google/wiki40b huggingface dataset:
Tuomiojan hallitus

Tuomiojan hallitus oli 17. marraskuuta 1953 – 5. toukokuuta 1954 toiminut Sakari Tuomiojan johtama Suomen tasavallan 37. hallitus. Vaikka kyseessä olikin toimitusministeristö, monilla hallituksen jäsenillä oli vahvat kytkökset porvaripuolueisiin, myös pääministeri Tuomiojalla, jonka puolueella tosin ei ollut paikkoja eduskunnassa; hallitusta pidettiinkin "naamioituna porvarihallituksena".
Kekkosen IV hallitus jätti eronpyyntönsä 4. marraskuuta 1953. Kaksi päivää myöhemmin presidentti Paasikivi pyysi Tuomiojaa muodostamaan uuden hallituksen. Tuomiojan hallitus nimitettiin 17. marraskuuta.
Tuomiojan hallituksesta on sanottu, että siinä oli Suomen hallituksista talouselämä kaikista vankimmin edustettuna pääministeristä alkaen; Tuomioja oli Suomen Pankin pääjohtaja, ja ministerien joukossa oli muidenkin pankkien pääjohtajia sekä tärkeitä yritysjohtajia, muun muassa raskaan sarjan teollisuuspatruuna, vuorineuvos Erik Serlachius. Asiantuntemuksesta huolimatta suurin osa hallituksen jäsenistä oli ministereinä kokemattomia, ja huomiota herätti myös monien suhteellisen nuori ikä. Toisena maatalousministerinä toiminut Henrik Kullberg kuoli kesken hallituksen toimikauden joulukuussa 1953 ja hänen tilalleen tuli Helsingin yliopiston maanviljelystalouden professori Nils Westermarck.
Tuomiojan hallituksen päätavoitteet liittyivät ennemminkin talous- kuin sisä- tai ulkopolitiikkaan. Kenties tärkein sisäpoliittinen päätös hallitukselta oli eduskuntavaalien aikaistaminen kesän sijasta järjestettäväksi jo maaliskuussa 1954. Pitkien hallitusneuvottelujen jälkeen hallituksen muodostajaksi päätyi lopulta Tuomiojan hallituksen ulkoministeri, RKP:n Ralf Törngren.
Tuomiojan hallitus sai lyhytikäisyydestään huolimatta suomalaisten keskuudessa hyvän jälkimaineen siitä syystä, että taloustilanne oli sen toimikaudella kypsynyt valmiiksi vuonna 1939 alkaneen kahvin ja siten kaiken elintarvikkeiden säännöstelyn lopulliseen purkamiseen, mikä toteutui maaliskuun alussa 1954.
Arvo Mörö

Arvo Mörö (3. heinäkuuta 1914 Kivennapa – 25. syyskuuta 1980  Oulu) oli sotien aikainen kaukopartiomies ja Mannerheim-ristin ritari numero 87. Siviiliammatiltaan hän oli linja-autoliikennöitsijä. Sodan jälkeen hän toimi Oulussa omistamassaan A. Mörö Oy:ssä toimitusjohtajana.

Kotitausta

Arvo Mörö oli syntyjään luovutetusta Karjalasta. Hän syntyi Kivennavalla Tuomas ja Helena Mörön maanviljelijäperheeseen.

Talvisodan aika

Talvisodassa Mörö kuului 3. rajakomppaniaan Kannaksen viivytystaisteluiden aikana ja myöhemmin divisoonansa kaukopartiojoukkueeseen.

Välirauhan ajan salainen tiedustelu

Rauhan tulo ei katkaissut Mörön toimintaa tiedustelijana, vaan hänestä tuli puolustusvoimain pääesikunnan alaisena toimivan ulkomaaosaston ns. tilastotoimiston tiedustelija eli reppuri. Tässä asemassa hän suoritti ainakin kahdeksan tiedustelumatkaa Karjalankannakselle. Useiden Karjalassa syntyneiden kaukopartiomiesten tapaan Mörö hyödynsi näillä matkoillaan paikallistuntemustaan, sillä kaksi näistä matkoista ulottui hänen syntymäpitäjäänsä Kivennavalle.
Rauhan aikaa käytettiin myös tiedustelijan erikoiskoulutukseen. Esimerkiksi huhtikuussa 1941 järjestettiin laskuvarjohypyn pikakoulutus. Myös tiedustelijakurssi ja radiosähköttäjäkoulutus olivat ohjelmassa.

Toiminta jatkosodassa

Mörön ensimmäinen jatkosodan partiomatka alkoi kahden miehen partiolla heti sotatilan julistamisen jälkeen 17. kesäkuuta 1941. Tiedustelukohteena olivat neuvostoarmeijan joukkojen siirrot Viipurin eteläpuolella. Tämän jälkeen seurasi lukuisia matkoja, joiden aikana suoritettiin niin tiedustelu- kuin hävitystehtäviäkin. Useilla matkoilla Mörö oli sekä partion johtaja että radisti.

Ritarinimitys

Esityksen Arvo Mörön nimittämisestä Mannerheim-ristin ritariksi teki päämajan tiedusteluosaston päällikkö, eversti Lars Melander. Esityksessä kootaan yhteen talvisodan, välirauhan ajan sekä syksyn 1941 toiminta. Nimitys Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi tuli 31. elokuuta 1942.

Liikennöitsijä Arvo Mörö

Ennen sotia vuonna 1924 perustettu veljekset Mörön linja-autoliike toimi Kivennavalla. Sotien jälkeen piti luovutettujen alueiden liikennöitsijöille löytää uudet kotipaikat ja toiminta-alueet. Tämä tehtiin yhteistyössä Linja-autoliiton sekä kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön kesken.
Omistajajien palattua sotatoimista veljeksistä Arvo Mörö jatkoi liiketoimintaa ja vanhemmat veljekset Antti, Juho ja Väinö Mörö jäivät Etelä-Suomeen. A. Mörö Oy:n toiminta asettui uuteen kotipaikkaan Ouluun ja sen ympäristöön. Yritys on sittemmin myyty osaksi Koiviston Auto - yhtymää.
Sunnalaisuus

Madhabit eli lakikoulukunnat

Maḏhab (arab. مذهب‎, monikko arab. مذاهب‎, maḏāhib) on arabiankielinen termi, joka viittaa islamilaiseen lakikoulukuntaan (fiqh). Damaskos, Kufa, Basra ja Medina olivat aluksi malikiittien aluetta ja Irak  Hanafi-koulukunnan aluetta. Shafi'i-, Hanbali- Zahiri- ja Jahirikoulut perustettiin niitä myöhemmin.
Neljää sunna-islamin lakikoulukuntaa ovat lähellä toisiiaan, ja suurin osa niiden säädöksistä on kaikille yhteisiä.

Sunnalaisuus Suomessa

Sunnalaisuuden historia Suomessa alkaa tataareista. Suomen ensimmäiset muslimit,  tataarit, saapuivat  1800-luvun lopussa ja1900-luvun alussa pääosin yhdestä venääisestä kylästä. Sunnimuslimeilla ei ole Suomessa omaa kattojärjestöä kuten šiialaisilla. Vuoden 1990 jälkeen alkanut muuttoliike on tuonut Suomeen sunneja muun muassa Somaliasta, Irakista ja Afganistanista. Yhdysvaltalaisen PEW tutkimuskeskuksen mukaan Suomessa oli vuonna 2016 yhteensä 150 000 muslimia, joista suurin osa sunneja.
Tiergartenin neuvostomonumentti

Tiergartenin neuvostomonumentti on yksi Berliinissä sijaitsevista kolmesta suuresta muistomerkistä, jotka on pystytetty kaupungin toisen maailmansodan loppuvaiheessa vallanneiden puna-armeijan sotilaiden kunniaksi. Se sijaitsee aivan kaupungin keskustassa, Tiergartenin puistossa Straße des 17. Juni -kadun varrella vain vähän matkaa Brandenburgin portilta länteen. Berliinin kaksi muuta suurta neuvostomuistomerkkiä ovat Treptower Parkissa ja Schönholzer Heidessa.
Kaupunkia miehittänyt puna-armeija rakennutti Tiergartenin muistomerkin itse ja sen tekeminen aloitettiin välittömästi sodan päättymisen jälkeen. Suunnittelijoina toimivat kuvanveistäjät Lev Kerbel ja Vladimir Tsigal sekä arkkitehti Nikolai Sergijevski. Valmis muistomerkki avattiin jo 11. marraskuuta 1945. Se valmistui lopullisesti seuraavana vuonna. Monumentin sijoituspaikka oli tarkoin harkittu. Se ei ainoastaan sijainnut Brandenburgin portin ja Saksan valtiopäivätalon läheisyydessä, vaan samalla myös tukki symbolisesti tärkeän Siegesalleen (”Voitonkatu”) samalla kohdalla, johon Albert Speerin ja Adolf Hitlerin Welthauptstadt Germania -suunnitelmassa olisi tullut Pohjois-Etelä-akselin ja Itä-Länsi-akselin risteys. Suositun tarinan mukaan neuvostomonumentin rakennusmateriaalina olisi lisäksi käytetty kiviä raunioituneesta Hitlerin valtakunnankansliasta, mutta tämä ei pidä paikkaansa.
Puolikaaren muotoista muistomerkkiä reunustaa kaksi neuvostoliittolaista T-34-panssarivaunua, joiden sanotaan saapuneen ensimmäisinä Berliniin Berliinin taistelun aikana. Muistomerkin alimman tasanteen reunoilla on myös kaksi tykkiä, joilla oli ammuttu taisteluiden päättymisen merkiksi. Portaiden puolivälissä on kaksi sarkofagia, joiden kylkeen on hakattu Berliinin taisteluissa kaatuneiden Neuvostoliiton sankarin arvon saaneiden upseerien nimet. Varsinaisen muistomerkin pylväissä on kaatuneiden tavallisten sotilaiden nimiä. Jokainen pylväs edustaa yhtä aselajia. Huipulla on puna-armeijan sotilasta esittävä kahdeksanmetrinen patsas. Muistomerkin takana on kaksi suihkulähdettä. Ympäröivälle 2,7 hehtaarin laajuiselle alueelle on haudattu yli 2 000 kaatunutta puna-armeijan sotilasta, mutta täsmällistä hautapaikkaa ei ole merkitty.
Kun Berliinin miehitysvyöhykkeiden rajat määrättiin, Tiergartenin neuvostomonumentti jäi brittien miehityssektorin alueelle, jossa se muodosti Neuvostoliiton valvonnassa olleen enklaavin aina vuoteen 1990 saakka. Sotilasvartio muistomerkin edustalla jatkui vuoteen 1994, jolloin viimeiset venäläiset joukot vedettiin pois Berliinistä. Kylmän sodan aikana Tiergartenin neuvostomuistomerkki oli monissa Itä-Saksassa painetuissa Berliinin kartoissa ainoa Länsi-Berliinin alueelle merkitty nähtävyys.
David McKenzie

David McKenzie (15. heinäkuuta 1936, Sydney, Uusi Etelä-Wales – 10. elokuuta 1981, Honolulu, Havaiji, Yhdysvallat) oli australialainen miekkailija ja urheilujohtaja.
David McKenzie kilpaili urheilu-urallaan kolmissa olympialaisissa eli 1956 Melbournessa, 1960 Roomassa ja 1964 Tokiossa lajinaan florettimiekkailu. Paras saavutus hänen uraallaan oli vuoden 1962 Kansainyhteisön kisojen joukkuehopea floretissa.
Ammatiltaan McKenzie oli juristi. Urheilu-uran jälkeen hän oli mukana urheilun järjestötoiminnassa. Hänet valittiin vain 38-vuotiaana lokakuussa 1974 Kansainväliseen olympiakomiteaan (KOK) korvaamaan Lewis Luxtonin jättämä KOK:n australialaispaikka. Hän oli myös Australian Uuden Etelä Walesin osavaltion olympiakomitean puheenjohtaja, Australian miekkailuliiton puheenjohtaja ja Australian urheiluneuvoston jäsen. McKenzie toimi myös Australian olympiakomitean varapuheenjohtaja.
McKenzie toimi KOK-jäsenenä aina kuolemaansa asti. Hänen kuolemansa tapahtui epätavallisissa oloissa. Baden-Badenin vuoden 1981 olympiakongressin jälkeen hän matkusti Milanoon ANOC:n eli Kansallisten olympiakomiteoiden liiton kokoukseen. Sen jälkeen palatessaan kotimaahansa hän pysähtyi Havaijin Honolulussa. Hänet löydettiin kuristettuna paikallisessa kylpylässä. Surma jäi ratkaisematta.
Pyörösiipi

Koko ja ulkonäkö

Yleensä värikkäiden siilikkäiden joukossa pyörösiipi on hyvin vaatimaton ilmestys. Se on pieni perhonen, jonka etusiivet ovat pituuteensa nähden leveät ja hyvin pyöreäkärkiset. Koiraan siipien väri on kellanruskea, naaraan harmaanruskea. Sisempi ja ulompi poikkiviiru erottuvat huonosti, mutta niiden kohdalla siipisuonilla on tummat täplät. Etusiivessä on tumma, pyöreä keskitäplä, jonka kohdalla siiven poikki saattaa erottua harmahtava keskivarjo. Takasiivet ovat vaaleammat ja niissä on pienempi tumma keskitäplä. Molempien siipiparien reunaripset ovat siipisuonten kohdalta tummat, muuten vaaleat. Siipisuomut ovat harvassa, joten siivet ovat kauttaaltaan läpikuultavat. Lepäävä perhonen pitää siipiä kattolaskuisesti ruumiin sivuilla. Naaraan takaruumis levenee voimakkaasti kärkeä kohti. Siipiväli koiraalla 15–18 mm ja naaraalla 15–22 mm.
Hieman samannäköinen laji on kalvosiipi (Nudaria mundana).

Levinneisyys ja lentoaika

Pyörösiipeä tavataan Brittein saarilta Keski-Eurooppaan ja Balkanin kautta Turkkiin, Kaukasukselle ja Uralille. Laji puuttuu Iberian niemimaalta ja suuresta osasta Välimeren rannikkoa. Suomessa sitä tavataan Etelä-Lappiin saakka. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta elokuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat

Pyörösiipeä tavataan kosteilla niityillä, soilla ja kosteikoissa. Perhoset aloittavat lentonsa hämärän laskeuduttua ja jatkavat yön pimenemiseen. Lämpiminä öinä lento voi jatkua keskiyöhön. Naaraat lepäävät kasveilla ja houkttelevat matalalla lenteleviä koiraita luokseen. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, mutta sinne tulee naaraita jonkin verran vähemmän. Imukärsä on surkastunut, eikä perhonen nauti ravintoa.
Naaras munii varsin pienen määrän munia, jotka se asettelee pieniksi ryhmiksi alustalle käyttäen takaraajojaan apunaan. Kuhunkin munaan tarttuu suojaavia karvoja naaraan takaruumiin kärkiosan tupsusta. Munat kuoriutuvat elo-syyskuussa ja toukat siirtyvät lyhyen ruokailukauden jälkeen talvilevolle. Toukat ovat aktiivisia enimmäkseen öisin ja ovat täysikasvuisia touko-kesäkuun vaiheessa. Kotelo sijaitsee löyhässä kotelokopassa kiven alla tai oksan alapinnalla. Kotelovaihe kestää noin neljä viikkoa.

Ravintokasvi

Toukkien ravintoa luonnossa ei tunneta tarkoin, mutta ilmeisesti ne elävät syöden jäkäliä ja sammalia, erityisesti huopanahkajäkälää (Peltigera canina).
Vadim Krasnoslobodtsev

Seuraura

Krasnoslobodtsev on Torpedo Ust-Kamenogorskin kasvatti. Hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä jo 16-vuotiaana Venäjän kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Pervaja Ligassa Avangard Omskin kakkosjoukkueessa kaudella 1999–2000. Kaudet 2001–2003 Krasnoslobodtsev pelasi Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Vysšaja Ligassa Zauralie Kurganissa. 
Kaudeksi 2003–2004 hän palasi Pervaja Ligaan Avangard Omskin kakkosjoukkueeseen, jonka toiseksi paras pistemies oli tehoilla 17+31=48 Sergei Paiorin jälkeen. Krasnoslobodtsev pelasi myös yhden ottelun Vysšaja Ligan Metšel Tšeljabinskissa. Kauden 2004–2005 hän pelasi Vysšaja Ligan Amur Habarovskissa. Kauden 2005–2006 Krasnoslobodtsev pelasi pääosin Vysšaja Ligan Motor Barnaulissa, jonka toiseksi paras pistemies hän oli Aleksei Yudnikovin jälkeen tehoilla 15+22=37.
Kaudella 2006–2007 Krasnoslobodtsev pelasi ensimmäiset 15 pääsarjaotteluaan Venäjän superliigassa Neftehimik Nižnekamskissa. Seuraavan kauden hän pelasi Vysšaja Ligan Kazahmys Satpajevissa ja loppukauden Barys Astanassa, jonka tehokkain pelaaja oli pudotuspeleissä tehoilla 3+4=7 Jevgeni Bumaginin kanssa.
Kaudella 2008–2009 KHL:n tultua Superliigan tilalle Krasnoslobodtsev pelasi Astanassa 53 runkosarjaottelua tehoilla 12+24=36 ja oli joukkueen neljänneksi paras pistemies. Maaliskuussa 2010 hän teki joukkueen kanssa kolmivuotisen jatkosopimuksen. Kaudella 2010–2011 hän toimi joukkueen varakapteenina ja oli kolmanneksi paras maalintekijä Jiří Novotnýn jälkeen. Seuraavalla kaudella 2011–2012 Krasnoslobodtsev toimi myös joukkueen varakapteenina.

Maajoukkueura

Krasnoslobodtsev on edustanut Kazakstania MM-kilpailuissa vuosina 2006, 2009, 2010, 2011 ja 2012 joista vuosien 2009 ja 2010 turnauksissa joukkue pelasi I-divisioonassa ja voitti A-lohkon kultaa. Krasnoslobodtsev teki MM-debyyttinsä vuonna 2006. Vuoden 2009 turnauksessa hän voitti maali- ja pistepörssin tehoilla 3+6=9 Japanin Takeshi Saiton kanssa ja valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi. Vuoden 2011 turnauksessa Krasnoslobodtsev oli joukkueen paras pistemies kolmen muun pelaajan kanssa tehoilla 1+4=5.
Krasnoslobodtsev voitti Aasian talvikisoissa kultaa vuonna 2011. Hän on pelannut myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-turnauksessa vuonna 2001.
Veli-Karri Suominen

Nuorten arvokilpailuja

Suominen syntyi 12. helmikuuta 1991. Hän aloitti painin vuonna 2000. Vuoden 2005 kadettien (alle 17-vuotiaiden) Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän saavutti pronssia sarjassa 54 kg. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti saman kilpailun 69 kilogramman painoluokassa ja saavutti pronssia Baltic Youth Gamesista kadettien 76 kg:n sarjassa.
Vuonna 2008 kadettien EM-kilpailuissa Suominen oli 11:s. Seuraavana vuonna hän siirtyi juniorien (alle 20-vuotiaiden) ikäluokkaan, jonka MM-kilpailuissa hän sijoittui sarjassa 74 kg viidenneksi hävittyään pronssiottelussa eteläkorealaisella Kim Jin-hyeokille. Vuonna 2010 Suominen kärsi kivusta olkapäässä ja kävi olkapääleikkauksessa. Hän oli kesäkuussa juniorien EM-kilpailuissa sarjan 74 kg 25:s. Juniorien MM-kilpailuissa Budapestissa heinäkuussa samassa sarjassa paininut Suominen hävisi välierässään venäläiselle Roman Vlasoville, mutta voitti pronssia voitettuaan ratkaisevassa ottelussa sveitsiläispainijan. Marraskuussa Suominen kilpaili ensimmäisessä aikuisten kansainvälisessä turnauksessaan sijoittuen Arto Haavisto -turnauksessa sarjan 74 kg viidenneksi. Tammikuussa 2011 hän oli Herman Kare -turnauksessa seitsemäs samassa painoluokassa.
Toukokuussa 2011 juniorien Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa Suominen saavutti pronssia sarjassa 84 kg, ja juniorien EM-kilpailuissa hän oli viides 74 kg:n sarjassa. Juniorien MM-kilpailujen 74 kg:n painoluokassa Suominen sijoittui kymmenenneksi hävittyään kolmannen ottelunsa pronssia voittaneelle puolalaispainijalle.

Yleiseen sarjaan

Aikuisten sarjaan siirryttyään Suominen sijoittui marraskuussa 2011 Vantaan painicupissa sarjassa 74 kg toiseksi hävittyään selätyksellä venäläispainijalle. Arto Haavisto -turnauksessa hän oli viides sarjassa 84 kg ja Haparanda Cupissa kuudes sarjassa 74 kg. Vuoden 2012 Suominen avasi kansainvälisesti Herman Kare -turnauksessa ollen kolmas. Belgradin EM-kilpailuissa hän hävisi avausottelunsa lopulta pronssille yltäneelle Liettuan Aleksandr Kazakevitšille ja oli 24:s. Huhtikuun olympiakarsinta ei tuottanut Suomiselle paikkaa Lontoon kisoihin, mutta toukokuussa hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden. Suomisen vuosi jatkui opiskelijoiden MM-kilpailujen 12. sijalla ja päättyi Arto Haavisto -turnauksen sarjapronssiin. Vuonna 2013 Suominen oli kesäkuussa Saksan Grand Prix'n viides ja heinäkuussa opiskelijoiden MM-kilpailuissa 11:s.
Syyskuun MM-kilpailuissa Budapestissa Suominen teki läpimurtonsa aikuisten kansainväliselle tasolle sijoituttuaan viidenneksi. Ensimmäisessä ottelussaan intialaispainijan voittanut ja toisessa ottelussaan uzbekistanilaisvastustajansa selättänyt Suominen kohtasi puolivälierässään hallinneen olympiavoittajan ja maailmanmestaruuden vieneen Kim Hyeon-woon, joka voitti kohtaamisen pistein 1–5. Keräilyottelussa Suominen voitti kiinalaispainijan, mutta pronssiottelussa Turkin Emrah Kuş oli selkeästi nuorta suomalaista vahvempi.

Yksityiselämä

Suominen on asunut Vihdissä, mutta on harkinnut opiskelua Pietarissa, Venäjällä, missä hän on harjoitellut paljon. Suominen suoritti ylioppilastutkintonsa loppuun keväällä 2010 Helsingin Suomalais-venäläisessä koulussa.
Midi-Pyrénées’n ammuskelut

11. maaliskuuta

Ensimmäinen ampumistapaus tapahtui 11. maaliskuuta, kun laskuvarjojoukkojen islamilainen ylikersantti Imad Ibn-Ziaten ammuttiin kuntosalin edessä Toulousessa.

15. maaliskuuta

Toisessa ampumistapauksessa 15. maaliskuuta surmattiin kaksi islamilaista ranskalaissotilasta, korpraali Abel Chennouf ja sotamies Mohamed Legouad, Montaubanin ostoskeskuksessa. Yksi sotilas haavoittui vakavasti.

19. maaliskuuta

Kolmas hyökkäys tapahtui 19. maaliskuuta Ozar Hatorah-juutalaiskouluun surmaten rabin ja kolme lasta. Tämän kolmannen ampumisen jälkeen Ranskan hallitus nosti maan Vigipirate-terroriuhkatason maksimiin Midi-Pyrénées’ssä ja parissa sen viereisessä departementissa.Ampumavälikohtaus tapahtui kello 8.10 juuri, kun yksityisen Ozar Hatorahin koulun oppitunnit olivat alkamassa. Paikalle tuli mies skootterilla ja avasi tulen luokkiin meneviä oppilaita kohden. Joidenkin tietojen mukaan hän myös jahtasi oppilaita sisälle tappaen opettajan ja kolme lasta sekä vahingoittaen 17-vuotiasta oppilasta. Hän poistui paikalta mustalla tai valkoisella skootterilla.

21. maaliskuuta

21. maaliskuuta poliisi aloitti epäillyn talon piirityksen. Piiritys aloitettiin poliisilähteiden mukaan kello kolmelta aamuyöllä. Poliisin mukaan epäilty oli raskaasti aseistettu algerialaissyntyinen ranskalainen 23-vuotias mies nimeltään Mohamed Merah, joka ilmoitti kuuluvansa al-Qaidaan. Kaksi ranskalaispoliisia haavoittui tulitaistelussa miehen kanssa. 
Poliisi neuvotteli Merah’n kanssa radiopuhelimen kautta sekä joidenkin tietojen mukaan myös talon sisällä. 21.–22. maaliskuuta välisen yön aikana alueella kuultiin useita räjähdyksen ääniä. Useiden tietojen mukaan piiritysalueella tilanne oli rauhallinen. Myöskään viitteitä Merah’n kuolemasta ei ollut.

22. maaliskuuta

22. maaliskuuta sarjamurhaajaksi epäilty mies kuoli poliisin rynnäköityä hänen asuntoonsa. Mies oli piiloutunut kylpyhuoneeseen. Hän ryntäsi ulos kylpyhuoneesta, tulitti kohti poliisia ja hyppäsi parvekkeelta ase kädessään ja kuoli kun poliisin tarkka-ampuja ampui häntä päähän.
Poitounhevonen

Poitounhevonen (myös poitevin, mulassier) on Ranskan Poitousta kotoisin oleva, suuri ja raskasrakenteinen hevosrotu.

Ominaisuudet

Rotu on suuri ja raskasrakenteinen, jaloissa on vuohistupsut. Korkeus on yleensä noin 162–170 cm. Väri on yleensä harmaanruskea, myös ruunikoita ja harvinaisempia rautiaita esiintyy.

Historia

Alun perin tämä pohjoisesta (Alankomaat, Tanska, Norja) peräisin oleva hevonen tuotettiin Ranskaan suoalueiden kuivaustyötä varten. Koska se on kotoisin samankaltaisilta tasaisilta suoalueilta, sopivat sen suuret, pyöreät kaviot erittäin hyvin tähän työhön.

Käyttö

Poitounhevonen tunnetaan myös nimellä mulassier, joka viittaa rodun erääseen käyttötarkoitukseen: tammoja käytetään synnyttämään suurikokoisia poitevin-muuleja, jotka ovat hyvin kysyttyjä eritoten Amerikassa. Poitounhevostammat astutetaan suurilla aasioreilla (baudetes du Poitou) näiden arvokkaiden muulien synnyttämiseksi.
Elias Murr

Elias Murr (arab. إلياس المرّ‎) (s. 1962 Bteghrine) on Libanonin puolustusministeri ja varapääministeri, joka on toiminut aikaisemmin myös Libanonin sisäministerinä. Hän on ortodoksi, ja hänen on katsottu kuuluvan syyrialaismielisiin libanonilaispoliitikkoihin, vaikkakin tällä hetkellä hän on Syyrian kiivasti vastustaman Fuad Sinioran hallituksen jäsen. Monet syyriamieliset pitävät häntä petturina, koska hän ei eronnut hallituksesta Syyrian ja Hizbollahin niin käskiessä. Hän on Libanonin entisen varapääministeri ja sisäministeri Michel Murrin poika sekä Libanonin entisen presidentin Émile Lahoudin vävy.
Murr haavoittui pommi-iskussa 12. heinäkuuta 2005 Antelias-nimisessä kaupungissa. Poliisin mukaan iskussa kuoli yksi ja haavoittui tusina ihmistä. Hän syytti iskusta Syyriaa.
Arja Hannus

Arja Hannus (s. 1960) on entinen ruotsalainen suunnistaja ja hiihtosuunnistaja.
Arja Hannus on ainoa urheilija, joka voittanut henkilökohtaisen maailmanmestaruuden sekä suunnistuksessa että hiihtosuunnistuksessa. Suunnistuksessa hän voitti nuorten Pohjoismaiden mestaruuden 1980 jättäen toiseksi seuraavien vuosien ykkössuunnistajan Annichen Kringstadin. Seuraavana vuonna molemmat olivat Thunin MM-kisoissa voittamassa viestin maailmanmestaruutta. Seuraavat vuodet Hannus keskittyi hiihtosuunnistukseen mutta Gérardmerin MM-kisoissa 1987 hän voitti suunnistuksen henkilökohtaisella matkalla kultaa 16 sekunnin erolla maannaiseensa Karin Rabeen. Viestissä Hannus suunnisti jälleen ensimmäisen osuuden ja tuloksena oli hopeamitali. Skövden MM-kisoissa 1989 Hannus sai viestissä kultaa suunnistettuaan tällä kertaa toisen osuuden. Mariánské Lázněn MM-kisoissa 1991 hän huolehti jälleen avausosuudesta, ja Ruotsi voitti kultaa.
Sekä Venlojen viestin että Tiomila-viestin Hannus voitti kerran.
Hiihtosuunnistuksessa Arja Hannus sai 14 MM-mitalia. Ensimmäiset mestaruutensa hän sai Aigenin kisoissa 1982 ja seuraavat Chapelle de Boisin kisoissa 1992. Hän palasi vielä välivuosien jälkeen takaisin huipulle Windischgarstenin MM-kisoissa 1998, jossa hän sijoittui molemmilla henkilökohtaisilla matkoilla neljänneksi ja sai viestissä hopeaa. Viimeisen maailmanmestaruutensa hän voitti Krasnojarskin MM-kisoissa 2000.
Hiihtosuunnistuksen maailmancupin kokonaiskilpailun Hannus voitti kahdesti.
Jukka Hautamäki

Jukka Hautamäki (s. 1971 Oulu) on suomalainen kuva- ja mediataiteilija. Hautamäki työskentelee Helsingissä. Hän käyttää työskentelyssään kulutustavaroita, elektroniikkaa, ääntä, valoa ja videota. Ääni ja kuva(llisuus) tukevat kokonaisuutta, joka on usein installaatiomainen. Ilmaisun painotus on usein materiaalien dekontekstualisoinnissa, teoksien keskinäisessä vuorovaikutuksessa ja kokonaistunnelmassa. 
Hautamäki valmistui medianomiksi Turun ammattikorkeakoulun taideakatemian Digital Arts -koulutusohjelmasta 2005, mitä ennen hän opiskeli myös taidekorkeakoulussa Saksan Bremenissä ja tietotekniikkaa Turun yliopistossa. Hän on valmistunut Kuvataiteen maisteriksi Taideyliopistosta 2014.
Hän debytoi kuvataiteilijana Nuoret 2003 -näyttelyssä Taidehallissa, Helsingissä. Hautamäen teoksia on ollut esillä yksityis- ja ryhmänäyttelyissä Suomessa ja ulkomailla, mm. Forum Box, Sculptor, Huuto, MUU Galleriassa Helsingissä, Skaftfellissä Islannissa, Baltic Biennaalissa Pietarissa ja Avatar Centerissä Quebecissa.
Hän on työskennellyt suomalaisen taiteen tunnettavuuden edistämiseksi perustetun Finnish Cultural Instituten residenssissä New Yorkissa. Hän oli mukana Suomen taiteilijaseuran Taiteilijat 2010 -näyttelyssä.