Timo K. Mukka

Lapsuus

Timo Kustaa Mukka syntyi 17. joulukuuta 1944 Keski-Ruotsin Bollnäsissä, jossa hänen perheensä oli evakossa kotipaikkakunnallaan Pellossa riehuneen Lapin sodan vuoksi. Timo Mukan vanhemmat olivat Eemeli Mukka (s. 1898) ja Lyyli Mukka, (o.s. Tuomi, s. 1910). Timolla oli myös kaksi isosiskoa, vuonna 1941 syntynyt Taina ja 1943 syntynyt Mirja, mutta he joutuivat erilleen vanhemmista evakkomatkan takia. Taina jäi loppuelämäkseen Ruotsiin kasvatusvanhempiensa luokse, mutta Mirjan perhe sai sodan jälkeen takaisin. Mukalla oli myös pikkusisko Hillevi sekä pikkuveli Tuomo. Mukka oli puolitoistavuotias kun perhe vuonna 1945 muutti takaisin evakosta kotipaikkakunnalleen Pellon Orajärvelle, joka oli tuolloin noin 300 asukkaan kylä ja sijaitsee Lapissa, Pellon kunnassa. Saksalaiset olivat sodan aikana polttaneet koko Lapin, joten elämä oli käytännössä aloitettava aivan alusta.
Mukka oli lapsuudessaan vilkas ja avoin, ja osasi lukea jo ennen kouluun menoa. Kotona hän oli perheen lempilapsi. Hän oli myös tunnettu hyvästä lauluäänestään. Koulussa hän pärjäsi hyvin ja oli opettajienkin suosiossa. Päättötodistus oli kiitettävä ja hän oli koulunsa priimus. Mukka aloitti kirjoittamisen jo hyvin nuorena ja oli myös innokas piirtämään. Mukka loi kontakteja paitsi samanikäisiin, myös itseään selvästi vanhempiin ihmisiin.

Aivokalvontulehdus ja persoonallisuuden muutos

Timo K. Mukka sairastui aivokalvontulehdukseen kesällä 1957 ollessaan 13-vuotias. Hän oli pitkään tajuttomana ja pojan pelättiin kuolevan, mutta hän toipui sairaudesta. Mukka kuitenkin kärsi päänsärystä yli neljä vuotta sairauden alkamisen jälkeen. Kirjailija itse muisteli sairauden aikana tajunneensa, etteivät ihmiset todella välitä toisistaan – ehkä juuri tällainen perustunne teki hänestä kohtalokkaan rakkauden ja kuoleman kuvaajan.
Sairauden on usein katsottu muuttaneen Mukan persoonallisuutta vähäpuheiseksi ja araksi sekä ihmisiä vieroksuvaksi. Tuolloin Mukka viihtyi paljon yksin vaeltaen metsissä. Persoonallisuuden muutokseen lienee kuitenkin vaikuttanut enemmän sairauden jälkeen puhjennut murrosikä.

Ensimmäiset kirjalliset tuotokset ja pako Helsinkiin

Mukka luki paljon. Hän aloitti runojen kirjoittamisen erittäin varhain ja kirjoitti niitä päivittäin. Pian hän alkoi kirjoittaa proosaa, jonka lähetti kustantajalle 15-vuotiaana. Sitä ei kuitenkaan todettu julkaisukelpoiseksi ja palautettiin. Mukan varhaisimpia teoksia ei ole säilynyt, koska hän hävitti ne sitä mukaa, kun ne hänelle palautettiin. Hän lähetti lisää runoja kustantajalle. Osaan hän sai vastauksen, suurimpaan osaan ei. Yhtäkään runoa ei kuitenkaan todettu julkaisukelpoiseksi.
Kirjoituskoneen saatuaan hän alkoi kirjoittaa romaania. Se valmistui 10. maaliskuuta 1960 ja sisälsi 56 liuskaa. Mukka lähetti romaanin Gummerukselle, mutta siellä ei sitä painettavaksi hyväksytty. Mukka päätti lopettaa kirjoittamisen kokonaan ja lähti kotipaikkakunnaltaan. Hän muutti Helsinkiin opiskelemaan kuvataidetta. Siellä ollessaan hän muutti mielensä kirjoittamisen suhteen ja jatkoi sittenkin erityisesti runojen kirjoittamista. Helsingissä ollessaan hän kokeili toiseen kertaan romaanin kirjoittamista. Ei kuitenkaan tiedetä tarjosiko hän romaaniaan minnekään. Opiskellessaan taideakatemiassa hän tutustui ja rakastui Tuula Pekkolaan. Mukka kosi häntä ja he menivät kihloihin. Mukka oli kuitenkin päättänyt keskeyttää opiskelunsa ja palasi Orajärvelle.

Uskonnollinen herätys ja armeija

Timo K. Mukalle hyvin tärkeä isä Eemeli kuoli vuonna 1962. Menetys oli Mukalle suuri ja hänen ahdistuksensa syveni. Hänen piti ottaa haltuunsa päämiehen asema perheessä, joka alati kärsi köyhyydestä. Hän teki pätkätöitä. Vuonna 1962 Mukka koki uskonnollisen herätyksen ja liittyi Jehovan todistajiin. Mukka kulki Orajärvellä mökeissä puhumassa Jehovasta. Myöhemmin hän sanoi, että tämä ajanjakso oli hänen elämänsä onnellisin. Uskonnollinen kausi loppui yhtäkkiä näkyyn maailmanjärjestyksestä. Hän ei enää osallistunut uskonnollisiin tilaisuuksiin. Vuonna 1963 hän meni naimisiin Tuulan kanssa ja he muuttivat Orajärveltä Pellon kunnan keskustaan. Pariskunnalle syntyi poika Johan vuonna 1964 ja tytär Tuuli vuonna 1966.
Mukka alkoi kirjoittaa varsinaista esikoisteostaan Maa on syntinen laulu. Hän lähetti romaanin taloudellisesti tukalissa oloissa kirjoitetun ensimmäisen osan kustantaja Kansankulttuurille, joka ei kuitenkaan hyväksynyt tätä eikä edes myöhemmin valmistunutta kokonaista romaania. He kehottivat Mukkaa lähettämään romaanin Gummerukselle, joka kiinnostui romaanista, mutta vaati siihen muutoksia. Mukka joutui odottamaan Syntisen laulun julkaisemista toista vuotta. Kun teos viimein julkaistiin vuonna 1964, Mukan ollessa vasta 19-vuotias, se sai ristiriitaisen vastaanoton. Valtaosa arvosteluista suhtautui kielteisesti tai hämmentyneesti teoksen rohkeisiin ja hurmoksellisiin seksuaalikuvauksiin.
Mukkaa kehotettiin lähtemään armeijaan terästäytymään, ja ennen armeijaan lähtöä hän kirjoitti samaan aikaan viittä eri teosta. Armeijassa Mukan pasifismi ja hänen kommunisminsa vahvistuivat. Armeija ei sopinut Mukalle lainkaan ja hän koki siellä monia vastoinkäymisiä.
Gummerus julkaisi vuonna 1965 novellikokoelman Tabu ja romaanin Täältä jostakin. Jälkimmäinen oli ideologinen kirja, joka kuvasi kriittisesti armeijainstituutiota. Molemmat kirjat saivat jälleen kerran ristiriitaisen vastaanoton. Kirjailijan lahjakkuus tunnustettiin mutta teosten arkaaiset elementit oudoksuttivat monia modernisteja.

Kirjoittaminen jatkuu

Mukka sai valtion kirjallisuuspalkinnon vuonna 1966. Mukka jatkoi tunnustuksen innoittamana kirjoittamista. Yhtenäisen kirjoitusprosessin tuloksena syntyivät seuraavat teokset: runokokoelma Punaista, romaani Laulu Sipirjan lapsista sekä novellikokoelma Koiran kuolema. Ensimmäiset kaksi ilmestyivät vuonna 1966 ja jälkimmäinen 1967. Runokokoelman Punaista julkaiseminen oli Mukan kirjoittamisuran kannalta merkittävä tapaus, sillä hän oli yrittänyt tarjota runojaan kustantajalle useaan otteeseen, mutta ei ollut tullut hyväksytyksi. Punaista ei kuitenkaan saanut mediassa kovinkaan suopeaa vastaanottoa. Laulu Sipirjan lapsista sai sen sijaan suopeamman vastaanoton kuin Mukan aikaisemmat teokset. Novellikokoelma Koiran kuolema sai entistä myönteisemmän vastaanoton, vaikkei Mukka itse alussa laittanut sille täyttä arvoa.
Vuonna 1967 Mukka muutti Pellon keskustasta takaisin Orajärvelle. Hän oli erittäin pettynyt, ettei ollut saanut kaipaamaansa taiteilija-apurahaa. Samoihin aikoihin Mukka kärsi vakavan munuaistulehduksen.

Matkustelua

Koiran kuoleman julkaisun jälkeen Mukasta alkoi muodostua käsitys villinä seksuaalimystikkona. Hän ahdistui kirjoittamiseen liittyvistä ongelmista, mikä pakotti hänet tekemään useita pakomatkoja köyhästä Lapista. Hän ajeli paljon, toisinaan vaimonsa kanssa, ympäri Lappia ja poikkesi välillä Ruotsin puolella. Vuosina 1968–1969 Mukka teki yhteensä viisi pidempää ulkomaanmatkaa: Moskovaan, Jaltalle Ukrainaan, Tukholmaan, Kanariansaarille ja Islantiin.
Vuonna 1968 Mukka sai vihdoinkin kaipaamansa taiteilija-apurahan, tosin se oli vain yksivuotinen. Samana vuonna ilmestyi Mukan seitsemäs teos Ja kesän heinä kuolee. Se on symbolirikas ja allegorinen kuvaus kirjoittamisen vaikeudesta, josta voidaan lukea myös muita merkitystasoja, kuten ideologisen ja yhteiskunnallisen vieraantumisen teemat.

Elämän viimeiset vuodet ja kuolema

Vuonna 1970 Mukka palasi lapsuuskotiinsa. Hän oli hyvin depressiivinen, mutta sai samana vuonna valmiiksi kaksi uutta kirjaa: novellikokoelman Lumen pelko ja romaanin Kyyhky ja unikko. Ne julkaistiin, mutta arvostelut olivat osin yhä ristiriitaisia. Kai Laitinen on kuitenkin myöhemmin arvioinut "Lumen pelon" uuden kirjallisen nousukauden aluksi, sillä teos "sisältää eräitä Mukan parhaita saavutuksia tällä alalla ja osoittaa myös pyrkimystä aihepiirin laajentamiseen."
Vuonna 1971 Mukka muutti Orajärveltä Lapin pääkaupunkiin Rovaniemelle. Siellä hän teki näytelmäsovituksen Rovaniemen teatterille romaanista Laulu Sipirjan lapsista. Vuonna 1972 Mukka sai valtion 5-vuotisen apurahan ja teki matkan Itä-Saksan Bad Elsteriin.
Vieraillessaan elokuvaohjaaja Rauni Mollbergin luona Tampereella vuonna 1972, Mukka sai sydänkohtauksen. Infarkti jäi kuitenkin diagnosoimatta ja aiheutti vakavaa sydämen vajaatoimintaa, joka lopulta johti Mukan kuolemaan Lapin keskussairaalassa Rovaniemellä 27. maaliskuuta 1973 vain 28-vuotiaana. Mukan kuolemaa on katsottu edesauttaneen myös Hymy-lehden tammikuussa 1973 julkaiseman hyökkäävän kohuartikkelin "Riiput jo ristillä, Timo K. Mukka". Artikkeli julkaistiin kirjailijan kamppaillessa sydänsairautta vastaan sairaalassa, ja kirjoitus järkytti ja ahdisti häntä syvästi.
Mukan perikunta nosti Hymy-lehteä vastaan kirjailijan kuoltua syytteen, mikä johti tuomioihin ja kuulun intimiteettisuojalain ns. Lex Hymyn -säätämiseen. Kirjailija Risto Karlsson viittaa tapahtumiin ja artikkelin tekijöihin kuvitteellisessa jännitysromaanissaan Hymytön kuolema vuonna 1980.
Timo K. Mukkaa pidetään kiistatta yhtenä paitsi Lapin myös aikansa tärkeimmistä kirjailijoista, jonka uudet lukijasukupolvet löytävät yhä uudestaan ja uudestaan.

Tuotannosta

Erno Paasilinna on todennut, että teoksissa Ja kesän heinä kuolee sekä Kyyhky ja unikko on nähtävissä erävaellusporukan,
johon Mukan ohella kuuluivat mm. Reino Paasilinna ja Jaakko Karisto, Lapissa tekemien retkien kokemukset luonnossa koettujen hetkien kuvauksissa.
Mukan jälkeenjääneitä tekstejä julkaistiin 2010 nimellä Näin hetki sitten ketun. Tekstit on toimittanut Toni Lahtinen. Joukossa on 16-vuotiaana kirjoitettu Savottaromaani, essee "Näin hetki sitten ketun", romaani Toivo, jonka tapahtumat sijoittuvat Norjaan, runokokoelman Tuula Mukan kuu sekä kuunnelma Sankarihymni, jonka aihepiiri on sama kuin Toivossa. Savottaromaanin Mukka kirjoitti 16-vuotiaana, ja se kävi kustantajallakin.
Suurin Mukan tekemä maalaus (257,5 × 228 cm) on hänen vuonna 1962 erään kuusamolaisen omakotitalon sisäseinään maalaamansa maisema. Taideopiskelija Mukka maalasi teoksen ollessaan kesätyössä enonsa maalausliikkeessä. Suomen Taidemuseon Kansallisgalleria tallensi teoksen valokuvaamalla.

Teatteria, elokuvia ja levytyksiä Mukan teoksista

Vuonna 2006 esitettiin ensimmäisen kerran Mukan "Maa on syntinen laulu" Pohjois-Suomessa. Teatteri 1902 esitti sen Simoniemen teatteri-areenalla Martti Kadeniuksen dramatisoimana ja ohjaamana. Vuonna 2009 on dramatisoitu "Ja kesän heinä kuolee" monologiksi, jota Teatteriyhdistys Avoin Näyttämö esitti Pohjanmaalla, Kainuussa ja Lapissa. Dramatisoinnin ja ohjauksen teki Toni Kettukangas ja esiintyjänä oli Panu Huotari.
Rauni Mollberg ohjasi kirjan Maa on syntinen laulu pohjalta 1973 samannimisen elokuvan, jonka pääosassa oli Maritta Viitamäki. Yli 700 000 katsojallaan Maa on syntinen laulu oli 1970-luvun katsotuin elokuva. Elokuvaa on myöhemmin arvosteltu liiasta brutaalisuudesta, jota alkuperäisteoksessa ei ollut. Myös kirjan poeettisuus loistaa filmissä poissaolollaan. Vuonna 1980 Mollberg ohjasi elokuvan Milka pienoisromaanin Tabu pohjalta. Jälkimmäinen romaani on filmattu myös Puolassa Andrzej Baranskin ohjaamana vuonna 1988. Veli-Matti Saikkonen puolestaan vuonna 1982 TV-elokuvan Kuoleman hellä kosketus, joka perustui Mukan romaaniin Täältä jostakin.
Kai Hyttinen on levyttänyt Timo. K Mukan runoja, joihin sävellykset ja sovitukset on tehnyt Jari Vanha, joka on Mukan tapaan kotosin Orajärveltä.
HIM-yhtyeen levyllä,  Dark Light, kappaleessa Behind The Crimson Door Ville Valo hyräilee Mukan runoa. Valolla on Mukan kuva oikeassa käsivarressaan.