google/wiki40b huggingface dataset:
Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto

Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto (SSSL) on 28.-29. joulukuuta 1907 Tampereella perustettu Suomen vanhin edelleen toimiva toimittajien ammatillis-aatteellinen etujärjestö. Nimensä mukaisesti se yhdistää mediassa ja viestinnässä työskenteleviä sosiaalidemokraattiset periaatteet hyväksyviä ihmisiä.
Liiton jäsenistö työskentelee pääasiassa ammattiyhdistyslehdissä, työväenlehtitaloissa ja sähköisessä mediassa. Sen puheenjohtaja on Jukka Halonen. Jäseniä liitossa on runsaat 300.
Liitto julkaisee vuosittain Mustemaalari-nimisen vuosikirjan ja jakaa joka toinen vuosi pidettävässä liittokokouksessaan Mustemaalari-palkinnon, joka myönnetään viestinnän piirissä saavutetuista ansioista.
SSSL on SAK:n jäsen. Sillä on läheiset suhteet SDP:hen. Alan työehtosopimukset neuvottelee Suomen Journalistiliitto.
Oberiu

OBERIU (ven. ОБэРИу - Объединение реального искусства, Todellisen taiteen yhdistys) oli venäläisten avantgarderunoilijoiden 1920- ja 1930-luvuilla muodostama ryhmittymä. Siihen kuuluivat muun muassa Daniil Harms, Aleksandr Vvedenski, Nikolai Zabolotski ja Nikolai Oleinikov. Oberiu oli tunnettu illanvietoistaan, joissa yhdisteltiin luovasti eri taiteenlajeja.
Kivuvuorenmedestäjä

Levinneisyys

Kivuvuorenmedestäjää tavataan hyvin pienellä alueella Kongon demokraattisen tasavallan itäosissa. Sen kannaksi arvioidaan 350–1 500 yksilöä. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi.
Janne Muurinen

Janne Muurinen (s. 8. syyskuuta 1967 Espoo) on suomalainen upseeri ja huippu-uransa päättänyt koripalloerotuomari.

Sotilasura

Muurinen toimi vuodesta 2008 vuoteen 2010 Suomen tasavallan presidentin 1. adjutanttina. Tätä ennen hän toimi vuosina 2006–2007 2. adjutanttina ja vuosina 2003–2006 3. adjutanttina. Muurinen on sotilasarvoltaan kommodori. Hän siirtyi kesäkuussa 2010 Suomenlahden Meripuolustusalueen 5. Miinalaivueen komentajaksi vuoteen 2013 saakka. Vuosina 2013-2015 hän työskenteli Merivoimien esikunnassa, vuosina 2015-2016 Pääesikunnassa ja vuodesta 2016 Rannikkolaivaston esikuntapäällikkönä. Pääesikunnan kanslianpäällikkönä kommodori Muurinen aloitti 2018.

Ura koripallotuomarina

Päätyönsä ohella Muurinen toimi Korisliigassa erotuomarina. Hänet valittiin Korisliigan vuoden erotuomariksi kolmesti kausina 2000–01, 2006–07 ja 2007–08. 
Muurinen aloitti koripallotuomarinuransa Suomen miesten pääsarjassa 20-vuotiaana vuonna 1987. Hän toimi tuomarina lopulta 29 vuotta, kevääseen 2016 asti, jolloin hän tuomitsi 48-vuotiaana Korisliigan mestaruuden ratkaisseen loppuottelun. 796 miesten pääsarjaottelua tuominnut Muurinen päätti lopullisesti lopettaa uransa hieman kauden päättymisen jälkeen. Koripalloon Muurinen tutustui isänsä ohjaamana ja tämän pelaamista katsellen, ja hän pelasi lajia kavereineen. A-poikaikäisenä hän siirtyi kokonaan tuomaritehtäviin. Esikuvinaan tuomareista hän piti Martti Huhtamäkeä ja Timo Haukilahtea. Samaan aikaan Muurisen kanssa tuomarinurallaan kehittyi Carl Jungebrand. Muurinen tuomitsi urallaan muun muassa NBA:n tähdistöjoukkueen vierailun 1990-luvun alussa ja Dennis Rodmanin Korisliiga-vierailun vuonna 2005. Tultuaan valituksi presidentin 1. adjutantiksi Muurinen pohti tuomarinuransa päättämistä, mutta presidentti Tarja Halonen kannusti häntä jatkamaan.
Seersucker (ohjus)

Seersucker (palttinapintainen silkkikangaslaatu, shirushaker; maitoa ja sokeria) on merimaaliohjuksena käytettävä kiinalainen ohjus Haiying HY-2 "Merikotka" (CSS-C-3), Silkwormin seuraaja. Sen kantama on 96 kilometriä ja se kuljettaa 513 kilogramman taistelukärjen.
Niitä uskotaan olevan mm. Iranilla noin 100 kappaletta noin kymmenessä paikassa.
Angela Hewitt

Angela Mary Hewitt OC, OBE (s. 26. heinäkuuta 1958 Ottawa, Ontario) on kanadalainen pianisti.
Hewitt on englantilaissyntyisen katedraaliurkuri Godfrey Hewittin tytär. Hän varttui Ottawassa, aloitti pianon soittamisen kolmevuotiaana ja sai ensimmäisen stipendinsä viiden vuoden iässä. 9-vuotiaana hän piti ensimmäisen resitaalinsa Toronton kuninkaallisessa musiikkikonservatoriossa, jossa hän opiskeli Earle Mossin ja Myrtle Guerreron johdolla vuosina 1964–73. Hän opiskeli myös viulunsoittoa Walter Prystawskin johdolla 1970–74, nokkahuilunsoittoa sekä tanssimista ja suoritti opintoja Ranskassa ja Ottawan yliopistossa. Hän asui vuosina 1978–85 Ranskassa.
Hewittin kansainvälinen ura käynnistyi kansainvälisen Bach-kilpailun voitosta Torontossa toukokuussa 1985. Palkinnon osana Hewittille tuli mahdollisuus julkaista sooloalbumi Deutsche Grammophon -levymerkillä. Hän teki tuona vuonna myös Lontoon-debyyttinsä Wigmore Hallissa; New Yorkissa hän oli debytoinut jo 1984. Vuonna 1987 Hewitt esitti kaikki Maurice Ravelin soolopianoteokset Lontoossa ja Kanadassa. Hänen merkittäviin esiintymisiinsä lukeutuvat kaikkien Johann Sebastian Bachin preludien ja fuugien tulkinnat vuodelta 2000. Vuonna 2005 Hewitt oli perustamassa Trasimeno-musiikkijuhlia Italian Umbriassa.
Hewitt on myös levyttänyt Bachin tuotantoa Hyperion Recordsille. Hänen muita levytysprojektejaan ovat olleet Robert Schumannin pianoteosten ja Ludwig van Beethovenin sonaattien tulkinnat. Guardian on pitänyt Hewittiä aikansa johtavana Bach-pianistina, mutta hän on tulkinnut myös muiden muassa François Couperinin ja Olivier Messiaenin teoksia. Kanadalaisista säveltäjistä Hewitt on esittänyt Barbara Pentlandin, Oskar Morawetzin, Gary Kuleshan, Patrick Cardyn, David McIntyren ja Alexina Louien teoksia. Säveltäjät Steven Gellman ja Gary Hayes ovat omistaneet teoksiaan hänelle. Hewitt on asunut pääasiassa Lontoossa vuodesta 1985, mutta hänellä on asunnot myös Ottawassa ja Umbriassa.
Hewitt on saanut levytyksistään monia tunnustuksia, kuten Juno-palkintoja.
Pietari Suuren patsas (Viipuri)

Patsaan pystytys

Patsashanke sai alkunsa vuonna 1908 kun Viipurin ruotsinkielisten aloitteesta kaupunkiin pystytettiin Torkkeli Knuutinpojan patsas. Keisari Nikolai II halusi tämän jälkeen Viipuriin oman patsaan myös Pietari Suurelle, kun kaupungin siirtymisestä Venäjän haltuun tuli vuonna 1910 kuluneeksi 200 vuotta. Juhlavuoteen liittyi lisäksi Paavalille pyhitetty sotilaskirkko, joka valmistui hieman myöhemmin Papulan kaupunginosaan. Patsaan sijoituspaikaksi valittiin Pyhän Annan torin vieressä sijaitseva mäki, josta avautui suora näköyhteys Viipurin linnaan. Tarinan mukaan Pietari kaiversi nimikirjaimensa paikalla sijaitsevaan kallioon vuonna 1710 kaupungin piirityksen yhteydessä.
Alun perin 3,5 metrin korkuisen jalustan päälle sijoitetussa veistoksessa on kuvattuna kanuunan vieressä seisova Pietari Suuri, jolla on yllään Preobraženskin rykmentin asepuku ja rinnassaan Pyhän Andreaksen ritarikunnan risti. Oikeassa kädessään hän pitää Viipurin piirityksen sotasuunnitelmaa ja vasen puolestaan lepää miekan kahvalla. Torkkeli Knuutinpojan tavoin myös Pietari katsoo kohti Viipurin linnaa. Veistoksen paljastustilaisuus pidettiin kesäkuussa 1910, jolloin Viipurin antautumisesta tuli kuluneeksi 200 vuotta.

Myöhemmät vaiheet

Suomen sisällissodan lopussa huhtikuussa 1918 valkoiset valtasivat Viipurin ja ottivat samalla patsaan alas jalustaltaan. Veistos oli tarkoitus lähettää sulatettavaksi Saksaan, mutta lopulta se päätyi Viipurin historiallisen museon varastoon ja sieltä edelleen 1930 avattuun taidemuseoon. Tilalle pystytettiin Suomen itsenäisyyden kymmenvuotisjuhlan kunniaksi vuonna 1927 Gunnar Finnen veistämä Itsenäisyyden leijona.
Talvisodan jälkeen keväällä 1940 Viipuri siirtyi Neuvostoliiton haltuun ja Pietari Suuren patsas palautettiin alkuperäiselle paikalleen. Jatkosodan sytyttyä kesäkuussa 1941 suomalaiset valtasivat kaupungin takaisin. Pietari Suuren patsas kaadettiin, mutta pahoin vaurioitunutta Finnen veistosta ei kuitenkaan enää nostettu takaisin jalustalle. Kaatamisen yhteydessä Pietarilta irtosi pää, jota kaupungin pormestari Arno Tuurna piti sotavuosien ajan koristeena työpöydällään. Päätön veistos lojui talven yli maassa, kunnes se 1942 siirrettiin Viipurin linnassa sijaitsevaan kaupunginmuseon varastoon.
Rauhan tultua Viipuri vaihtoi taas omistajaa, jonka jälkeen patsas restauroitiin ja asettiin jälleen paikoilleen vuonna 1954. Samalla veistokselle suunniteltiin myös kokonaan uusi seitsemän metrin korkoinen jalusta. Alkuperäisen jalustan tekstinä oli Keisari Pietari Suuri 1710–1910, mutta nykyisessä lukee vain Pietari I.
Nikke Knatterton (piirrossarja)

Sarjan syntyhistoria

Manfred Schmidt oli piirtänyt mustavalkoista Knatterton-sarjakuvaa Quick-lehteen vuosina 1950–1959 ja sen jälkeen siirtynyt lehden matkareportteriksi. Vuonna 1970 Schmidt jäi vaille työtä ja olisi halunnut siirtyä Stern-lehden palvelukseen, mutta hänellä oli yhä voimassa sopimus, joka esti häntä työskentelemästä muissa lehdissä kuin Quickissä. Niinpä hän perusti talonsa kellariin piirroselokuvastudion ja ryhtyi tekemään lyhyitä mainoselokuvia ystävänsä ja naapurinsa Loriot’n esimerkin mukaisesti. Mainoselokuvien lisäksi hän alkoi valmistaa piirrosfilmejä argentiinalaisen Guillermo Mordillon sarjakuvista. Televisioyhtiö Bavaria ehdotti hänelle Nikke Knatterton -sarjakuvien animointia. Niinpä Schmidt tuotti, käsikirjoitti ja ohjasi 15 värillistä piirrosseikkailua, joita WDR esitti viiden minuutin annoksina alkuillan ohjelmistossa. Animoijana toimi slovenialainen Miki (Miklavž) Muster.
Piirroselokuvat seuraavat vain väljästi sarjakuvatarinoita. Sarjakuvien lailla myös animaatiot sisältävät alastomuutta, seksuaalisia vihjailuja ja absurdeja juonenkäänteitä. Kertojan lisäksi sarjassa ei oikeastaan ole puhetta, sillä hahmojen suiden liikkuessa kuuluu lähinnä erilaisia vonkuvia äänitehosteita.

Esitykset

Sarja esitettiin ensimmäisen kerran Länsi-Saksassa vuonna 1978 ja Suomessa suomeksi puhuttuna vuonna 1989. Suomessa jaksojen kertojana toimi Jarmo Koski. Kosken mukaan sarjaa tehtiin kuin suoraa lähetystä. Lisäksi Titta Jokinen toimi toisena kertojana sarjan 2. jaksossa "Alibi-baarin salaisuudet".

Videojulkaisut

Sarjan jaksoja julkaistiin Saksassa VHS-tallenteina vuonna 1992 ja kaikki jaksot DVD:nä huhtikuussa 2001 ja Suomessa suomenkielisenä DVD:nä huhtikuussa 2008. Suomalainen DVD myi kultalevyn verran muutamassa kuukaudessa. Saksalainen 2 DVD:n julkaisu sisältää lisämateriaalina Manfred Schmidtin haastattelun.
Krumping

Krumping on Los Angelesissa kehittynyt katutanssin alalaji. Krumping on tyyliltään hyvin ilmeikästä, ja sen peruselementteihin kuuluu voimakkaat, jopa raivokkaat käden ja keskivartalon liikkeet ja tömistykset, jotka kuitenkin tehdään hallitusti.

Historia

Krumping lähti kehittymään 2000-luvun alkupuolella, kun Los Angelesin getoissa asuville nuorille haluttiin keksiä vaihtoehto purkaa vihaa ja turhautumista ilman rikollisuutta tai väkivaltaa.
Ernest Ervasti

Ernest Ervasti on suomalainen näyttelijä, joka on esiintynyt mm. elokuvissa Vääpelin kauhu (1957) ja Nummisuutarit (1957).
Iharinkoski

Iharinkoski sijaitsi Pirkanmaalla Kangasalan kunnan Iharin kylässä vuosina 1604–1830. Koski syntyi luonnonmullistuksessa paikalle, jossa siihen saakka oli ollut Längelmäveden ja Pälkäneveden yhdistänyt salmi. Kosken kuivuttua paikalla oli järvet toisistaan erottanut kannas, jonka poikki paljon myöhemmin on kaivettu järvet yhdistävä kanava.

Kosken synty

Vuonna 1604 Pälkänevedelle syntyi uusi lasku-uoma, Kostianvirta, ja järven vedet alkoivat virrata sitä pitkin Mallasveteen. Pälkäneveden pinta aleni tällöin nopeasti noin 3,5 metriä, Mallasveden tasolle.  Myös Längelmäveden pinta laski, mutta vähemmän kuin Pälkäneveden, ja näitä järviä yhdistäneen salmen paikalle syntyi koski, jonka kautta Längelmävesi laski Pälkäneveteen. Samalla Sarsanvirta, jota pitkin Längelmävesi ja Pälkänevesi olivat laskeneet Roineeseen, kuivui 10. kesäkuuta 1604 yhdessä yössä.  Siihen aikaan ajateltiin Iharinkosken olevan syyllinen Sarsan kuivumiseen ja syntyi sanonta "Ilkeä Iharin koski saatti Sarsan vaivaiseksi". Todellinen syyllinen Sarsan kuivumiseen oli siis Kostianvirta.

Kosken kuivuminen

1800-luvun alussa alettiin rakentaa kanavaa Längelmäveden ja Roineen väliselle kapealle kannakselle. Keväällä 1830 rakentajien padot pettivät ja syntyi Kaivannon kanava. Tällöin Längelmävesi laski Roineen tasolle ja Iharinkoski kuivui.

Uoman katkaissut kannas

Iharinkosken vesiuoman katkaissut kannas kaivettiin auki 5.4.2014. Pitkään suunnitellun kannaksen poiston tarkoituksena oli uoman avaaminen veneliikenteelle ja vedenlaadun parantaminen. Keväällä 2012 Vaasan hallinto-oikeus antoi kannaksen avaushankkeelle myönteisen päätöksen. Valitusten vuoksi käsittely siirtyi korkeimpaan hallinto-oikeuteen, joka antoi 12.11.2013 uuden myönteisen päätöksen Iharin kannaksen avaamiseksi.

Avaus

Kannaksen kaivaminen aloitettiin 5.4.2014 kello 9, ja noin kello 10 aikaan vedet pääsivät virtaamaan esteettä Heposelän ja Pälkäneveden välillä. Paikalla oli useita kymmeniä ihmisiä, myös paikallisen lehdistön edustajia. Viereisessä Iharin Myllytorpassa oli kahvio avattu tapahtuman kunniaksi. Vaikka vedenkorkeudet avatun kannaksen molemmin puolin olevissa vesistöissä ovatkin teoriassa samat, havaittiin kannaksen avaamisen jälkeen veden virtaamista Heposelästä kohti Pälkänevettä.
Vatialan hautausmaa

Vatialan hautausmaa on Tampereen seurakuntien omistama alue Kangasalan kaupungissa, sen Tampereen puoleisessa päässä, viisi kilometriä Kangasalan kirkolta länteen, uuden ja vanhan valtatie 12:n risteyksen tuntumassa.
Hautausmaa on perustettu 1960, ja sen pinta-ala on 25 hehtaaria, josta metsähautausmaata on 1,5 hehtaaria.
Siunauskappelin on suunnitellut arkkitehti Viljo Revell.  Askeettinen kappeli kuuluu Suomen modernin arkkitehtuurin kansainvälisesti arvostettuihin merkkiteoksiin. Se valmistui vuonna 1960. Kappeli on rakennettu betonista, teräsbetonista, pronssista ja karkeasta mäntylaudasta. Siunauskappelin iso kappeli on poikkileikkaukseltaan paraabelin muotoinen. Kappelin kahdella sisäpihalla sijaitsevat vesialtaat, joissa alkuperäisen suunnitelman mukaan piti virrata sulaa vettä ympäri vuoden. Kappelin rakentamisesta päättänyt kirkkovaltuusto kuitenkin edellytti, että altaissa ei pidetä vettä talvella. Vatialan iso kappeli kappeliin mahtuu 120 henkilöä.Vatialan pieni kappeliin mahtuu 60 henkilöä.Kappelin kaluston on suunnitellut Olli Borg. Hautausmaasuunnitelma on Veikko Rauhalan käsialaa.
Vatialan hautausmaan krematorio vihittiin käyttöön toukokuussa 2013.
Dragon Age (pelisarja)

Action-figuurit

DC Direct on julkaissut neljä action-figuuria pelisarjaan pohjautuen: Morrigan, Duncan, Loghain ja Genlock.

Animaatioelokuva

Dragon Age: Dawn of the Seeker tehtiin yhteistyössä EA:n, BioWaren ja Funimation Entertainmentin kanssa. Animaatioelokuva julkaistiin 11. helmikuuta 2012.

Pöytäroolipeli

Green Ronin julkaisi Dragon Age-nimisen roolipelin 25. tammikuuta 2010.

Web-sarja

Dragon Age: Redemption on BioWaren luoma ja Felicia Dayn käsikirjoittama ja näyttelemä kuusiosainen web-sarja, joka julkaistiin vuoden 2011 kesällä Machiniman YouTube-kanavalla.
Redemptionin web-sarja julkaistiin samana päivänä kuin Dragon Age II: Mark of the Assassin -lisäosapaketti, joka sisältää Felicia Dayn hahmoon perustuvan tehtävän.
Ilmarinen kyntää kyisen pellon (veistos)

Ilmarinen kyntää kyisen pellon on taiteilija Jukka Salmisen taideteos Turun postikeskuksen pihalla. Teräsveistos paljastettiin Kalevalan päivänä 2006. 
Salminen on aiemminkin muuntanut Kalevalaa kuviksi ja tämä teos on osa hänen tekemäänsä 17-osaista veistossarjaa. Ensimmäinen valmistui 1996. Kubistisissa veistoksessa on paljon suoria linjoja ja ne koostuvat kolmioista kuten useammat muutkin hänen työnsä. 17-osainen veistossarja oli aiemmin sijoitettuna Auran Kalevalapuistoon, mutta on nyt kokonaisuudessaan Turussa.
Loimola (kunta)

Kylät

Käsnäselkä, Leppäsyrjä, Leppäsyrjän asemakylä, Loimola, Piitsjoki, Roikonkoski, Soanlahti, Suistamo, Suistamon asemakylä, Tolvajärvi, Vegarus
Finlandia (auto)

Finlandia oli suomalainen automerkki, jota insinööri P. J. Heikkilä valmisti Helsingissä neljä kappaletta vuosina 1922–1924. Valmistetuista autoista kaksi oli kevyttä kuorma-autoa ja kaksi henkilöautoa. 
Paavo Johannes Heikkilä (1889–1962) hankki yhtiökumppaneineen vuonna 1920 Helsingin Eerikinkadulla toimineen I. Käcklundin kone- ja vesijohtoliikkeen – joidenkin lähteiden mukaan kyseessä oli konepaja –, johon hän perusti P. J. Heikkilä & Co -nimisen autokoritehtaan. Heikkilän ideana oli valmistaa yhtenäismallinen auton alusta, jolle voisi rakentaa suurehkon henkilöauton tai kevyen kuorma-auton. Tuotanto käynnistyi vuonna 1922 ja kumpaakin autotyyppiä valmistui kaksi kappaletta. Autot olivat oikealta ohjattavia ja niissä oli ns. kulissivaihteisto, jonka käyttövipu oli korin oikealla sivulla. Autojen moottorit olivat amerikkalaisvalmisteisia, kuorma-autoissa käytettiin myös ruotsalaisen Scania-Wabiksen osia. Toinen kuorma-autoista oli Helsingin palolaitoksen käytössä aina 1960-luvun alkuun saakka, aluksi ”syöksyautona” kuljettamassa kiireisintä palokalustoa ja myöhemmin ambulanssina. Tällä autolla ajettiin vuonna 1946 kolari, jossa yksi palomies sai surmansa. Henkilöautoista toinen romuttui Terijoella sattuneessa onnettomuudessa ja toinen kului loppuun Heikkilän omassa käytössä. Erään tarinan mukaan toinen Finlandia-kuorma-auto joutui pirtun salakuljettajien käyttöön ja katosi. Heikkilä osallistui yhdellä autolla Helsinki-Tornio-Tukholma-autokilpailuun kesällä 1923.
Heikkilä lopetti autojen valmistuksen koska se ei osoittautunut kannattavaksi ja keskittyi jatkossa linja-autojen korien valmistukseen. Valmistetuista autoista yksikään ei ole säilynyt nykypäivään, ainoastaan joitakin valokuvia ja yksi auton keulamerkki on jäljellä. 1930-luvun alun laman aikana P. J. Heikkilä & Co joutui talousvaikeuksiin ja häädettiin tiloistaan Eerikinkadulta. Tehtaan toiminnan loputtua P. J. Heikkilä muutti Chicagoon Yhdysvaltoihin, jossa hän jatkoi toimintaansa autoalalla ja suoritti insinöörin tutkinnon. Kerrotaan, että hän olisi rakentanut Yhdysvalloissa vielä yhden Finlandia-henkilöauton, joka olisi tuhoutunut tulipalossa autotallin mukana. Talvisodan alla Heikkilä palasi kotimaahan ja osallistui sotiin kuljetusvälineupseerina. Hänet ylennettiin kapteeniksi vuonna 1943. Sotien jälkeen Heikkilä osti maatilan Virroilta, jossa hän asui kuolemaansa saakka. 1950-luvun alussa Heikkilä oli järjestelemässä käytettyjen yhdysvaltalaisten Checker-taksiautojen tuontia Suomeen.

Linkit

PreWarCar: Not Many Left
Villin Pohjolan kulta

Juoni

Vornan veljekset (Åke Lindman, Helge Herala ja Vili Auvinen) ovat saapuneet pankinjohtajan ja saluunanpitäjän vallassa olevaan kaupunkiin, jossa on käynnissä monenlaista vehkeilyä. Veljekset joutuvat hankaluuksiin, sillä heitä epäillään vuosia aiemmin tapahtuneesta ryöstömurhasta. Elokuvassa on nuorimman veljen (Vili Auvinen) ja Karin Jäärän (Tamara Lund) romanssi, jonka vaikeutena on, että Karin on jo luvattu toiselle miehelle. Veljekset selvittelevät elokuvassa välejään niin virkavallan kuin Pohjolan väenkin kanssa.
Amagasakin junaonnettomuus

Tapahtumat

JR Nishi-Nihonin pikajunan 5418M reitti kulki Takarazukan rautatieasemalta Doshisha-maen rautatieasemalle Fukuchiyama-linjaa pitkin. Matkalla junan oli tarkoitus pysähtyä muun muassa Itamin rautatieasemalla. Juna pysähtyi kuitenkin Itamissa noin 72 metriä liian pitkälle ja joutui peruuttamaan takaisin laiturille. Juna jäi tämän vuoksi noin 80 sekuntia aikataulusta jälkeen.
Juna lähti Itamista kello 9.16.10. Ottaakseen myöhästymistä kiinni kuljettaja ajoi ylinopeutta: junan nopeus nousi 124–125 km/h:iin, kun suurin sallittu nopeus oli 120 km/h. Juna ohitti Tsukaguchin rautatieaseman kello 9.18.22, jolloin aikataulusta oltiin jäljessä enää 72 sekuntia. Tsukaguchin asemalaiturin päässä, jossa jarrutus olisi tullut aloittaa, nopeutta oli 122 km/h.
Tsukaguchin aseman jälkeen alkoi oikealle kääntyvä mutka, jossa nopeusrajoitus oli 70 km/h. Juna tuli mutkaan 116 km/h nopeudella. Kuljettaja aloitti jarrutuksen kello 9.18.50. Nopeus hidastui 105 km/h:iin, mutta ensimmäinen vaunu kallistui vasemmalle ja suistui raiteilta kello 9.18.54.
Vaunut 1–5 suistuivat onnettomuudessa raiteilta. Ensimmäinen ja toinen vaunu syöksyivät asuinkerrostalon parkkihalliin ja murskautuivat pahoin, kolmas vaunu jäi rakennuksen ulkopuolelle ja neljäs ja viides vaunu kolmannen taakse. Kaksi viimeistä vaunua pysyi raiteilla. Viimeinen vaunu pysähtyi kello 9.19.04.
Jani Naumanen

Ura

Naumasen pääsarjaura Salibandyliigasa alkoi kaudella 2002–2003 joensuulaisessa Josbassa. Hän vietti seurassa yhteensä kolme kautta, jonka aikana Naumanen saavutti kaksi SM-hopeaa kausilla 2002–2003 ja 2003–2004, sekä Suomen Cupin mestaruuden kaudella 2002–2003.
Kaudeksi 2005–2006 Naumanen siirtyi helsinkiläiseen Tapanilan Erään. Hän saavutti joukkueessa toisella kaudellaan SM-pronssia. Kaudella 2007–2008 Naumanen saavutti toisen Suomen Cupin mestaruutensa ja valittiin kerran Salibandyliigan kuukauden pelaajaksi joulukuussa 2007.
Kauden 2010–2011 jälkeen Naumanen joutui lopettamaan hetkellisesti peliuransa lonkkavamman myötä.
Raimo Piltz

Raimo Viktor Piltz (s. 27. toukokuuta 1938 Helsinki) on suomalainen entinen televisio-ohjaaja. Hänet tunnetaan erityisesti merkittävien kansainvälisten urheilutapahtumien ohjauksistaan. Piltz ohjasi muun muassa Lake Placidin olympialaisten 1980 hiihdon sekä Soulin 1988 ja Barcelonan 1992 olympialaisten yleisurheilun kansainväliset televisiolähetykset.

Ura

Piltz toimi Mainos-TV:n ohjaajana 1960–1963, Yleisradion TV 1:n ohjaajana 1963–1981 ja ruotsinkielisen urheilutoimituksen päällikkönä ja päätuottajana 1984–2001. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2001. Piltz on saanut Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun kultaisen arvomerkin 2001, sekä Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon 1980.
Emma (romaani)

Juoni

Kirjan päähenkilönä häärii herraskartanon nuori neiti Emma, joka on katsonut asiakseen saattaa itselleen rakkaita henkilöitä avioliiton satamaan. Hän joutuu kuitenkin karvaasti huomaamaan, että tunteiden johdatteleminen ei olekaan niin helppoa, kuin hän oli alkuun kuvitellut. Pappikin menee ja rakastuu aivan väärään ihmiseen. Loppujen lopuksi Emma löytää itsensäkin haaveilemasta avioliitosta.

Elokuvasovitukset

Emma on kuvattu moneen otteeseen, ja tunnetuimpiin niistä kuuluu vuonna 1996 ensi-iltansa saanut Emma, jossa Gwyneth Paltrow näyttelee Emma Woodhousen roolin. Myös vuonna 1995 kuvattu nuortenelokuva Clueless perustuu löyhästi Emmaan. Siinä pääosaa esittää Alicia Silverstone.