google/wiki40b huggingface dataset:
Antero Arho

Antero Oskari Arho (entinen Alanen) (27. toukokuuta 1870 Isojoki – 16. toukokuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen lakitieteen tohtori ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Arho valmistui ylioppilaaksi vuonna 1893 ja jatkoi opintojaan suorittaen filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1897 sekä lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1902 ja lakitieteen tohtorin tutkinnon vuonna 1916. Lisäksi hän suoritti kasvatusopin tutkinnon vuonna 1898. Varatuomarin arvon hän sai 1906.
Arho työskenteli vuosina 1902–1903 asianajajana Kotkassa, josta hän siirtyi Suomen senaatin kopistiksi ja myöhemmin Kajaanin ja sittemmin Tornion tuomiokunnan tuomariksi.
Kansanedustajana Arho toimi Oulun läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuosina 1919–1922. Eduskunnassa hän toimi Suuren valiokunnan ja Lakivaliokunnan jäsenenä. Kansanedustajakautensa jälkeen Arho työskenteli Tampereen kaupunginvaltuuston sihteerinä ja holhouslautakunnan puheenjohtajana.
Arho oli naimisissa vuodesta 1904 lähtien Lahja Aleksandra Nurmisen kanssa.
Taizō Kawamoto

Jalkapallomaajoukkue

Kawamoto edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1934-1954. Hän osallistui muun muassa vuosien 1936 ja 1956 kesäolympialaisiin.
Aapo Seppälä

Aapo Väinö Seppälä (19. maaliskuuta 1905 Längelmäki – 24. tammikuuta 1967 Hämeenlinna) oli suomalainen diplomi-insinööri ja poliitikko. Seppälä toimi Kokoomuksen Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä valittuna kansanedustajana vuosina 1962–1965.
Antti Väre

Antti Väre (s. 18. heinäkuuta 1990 Tampere) on suomalainen näyttelijä. Syksystä 2010 hän on esittänyt Tomi Karhua Yle TV2:n draamasarjassa Uusi päivä.
Ensimmäisen elokuvaroolinsa Väre esitti Kaisa Rastimon elokuvassa Myrsky (2008), jossa hän esitti Romppu-nimistä punkkaria. Hän näytteli myös elokuvassa Kulman pojat (2012). Lisäksi hän on esiintynyt useissa lyhytelokuvissa.
Väre on näytellyt myös esimerkiksi Tampereen Komediateatterissa (Lainahöyhenissä, 2012), Teatteri Siperiassa (Pää edellä, 2010) ja Myllykolun kesäteatterissa (Runar ja Kyllikki, 2009).
Syksyllä 2009 julkaistiin Niillas Holmbergin kirjoittama ja Väreen kuvittama saamenkielinen runokirja Dego livččen oaidnán iežan (”kuin olisin nähnyt itseni”).
SKP:n Tampereen piirijärjestö

Historia

Tampere oli yksi syksyllä 1918 perustetun Suomen kommunistisen puolueen varhaisista piirijärjestöistä. Alueen piirikomitea aloitti toimintansa jo 1920-luvun alussa. Sotien jälkeen kommunistit aloittivat julkisen toimintansa ja piirijärjestö rekisteröitiin.
SKP:n ajauduttua sisäisiin riitoihin 1960-luvulla Tampereen piiri asettui opposition puolelle, mutta se tunnettiin sovittelevasta asenteestaan. Opposition marssittua ulos SKP:n 15. edustajakokouksesta keväällä 1969 vain Tampereen piirin edustajat palasivat piirisihteeri Esko Malmbergin johdolla takaisin kokoukseen. Tampereen piiri oli kuitenkin tiukasti opposition käsissä ja se erotettiin vuosina 1985–1987 puolueesta muiden oppositiopiirien tavoin. Tämän jälkeen järjestö oli muodostamassa Suomen kommunistista puoluetta (yhtenäisyys) ja 1990-luvulla siitä tuli tätä seuranneen uudelleen rekisteröidyn SKP:n piirijärjestö.
Tampereen piirikomitea julkaisi 1930-luvulla maanalaista äänenkannattajaa nimeltä Raataja. Sotien jälkeen alkoi ilmestyä jäsenlehti Liekki. 1960-luvulla järjestön lehti oli Pirkanmaan työmies. Vuonna 1979 piiri alkoi julkaista lehteä Näköala, joka välillä on tunnettu myös nimillä Pohjois-Hämeen Näköala (1986–1988) ja Pirkanmaan Näköala (1988–?).
Charlottenburg-Wilmersdorf

Charlottenburg-Wilmersdorf on yksi Berliinin 12 hallintoalueesta (saks. Bezirk), joilla on oma, paikallisvaaleissa valittu hallintonsa ja rajoitettu itsemääräämisoikeus. Se luotiin vuonna 2001 liittämällä yhteen silloiset hallintoalueet Charlottenburg ja Wilmersdorf. Charlottenburg-Wilmersdorfin pinta-ala on 64,7 neliökilometriä. Vuoden 2016 kesäkuun lopussa hallintoalueen asukasluku oli 334 351 ja asukastiheys 5 166 as./km².
Hallintoalueen nähtävyyksiin lukeutuu muun muassa Charlottenburgin linna ja Berliinin olympiastadion. Siellä sijaitsee myös Berliinin teknillinen yliopisto, Berliinin taidekorkeakoulu ja Deutsche Oper Berlin.
Brave Murder Day

Taustaa

Katatonia oli ollut tauolla vuoden 1995 ajan ja yhtyeen perustajajäsenet Anders Nyström ja Jonas Renkse olivat soittaneet muissa projekteissa. Talvella 1996 Nyström otti Renkseen yhteyttä kysyäkseen, olisiko hän halukas laulamaan Nyströmin ideoimalla goottityylisellä Katatonia-albumilla Where Hearses Go.... Renkse oli kuitenkin kyllästynyt goottimusiikkiin, eikä innostunut ideasta. He kuitenkin huomasivat olevansa kumpikin Kentin ja Slowdiven faneja ja päättivät tehdä albumin, joka yhdistäisi kyseisten yhtyeiden vaikutteet metalliin. Ideana oli soittaa minimalistisesti ja yksipuolisesti, sekä kitaravalleja ja dissonanssia hyödyntäen. Renksen kanssa October Tidessa soittanut Fredrik Norrman liittyi Katatoniaan ja he alkoivat työstää albumia.

Äänittäminen

Brave Murder Day sävellettiin kokonaan studiossa, lukuun ottamatta kappaletta "12", joka on uudelleennauhoitettu versio kappaleesta "Black Erotica". Dan Swanö oli mukana tuottamassa albumia, mutta hän vetäytyi pelkäksi äänittäjäksi, koska ei pitänyt Katatonian uudesta tyylistä. Jonas Renkse menetti kykynsä laulaa murinavokaaleja yritettyään laulaa kahdessa kappaleessa. Yhtye pyysi Opethin Mikael Åkerfeldtia studioon laulamaan murinat hänen puolestaan. Renkse laulaa kuitenkin puhtaat osuudet albumilla. Brave Murder Day julkaistiin alun perin tuntemattomasta syystä masteroimattomana, minkä vuoksi albumin äänenvoimakkuus oli hiljainen. Vuonna 2007 Peaceville Records julkaisi albumin uudelleen, tällä kertaa masteroituna ja sisältäen Sounds of Decay -EP:n bonusmateriaalina.

Vastaanotto

Anders Nyströmin mukaan monet Katatonian aiemmasta tuotannosta pitäneet vihasivat albumia sen erilaisuuden vuoksi. Nykyään Brave Murder Dayn vaikutus kuitenkin kuuluu monen yhtyeen musiikissa ja sitä on kehuttu paljon.
Nymfaion (Olympia)

Historia

Nymfaion rakennettiin roomalaisella ajalla noin vuonna 160 jaa. Herodes Atticuksen rahoittamana. Se tunnetaan myös nimellä Herodes Atticuksen eksedra. Piirtokirjoituksen perusteella Herodes omisti lähdekaivorakennuksen Zeukselle vaimonsa Regillan, joka toimi Olympian Demeter Khamynen papittarena, nimissä. Sen suunnitteli mahdollisesti sama arkkitehti, joka suunnitteli myös Ateenan Agoran laidalla olleen Nymfaionin.
Lähdekaivo ja siihen liittynyt vesijohtoverkosto tarjosi Olympian pyhäkköalueelle puhdasta juomavettä, mistä oli aiemmin ollut puutetta erityisesti keskikesällä järjestettyjen Olympian kisojen aikana, sillä vettä oli siihen saakka saatu vain kaivoista. Samalla rakennelma kunnioitti sekä keisari Antoninus Piusta perheineen että Herodes Atticusta itseään perheineen. Näin se symboloi hyvin Herodeen ja keisarisuvun läheistä suhdetta.
Monet Nymfaionin osat käytettiin uudelleen 400-luvulla jaa., kun Feidiaan työpaja muutettiin kristilliseksi basilikakirkoksi.

Rakennelma

Nymfaion sijaitsi Olympian temenos-alueen eli Altiksen pohjoislaidalla aarrekammioiden rivistön länsipuolella ja Heran temppelin pohjoispuolella. Se oli noin 33 metriä pitkä ja noin 13 metriä korkea, ja rinteessä sijainneena se kohosi pyhäkköalueen rakennuksista korkeimmalle Zeuksen temppelin jälkeen. Lähdekaivon julkisivu oli etelään pyhäkköalueelle päin.
Lähdekaivo koostui puolikaarenmuotoisesta apsis-seinämästä, jossa oli kahdessa kerroksessa syvennyksiä patsaille. Syvennyksiä oli yhteensä 22 kappaletta, 11 kummassakin kerroksessa. Ylemmässä rivissä olivat Herodes Atticusta ja tämän perhettä esittäneet patsaat, ja alemmassa Antoninus Piusta ja tämän perhettä esittäneet patsaat. Patsaiden jalustaan oli kirjoitettu henkilön nimi sekä patsaan lahjoittaja: Herodes oli lahjoittanut keisarisuvun patsaat ja Elis puolestaan Herodeen suvun patsaat. Kummankin kerroksen keskimmäisessä syvennyksessä oli Zeuksen patsas. Seinämän edessä oli samoin puolikaarenmuotoinen vesiallas, jonka keskellä oli marmorinen härkä, johon omistuspiirtokirjoitus oli kirjoitettu. Apsiksen halkaisija oli noin 16,6 metriä.
Apsiksen edessä alempana oli toinen, suorakulmionmuotoinen vesiallas, jonka pituus oli noin 21,9 metriä ja leveys noin 3,4 metriä. Altaan kummassakin päässä oli pyöreä korinttilaista tyyliä edustanut naiskos eli pienoistemppeli. Niiden halkaisija oli noin 3,8 metriä. Toisessa naiskoksessa oli Herodes Atticuksen ja toisessa joko Antoninus Piuksen tai häntä keisarina seuranneen Marcus Aureliuksen patsas. Lähdekaivo oli tehty tiilestä ja päällystetty marmorilla.
Vesi tuli lähdekaivoon akveduktia pitkin noin neljä kilometriä pyhäkköalueesta itään sijainneesta lähteestä ja laskeutui rakennelman kahden altaan kautta, minkä jälkeen se johdettiin putkistoon, joka johti veden edelleen eri puolille pyhäkköaluetta.
Lähdekaivorakennus on säilynyt huonosti. Monet patsaista ovat kuitenkin säilyneet ainakin osittain. Parhaiten säilyneisiin lukeutuu kaivorakennuksen härkäpatsas. Löydetyt patsaat ovat Olympian arkeologisessa museossa.
Terry Jacks

Terry Jacks (s. 29. maaliskuuta 1944 Winnipeg, Manitoba) on kanadalainen laulaja-lauluntekijä, äänilevytuottaja ja luontoaktivisti. Hänet tunnetaan parhaiten vuoden 1974 kansainvälisestä hitistään ”Seasons in the Sun” (alun perin Jacques Brelin ”Le Moribonde”, jonka suomensi ja levytti Arto Sotavalta nimellä ”Päivät kuin unta”).
Jacks liittyi nuoruudessaan vancouverilaiseen The Chessmen -yhtyeeseen, joka ehti levyttää muutamia paikallisia hittejä ennen hajoamistaan. Jacks aloitti hajoamisen jälkeen musiikillisen yhteistyön Susan Pesklevitsin (s. 1948) kanssa. Tästä syntyi 1960-luvun lopussa ja 1970-luvun alussa suuressa suosiossa ollut The Poppy Family -yhtye. Sen tunnetuimpiin kappaleisiin lukeutuu "Which Way You Goin' Billy?", joka ilmestyi samannimisellä levyllä vuonna 1969 ja nousi kanadalaisten listojen ykköseksi ja myös Yhdysvaltain Billboardin kakkoseksi. Single voitti Juno-palkinnon. 
Terry ja Susan Jacks menivät naimisiin, mutta avioliitto purkautui yhtyeen hajottua 1970-luvulla. He kuitenkin jatkoivat yhteistyötään: Terry tuotti Susanin ensimmäisen sooloalbumin vuonna 1973. Myös Terry Jacks lähti soolouralle ja sai maailmanlaajuista arvostusta hitillään "Seasons in the Sun". Hänellä on sittemmin ollut toinen avioliitto (päättyi uuteen eroon), josta syntyi tytär Holly.
Frank Little

Sir Thomas Francis "Frank" Little KBE (30. marraskuuta 1925 – 7. huhtikuuta 2008) oli australialainen pappi, joka toimi Melbournen hiippakunnan katolisena arkkipiispana vuosina 1974–1996. Hän sai vihkimyksensä 3. lokakuuta 1950.
Littlen seuraaja arkkipiispana oli sittemmin myös kardinaaliksi nimitetty George Pell.
Little kuoli kotonaan Melbournessa 82-vuotiaana.
Valkovatsamonarkki

Levinneisyys

Valkovatsamonarkkia tavataan Burundissa, Kamerunissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Päiväntasaajan Guineassa, Nigeriassa, Ruandassa ja Ugandassa. Lajia on kuvattu yleiseksi tai runsaslukuiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Intti jytää

Intti jytää on vuonna 1973 julkaistu kokoelmalevy, joka sisältää edellisenä vuonna pidetyn sotilaslaulukilpailun parhaimmiston. Levyn materiaali on pitkälti iskelmävoittoista. Laulukilpailun voitti Allu Tuppurainen kappaleellaan "Int".
Erkki Koivisto (eversti)

Erkki Tapani Koivisto (27. marraskuuta 1919 Vahto – 23. kesäkuuta 1999) oli suomalainen eversti, joka toimi Kainuun prikaatin komentajana.
Koiviston vanhemmat olivat maanviljelijä Oskari Koivisto ja Saima Sipilä. Hänen puolisonsa vuodesta 1943 oli Helena Lukin.
Koivisto tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1940 ja suoritti Kadettikoulun 25. kurssin 1941 ja 1945. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1952 ja Maanpuolustuskurssin 1968. Jatkosodassa Koivisto toimi komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 52:ssa Rukajärvellä, haavoittuen Pismajoella 1941. Sodan jälkeen hän toimi komppanianpäällikkönä ja adjutanttina JR 3:ssa 1944–1949, adjutanttina Maasotakoulussa (Kadettikoulussa) 1949–1950, toimistoupseerina Uudenmaan sotilasläänin esikunnassa 1953 ja Pääesikunnassa 1954–1956 sekä toimistopäällikkönä Pohjanmaan sotilasläänin esikunnassa 1956–1961. 1. Divisioonan esikunnassa Koivisto työskenteli 1961–1965, Lapin jääkäripataljoonan komentaja hän oli 1965–1967 ja toimistopäällikkö 1967–1968 sekä Pohjois-Suomen sotilaslääniin esikuntapäällikkö 1968–1971. Kainuun prikaatia Koivisto komensi Olavi Lehden jälkeen vuodesta 1971 vuoteen 1976, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Koivisto ylennettiin vänrikiksi 1940, luutnantiksi 1941, kapteeniksi 1944, majuriksi 1956, everstiluutnantiksi 1962 ja everstiksi 1968.
Johannes von Haartman

Carl Erik Johannes von Haartman (15. heinäkuuta 1869 Piikkiö – 20. heinäkuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen asianajaja ja Helsingin kunnallispormestari.
Johannes von Haartmanin vanhemmat olivat professori, pääjohtaja, valtioneuvos Carl Daniel von Haartman ja Emilia Theodora Westzynthius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1887 Turun ruotsalaisesta lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1893. Von Haartman sai varatuomarin arvon 1896.
Von Haartman toimi asianajajana Helsingissä 1895–1902. Hän oli Helsingissä kunnallisneuvosmiehenä 1907–1918 sekä  kunnallispormestarina 1905 ja uudelleen 1918–1925. Von Haartman osallistui myös säätyvaltiopäiville aateliston edustajana.
Johannes von Haartman oli naimisissa vuodesta 1919 Eugenie Helene Sabine Röslerin kanssa.
Hope (timantti)

Hope-timantti on tiettävästi maailman suurin sininen timantti. Se painaa 45,50 karaattia.

Alkuperä ja katoaminen

Intia oli ainoa timanttien tuottajamaa 1700-luvun alkuun asti ja kauppamatkustaja Jean-Baptiste Tavernier toi sieltä sinisen timantin muiden timanttien joukossa.
Ranskan kuningas Ludvig XIV osti tämän timantin 1668 ja se tuli tunnetuksi nimellä Diamant bleu de la Couronne de France (suom. Ranskan kruunun sininen timantti). Timantin paino oli tällöin 112 karaattia. Ludvig lahjoitti sen Markiisitar Montespanille.
Timantti hiottiin uudelleen 1673 jolloin sen painoksi tuli 67 ka. Kuningatar Marie Antoinette omisti timantin aina Ranskan vallankumoukseen asti. Ranskan kruununjalokivet varastettiin 1792 vallankumouksen sekavissa oloissa. Sinistä timanttia ei löydetty muiden mukana.

Nykyinen timantti

1812 John Francillion kuvaili Daniel Eliasonin omistuksessa olevan sinisen timantin, jonka hän oli ostanut kuningas Yrjö IV:ltä.
1830 pankkiiri Henry Philip Hope osti nykyiseen muotoonsa hiotun sinisen timantin. Pidetään todennäköisenä, että Hope-timantti on hiottu Ranskan sinisestä timantista.
Nykyään Hopen omistaa Smithsonian-instituutti. Hope-timantin väitetään tuovan omistajalleen epäonnea. Tavernier menetti omaisuutensa pian paluunsa jälkeen. Markiisitar Montespanin väitettiin harjoittavan mustaa magiaa ja Marie Antoinetten mestaus lisäsi timantin huonoa mainetta.
Ruslan Abışov

Nimet

azeriksi Ruslan İbrahim oğlu Abışov (latinalainen on käytetään Azerbaidžanissa), Руслан Ибраһим оғлу Абышов (kyrillinen on käytetään Dagestanissa), روسلان ابراهیم اوْغلو آبیشو (arabialainen on käytetään Iranilainen Azerbaidžanissa), venäjäksi Русла́н Ибраги́м оглы́ Абы́шов, Ruslan Ibragim ogly Abyšov (on käytetään Azerbaidžanissa), Русла́н Ибраги́мович Абы́шов, Ruslan Ibragimovitš Abyšov (on käytetään Dagestanissa).
Hanna Korell

Hanna Lotta Kristiina Korell (s. 16. maaliskuuta 1979 Lieksa) on suomalainen yleisurheilija, joka edustaa seuratasolla Lahden Ahkeraa.
Korell voitti ensimmäisen mitalinsa Kalevan kisoissa jo vuonna 1995, jolloin hän juoksi 100 metrin aitajuoksussa hopealle ajalla 14,14. Hän voitti matkan SM-hopeaa myös vuosina 1996 ja 1997. Sisäratojen SM-kisoissa 1999 hän sijoittui pituushypyssä toiseksi tuloksella 611 ja saman vuoden Kalevan kisoissa 100 metrin aidoissa kolmanneksi ajalla 13,64. Myöhemmin samana vuonna hänellä havaittiin sääriluun rasitusmurtuma, joka esti aitajuoksun neljäksi vuodeksi. Välissä vuonna 2001 Korell voitti 60 metrillä sisäratojen SM-kultaa ajalla 8,42. Vuonna 2003 vamman parannuttua hän voitti SM-hopeaa 100 metrin aidoissa ajalla 13,50.
Korell paransi 14. heinäkuuta 2004 Lena Spoofin 25 vuotta vanhaa naisten 100 metrin aitajuoksun Suomen-ennätystä 11 sadasosalla aikaan 13,13. Nooralotta Neziri paransi 12. elokuuta 2012 Korellin Suomen ennätystä lukemiin 13,10.
Vuonna 2005 hän voitti Kalevan kisoissa 100 metrin aidoissa kultaa ajalla 13,33 ja 100 metrin juoksussa hopeaa ajalla 11,99. Hän edusti Suomea Helsingin MM-kisoissa samana vuonna, mutta karsiutui alkuerissä. Kalevan kisoissa 2007 hän voitti 100 metrin aidoissa hopeaa ajalla 13,35.
Meidän herrojen kesken

Juoni

Näytelmäkirjailija (March) ja taiteilija (Cooper) rakastuvat Pariisissa samaan amerikkalaistyttöön Gildaan (Hopkins). Kolmikko muuttaa yhteen, mutta tyttö avioituukin tylsän esimiehensä (Edward Everett Horton) kanssa. Tätä ei kestä kauan, kun kolmikko juonittelee Gildalle avioeron ja muuttaa jälleen asumaan yhteen.

Vastaanotto ja myöhempi arvostus

Meidän herrojen kesken oli Yhdysvalloissa yksi elokuvavuoden 1933 kymmenestä tuottoisimmasta ensi-illasta.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa kriitikkoa valitsi elokuvan kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Ninja (elokuva)

Juoni

Orvoksi jäänyt Casey on harjoitellut Japanissa eräässä dojossa ninjutsua jo vuosia. Hänen senseinsä on aikeissaan nimittää seuraajansa, joista ehdolla ovat Masazuka ja Casey. Kaksikon harjoitustaistelussa Masazuka menee liian pitkälle ja on aikeissa tappaa Caseyn, jonka seurauksena hänet karkotetaan dojosta. Masazuka matkaa Yhdysvaltoihin, jossa hän työskentelee ninjana Temple nimiselle liikemiehelle. Sensei pyytää Caseyta suojelemaan Yoroi Bitsu aarretta, joka sisältää viimeisen Koga Ninjan aseita. Arvoesineet ollaan viemässä New Yorkiin, joka herättää myös Masazukan mielenkiinnon. Näinpä Templen rikosorganisaatio ja Masazuka jahtaavat Caseyta ja Namikoa Koga Ninjan aseiden toivossa.
WWE SummerSlam

WWE SummerSlam on yhdysvaltalaisen vapaapainipromootion, World Wrestling Entertainmentin, järjestämä vapaapainitapahtuma. SummerSlam on perinteinen vapaapainitapahtuma ja se onkin WWE:n kesän päätöstapahtuma, SummerSlamia on järjestetty vuodesta 1988 saakka ja viimeisin tapahtuma järjestettiin 18. elokuuta 2013 Los Angelesissa, Kaliforniassa.
Matti Mainio ja Jussi Juonio

Matti Mainio ja Jussi Juonio (engl. Mutt and Jeff) on yhdysvaltalainen sanomalehtisarjakuva, strippi, joka ilmestyi ensimmäisen kerran 15. lokakuuta 1907 ja jatkui vuoteen 1982. Sarjakuvan loi Harry Conway "Bud" Fisher, mutta suurimman osan aikaa (1932–1980) sitä piirsi Al Smith. Muita tekijöitä ovat olleet Ken Kling, Ed Mack ja George Breisacher.
Stripin nimi oli alkujaan A. Mutt ja se ilmestyi San Francisco Chroniclen urheilusivuilla. Augustus Mutt (Matti Mainio) oli pitkän hontelo, raviradoilla viihtyvä hahmo, mutta sarjan luonne muuttui, kun hän tapasi mielisairaalapotilas Jeffin (Jussi Juonio) 27. maaliskuuta 1908. Jeff kuvitteli olevansa raskaansarjan maailmanmestari James J. Jeffries, josta hänen nimensäkin juontaa. Alussa hyvinkin riehakas ja ronski sarjakuva keskittyi lähes kokonaan urheiluun ja uhkapelaamiseen, mutta sen sävy muuttui rauhallisemmaksi ja suorastaan kotoisammaksi Al Smithin aikana. Smith ei signeerannut nimeään sarjaan ennen kuin Fisher kuoli vuonna 1954.
Strippi siirtyi urheilusivuilta Randolph Hearstin omistamaan San Francisco Examineriin 7. kesäkuuta 1908, jolloin se pääsi yleiseen syndikaattilevitykseen ja nousi suureen suosioon
Fisher oli ymmärtänyt hankkia itselleen tekijänoikeuden stripin nimeen. Hänestä tuli varakas paitsi stripistä saadun tuoton myös sarjakuvalehden, animaatiolyhytelokuvien, näyteltyjen elokuvien ja oheistuotteiden takia.
Vuonna 1910 David Horsleyn Nestor Comedies alkoi tuottaa viikoittaista yhden kelan Mutt and Jeff -piirrettyä joka viikko. 1913 Fisher perusti oman tuotantoyhtiön ja toi markkinoille vuosien myötä yli 300 animaatioelokuvaa sankareistaan. Siitä tuli pisin animaatiosarja elokuvateattereissa koskaan. Kippari Kalle -animaatioita on enemmän, mikäli myös televisiopiirretyt lasketaan mukaan.
Stripin suosio oli niin suuri, että Yhdysvalloissa sanonta "Mutt and Jeff" tarkoittaa yhä mitä tahansa miesparia, joista toinen on pitkä ja toinen pätkä, vaikka itse sarja on Yhdysvalloissa tätä nykyä lähes täysin unohdettu. Suomalaisena vastineena voidaan hyvin nähdä Ola Fogelbergin Pekka Puupää ja Pätkä. Brittiläisestä cockney-riimittelyslangissa "Mutt and Jeff" tarkoittaa tyhmää tai kuuroa (sointuu sanan deaf kanssa); sillä voidaan tarkoittaa myös hyvä poliisi-paha poliisi -kuulustelutekniikkaa.
Monet underground-sarjakuvan tekijät ovat tunnustaneet saaneensa vaikutteita Bud Fisheriltä (Robert Crumb).
Matti Mainio ja Jussi Juonio ovat Suomessa tulleet tutuiksi Seura-lehden sarjakuvasivuilta. Jossain suomalaisissa lehdessä oli joskus julkaistu nimellä Pitkänen ja Pätkänen.
Tariffi

Tariffi (ital. tariffa 'hinnasto' < arab. ta'rīf 'ilmoittaa') on vahvistettu ja yleensä virallinen maksu- tai hintaluettelo. Tariffi voi viitata muun muassa kuljetusmaksuihin (seutuliikenteen yhteistariffi) tai tulleihin (tullitariffi). Esimerkiksi tullitariffiluettelon perusteella maahan tuodusta tavarasta kannetaan tulli. Maksuluettelon ohella tariffi voi tarkoittaa myös yksittäistä maksua.
Enercon

Die Enercon GmbH on suurin saksalainen tuuliturbiinien valmistaja. Kotipaikka on Aurich Pohjois-Saksassa. Yrityksen perusti Aloys Wobben 1984. Yritys on ainoa maailman johtavista turbiinivalmistajista, joka ei ole pörssiyhtiö. Tuotantomaita ovat: Saksa (Aurich, Embden ja Magdeburg), Malmö/Ruotsi, Brasilia, Intia ja Turkki. Yrityksen mukaan, sillä on maailmanlaajuisesti 8000 työntekijää. Vuoden 2006 liikevaihto oli 1,9 miljardia euroa. (de wiki)
Enerconin 6 MW tuuliturbiinit ovat maailman tehokkaimmat. Mallia E-112 (6 MW) on valmistettu 3/2003 alkaen. Uudempi E-126 (6 MW) on edellisestä parannettu malli (2007).

Markkinat

Tekesin mukaan suurimmat tuuliturbiinien myyjät ovat: Vestas (34 %), Gamesa (17 %), Enercon (15 %) ja GE Wind (11 %) ja Siemens Wind Power 6 %. Vestaksen oman ilmoituksen mukaan sen markkinaosuus oli 34 % (2004), jonka jälkeen se on ollut 28 %. Vuonna 2005 Enercon oli maailmanlaajuisesti kolmas 13,2 %:n markkinaosuudella(de wiki). Enercon on asentanut yli 11 000 tuuliturbiinia yli 30 maahan. Tuotannosta yli puolet menee vientiin. Ulkomaisia myyntikonttoreita on 14. Maailmanlaajuisesti on asennettu 12,1 GW. Saksaan on asennettu 6 253 tuuliturbiinia (7,1 GW).
Vuonna 2004 Saksaan asennettujen tuuliturbiinien valmistajat olivat: Enercon 42 %, Vestas 30 %, Repower Systems 9 %, GE Wind 7 %, Nordex 4 % ja AN Windenergi 4 % (Siemens osti 2005). Vuonna 2006 Saksan 2233 MW:n tuulivoiman lisäys jakautui yrityksille seuraavasti: Enercon 38 %, Vestas 35 %, Repower 8 %, GE Energy 6 %, Nordex 5 %, Siemens Wind Power 6 %, Fuhrländer 2 % ja Gamesa 1 %.

Patenttioikeudet

USA:n tarjouskilpailussa 1995/6 kilpailija sai Enerconin tuotteiden teknisiä tietoja ja patentoi ne omiin nimiinsä. Siksi Enercon voi myydä USA:n markkinoille vasta 2010 (de wiki, Wirtschaftsspionage, Udo Ulfkotte, Goldmann Verlag, ISBN 3-442-15125-2, s. 32-60).
Enercon on haastanut tanskalaisen alan markkinajohtajan Vestaksen oikeuteen tuuliturbiinien siipien patenttioikeuksista. Asia ratkeaa oikeudessa 2007–2008. Vestaksen mukaan ratkaisu ei vaikuta ratkaisevasti heidän talouteensa.

Enercon 500 kW

Enerconin 500 kW:n tuulivoimaloita Suomeen on pystytetty neljä. Yksi niistä kuuluu Ålands vindenergiandelslagille ja sijaitsee Kökarlla, toinen sijaitsee Vårdöllä ja kolmas sekä neljäs Finströmissä.

Enercon 600 kW

Enerconin 2 MW:n tuulivoimaloita Suomeen on pystytetty neljä. Ensimmäinen, Finströmin tuulivoimala 3 kuuluu Ålands vindkraft Ab:lle, toinen Ålands Vindenergiandelslagille Föglöllä sekä kolmas ja neljäs Lumparlandissa.

Enercon 2 MW

Enerconin 2 MW:n tuulivoimaloita Suomeen on pystytetty seitsemän. Ne kuuluvat SABA Wind Oy Ab:lle. Neljä niistä on Hangossa ja kolme Inkoossa.