google/wiki40b huggingface dataset:
Lothar-Günther Buchheim

Lothar-Günther Buchheim (6. helmikuuta 1918 Weimar, Thüringen – 22. helmikuuta 2007 Starnberg, Baijeri) oli saksalainen kirjailija, taidemaalari ja taidekeräilijä. Parhaiten hänet tunnetaan romaanistaan Das Boot (1973).

Nuoruus

Buchheim vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Weimarin lisäksi Rochlitzissa sekä Chemnitzissä. Teini-ikäisenä hän toimi avustajana sanomalehdissä ja vuonna 1933, vasta 15-vuotiaana, hän piti ensimmäisen näyttelyn piirroksistaan.
1937 viettäessään aikaansa Italiassa hän kirjoitti ensimmäisen kirjansa Tage und Nächte steigen aus dem Strom. Eine Donaufahrt. ("Days and nights rise from the river. A travel on the Danube."), jossa hän kertoo kanoottiretkestään Tonavaa pitkin Mustallemerelle. Kirja julkaistiin vuonna 1941.
Hän opiskeli taiteita Dresdenissä sekä Münchenissä ja liittyi vapaaehtoisena Kriegsmarineen vuonna 1940.

Toinen maailmansota

Buchheim toimi sotakirjeenvaihtajana Saksan laivaston propagandaosastolla toisen maailmansodan aikana kirjoittaen kokemuksistaan miinanraivaajilla, hävittäjillä sekä sukellusveneillä. Hän teki myös piirustuksia ja otti valokuvia.
Syksyllä 1941 Buchheim liittyi kapteeniluutnantti Heinrich Lehmann-Willenbrockin miehistöön sukellusveneeseen U-96. Hänen ohjeensa olivat valokuvata ja kuvailla sukellusvenesotaa käytännössä. Partiomatkan kokemuksista hän kirjoitti novellin Die Eichenlaubfahrt.

Sodan jälkeen

Sodan päätyttyä Buchheim toimi taiteilijana, taidekeräilijänä, galleristina sekä taidekustantajana. 1950 ja 60-luvuilla hän kirjoitti kirjoja eurooppalaisista taiteilijoista, mm. Pablo Picassosta ja keräsi saksalaisten ja ranskalaisten ekspressionistien töitä. Koska modernistien teoksia oli natsihallinnon aikana pidetty rappiotaiteena, hänen onnistui hankkia niitä halvalla.
Buchheim tunnetaan parhaiten sodanajan kokemuksiin perustuvasta romaanistaan Das Boot, joka julkaistiin Saksassa 1973. Kirja on osittain fiktiivinen kuvaus sukellusveneen partiomatkasta ja sen kertojana toimii laivaston sotakirjeenvaihtaja luutnantti Werner. Kirjan karu ja sodanvastainen asenne aiheuttivat aikanaan puhetta puolesta ja vastaan. Das Boot julkaistiin Suomeksi nimellä Sukellusvene vuonna 1975.
Buchheim oli erittäin vastahakoinen antamaan kirjan oikeuksia elokuvantekijöille, mutta lopulta 1981 Wolfgang Petersen ohjasi kirjaan perustuen kaikkien aikojen kalleimman saksalaisen elokuvan, joka keräsi kuusi oscar-ehdokkuutta.
Romaania seurasi täysin todellisuuteen pohjautuvan sukellusvenetrilogian ensimmäinen osa U-Boot-Krieg vuonna 1976. Kaksi seuraavaa osaa, U-Boot-Fahrer sekä Zu Tode Gesiegt julkaistiin molemmat vuonna 1998. Trilogia sisältää yhteensä yli 5000 sodan aikana otettua valokuvaa. Buchheim kirjoitti myös kirjan Der Abschied (2000) matkastaan ydinkäyttöisellä rahtialus NS Otto Hahnilla. Aluksen kapteenina toimi tuolloin Heinrich Lehmann-Willenbrock.
Buchheimin keräämästä taiteesta koostuva Buchheim Museum of Imagination avattiin Bernriedissä vuonna 2001.
Aleos

Aleos (muinaiskreikaksi Ἄλεός) oli kreikkalaisessa mytologiassa Tegean kuningas ja Afeidaan poika ja Arkaan pojanpoika. Vaimonsa Neairan kanssa Aleoksella oli useita lapsia: Lykurgos, Kefeus, Amfidamas ja Auge. Hän oli myyttinen Tegean ja Alean perustaja.
Aleos peri isänsä osuuden Arkadiasta. Hän seurasi Aipytosta hallitsijana, ja hänen aikanaan rakennettiin Pallas Athenen temppeli Tegeaan, josta hän teki valtakuntansa pääkaupungin.
Simpsonit (10. tuotantokausi)

Munuainen (Homer Simpson in: "Kidney Trouble")

Ukin munuaiset räjähtävät ja Homer päättää lahjoitta toisen omistaan. Hän kuitenkin jänistää ennen leikkausta ja pakenee "Kadonneiden sielujen" laivaan. Homer kertoo laivassa tarinan ukin munuaisista ja laivan matkustajat järkyttävät. Homer heitetään mereen ja hän huuhtoutuu rantaan. Homer palaa luovuttamaan munuaista, mutta pakenee taas ja jää auton alle. Homer herää ja tajuaa, että toinen hänen munuaisistaan on poissa. Tohtori Hibbert kertoo, että ukille annettiin Homerin munuainen, kun hän oli sairaalassa.

Oma huone (Make Room for Lisa)

Homer, Lisa ja Bart menevät museoon, jossa Homer nuolaisee parlamenttiä, josta hänelle tulisi 10 tonnin sakot, mutta museon omistama puhelinyhtiö ymmärtää, ettei raha kasva puussa. Joten Simpsoneiden talon päälle tulee puhelintorni ja tornin laitteistot tulevat Lisan huoneen sisälle, joten Lisan pitää muuttaa Bartin kanssa samaan huoneeseen. Marge kuuntelee itkupuhelimella muiden puheluja. Lisaa alkaa sattumaan mahaan ja Homer vie hänet Dr Hibbertin luo. Dr Hibbert sanoo, että Lisan mahakivut johtuvat sterssistä. Lisa ja Homer menevät intialaiseen kauppaan, jossa he menevät säiliöihin rentoutumaan. Bart ja Milhouse tekevät jekun Margelle ja Marge lyö itkupuhelimella Milhousea päähän.

Rekkaseikkailu (Maximum Homerdrive)

Homer syö kilpaa pihviä rekkakuskin kanssa. Rekkakuski voittaa, mutta kuolee nautamyrkytykseen hetkeä myöhemmin. Homer ja Bart aikovat viedä tämän lastin perille. Tulee kiire ja Homer nukahtaa rattiin. Rekalle ei kuitenkaan käy kuinkaan, kiitos rekkaan asennetun automaattiajojärjestelmän. Homer paljastaa järjestelmästä kaikille ja toiset rekkakuskit pelkäävät menettävänsä työkeikkansa ja he yrittävät pysäyttää Homerin. Kotona Marge ja Lisa päättävät ostaa uuden ovikellon, ja sopiva ovikello löytyykin, mutta kukaan ei soita sitä. Kun Lisa soittaa ovikelloa se ei lakkaa enää soimasta. Pian kaikki Springfieldin asukkaat kärsivät Simpsonien uudesta ovikellosta.

Ei voi ostaa rakkautta (Monty Can't Buy Me Love)

Toinen miljonääri, Arthur Fortune, kaappaa Springfieldin sydämet itselleen antamalla jokaiselle yhden dollarin, jolloin herra Burns alkaa etsiä tapoja julkisuuskuvansa kiillottamiseksi ja hän palkkaa Homerin avustamaan häntä siinä. Kuitenkin hänen suunnitelmansa epäonnistuu: kun hän käskee Homerin heittää hopeakolikoita ihmisille, he loukkaantuvat painavista kolikoista.
Viimeisenä vaihtoehtonaan Burns päättää siepata Loch Nessin hirviön. Kuitenkin jopa tämä suunnitelma epäonnistuu, kun hirviö paljastuukin suloiseksi ja hellyttäväksi. Burns antaa lopulta Nessielle työn kasinoltaan, kun Homer sanoo, että vihattujen ihmisten ei tarvitse tehdä mitään muiden ihmisten hyväksi.
Vierailevat näyttelijät: Michael McKean
Tata Group

Tata Group (hindiksi टाटा समूह) on kansainvälinen konglomeraatti , jonka pääkonttori on Intian Mumbaissa. Se on Intian suurin yksityinen yritys ja toimii teräs-, auto-, tietotekniikka-, viestintä-, voimayhtiö-, tee- ja hotellialoilla.
Yhtymä sai nimen perustajansa Jamsetji Tatan mukaan, joka perusti kangasalan yrityksen vuonna 1874. Tatan perheen edustajia on ollut lähes tauotta yhtymän johdossa. Nykyisin valtaa käyttää viidennen sukupolven edustaja Ratan Tata. Konserni laajensi hotellialalle 1904, teräkseen 1912, moottoreihin 1945 ja autoihin 1954. Tata Steel on Aasian ensimmäinen ja Intian suurin yksityinen teräsyhtiö, joka on nykyisin maailman kuuden suurimman teräsyhtiön joukossa. Tata Motors on yhtymän autovalmistaja. Tata Global Beverages on puolestaan yhtymän virvoitusjuomakonserni, joka on yksi maailman viidestä suurimmasta teen valmistajasta.
Vuonna 2008 Tata Group julkisti maailman halvimman auton, 1 800 euroa maksavan Tata Nanon. Yritys kävi myös neuvotteluja Fordin kanssa Jaguarin ja Land Roverin ostamisesta  Tata osti ne lopulta 2,3 miljardilla dollarilla eli noin 1,5 miljardilla eurolla.
Ruostehiirihaukka

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 43–61 cm, siipien kärkiväli 92–107 cm ja paino 550–700 g. Naaras on koirasta suurempi. Aikuisen linnun hartiat ja rinta ovat punaruskeat, myös vatsapuoli on ruskea, ja selkäpuolelta se on tumma lukuisin valkoisin pilkuin. Koivet ja vahanahka ovat keltaiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Lajista tunnetaan viisi alalajia. Vanhin yksilö on ollut 19 vuotta 11 kuukautta vanha.

Esiintyminen

Ruostehiirihaukat elävät Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltain itärannikolla Meksikonlahdelta Kanadan rajalle, länteen Ontarioon ja Quebeciin ja sieltä etelään Sierra Nevadan vuoristoon Kaliforniassa. Sen elinympäristön ala on noin 3,5 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko on noin 100 000 yksilöä. Pohjoisimmat populaatiot ovat muuttolintuja ja ne talvehtivat Meksikon keski- ja pohjoisosissa. Kahdesti se on tavattu Pohjois-Atlantilla syysmuutolla harhautuneena, jolloin se on laskeutunut laivaan lepäämään ja tullut havaituksi Euroopan puolella.

Elinympäristö

Laji elää lehti- ja sekametsissä sekä soilla.

Lisääntyminen

Reviirin koko on noin 1,92 neliökilometriä. Laji on yksiavioinen. Pesä sijaitsee korkealla lehtipuun oksistossa 6–15 m maanpinnasta. Naaras munii kolme tai neljä munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä noin 33 päivää. Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti. Koiras saalistaa perheelle ruokaa, jonka naaras paloittelee pienille poikasille. Poikaset lähtevät pesästä noin kuuden viikon ikäisinä ja vanhemmat huolehtivat niistä vielä 8–10 viikkoa. Laji on sukukypsä yksivuotiaana.

Ravinto

Ruostehiirihaukat syövät enimmäkseen pikkujyrsijöitä oaravien ja jänisten kokoisiin asti. Ne syövät myös pikkulintuja, liskoja, käärmeitä, sammakoita, rapuja ja isokokoisia hyönteisiä.
Veikkojärvi

Maantiede

Järven pinta-ala on 20,8 hehtaaria ja sen pituus on 1,4 kilometriä ja leveys 200 metriä. Järven luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkuunsa puoli kilometriä pitkä laskuoja Kourijärveen.
Järven rantaviiva on 5,0 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Seudulle on ominaista kivikkoisuus ja osin soisetkin rannat ovat kivisiä. Järvellä on kolme pientä saarta ja sen rannoilla on muutamia loma-asuntoja, joille pääsee metsäteitä pitkin Kullaalta.

Kourijärven valuma-alueen kuvailu

Kourinoja laskee Palusjärveen koillispäähän ja on Kourijärven laskuoja. Kouriojassa on pieni nimetön lampi. Kourijärveen laskee puoli kilometriä pitkä oja Veikkojärvestä. Samaan valuma-alueeseen kuuluu laskuojaton Pikkujärvi. Kourijärven itäosaan laskee Osalammin laskuoja. Myös Rottalammi kuuluu samaan valumaalueeseen.
Khevsureti

Khevsureti (georg. ხევსურეთი) on historiallis-maantieteellinen alue Georgian koillisosassa Suur-Kaukasuksen rinteillä Tšetšenian rajalla. Se on syrjäinen, vaikeasti saavutettava vuoristoalue, jossa on säilynyt vanhaa arkkitehtuuria ja tapoja. Se kuuluu Mtskheta-Mtianetin hallintoalueeseen.
Alueen merkittävin kylä on Šatili 1 395 metrin korkeudella merenpinnasta. Siellä on säilynyt yli 50 puolustustornia. Jotkin rakennukset ovat 500-luvulta, suurin osa 900–1100-luvuilta. Ne hylättiin valtaosin 1950-luvulla ja restauroitiin osittain 1970-luvulla. Toinen tärkeä kylä on lähes 1 600 metrin korkeudella sijaitseva Mutso, jossa on noin 30 puolustustornia. Se kuitenkin hylättiin lähes täysin 1900-luvun alussa ja se on osittain raunioitunut. Muita pienempiä kyliä ovat Ardoti ja Khakhabo. Šatiliin ei ole tieyhteyttä talvella joulukuusta huhtikuuhun, koska sinne johtava sola on suljettu. Sekä Khevsuretin että viereisen Pšavin alueen hallinnollisena keskuksena toimii Barisakhon kylä.
Khevsuretin asukkaat tunnetaan nimellä khevsurebi. 1920-luvulla alueella oli vielä 4 000 pysyvää asukasta, mutta nykyään heitä on vain 400, ja monet asuvat käytännössä Tbilisissä. Khevsuretilaiset tunnetaan muun muassa kauniista tekstiileistään, jotka on kirjailtu tähdin ja ristein. Miesten sanotaan käyttäneen rengashaarniskoita 1930-luvulle saakka. Khevsuretilaisia pidetään lyhytsanaisina, mutta heidät tunnetaan myös runoudestaan.
Khevsuretilaisten uskonnossa on säilynyt esikristillisiä piirteitä. Esimerkiksi ikonit on kielletty, eikä varsinaisia kirkkoja ole. Ristien sijaan saatetaan käyttää peuran tai pässin sarvia. Palvottuihin henkiin (vohi) kuuluvat esimerkiksi vuorten suojelija Goris Angelosi, myrskyjä ja lumivyöryjä aiheuttava ”suuren vuoren isä” Did Gori ja Panin kaltainen Otšopintre. Pyhää Yrjöä pidetään sodan jumalana.
Gümüşhanen maakunta

Gümüşhanen maakunta on yksi Turkin 81 maakunnasta. Maakunnan pinta-ala on 6 575 km². Vuoden 2015 lopussa arvioitu väkiluku oli 151 449. Maakunnan pääkaupunki on Gümüşhane, joka on myös yksi Gümüşhanen maakunnan 6 piirikunnasta.
Silmutmäki

Simutmäki sijaitsee Konnevedellä Keski-Suomessa. Silmun mäen laelta 188 m korkeudesta löytyy ainutlaatuinen Unescon maailmanperintökohteeseen Struven ketjuun kuuluva 48. mittauspiste vuodelta 1835.

Tuulivoimapuistoselvitys

Silmutmäelle suunnitellaan nyt tuulivoimapuistoa, jonka johdosta paikalla on tehty selvitys Museovirastolle. Tutkimusraportissa todetaan, että tutkimusalueelta tunnettiin ennestään Struven ketjun piste (mjrek 1000016006). Inventoinnissa ei havaittu muita muinaisjäännöksiä. Voimalapaikkojen alueet ja lähiseutu on sijainniltaan ja maastoltaan sellaista jossa tuskin sijaitsee mitään tunnetuntyyppistä muinaisjäännöstä.
Anton Fredrikson

Anton Henrik Fredrikson (5. tammikuuta 1859 Loviisa – 15. lokakuuta 1933) oli suomalainen kauppaneuvos ja lakkeja valmistaneen jyväskyläläisen A. Fredrikson Oy:n perustaja.
Anton Fredriksonin isä oli kirvesmies Fredrik Fredrikson. Hän muutti Jyväskylään vuonna 1876 mennäkseen kauppias Johan Parviaisen palvelukseen. Fredriksonista tuli itsenäinen kauppias vuonna 1884 kun hän yhdessä kauppias Matti Orpanan kanssa osti Weilin & Göösin kirjakaupan. Orpanan kuoltua 1895 Fredrikson piti kirjakauppaa yksin vuoteen 1916 saakka. Fredrikson perusti vuonna 1885 sekatavarakaupan jonka yhteyteen hän liitti myös miesten vaatetusliikkeen. 
Fredrikson perusti tammikuussa 1887 suomen ensimmäisen kravattitehtaan jonka rinnalle tulivat vuonna 1891 lakkitehdas ja 1898 hansikastehdas. Vuonna 1895 Fredrikson aloitti turkis- ja nahkalakkien valmistuksen josta tuli hänen yrityksensä päätoimiala. Fredriksonin yritys muutettiin osakeyhtiöksi vuonna 1908. Anton Fredrikson johti yritystä vuoteen 1913 saakka jolloin hänen seuraajakseen tuli hänen poikansa Onni Fredrikson. Fredriksonin yrityksen palveluksessa oli 1900-luvun alussa noin 80 henkilöä, 1920-luvulla yli 100 henkilöä ja 1950-luvulla yli 200 henkilöä. Enimmillään Fredriksonilla oli työntekijöitä 485 vuonna 1970. Yhtiöllä oli myös omat vähittäismyymälät Helsingissä, Viipurissa ja Oulussa mutta ne lakkautettiin jo 1930-luvulla. Solmioiden valmistus päättyi 1940 ja tämän jälkeen yritys valmisti turkis- ja nahkavaatteita sekä lakkeja. A. Fredrikson Oy:n valmistustoiminta päättyi 1977 jolloin sen seuraajaksi perustettu Fredriksonin Lakkitehdas Oy aloitti valmistustoiminnan.
Mäkilammi (Kuhmoinen, Kotakoski)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,6 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Isojärven valuma-alueeseen (14.263) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 174,8 metriä mpy.
Porin kansallinen kaupunkipuisto

Porin kansallinen kaupunkipuisto on kansallinen kaupunkipuisto Porissa. Vuonna 2002 perustettu puisto on Kokemäenjoen suiston eli Porin luotojen rakennettujen sekä yhä viljelykäytössä olevien kulttuuriympäristöjen, puistojen ja puistokatujen, kaupunkimetsien sekä jokivarsiluonnon yhdessä muodostama kansallisesti arvokas kokonaisuus.
Vuoden 2017 joulukuussa kansallisia kaupunkipuistoja oli Suomessa yhdeksän: Forssassa, Hangossa, Heinolassa, Hämeenlinnassa, Kotkassa, Kuopiossa, Porissa, Porvoossa ja Turussa.
Paulo Antonino Mascarenhas Roxo

Paulo Antonino Mascarenhas Roxo (s. 12. kesäkuuta 1928 São Geraldo) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin premonstratensialaisten papiksi 20. elokuuta 1952 ja nimitettiin Mogi das Cruzesin hiippakunnan johtoon 18. marraskuuta 1989. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. tammikuuta 1990. Pääkonsekraattorina toimi Carlo Furno, jota avustivat Conrado Walter ja Constantino Amstalden.
Mascarenhas Roxo jäi eläkkeelle 4. elokuuta 2004.
Global Entrepreneurship Week

Global Entrepreneurship Week (GEW) on kansainvälinen järjestettävä yrittäjyysviikko.
Viikko järjestettiin vuonna 2013 yli 130 maassa ja sen tarkoitus on lisätä tietoutta yrittäjyydestä ja yrittäjäksi ryhtymisestä sekä rohkaista ja inspiroida ihmisiä yrittämään ja toteuttamaan ideoitaan. Yrittäjyysviikko järjestettiin ensimmäisen kerran Britanniassa vuonna 2004 nimellä Entreprise Week, ja nimellä GEW se on järjestetty vuodesta 2007 lähtien.

GEW Finland

GEW Finland on suomalainen tapahtumaviikko, jonka tavoite on auttaa suomalaisia näkemään paremmin yrittäjyyden monimuotoisuus ja sen mukanaan tuomat mahdollisuudet. Suomalaisia kannustetaan yrittäjyyteen ja tuetaan jo olemassaolevia kasvavia sekä kasvu- ja kehityshaluisia yrityksiä. Viikolla välitetään tietoa yrittäjäksi ryhtymisestä, pyritään luomaan positiivisempia mielikuvia yrittäjyydestä sekä esitellään inspiroivia tarinoita ja ihmisiä.
Ahvenlammit (Ruovesi)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Karjulanjoen valuma-alueella (35.36), jonka Kalliojärvien valuma-alueeseen (35.369) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 150,7 metriä mpy.
Maissi Erkko

Maissi (Maria Aurora) Erkko (o.s. Holländer; 4. kesäkuuta 1872 Nauvo – 1. syyskuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen yhteiskunnallinen vaikuttaja, joka tunnetaan Päivälehden (sittemmin Helsingin Sanomat) päätoimittajan Eero Erkon puolisona. Hänen vanhempansa olivat apulaislääninrahastonhoitaja Johan Fredrik Holländer ja Aurora o.s. Holländer.

Koulutus

Käytyään Turun suomalaisen tyttökoulun Maissi Holländer opiskeli Helsingin Aleksanderin-yliopiston (nyk. Helsingin yliopisto) yksityisessä sairasvoimistelulaitoksessa. Hän toimi sairasvoimistelijana ja hierojana ennen avioitumistaan Eero Erkon kanssa.

Perhe

Maissi Holländer avioitui Eero Erkon kanssa 5. kesäkuuta 1894. Eero Erkko oli Päivälehden perustajia, lehden päätoimittaja ja keskeinen omistaja. Avioliitosta syntyi kolme lasta: Eljas (1895−1965), Paavo (1896−1936) ja Eero O. (1899−1969).
Kun Eero Erkko karkotettiin kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin määräyksestä maasta 1903, Maissi ja lapset seurasivat häntä maanpakoon New Yorkiin, Yhdysvaltoihin. New Yorkin vuosina Maissi Erkko hoiti miehensä liiketoimien kirjanpitoa. Erkot pääsivät palaamaan takaisin Suomeen 1905.

Yhteiskunnallinen vaikuttaja

Maissi Erkko osallistui aktiivisesti yhteiskunnalliseen toimintaan. Hän oli muun muassa perustamassa vuonna 1902 perustuslaillisten suomenmielisten naisten keskustelupiiriä, Nuorsuomalaista naisklubia sekä venäläistämistoimenpiteitä vastustaneen kagaalin rinnakkaisjärjestöä, naiskagaalia. Naiskagaalin tehtäviin kuului muun muassa kiellettyjen painotuotteiden (esim. Vapaita lehtisiä/Fria Ord -lehden) salakuljetus ja jakelu, salaisten viestien välittäminen sekä varojenkeruu. Suomalaisessa Naisliitossa Maissi Erkko toimi sen Helsingin yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana 1907−1908.
Kun Suomea koetteli ankara katovuosi 1902, Maissi Erkko osallistui hätäapua varten perustetun toimikunnan toimintaan.  Vuonna 1918 hän oli perustamassa Suomen Rannikkosotilaiden Huoltoyhdistystä.  Hän kuului myös Suomen Laivaston naisliiton johtokuntaan. 
Viron vapaussodan (1918−1920) avustustoimikunnassa Maissi Erkolle kuului useita tehtäviä: hän toimi puheenjohtajana sairaaloiden vaate- ja sisustamisosastossa ja hoiti lisäksi komitean sairaalan taloudenhoitajan tehtäviä. Näistä ansioistaan Maissi Erkko sai tunnustukseksi Viron vapausristin ja Suomen Valkoisen Ruusun ansiomerkin.
Vuonna 1919 Maissi Erkko valittiin varajäseneksi kirkollis- ja opetusministeriön nimeämään elokuvatarkastuslautakuntaan.

Sanoma Osakeyhtiön johtokunnan jäsen

Eero Erkon kuoltua 1927 Maissi Erkko toimi aktiivisesti Sanoma Osakeyhtiössä. Johtokunnan jäsenenä ja lehden päätoimittajan Eljas Erkon äidin ominaisuudessa hän seurasi yhtiön tapahtumia tiiviisti aina kuolemaansa (1.9.1936) saakka.
Seepramakrilli

Koko ja ulkonäkö

Seepramakrillin suurin julkaistu pituus on 240 cm ja paino 70 kg. Sen pää ja vartalo ovat kaikkialta tumman turkoosinsinisiä, ja vartalossa on sen koko pituudelta korkeussuuntaisia mustia raitoja, mistä se on saanut nimensäkin. Ensimmäinen selkäevä on matala, samanvärinen kuin muu ruumis. Muut evät ovat turkoosinmustia.

Levinneisyys

Seepramakrillia tavataan Intian valtamereltä ja Tyyneltämereltä. Alue ulottuu lännessä Etelä-Afrikasta Punaisellemerelle ja mannerjalustaa seuraten Kaakkois-Aasiaan. Tyynenmeren pohjoisimmat esiintymät ovat Kiinassa ja Japanissa ja eteläisimmät Australiassa ja Fidžisaarilla. Suezin kanavan kautta laji on levittäytynyt myös itäiselle Välimerelle.
Seepramakrilli viihtyy mannerjalustan koko leveydellä 10–70 metrin syvyydessä. Toisinaan sitä tavataan myös sameissa ja vähäsuolaisissa vesissä. Sen tiedetään vaeltavan pitkiä matkoja rannikkoja pitkin, joskaan kaikki populaatiot eivät tällaisia taipaleita tee.

Ravinto

Seepramakrillit syövät lähes pelkästään pikkukaloja, joita ne jahtaavat pieninä parvina.

Siguatoksiini

Australian Queenslandin itärannikolta pyydetyistä seepramakrilleista on löydetty rasvaliukoista siguatoksiini-myrkkyä, joten näitä nimenomaisia kaloja ei suositella syötäväksi. Myrkytyksen ensioireet ovat ruuansulatuksen, hermoston ja verenkierron toimintahäiriöt. Ne ilmenevät kuuden tunnin kuluessa kalan syönnistä.

Kalastus

Seepramakrillia pyydetään paljon niin ammattimaisesti, teollisesti ja virkistysmielessä. Kalaa myydään tuoreena, pakastettuna, suolattuna, kuivattuna ja säilykkeenä. Siitä valmistetaan myös kalapyöryköitä.