Asko Asser Apukka (s. 2. heinäkuuta 1946 Sodankylä) on suomalainen vasemmistoliittolainen poliitikko. Hän oli vuosina 1987–1998 kansanedustaja Lapin läänin vaalipiiristä. Vuosina 1998–2009 Apukka oli Kansaneläkelaitoksen palveluosaston johtaja eläkkeelle jäämiseen saakka.
Ennen Vasemmistoliiton perustamista Apukka edusti SKDL:ää. Hän oli Suomen Demokratian Pioneerien Liiton puheenjohtaja 1988–1994.
Apukka valmistui ylioppilaaksi Sodankylän lukiosta vuonna 1965 ja yhteiskuntatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1970. Hän työskenteli Kittilän kunnan taloussihteerinä 1970–1973 ja Sallan kunnansihteerinä 1973–1985, jonka aikana hän toimi myös väliaikaisena kunnanjohtajana vajaan kahden vuoden ajan. Vuosina 1985–1998 Apukka oli Sodankylän kunnankamreeri toimien kuitenkin käytännössä valtaosan ajasta kansanedustajana. Vuosina 1989–1993 Apukka johti Suomen Kunnallisliiton alue- ja elinkeinoneuvottelukuntaa.
Eduskunnassa Apukka vaikutti suuressa valiokunnassa (1987–1990), maa- ja metsätalousvaliokunnassa (1987–1990), Valtion vakuusrahaston valtuustossa (1996–1998), Yleisradion hallintoneuvostossa (1996–1998) ja palkkavaltuuskunnassa 1987–1991. Hän oli presidentin valitsijamies vuoden 1988 vaalissa.
Apukka on ollut naimisissa vuodesta 1967 ja hänellä on kolme lasta.