google/wiki40b huggingface dataset:
Kontakti-improvisaatio

Kontakti-improvisaatio on eräs uuden tanssin muoto, jossa improvisoinnilla on tärkeä rooli. Tanssijat pitävät yllä kontaktia eri ruumiinosien välityksellä, ja vaikuttavat toistensa liikkeisiin ja asentoihin vapaasti vaihtelemalla painon jakautumista ja kontaktipintoja. Se on yksi tunnetuimpia postmodernin tanssin muotoja.

Historia

Kontakti-improvisaation lasketaan syntyneen vuonna 1972, kun yhdysvaltalainen Steve Paxton alkoi yhdessä oppilaidensa ja muiden tanssijoiden kanssa kehittää tanssia, joka ei perustu koreografioituun liikemateriaaliin vaan tanssijoiden väliseen fyysiseen dialogiin. Näin kehittyi uusi tanssin muoto, jossa liike syntyy kosketuksen ja painon aistimuksista.
Kontakti-improvisaatio yhdistettiin 1970-luvulla yhteiskunnalliseen ideologiaan, joka pyrki hylkäämään perinteiset sukupuoliroolit ja sosiaalisen hierarkian. Koskettaminen ja painon jakaminen, itsen ja muiden kohtaaminen ikään kuin erilaisina kappaleina tilassa sekä esityksen vapaasti improvisoitu syntyminen loi kokemuksen maailmasta, joka ei jakautunut enää hierarkkisiin, valmiiksi määriteltyihin roolisuhteisiin. Kontakti-improvisaation vaikutus tanssitaiteessa oli 1970-luvulla kaikkiaan varsin huomattava. 
Tanssi- ja teatteritaiteessa 1990-lukua voi kutsua improvisaation huimaksi hypyksi marginaalista keskustaan. Tuolloin eurooppalaiset teatterit alkoivat ottaa improvisaatiota ohjelmistoihinsa, ja improvisaatioon keskittyvien festivaalien ja seminaarien määrä kasvoi nopeasti. Improvisaation asema osana taiteen traditioiden rikkomista tai uusintamista on muuttunut yhä selvemmin osaksi taiteen valtavirtaa.

Teoria ja käytäntö

Kontakti-improvisaation erityisluonteena on, että siinä ei ole ennalta suunniteltua koreografista rakennetta. Tanssissa fyysisen kontaktin seuraaminen eli liikkeiden virta nähdään synonyyminä elämän spontaaniudelle, tapahtumien virtaan antautumiselle. Tämän nähdään symboloivan tasa-arvoista yhteisöä, jossa kukaan ei ollut hallitsevassa asemassa. Kontakti-improvisaation ideologisella perustalla onkin vahvoja liittymiä feminismiin, mutta samalla laajemmin sekä naisen että miehen emansipaatioon.
Kontakti-improvisaation ohella improvisaatioon suuntautuneisiin tanssitaiteilijoihin vaikuttivat myös release-tekniikka ja erilaiset keho-mieli-yhtenäisyyttä tukevat menetelmät. Näillä menetelmillä on edelleen tärkeä sija tanssilajin jokapäiväisissä harjoituksissa. 
Kontakti-improvisaatiota voidaan harrastaa sekä seuratanssina että esittävänä taiteena. Seuratanssimuodossa tanssitapaamisia kutsutaan jameiksi, joihin osallistujat voivat olla mukana tanssimassa tai vain katselijoina. Tällaiset tanssijamit ovat tavallaan samanlaisia kuin jazz-muusikkojen järjestämät jamitilaisuudet, joissa tunnustellaan jazz-variaatioiden rajoja improvisoinnin keinoin. Epävirallinen tapa kokoontua ja harjoittaa tanssia on hieman kuin seuratanssitapahtumat, joissa ei ole rajoja ammattilaisten ja harrastelijoiden välillä.
Vardzia

Vardzia (georg. ვარძია) on vuoren rinteeseen hakattu luolaluostari Aspindzan piirikunnassa Samtskhe-Džavakhetin hallintoalueella Georgiassa. Se sijaitsee 12 kilometrin päässä Turkin rajalta Mtkvari-joen yläjuoksulla ja liittyy läheiseen Khertvisin linnoitukseen. Vardzian luostari on hakattu kallioon 1100–1200-luvuilla, mutta laajemmalla alueella luolia on aina 700–800-luvuilta 1400–1500-luvuille.
Vardzian linnoituksen perusti Georgian kuningas Giorgi III. Hänen tyttärensä kuningatar Tamar muutti sen luostariksi. Tarinan mukaan luostari on saanut häneltä nimensä: Tamar oli lapsena metsästämässä yhdessä isänsä kanssa ja joutui eroon metsästysseurueesta. Hänen peräänsä huudettiin, jolloin hän vastasi "Ak var dzia" (suom. Täällä olen, setä). Luostari kasvoi yli 50 000 hengen kaupungiksi, jossa asuttiin jopa yli 13:ssa kiveen hakatussa kerroksessa. Siitä tuli Tamarin kaudella merkittävä hengellinen keskus, mutta maanjäristys tuhosi sitä vuonna 1283 ja sen merkitys hiipui, kun Georgian kuningaskunta pilkkoutui osiin myöhemmin keskiajalla. Vuonna 1551 persialaiset joukot voittivat georgialaiset linnoituksessa käydyssä taistelussa ja se ryöstettiin. Nykyisin se toimii jälleen luostarina.
Luostarin keskus on Marian kuolonuneen nukkumisen kirkko, johon on maalattu Georgian kuningasperhettä esittäviä freskoja. Tamar on kuvattu niihin naimattomana, joten ne on laadittu vuosien 1184 ja 1186 välillä. Maalaukset edustavat keskiajan Georgian maalaustaiteen huippukautta, ja ne eroavat huomattavasti bysanttilaisista esikuvistaan. Kirkon fasadi on tuhoutunut. Sen länsipuolella on 40 kallioon hakattua taloa, joissa on yhteensä 165 huonetta, ja kuusi pienempää kirkkoa. Itäpuolella on myös kuusi kirkkoa; taloja on vuorostaan 79 kappaletta ja huoneita 244. Tarun mukaan Tamar oli aikoinaan varannut itselleen 366 huonetta, jotta hän onnistuisi välttelemään mahdollisia vihollisia.
Koivulampi (Keuruu, Haapamäki)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,2 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Ristajoen valuma-alueella (35.65), jonka Ristajoen yläosan alueeseen (35.652) se kuuluu.
FS Marne (A630)

Palvelus

Marne on edelleen palveluksessa vuonna 2014 ja se on sijoitettu Toulonin laivastotukikohtaan.
Polderi

Polderi on ympäröivää vesialuetta matalammalla sijaitseva maa-alue, joka on erotettu siitä valleilla ja padoilla. Vesipumppuja tarvitaan joidenkin poldereiden pitämiseen kuivina, jotkut voidaan tyhjentää laskuveden aikana. Poldereita on rakennettu moniin paikkoihin, missä maata on haluttu kuivattaa. Suomessa poldereita on neljä Vaasan ja Mustasaaren alueella, Söderfjärden, Munsmo ja kaksi Kyrönjoen suulla Vassorissa. Nämä on padotettu ja ojitettu, joiden päissä on pumppuasemat estämässä poldereiden joutumista meriveden peittämiksi. Alankomaissa, erityisesti Hollannin maakunnissa on huomattavia määriä poldereita. IJsselmeer on poldereiden ympäröimä tekojärvi Alankomaissa. Monien jokien varsilla on tulva-altaita, poldereita, jotka suuren tulvan aikaan voidaan täyttää vedellä, jotta suuremmilta vahingoilta vältyttäisiin.
Kallikrates-suunnitelma

Kallikrates-suunnitelma (kreik. Πρόγραμμα Καλλικράτη, Prógramma Kallikráti) oli Kreikassa vuoden 2011 alusta toteutettu aluehallintouudistus. Ylemmälle aluehallintotasolle perustettiin seitsemän hajautetun hallinnon aluetta, joihin Kreikan 13 aluetta kuuluvat. Aiemmat prefektuurit lakkautettiin ja korvattiin alueyksiköillä. Hajautetun hallinnon alueet saivat osan prefektuurien vanhoista tehtävistä. Uudistus on saanut nimensä antiikin kreikkalaisen arkkitehti Kallikrateen mukaan.
Kreikan talouskriisin seurauksena maan hallitus myös yhdisti lukuisia kuntia valtiontalouden tasapainottamiseksi. Kuntien määrä vähennettiin 1 034:stä kunnasta 325:een. Myös alue- ja kunnallisvaalien väliä kasvatettiin neljästä vuodesta viiteen vuoteen, jolloin ne voidaan järjestää samaan aikaan europarlamenttivaalien kanssa.
Etelä-Pohjalainen Osakunta

Historia ja perinteet

Vaikka nykyiset pohjalaiset osakunnat on perustettu vasta 1900-luvun alkupuolella, pohjalaisten osakuntien historian katostaan ulottuvan aina vuoteen 1643 Turun Akatemian aikoihin. Tällöin perustettiin yhteispohjalainen Pohjalainen Osakunta (Natio Ostrobotniensis). Osakunnan inspehtorina ja kuraattorina toimi muun muassa Henrik Gabriel Porthan, jonka kunniaksi vietetään edelleen vuosittaista yhteispohjalaista Porthan-juhlaa.
Turun Akatemian palon jälkeen vuonna 1828 pohjalaisosakunta muutti Helsinkiin. Osakunnan sisäisten riitaisuuksien takia se jakautui vuonna 1907 kahtia ja vuotta myöhemmin vielä uudestaan. Nykyisin saman katon alla toimivat tiiviissä yhteistyössä kolme pohjalaista osakuntaa, Etelä-Pohjalainen ja Pohjois-Pohjalainen Osakunta sekä Vasa Nation.
Ostrobotnia-talon valmistuttua vuonna 1912 rakennuksen katutasolta on vuokrattu tiloja mm. ravintoloille, mistä osakunnat ovat saaneet taloudellista voittoa.
Vuonna 1914 Ostrobotnian tiloissa pidettiin jääkäriliikkeen perustanut kokous, johon osallistui aktiiveja useista osakunnista. Nykyisin kyseisen huoneen nimi onkin Jääkärihuone.
Etelä-Pohjalaisen Osakunnan perinteisiä juhlia ovat erilaiset pöytäjuhlat, maaliskuussa pidettävä vuosijuhla, syksyllä pidettävä sadonkorjuujuhla parttenkoliaaset, vuoden alun virkailijavaihtokaronkka, nuorsenioripäivälliset, stipendiaattipäivälliset, kevään hiirenkorvajuhla, itsenäisyyspäivän juhla, joulupäivälliset sekä yhteispohjalainen Porthan-juhla. Näissä juhlissa osakuntalaiset perinteisesti laulavat paljon.

Tunnukset

Osakunnan tunnuksista näkyvin ja arvokkain on osakunnan lippu. Lippua käytetään yleensä osakunnan ja yliopiston virallisissa tilaisuuksissa sekä kunnianosoituksissa, ja siihen suhtaudutaan yhtä kunnioittavasti kuin muihinkin virallisiin lippuihin. Etelä-Pohjalaisen Osakunnan lipussa on valkoinen pohjaväri. Keskellä on Pohjanmaan vanhan maakunnan historiallinen vaakuna, jota ympäröivät tähkäseppele, kauran korret ja tähkät. Keskustakuvion molemmin puolin kulkevat kultaiset aaltoviivat, ja lipun kärkikoristeena on kirves.
Etelä-Pohjalaisen Osakunnan osakuntanauha on väriltään vaaleansini-valko-vaaleansininen. Osakuntanauhaa käytetään osakuntien juhlissa ja muissa akateemisissa juhlatilaisuuksissa.
Osakunnassa aktiivisesti toimiville jäsenille voidaan myöntää osakunnan kunnia-, ansio- tai harrastusmerkki.

Toiminta

EPO järjestää jäsenilleen toimintaa raskaan opiskeluelämän vastapainoksi. Useimmiten tapahtumat järjestetään Ostrobotnia-talolla. Tapahtumien järjestäminen perustuu suurelta osien vapaaehtoisten virkailijoiden tekemään työhön.
The Defeat of Satan

Yleiskatsaus

Despair-demon kappaleiden tyyli on alakuloista ja surumielistä death/doom metalia ja lähellä Martyrium-albumin musiikillista linjaa. Monet pitävät kuitenkin Despairia yhtyeen synkimpänä ja uhkaavimpana levytyksenä. Alun perin demon julkaisi Strawberry Records ja painos oli 600 kappaletta. Despair-demon viimeinen kappale Jesus, Jesus Ver Du Hjå Meg on coveri vanhasta norjalaisesta hautajaisvirrestä. Martyriltä (Kjetil Molnes) kuullaan demolla hyvin matalan death metal -murinan lisäksi surumielistä puhdasta laulua. Yhtyeen muusta tuotannosta poiketen Despairin kappaleilla on Gardin (Vegard Undal) basso miksattu erityisen kuuluvasti etualalle. Demolla on folk-henkistä introa ja hautajaisvirsicoveria lukuun ottamatta vain vähän Vemodin (Lars Stokstad) kosketinsoitinkuvioita.
The Defeat of Satan -demo on levytetty ajalla, jolloin yhtyeen nimi oli Crush Evil, siten demon materiaali eroaakin huomattavasti yhtyeen muusta tuotannosta: tyyliltään The Defeat of Satan on alkeellista thrash metalia death metal -laululla. Kappaleet ovat kestoltaan lähes kymmenminuuttisia. Demo päättyy industrial-henkiseen outroon Knus Ondskapen.
Sanoitusten keskeisinä teemoina demoilla ovat pahat voimat, niiden vaikutuksesta varoittaminen ja, kuten albumin nimestä voi päätellä, saatanan kukistuminen. Demot on äänitetty ajalla, jolloin oli menossa black metal -musiikin tärkein kehityskausi. Joidenkin mielestä sanat ovatkin yhtyeen kannanotto kyseisen tyylin ideologiaa kohtaan.
Philippe Furrer

Seuraura

Furrer on SC Bernin kasvatti. Hän debytoi Sveitsin pääsarja Nationalliga A:ssa vain 16-vuotiaana kaudella 2001–2002, jolloin Furrer pelasi kahdeksan runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Varsinaisella tulokaskaudellaan 2002–2003 hän pelasi 27 runkosarja- ja 13 playoff-ottelua tehden yhden syöttöpisteen. New York Rangers varasi Furrerin kuudennella kierroksella 179. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2003. Seuraava kausi 2003–2004 häneltä jäi kuitenkin kokonaan väliin loukkaantumisen vuoksi.
Kaudella 2007–2008 Furrer oli Bernin tehokkain puolustaja tehoilla 6+16=22. Kauden 2009–2010 päätteeksi hän voitti Sveitsin-mestaruuden. Kaudella 2011–2012 Furrer nousi joukkueen varakapteeniksi ja oli Bernin tehokkain puolustaja tehoilla 6+15=21, joilla hän jakoi NLA:n puolustajien pistepörssin yhdeksännen sijan Rapperswil-Jona Lakersin Derrick Walserin ja ZSC Lionsin Mathias Segerin kanssa. Furrer voitti kevään 2012 pudotuspelien puolustajien pistepörssin tehoilla 1+8=9. Seuraavan kauden 2012–2013 päätteeksi hän voitti Sveitsin-mestaruuden. Kaudella 2014–2015 Furrer voitti Sveitsin cupin.
Furrer siirtyi kaudeksi 2015–2016 kolmivuotisella sopimuksella HC Luganon riveihin. Hän nousi joukkueen varakapteeniksi. Furrer edusti Luganoa kauden aikana myös Spengler Cupissa, jossa hän toimi hetken myös joukkueen kapteenina Steve Hirschin oltua sivussa. Lugano eteni turnauksen finaaliin, jossa joukkue hävisi kuitenkin Kanadalle lukemin 4–3. Furrer valittiin Spengler Cupin tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 2018–2019 Furrer teki kolmivuotisen sopimuksen Fribourg-Gottéronin kanssa.

Muuta

Furrerin pikkuveli Thomas pelasi omalla urallaan Philippen joukkuetoverina yhden NLA-ottelun SC Bernissä kaudella 2009–2010.
Puukieli

Puukieli on nautojen bakteeritauti, jonka aiheuttaja on gramnegatiivinenActinobacillus lignieresii -bakteeri. Actinobacillus lignieresii kuuluu naudan suun normaalimikrobistoon. Trauman seurauksena bakteeri pääsee suun kudoksiin aiheuttaen kielen myosiittia. Myosiitin seurauksena kieli on kipeä ja tuntuu sormin kovalta.
Puukielen oireita ovat vaikeutunut syöminen, runsas kuolan eritys ja kieli voi roikkua ulkona suusta.
Kabulin maakunta

Kabul on yksi Afganistanin 34 maakunnasta (velayat). Siellä on asukkaita noin 3,1 miljoonaa. Kabulin maakunnassa on Afganistanin pääkaupunki Kabul.
Guugu yimithirr

Guugu yimithirr on yksi Australian aboriginaalien käyttämistä kielistä. Se kuuluu pama nyungan kielikuntaan noin 240 muun kielen kanssa. Kieli tunnettiin jo vuonna 1770, ja James Cook sekä Joseph Banks tekivät siitä muistiinpanoja.
Kielellä on nykyisin 780 puhujaa (vuoden 2008 väestönlaskenta). Lapset eivät enää opi puhumaan sitä, vaikka ymmärtävätkin vähän. Kieltä puhutaan ainoastaan Queenslandin Hopevalessa.
Englannin kielen sanan kangaroo (kenguru) uskotaan tulevan tästä kielestä. Tämän vuoksi kieli on yksi tunnetuimmista ja tutkituimmista aboriginaalien kielistä.
Antropologi John B. Haviland ja kielitieteilijä Stephen Levinson ovat havainneet että kielessä ei ole lainkaan omaan positioon verrattavia paikkojen ilmauksia kuten "vasen", "oikea", "edessä" tai "takana". Kielessä suunnat on ilmaistava absoluuttisilla suunnilla kuten "itään" tai "eteläinen". Tämä erikoisuus johti tutkimusprojektiin, jossa vastaavia kieliä löydettiin muitakin eri puolilta maailmaa.
Pikkukiislanen

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 15–17 cm ja paino enintään 84geli se on hieman pienempi kuin töyhtökiislanen. Höyhenpuku on päältä tummanharmaa ja vatsapuolelta likaisen valkoinen tummin täplin. Silmäterä on valkoinen, samoin kapea viiru silmän takana, ja nokka on punertava. Sukupuolet ovat samanvärisiä.

Esiintyminen

Pikkukiislaset pesivät arktisilla alueilla Tšukotkan ja Alaskan välillä ja ovat runsain alueella elävistä ruokeista. Kokonaispopulaatio on noin 24 miljoonaa yksilöä. Suurimmat yhdyskunnat ovat Aleuteilla, Saint Lawrencen saarella ja Little Diomeden saarella.

Elinympäristö

Lisääntymisaikana arktisen merialueen louhikkoiset ja vuoristoiset rannat ja saaret, muulloin avoin meren ulappa.

Lisääntyminen

Pikkukiislaset pesivät valtavina yhdyskuntina, joissa voi olla miljoona yksilöä. Pesä on paljaalla kalliolla tai kallionhalkeamassa ja naaras munii yhden munan, jota haudotaan noin kuukausi. Molemmat emot huolehtivat poikasesta, joka jättää pesän noin kuukauden ikäisenä.

Ravinto

Pikkukiislanen syö pääasiassa eläinplanktonia.
Uveiitti

Uveiitti on silmän suonikalvoston (uvea) inflamaatio eli silmän sisäinen tulehdus, jonka oireet ovat etukammiouveiitissa yksipuolinen silmäkipu, valoherkkyys, punoitus ja vetistys. Uveiitin voi jakaa kahteen luokkaan: etukammio- ja takakammiouveiittiin. Tila voi olla akuutti tai krooninen.   
Akuutin etukammiouveiitin määritelmä on ensisijaisesti etukammion, iirikisen ja etukammionesteen tulehdus, joka ei ole aiheutunut sarveiskalvon tulehduksesta ja joka yleensä paranee kolmessa kuukaudessa.  Kroonisen etukammiouveiitin määritelmä sisältää lisäksi korneapatologian - -, ja tilanne ei täysin parane kolmessa kuukaudessa. Uveiitin standardoitua terminologiaa kutsutaan Standardization of Uveitis Nomenclatureksi (SUN), joka luokittelee rakolampun tulokset.  
Tilan edetessä etukammiouveiitti ei pääosin vaikuta näöntarkkuuteen 1–2 päivän aikana. Takakammiouveiitti on pääosin vakavampi ja akuutimpi kuin etukammiouveiitti. Takakammiouveiitin oireet ovat takakammion kiinnikkeet, sarveiskalvon turvotus, liiallinen lasiaisen erite, makulan turvotus ja usein pieni lasku silmänpaineessa.

Diagnoosi

Silmän tutkimuksessa tarkastetaan anamneesi ja tehdään rakolamppututkimus (eng. slit-lamp). 
Jos on epäilystä haavasta silmän pinnalla, fluoresenssivärjätty silmä paljastaa haavat vihreänä. Terveeseen silmään väri ei tartu. Jos haava on niin syvä, että se ulottuu sarveiskalvon alempaan kerroksen, väri ei enää tartu. 
Tarvittaessa mitataan silmänpaine ja tarkastetaan silmän pohja, etenkin takakammiouveiitissa. Jos sarveiskalvohaava on vaikeutunut komplikaatioiden vuoksi eikä vastaa hoitoon, otetaan sytologinen eli soluopillinen näyte sekä bakteeri- ja sieniviljely. 
Vaihtoehtoisdiagnooseja ovat keratiitti, infektiivinen konjunktiviitti, sarveiskalvon trauma, sarveiskalvon vierasesineet ja glaukoman akuutit muodot.
Lapinkirvinen

Koko ja ulkonäkö

Täysikasvuisen yksilön pituus on 14–16 cm, ja paino noin 20 grammaa. Kesäpuvussa vanha lintu on helppo erottaa muuten samankokoisesta ja -näköisestä niittykirvisestä (Anthus pratensis) ruosteenpunaisesta kurkusta. Koiraalla voi punaista olla myös naamassa. Syksyllä sen erottaa niittykirvisestä parhaiten selkäpuolen värityksestä: lapinkirvisellä on selviä mustia täpliä, jotka niittykirviseltä joko puuttuvat tai ovat himmeitä, ja selän perusväri on ruskea. Naamassa selkeämmät kuviot kuin niittykirvisellä. Lapinkirvisen nokka on ohut ja koivet punertavat.
Lajin äni on tunnusomainen, korkea ja terävä ”psiii”. Lapinkirvinen varoittaa inttävästi ”jypp…”. Laulu esitetään tavallisesti laululennossa, ja se on nopea rytmikäs säe, jossa on hyvin korkeita ja surisevia ääniä.
Lapinkirvisen käyttäytyminen on enemmän metsä- kuin niittykirvisen tyyppistä. Syysmuutolla laji muodostaa pieniä parvia.

Levinneisyys

Lapinkirvinen on tundran lintu, jonka levinneisyysalue ulottuu Skandinavian pohjoisosista aina Alaskaan asti. Se on tundran yleisin pesimälintu. Parimäärä Suomessa on 2 000 – 5 000. Nimensä mukaisesti se pesii vain Lapissa. Talvehtii trooppisessa Afrikassa. Keväällä lapinkirvinen saapuu toukokuun jälkipuoliskolla, ja on silloin harvinaisuus. Syysmuuton aikana syyskuussa on yleisempi, ja tavataan silloin koko maassa kosteilla avomailla ja pelloilla.

Elinympäristö

Lapinkirvisen tyypillistä elinympäristöä ovat tundran suoalueet.

Lisääntyminen

Naaras munii 5–6 harmahtavaa, tummatäpläistä munaa heinänkorsista kyhättyyn pesään, joka tavallisesti suolla mättäässä. Niitä naaras hautoo 11–14 vuorokautta, ja molemmat emot sitten ruokkivat 12 vuorokauden ajan. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä, ja emot hoitavat niitä vielä pari viikkoa.

Ravinto

Lajin pääsiallista ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit, madot ja siemenet. Poikasia ruokitaan erityisesti sääskillä ja vaaksiaisilla.
Humphry Davy

Elämä

Davy oli 16-vuotias, kun hänen puuseppäisänsä kuoli. Davystä tuli paikallisen lääkärin ja apteekkarin oppipoika. Hän innostui tekemään kemian kokeita luettuaan Antoine Lavoisier'n oppikirjan. Kokeidensa ansiosta Davy pääsi 19-vuotiaana Thomas Beddoesin Bristoliin perustaman pneumaattisen instituutin johtajaksi. Davy teki ensimmäisiä merkittäviä tutkimuksiaan ilokaasulla. Hän hengitti kaasua ja havaitsi, että sitä voi käyttää anestesiassa.
Davy oli professorina Lontoon Royal Institutionissa vuosina 1802–1812. Hänen luentonsa saavuttivat suurta suosiota. Vuonna 1812 Davy aateloitiin.
Davy valitsi assistentikseen Michael Faradayn vuonna 1813. He kehittivät yhdessä hiilikaivoksia varten turvallisen Davyn lampun. Davy toimi Royal Societyn puheenjohtajana 1820–1827. Hän kuoli Genevessä 1829. Davyn terveyttä olivat heikentäneet haitalliset kaasut, joita hän oli hengittänyt kokeita tehdessään.

Sähkökemian tutkimukset

Davy eristi useita alkuaineita elektrolyysin avulla. Davy yritti ensin hajottaa sähköllä potaska- ja soodaliuoksia, mutta tuloksena oli vain vetyä ja happea. Kun Davy vuonna 1807 käytti liuosten sijaan sulatettuja suoloja, hän pystyi eristämään kaliumia ja natriumia. Seuraavana vuonna Davy yritti hajottaa muun muassa kalkkia ja magnesiumoksidia, mutta hän ei saanut niitä sulamaan. Lopulta hänen onnistui eristää kalsiumia käyttämällä elohopeaa apuna. Samalla tavalla Davy eristi bariumin, strontiumin ja magnesiumin. Davy eristi booria boorihaposta kaliumin avulla samoihin aikoihin Joseph Louis Gay-Lussacin ja Louis Jacques Thénardin kanssa.
Davy ei ollut varma, olivatko hänen eristämänsä aineet alkuaineita. Hän epäili, että alkuaineiden lukumäärä voisi olla hyvinkin pieni ja yritti hajottaa muun muassa typpeä, rikkiä ja fosforia. Davy teki tutkimuksia myös oksimuriaattihapolla, jota Lavoisier oli pitänyt yhdisteenä. Oksimuriaattihappoa saatiin hapettamalla muriaattihappoa eli vetykloridia. Tuolloin ajateltiin tavallisesti, että kaikissa hapoissa oli happea ja että muriaattihappo oli hapen ja jonkin muun alkuaineen yhdiste. Davy tuli kokeidensa perusteella siihen tulokseen, että oksimuriaattihapossa ei ollut happea vaan että se oli happea muistuttava aine. Hän antoi aineelle nimen kloori. Lisäksi Davy osoitti, että muriaattihappo koostuu vedystä ja kloorista, joten happi ei ole happojen välttämätön ainesosa. Gay-Lussac ja Thénard tekivät jälleen vastaavia kokeita samaan aikaan.
ARA San Luis (S-32)

Palvelus

ARA San Luis osallistui Falklandin sotaan 1982. ARA Santa Fen valtauksen jälkeen 28. huhtikuuta ja ARA General Belgranon upottua 2. toukokuuta vene oli ainoa, joka jäi merelle muun laivaston palatessa satamiin.
Sodan aikana kirjattiin kaksi aluksen tekemää hyökkäystä Britannian kuninkaallisen laivaston aluksia vastaan. Ensimmäisessä HMS Brilliant ja HMS Yarmouth etsivät 1. toukokuuta Port Stanleyn pohjoispuolelta sukellusvenettä, joka laukaisi saksalaisvalmisteisen SST-4-torpedon tuloksetta kohti etsijöitä. Toisen kerran alus hyökkäsi 10. toukokuuta, kun HMS Alacrity matkasi Falklandinsalmessa upottaakseen argentiinalaisten huoltokuljetuksen. HMS Arrow odotti hyökkäävää alusta aamunkoitteessa salmen suulla, jolloin sukellusvene havaitsi alukset ja laukaisi kaksi SST-4-torpedoa. Toinen torpedoista ei lähtenyt putkesta, ja HMS Arrow torjui toisen. Alus palasi 17. toukokuuta Puerto Belgranoon korjaamaan asejärjestelmiään, eikä se palannut enää sodan aikana merelle.
Alus poistettiin palveluksesta 1997.