google/wiki40b huggingface dataset:
Nat Lofthouse

Bolton

Boltonissa syntynyt ja kasvanut Lofthouse liittyi 14-vuotiaana kannattamaansa Bolton Wanderersiin syyskuussa 1939. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa edustusjoukkueessa maaliskuussa 1941 ja ensimmäisen varsinaisen liigaottelunsa toisen maailmansodan päätyttyä elokuussa 1946. Molemmissa otteluissa hän teki kaksi maalia.
Lofthouse pelasi koko uransa ajan Boltonissa ja toimi useita vuosia seuran kapteenina. Hän oli mukana kahdessa FA Cupin finaalissa. Vuonna 1953 Bolton hävisi Blackpoolille 4–3 Lofthousen tehdessä yhden Boltonin maaleista. Vuonna 1958 Bolton voitti Münchenin lentoturmasta kärsineen Manchester Unitedin Lofthousen maaleilla 2–0.
Lofthouse oli yksi aikansa tehokkaimmista hyökkääjistä. Hän teki 255 maalia 452 liigaottelussa ja on Englannin pääsarjatason historia seitsemänneksi paras maalintekijä. Lofthouse voitti liigan maalikuninkuuden 1955–1956 ja hänet valittiin vuoden jalkapalloilijaksi 1953. Lofthousen pelaajaura päättyi 1960 vakavaan polvivammaan.

Maajoukkue

Lofthouse pelasi ensimmäisen maaottelunsa 22. marraskuuta 1950 Jugoslaviaa vastaan. Hän teki 2–2 päättyneessä ottelussa Englannin maalit. Lofthouse sai koko myöhemmän uransa ajan käytetyn lempinimen "Lion of Vienna" (suom. Wienin leijona) maaottelussa Itävaltaa vastaan 1952. Hän kuljetti pallon lähes keskiviivalta maalille itävaltalaisten yrittäessä jatkuvasti rikkoa häntä. Lofthouse ehti vielä potkaista pallon maaliin ennen kuin puolustaja teloi hänet tajuttomaksi. Tapahtumasta ja polvivammasta huolimatta hän pelasi Englannin 3–2-voittoon päättyneen ottelun loppuun asti.
Lofthouse edusti Englantia vuoden 1954 MM-kisoissa. Hän pelasi maajoukkueuransa viimeisen ottelun 26. marraskuuta 1958. Lofthouse pelasi maajoukkueessa yhteensä 33 ottelua, ja teki 30 maalia. Hän on kaikkien aikojen maalitilastossa kuudennella sijalla.

Valmennusura

Pelaajauran jälkeen Lofthouse jatkoi mukana Boltonin toiminnassa. Hän aloitti valmennustehtävissä pian lopettamisensa jälkeen ja kauden 1968–1969 alussa hänet nimettiin seuran väliaikaiseksi päävalmentajaksi. Neljä kuukautta myöhemmin Lofthousesta tuli vakinainen päävalmentaja. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1970 asti.
Lofthouse toimi Boltonissa eri valmennustehtävien lisäksi myös pelaajatarkkailijana ja seuran puheenjohtajana.

Tunnustukset

Lofthouse valittiin Englantilaisen jalkapalloilun Hall of Fameen 2002, ja hänet nimitettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeriksi (OBE) 1994. Yksi Boltonin kotikentän, Macron Stadiumin, katsomoista nimettiin Lofthousen mukaan 1997.

Yksityiselämä

Lofthouse oli naimisissa Alma Fosterin kanssa. Heillä oli kaksi lasta.
First Impressions of Earth

Äänitys

Muusikko Sean Lennon esitteli yhtyeelle tuottaja David Kahnen, joka oli aiemmin työskennellyt muun muassa Sublime-yhtyeen kanssa. Aluksi albumia oli myös tuottamassa kahden aiemman albumin tapaan Gordon Raphael, mutta myöhemmin hän jäi pois ja Kahne tuotti suurimman osan albumista.

Musiikillinen tyyli ja kappaleet

Albumi eroaa tyylillisesti kahdesta aiemmasta albumista Is This It ja Room on Fire siirtyen raskaampaan ja nopeatempoisempaan rockiin.

Kappaleiden vuodot internetiin

Albumin ensimmäinen single, ”Juicebox” oli alun perin tarkoitus julkaista vuoden 2006 tammikuussa, mutta se vuosi internetiin 21. syyskuuta 2005. Singlen julkaisupäivämäärää jouduttiin aikaistamaan kolmella kuukaudella, ja se julkaistiin vuoden 2005 lokakuussa. Kaksi päivää ennen ”Juiceboxin” julkaisua, 3. lokakuuta 2005 toinen kappale tulevalta albumilta, ”You Only Live Once” vuosi. Vain kolme viikkoa myöhemmin seuraava kappale, ”15 Minutes” (silloin nimellä ”15 Minutes of Pain”) vuosi ja marraskuun viimeisenä päivänä koko albumi oli vuotanut internetiin.

Varsinainen julkaisu

First Impressions of Earth nousi Britannian albumilistan ykköseksi, joka teki siitä yhtyeen uralla ensimmäisen listaykkösen. Yhdysvalloissa se ylsi Billboard 200 -listalla parhaimmillaan neljännelle sijalle, ja siitä myytiin ensimmäisellä viikollaan 88 000 kappaletta. Vaikka albumi oli The Strokesin ensimmäinen listaykkönen, se ei kahden edellisen albumin tavoin saavuttanut Britanniassa platinaa. Se kuitenkin myi Australiassa, Ranskassa ja Britanniassa kultaa. Suomen virallisella listalla sen paras sijoitus oli 10.

Sertifikaatiot

Listasijoitusten lähde:
Sivakka-yhtymä

Sivakka-yhtymä Oy on oululainen yleishyödyllinen vapaarahoitteinen yhtiö, jonka toimiala on kiinteistöjen omistaminen ja hallinta sekä asuntojen vuokraaminen. Yhtiö on täysin Oulun kaupungin omistama.
Sivakka-yhtymään kuuluvat lisäksi vuokra-asuntoja välittävät tytäryhtiöt Oulun Sivakka Oy ja Oulun Tervatalot Oy, sekä rakenteelliseen kunnossapitoon erikoistunut Oulun Remonttimylly Oy. Yhtymän kiinteistöhuoltoyhtiö Oulun TOP-huolto Oy myytiin Lassila & Tikanojalle vuoden 2008 lopussa. Konserniin on kuulunut myös Oulun Pölli Oy, joka rekisteröitiin asunto-osakeyhtiöksi marraskuussa 2007. Yhtiön arvioitu liikevaihto vuonna 2008 on noin 45 miljoonaa euroa.
Sivakka-yhtymä on Oulun suurin vuokranantaja. Vuonna 2007 Sivakka-yhtymän ja sen tytäryhtiöiden omistuksessa oli noin 7 000 vuokra-asuntoa ja sillä oli noin 13 000 vuokralaista. Noin kymmenesosa kaikista oululaisista asuu Sivakka-yhtymään kuuluvien yhtiöiden omistamissa asunnoissa.
Sami Hyrskylahti

Sami Hyrskylahti (s. 1971 Helsinki) on suomalainen vapaa toimittaja, taiteilija, valokuvaaja, tuottaja ja DJ, joka on asunut vuodesta 1995 lähtien Pietarissa, Venäjällä.
Hyrskylahden tuotantoa leimaa yhtäältä pyrkimys näyttää Venäjän ja Neuvostoliiton historian visuaalisen kauneuden jatkuvuus ja toisaalta osoittaa Venäjän kansojen elämän kulttuurinen monipuolisuus ja henkinen rikkaus. Hyrskylahden tuotantoa leimaa teknokulttuuri-tyyppinen iskevä tajunnanvirta.
Pietarin kaupunki ja sen ihmiset ovat Hyrskylahden tärkein viiteryhmä.
Hyrskylahden foorumeita Suomessa ovat olleet Helsingin Sanomat, Ylioppilaslehti ja Suomen Kuvalehti. Hän on järjestänyt useita valokuva- ja taidenäyttelyitä sekä Suomessa että Venäjällä. Matti Klinge on kommentoinut Hyrskylahden filosofiaa päiväkirjoissaan.
Keväällä 2014 Hyrskylahti sai huomiota esiintymisellään Ylen järjestämässä Venäjä-ilta-televisio-ohjelmassa. Kun keskustelu oli päättymässä ja yksi osallistujista päätti ojentaa vierailijaksi tulleelle sotaveteraanille ruusun, Hyrskylahti tokaisi eleestä vierustoverilleen: ”tappajalle ruusu”.
Sininen suora

Sininen suora on Tampereella Tampere-talossa oleva kuvataiteilija Kimmo Kaivannon teos. Teos valmistui talon kanssa samaan aikaan vuonna 1990.
Sininen suora on noin 200 metriä pitkä ympäristö- ja tilataideteos Tampere-talon aulassa. Teoksen osia ovat Muusan kumarrus, Temppeli, Laskettavat ja Lepääjä. Teos alkaa talon rappusilta ja teoksen osa Muusan kumarrus on ottamassa taloon tulijat vastaan. Teoksen keskeisiä materiaaleja ovat betoni, kvartsihiekka ja ultramariinipigmentti. Sinisessä suorassa on paljon ultramariinin sinistä - "Kaivannon sinistä". Teos korostaa kansainvälisyyttä ja siinä näkyy monissa kohdissa viitteitä länsimaisen kulttuurin historiasta. Kaivanto kuvaili teostaan näin: ”Sininen suora on nauhamainen veistoskollaasi, joka pyrkii havainnollistamaan tilaa – pitkää ’katua’, jonka varrelle asettuvat talon tärkeimmät toiminnot. Toinen tavoitteeni on ollut teoksen ajallinen perspektiivi, viittaukset menneisyyteen ja tulevaan – suoralla ei ole alkua eikä loppua”.
Sininen suora liittyy Helsingin rautatieasemalla olevaan Kaivannon Sininen linja -teokseen vuodelta 1990. Sininen linja on rautatieaseman kivilaatoituksessa oleva, sinisistä kivilaatoista tehty laituridekoraatio, johon liittyy myös kaksi metallilaattaa. Teoskokonaisuus jatkuu käsitteellisesti Helsingistä Tampereen kautta Huippuvuorille.
Teoskokonaisuutta kunnostettiin vuonna 2017 sekä Tampereella että Helsingissä.
Rosella Hightower

Rosella Hightower (10. tammikuuta 1920 Oklahoma, Yhdysvallat – 4. marraskuuta 2008 Cannes, Ranska) oli yhdysvaltalainen balettitanssija, joka tanssi sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa.
Hightower syntyi Oklahoman Ardamoressa vanhempiensa Charles Edgar ja Eula May Flanning Hightowerin ainoana lapsena. Hänen juurensa juontuvat alkuperäiskansa choctaweihin. Perhe muutti Missourin Kansas Cityyn Rosella Hightowerin ollessa lapsi, ja hän sai siellä varhaisen tanssikoulutuksensa.
Vuonna 1937 Léonide Massine vieraili Kansas Cityssä ja pyysi Hightoweria Monte Carloon perustamaansa tanssiryhmään. Hightower pääsi tanssijaksi Ballet Russe de Monte Carloon, joka siirtyi toisen maailmansodan alettua New Yorkiin. Siellä Hightower liittyi vuonna 1941 Ballet Theatreen (American Ballet Theatren edeltäjä), mistä hän jatkoi vuonna 1946 de Basil Balletiin. Vuonna 1947 Hightower siirtyi chileläissyntyisen markiisi George de Cuevasin perustamaan Grand Ballet de Monte Carloon.
De Cuevasin kuoltua vuonna 1961 tanssiryhmä hajaantui ja Hightower päätti vähitellen uransa tanssijana ja asettui Cannesiin. Siellä hän perusti vuonna 1962 oman balettikoulunsa (Centre de Danse Classique), josta tuli Euroopan johtavia alallaan. Vuosina 1969–1972 Hightower johti Marseillen oopperan balettia, 1973–1974 Nancyn balettia, 1980–1983 Pariisin oopperabalettia ja 1985–1986 Milanon La Scala -balettia.
Hightower oli vuodesta 1958 naimisissa ranskalaisen taiteilijan Jean Robierin kanssa. Heidän ainoa lapsensa syntyi vuonna 1955 ja on myös toiminut tanssijana.
Vuonna 1975 Ranskan hallitus myönsi Hightowerille Kunnialegioonan ritarin arvonimen (Chevalier de la Légion d’Honneur).
Nokia 150

Ominaisuudet

Puhelimessa on 2,4 tuuman LCD-näyttö, VGA-kamera salamavalolla ja Series 30+ -käyttöjärjestelmä.
Wilhelmus van Nassouwe

Wilhelmus van Nassouwe on Alankomaiden kansallislaulu. Sen nimi lyhennetään usein muotoon Het Wilhelmus. Kappaleen sanoitukset ovat peräisin vuosien 1568 ja 1572 väliseltä ajalta ja sävelmä vuodelta 1574. Tämä tekee laulusta maailman vanhimman kansallislaulun, vaikkakin Japanin Kimi ga yon sanoitus on vieläkin vanhempi. Wilhelmus van Nassouwesta tuli Alankomaiden kansallislaulu 10. toukokuuta 1932.
Laulu esitetään kansallisissa juhlissa tai urheilutapahtumissa, yleensä vain kerran. Sen tulisi, mikäli mahdollista, olla viimeinen esitetty musiikkikappale. Kun vieraan valtion valtionpäämies tai lähettiläs otetaan vastaan, on Het Wilhelmus lupa soittaa vain, mikäli joku Hollannin kuningasperheen jäsenistä on läsnä. Tämä sääntö on lähes ainutlaatuinen maailmassa; yleensä kyseisessä tilanteessa soitetaan protokollan mukaan sekä vierailijan että isäntämaan kansallislaulu.
Paragon (kuitti)

Paragon on itsejäljentävä kuittilomake, joka yleisimmin kirjoitetaan käsin. Kuittiin yksilöidään ostetut tuotteet ja asiakas. Paragon-kuittivihkoja voi ostaa kirjakaupoista ja niitä valmistaa Suomessa ainakin Editan kirjapaino.
Itsekopiovan kuitin (Paragon Black Leaf Check Book) kehitti Kanadassa John Carter, joka patentoi keksintönsä vuonna 1882 (patentti numero CA 14182). Kuittivihkoa alkoi samana vuonna valmistaa Grip Printing & Publishing Company ja se sai heti suuren suosion. Euroopassa valmistuksen aloitti ensimmäisenä brittiläinen Paragon Check Book Co., joka perustettiin vuonna 1886 Lontoossa.
Vuodesta 1909 alkaen Suomessa Paragon-kuittien valmistamisen yksinoikeus oli kirjapaino Oy Weilin + Göös Ab:lla.
Tikittävä painajainen

Juoni

Tohtori ja hänen matkakumppaninsa Rose menevät 1920-luvun Lontooseen. Haluavat vierailla Brittiläinen Imperiumin näyttelyssä. Siellä he tutustuvat ensiksi salaseuraan, jonka jäsenet ovat toinen toistaan merkillisempiä. Lontoossa eletään brittiläisen imperiumin loistokkaimpia vuosia, mutta sen pääkaupungissa liikkuu tuntematon hyökkääjä, jonka metallinen ote kylvää kauhua kaduilla. Kun Tohtori ja Rose tutustuvat paremmin salaseuran jäseniin, selviää heille, että Lontoossa on myös muita muukalaisia.
Bubi (huuhkaja)

Bubi on huuhkaja, jonka vuoksi Suomen jalkapallomaajoukkuetta alettiin kutsua Huuhkajiksi. Bubista tehtiin useita havaintoja Helsingin Olympiastadionilla vuonna 2007, ja suurempaan julkisuuteen se nousi lennettyään kentälle kesken Suomi–Belgia-ottelun kesällä 2007. Kaupunkitoimittajien yhdistys valitsi Bubin vuoden kaupunkilaiseksi 2007.

Ensiesiintyminen

2000-luvun puolivälissä huuhkajien (Bubo bubo) kanta kasvoi Helsingissä. Selityksenä on voinut olla 2005–2006 tapahtunut kanikannan nopea kasvu, joka tarjosi huuhkajille helppoa ravintoa keskellä kaupunkia. Keväällä 2007 Helsingin Olympiastadionilla tehtiin havaintoja cityhuuhkajasta. Huuhkaja nimettiin Bubiksi, koska se viihtyi stadionin televisioselostustasanteella, jolla Bror-Erik ”Bubi” Wallenius teki usein työtään. Linnun erisnimi viittaa myös huuhkajan tieteelliseen nimeen Bubo bubo.
Bubi nousi suureen julkisuuteen 6. kesäkuuta 2007, kun se lensi kentälle kesken Suomen ja Belgian välisen jalkapallon EM-karsintaottelun. Huuhkaja seurasi ottelun alun stadionin yläparvelta, kunnes 17 minuutin kohdalla se lennähti nurmelle. Se katsasti molempien maalien ylärimat. Ottelun erotuomari Mike Riley keskeytti ottelun noin kuudeksi minuutiksi. 
Heti huuhkajan poistumisen jälkeen Suomi meni ottelussa 1–0-johtoon Jonatan Johanssonin maalilla. Suomi voitti lopulta 2–0 Alexei Eremenko Juniorin tehtyä toisen maalin. Suomen joukkueesta muiden muassa päävalmentaja Roy Hodgson ja ottelussa joukkueen kapteenina toiminut puolustaja Hannu Tihinen kiittelivät huuhkajan väliintuloa.
Linnun rohkea käytös sai asiantuntijat arvelemaan, että sillä olisi ollut pesä stadionilla. Myöhemmin lintuasiantuntijat esittivät, että Bubi oli todennäköisimmin muuttanut Helsinkiin maaseudulta syksyllä 2006. Vaikka Olympiastadion oli sen reviiriä, linnun mahdollinen pesä ei todennäköisesti olisi sijannut siellä vaan lähistöllä.  
Bubista tai muusta huuhkajasta tehtiin tiuhaan muitakin havaintoja vuonna 2007. Syksyllä 2007 Suomen Palloliitto kertoi käynnistäneensä projektin Bubin häätämiseksi stadionilta. 
Maaliskuussa 2009 Bubi nähtiin jälleen Olympiastadionilla.

Vaikutus

Bubi sai lehdistössä ottelutempauksen ansiosta innokkaan vastaanoton, ja vuoden mittaan sitä kutsuttiin muun muassa jalkapallomaajoukkueen epäviralliseksi maskotiksi. Suomen jalkapallomaajoukkueen lempinimeksi vakiintui Bubin ansiosta Huuhkajat. Bubi noteerattiin myös Uefan EM-kisasivuilla 2008.
Kaupunkitoimittajien yhdistys valitsi joulukuussa 2007 Bubi-huuhkaja Helsingin Vuoden kaupunkilaiseksi. Perusteena oli ennen kaikkea kesäkuun 6. päivän esitys Olympiastadionilla. Kaupunkitoimittajien yhdistys palkitsi Bubin Tuula Juutin taiteilemalla grafiikalla. Teos sijoitettiin Olympiastadionille. Bubi piipahti esiintymässä myös palkintotilaisuudessa Olympiastadionilla joulukuussa 2007. Edellinen havainto linnusta oli lähes kolmen kuukauden takaa.
Jurva Point

Jurva Point on Biscoesaariin kuuluvan Renaudinsaaren pienen niemen kaakkoiskärki lähellä Etelämannerta. Se nimettiin 1959 merijäätutkimuksen uranuurtajan, suomalaisen merentutkijan Risto Jurvan mukaan.
Mon Repó

Historia

Mon Repón palatsin rakennutti Yhdistyneen kuningaskunnan protektoraatin Jooniansaarten yhdysvaltojen kolmas käskynhaltija Sir Frederick Adam vuonna 1826. Hänen kerrotaan rakennuttaneen sen lahjaksi korfulaiselle vaimolleen Diamantína (Nína) Palatianoúlle. Palatsin suunnitteli arkkitehti Sir George Whitmore, joka suunnitteli myös Korfun kaupungissa sijaitsevan Pyhän Mikaelin ja Pyhän Yrjön palatsin.
Myöhemmin Mon Repó toimi käskynhaltijoiden kesäpaikkana. Vuonna 1833 rakennukseen avattiin taidekoulu, ja sen puutarha avattiin yleisölle vuonna 1834. Vuodesta 1840 rakennuksessa toimi pappisseminaari. Kun Jooniansaaret liitettiin Kreikkaan vuonna 1864, palatsi lahjoitettiin Kreikan kuninkaalle Yrjölle. Tämän jälkeen se toimi Kreikan kuningasperheen kesäpaikkana. Juuri Yrjö antoi palatsille ranskankielisen nimen Mon Repos, ”minun lepopaikkani”. Palatsin vieraisiin kuului muun muassa Itävallan keisarinna Elisabet, joka ihastui saareen ja rakennutti sinne myöhemmin oman palatsina, Achílleion. Prinssi Philip, Edinburghin herttua, syntyi palatsissa vuonna 1921.
Toisen maailmansodan aikana palatsi toimi saaria miehittäneen Italian Jooniansaarten kuvernöörin Piero Parinin asuntona. Kuningasperhe omisti asunnon virallisesti vuoteen 1967 saakka. Kreikan julistauduttua tasavallaksi palatsi luovutettiin Korfun kunnalle. Sen omistuksesta syntyi kuitenkin kiista, sillä entinen kuningas Konstantin II piti sitä yksityisomaisuutenaan, kun taas Kreikan valtio piti sitä valtiolle kuuluvana. Vuonna 1991 oikeus päätti palatsin kuuluvan korfulaisille, minkä jälkeen palatsin alue avattiin yleisölle. Vuonna 2002 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin määräsi entiselle kuninkaalle yhteensä seitsemän miljoonaa euroa korvauksia palatsin sekä eräiden muiden omistusten menettämisestä.
Nykyisin palatsi on kunnostettu ja se on yksi Korfun suosituimpia nähtävyyksiä. Palatsi toimii Palaiópolin arkeologisena museona, jossa on esillä lukuisia antiikin aikaisia löydöksiä palatsin ympäristöstä.

Rakennus

Mon Repó sijaitsee noin kolme kilometriä saaren pääkaupungista Korfun kaupungista etelään. Palatsi on rakennettu Análipsis-kukkulalle antiikin Korkyran kaupungin eli nykyisen Palaiópolin arkeologisen alueen keskelle.
Palatsin päärakennus yhdistelee uusklassista tyyliä ja brittiläistä siirtomaa-arkkitehtuuria. Rakennus on kolmikerroksinen ja koristeltu pylväin ja erkkerein.
Palatsia ympäröi suuri puutarha, jonka laajuus on 100 hehtaaria. Puutarha on parhaimmillaan ollut yli 2 000 eri puolilta brittiläistä imperiumia tuodun kasvilajin kasvitieteellinen puutarha. Puutarhassa on lukuisia antiikin aikaisia raunioita. Näihin lukeutuvat muun muassa Apollonin temppeli, Heran temppeli, hellenistisen ajan agora, niin kutsuttu Alkinooksen satama, roomalainen kylpylä sekä varhaiskristillinen Pyhän Kerkyran basilika.
Minamoto no Yoritomo

Minamoto no Yoritomo (jap. 源頼朝, 9. toukokuuta 1147 – 9. helmikuuta 1199) oli japanilaisen Kamakura-shōgunaatin perustaja ja ensimmäinen shōgun, joka hallitsi 1192–1199. Hän oli isänsä Minamoto no Yoshitomon puolelta sukua keisariperheelle ja aatelinen myös äitinsä puolelta. Minamoto no Yoritomo oli Minamoto-klaanin (Seiwa Genji) perillisen poika, ja kilpaili sen päämiehen asemasta setänsä ja serkkunsa kanssa. Välienselvittely Taira-klaanin kanssa, Genpei-sota, oli lähellä sisällissotaa. Se päättyi Minamoto no Yoritomon voittoon. Hän nousi samurai-luokan johtoon ja koko Japanin tosiasialliseksi hallitsijaksi 1192. Tästä alkoi japanin feodaaliaika, jota jatkui 1800-luvulle asti. Yoritomo käytti valtaa Kamakuran kaupungista käsin, sillä hän katsoi Kioton hovin hienostelevien tapojen kuluttavan samuraiden moraalia ja sotilaskuria. Lisäksi hänen valtansa perustui nimenomaan Kamakuran lähiseutujen sotaherrojen tukeen. Tästä kaupungista sai sitten koko shōgunaatti nimensä. Yoritomo oli julma hallitsija: hän vainosi Taira-klaanin jäseniä ja pyrki tuhoamaan klaanin vauvoja myöten.
Genpei-sodan jälkeen Yoritomo riitaantui veljensä Minamoto no Yoshitsunen kanssa. Yoshitsune oli palvellut Yoritomoa voitokkaana kenraalina ja saavuttanut suuresti mainetta ja arvovaltaa. Yoshitsunen asetuttua keisarin puolelle Yoritomo lähetti miehensä surmaamaan veljensä. Lyhyen Koromogawan taistelun jälkeen Yoshitsune teki pakon edessä itsemurhan.
Kymmenen vuotta myöhemmin Minamoto no Yoritomo kuoli itse pudottuaan hevosen selästä aamuratsastuksella ollessaan.
Pensassarvikuono

Ulkonäkö ja koko

Pensassarvikuonon hartiakorkeus on 137–180 cm ja ruumiinpituus 2,9–3,75 m. Häntä on lyhyt. Paino on 700–1400 kg.
Uros ja naaras ovat samannäköiset. Väriltään pääasiassa harmaa, mutta väri voi vaihdella vaaleanruskeasta tummanruskeaan maaperän mukaan. Sillä on yleensä kaksi sarvea, joskus kolmas pieni, taempi sarvi. Etusarvi on yleensä isompi, pituudeltaan keskimäärin 50 cm, mutta pisin mitattu on ollut 132 cm pitkä.
Pensassarvikuonot ovat ihmistä kohtaan aggressiivisia. Kun eläin saa vainun ihmisestä, se hyökkää häntä kohti. Pensassarvikuono on erinomainen juoksija, joka lyhyellä matkalla saavuttaa miltei 50 kilometrin tuntinopeuden.
Pensassarvikuonon erottaa isosarvikuonosta pienempi koko ja pidentynyt, kapea ylähuuli. Pensassarvikuonojen elinikä on noin 30–50 vuotta.
Pensassarvikuonot ovat erittäin likinäköisiä, mutta niillä on kuitenkin erinomainen kuulo- ja hajuaisti.
Pensassarvikuonolla on useita alalajeja, joista yksi, läntisessä Afrikassa elänyt Diceros bicornis longipes, kuoli sukupuuttoon 2000-luvulla. Jotkut pensassarvikuonot sopeutuvat kuivaan hyvin. Eräs pensassarvikuonon alalaji elää Namibin puoliaavikolla Damaramaassa jossa kasvaa jonkin verran puita, pensaita ja ruohoa. Somaliassa elävät sarvikuonot kykenevät olemaan juomatta monta viikkoa kerrallaan.

Lisääntyminen

Pensassarvikuonojen kantoaika on 15–16 kuukautta, yksi poikanen kerrallaan 2–4 vuoden välein. Vastasyntynyt pensassarvikuonon poikanen painaa vajaat 40 kiloa. Siinä missä aikuisella pensassarvikuonolla on kaksi mahtavaa sarvea, poikasella on vain kyhmyt. Poikanen syö kasviravintoa jo yhden kuukauden iässä, mutta imee 1–2 vuotta. Sukukypsyysikä on 4–5 vuotta, mutta urokset pystyvät kilpailemaan naaraista menestyksekkäästi vasta kymmenen vuoden iässä.

Levinneisyys

Pensassarvikuonoja elää ainoastaan pienillä alueilla Afrikan etelä- ja itäosissa, rajoittuen idässä Somaliaan ja etelässä Etelä-Afrikkaan.
Olle Anckar

Olle Börjesson Anckar (s. 19. joulukuuta 1941 Helsinki) on suomalainen taloustieteilijä ja professori. Hän oli Åbo Akademin kauppakorkeakoulun kansantaloustieteen yliassistentti vuosina 1972–1979, joista vuosina 1975–1979 vt. professori. Vuosina 1979–2006 hän oli professori. Hänen tutkimuskohteenaan on ollut muun muassa pääomanmuodostus. Merkittäviä julkaisuja ovat hänen väitöskirjansa Den sektorala kapitalbildningen och dess finansiering (1973) sekä Finansieringen av den högre utbildningen (1976). 
Anckar on ollut Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1985. 
Anckarin veli on valtiotieteilijä Dag Anckar.
Shikokun pyhiinvaellusreitti

Shikokun pyhiinvaellusreitti on Japanissa Shikokun saarella kulkeva vajaa 1 200 kilometriä pitkä temppelireitti, joka kulkee 88 temppelin kautta. Reitin historia ulottuu 700-luvulle, jolloin Kūkai-niminen buddhamunkki eli saarella. Hänen uskotaan perustaneen reitin. Ensimmäiset maininnat pyhiinvaelluksesta ovat 1100-luvulta.
Temppelireitin kiertää vuosittain noin 4 000 vaeltajaa. Pyhiinvaeltajilla (Henro) on yllään valkoinen takki ja olkihattu päässään. Aina temppelissä käydessään pyhiinvaeltaja saa leimakirjaansa merkinnän käynnistä.
Suuramiraali

Suuramiraali (saks. Großadmiral) on ollut joissakin maissa, etenkin Saksan keisarikunnan laivastossa, Weimarin tasavallan laivastossa ja Kriegsmarinessa merivoimien korkein sotilasarvo, joka vastaa maavoimien marsalkkaa. Muissa maissa sitä on vastannut laivastoamiraali. Suuramiraali on ollut kuninkaallinen tai maansa merivoimien komentaja. Kriegsmarinella oli myös kenraaliamiraalin arvo, joka oli ylempi kuin amiraali, mutta alempi kuin suuramiraali.
Suomessa arvoja ei ole käytössä.

Suuramiraalin arvo muissa maissa

Itävalta-Unkarin laivastossa suuramiraalin arvo annettiin laivaston komentaja Anton Hausille vuonna 1916 sekä hänen seuraajalleen Maximilian Njegovanille tämän jäädessä eläkkeelle 1918. Arvo annettiin myös arkkiherttua Kaarle Stefanille 1911 sekä ensimmäisen maailmansodan aikana kunnianosoituksena eräille muille Itävallan ja Saksan keisarillisten perheiden jäsenille.
Italiassa Benito Mussolini myönsi suuramiraalin (Grande ammiraglio) arvon Paolo Thaon di Revelille 1924. Italiassa arvoa ei ole annettu muille.