google/wiki40b huggingface dataset:
Chilenkultatikka

Koko ja ulkonäkö

Chilenkultatikan pituus on 32–34 senttiä. Selkäpuoli on tummanruskea ja sitä kirjovat vaaleanruskeat ja kellertävänruskeat hapsut, jotka ovat kullakin yksilöllä hieman erilaiset. Hapsut luovat höyhenykseen epäsäännöllisen aaltomaisen ristikkokuvion. Vatsa, kaula ja rinta ovat vaaleanharmaat tai ruskeankeltaiset, ja niitä kirjovat vastaavanlaiset ristikkokuviot. Lisäksi päässä on kellanruskea alue, joka ulottuu nokan tyvestä poskiin. Takapuoli on valkoinen ja siipien alapinnat ovat keltaiset. Silmät ovat kirkkaankeltaiset muilla paitsi poikasilla.
Chilenkultatikasta tunnistetaan kaksi alalajia: C. p. pitius ja C. p. cachinnans. C. p. cachinnans -alalajin rinnan ristikkokuviot ovat paksumpia ja se on kooltaan hieman toista alalajia suurempi. Lisäksi sen pyrstö on kokoon suhteutettuna pienempi. Chilenkultatikka muistuttaa jonkin verran kuubankultatikkaa. Molempien lajien koirailta puuttuu muille kultatikkojen suvun koiraille tyypillinen punainen alue höyhenyksestä. Kuubankultatikasta poiketen chilenkultatikalla on kuitenkin tumma päälaki ja tiheämpi kuvionti rinnassa.

Levinneisyys ja elinympäristö

Chilenkultatikkaa tavataan lähes yksinomaan Chilessä, mutta joitakin lintuja on löydetty myös Argentiinasta. Se on Chilen yleisin tikkalaji. Chilessä laji elää maan etelä- ja keskiosissa ja Argentiinassa aivan maan länsirajalla. C. p. pitius -alalajin levinneisyys ulottuu keskisessä Chilessä sijaitsevasta Coquimbosta etelään Ayséniin, kun taas C. p. cachinnans elää etelämpänä. Sen levinneisyys ulottuu Chiloén saarelta ja Llanquihuin alueelta Magallanesin alueelle maan eteläosiin.
Chilenkultatikkaa tavataan rannikkoalueilta aina Andien esivuoristoon jopa 2 000 korkeuteen saakka. Lajin elinympäristöä ovat avoimilla tasangoilla sijaitsevat pensaikot, kuivat ja kiviset kukkula-alueet ja etelänpyökkejä (Nothofagus) kasvavat avoimet metsät sekä metsänreunat. Laji liikkuu myös maatalousalueilla, mutta välttää liikkumista syvällä laajoissa metsissä.

Elintavat

Chilenkultatikkoja näkee yleensä pareittain, mutta pesintäajan lopussa myös perheryhminä. Lajin ravinto koostuu hyönteisistä ja niiden toukista, etenkin muurahaisista. Se etsii ravintonsa maasta pensaiden ja mullan seasta. Se nakuttelee myös puita ja poimii sieltä löytyneet hyönteiset kielellään. Silloin kun lintu ei ruokaile, se yleensä istuu puussa. Chilenkultatikkoja jää usein petolintujen kuten patagonianhiirihaukan ja amerikantuulihaukan saaliiksi.
Chilenkultatikka kaivaa pesäkolonsa yleensä jyrkälle rinteelle, törmälle tai kalliolle. Puunrunkoon se kovertaa pesän vain harvoin. Naaras munii pesäkoloon 5–6 munaa.
Pelayo

Elämäkerta

Suuri osa Pelayon tunnetusta tarinasta pohjautuu legendaan. 800-luvun lopussa kirjoitetun Alfonso III:n kronikan mukaan Pelayo oli visigoottien kuningas Roderikin miekankantaja, mutta on vähintään yhtä mahdollista, että hän oli Pyreneiden niemimaan pohjoisosien vuoristoissa asuneisiin kansoihin kuulunut paikallinen päällikkö.  Hän oli ottanut osaa visigoottien puolella vuonna 711 Guadaleten taisteluun, jossa visigootit kärsivät tappion Visigoottien valtakuntaan tunkeutuneille muslimeille. Taistelusta selvinnyt Pelayo palasi kotimaahansa Asturiaan, jossa hän johti paikallisten kapinaa alueen muslimikuvernööri Munuzaa vastaan. Hän jäi muslimien vangiksi ja hänet vietiin Córdobaan, josta hän pakeni vuonna 717. 
Paettuaan Pelayo jatkoi muslimien vastaisten joukkojen johtoa Picos de Europan alueella, ja vuonna 718 hänestä tehtiin Asturian kuningas pääkaupunkinaan Cangas de Onís. Muslimit lähettivät häntä vastaan suuria armeijoita useampaan otteeseen, mutta heidät voitettiin esimerkiksi Monte Auseban taistelussa. Vuoden 722 paikkeilla hän otti vielä voiton muslimeista Covadongan taistelussa, jonka kristityt näkivät myöhemmin käänteen tekevänä taisteluna sodassa muslimeja vastaan. Itse neitsyt Marian sanotaan käännyttäneen muslimien nuolet takaisin taaten voiton kristityille.  Nykyisin taistelukenttänä pidetyn paikan lähellä sijaitsee pyhättö. Taistelun jälkeen muslimit eivät enää yrittäneet Pelayon kukistamista. Pelayo kuoli vuoden 737 paikkeilla.
Glukonihappo

Ominaisuudet

Glukonihappoa esiintyy luonnossa monissa eliöissä ja erityisen runsaasti sitä on muun muassa viinissä ja hunajassa. Huoneenlämpötilassa yhdiste on väritöntä, kiteistä kiinteää ainetta. Yhdiste liukenee helposti veteen ja orgaanisiin liuottimiin ja on keskivahva happo. Sen happovakion arvo on 1,99 · 10⁻⁴. Emästen kanssa yhdiste muodostaa suoloja ja alkoholien kanssa estereitä. Glukonihappo muodostaa komplekseja monien kahden- ja kolmenarvoisten metalli-ionien kanssa ja se on monihampainen ligandi, joka sitoutuu metalli-ioniin sekä karbonyyliryhmällään että hydroksyyliryhmillään. Sekä kiinteänä, että liuoksessa glukonihappo on kemiallisessa tasapainossa kahden laktonimuodon glukono-1,4-laktonin eli glukono-γ-laktonin ja glukono-1,5-laktonin eli glukono-δ-laktonin kanssa. Glukonihappo on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen ominaiskiertokyky vesiliuoksessa 25 °C:n lämpötilassa on −5,4°. Glukonihappo voidaan hapettaa glukaarihapoksi.

Valmistus ja käyttö

Glukonihappoa voidaan valmistaa joko kemiallisesti tai bioteknillisesti. Ensimmäisen kerran happoa valmistettiin vuonna 1887 hapettamalla glukoosia kloorin avulla. Kemiallisesti glukoosi voidaan hapettaa glukonihapoksi vetyperoksidin, ilman hapen tai otsonin avulla platinaryhmän metallien katalysoimana. Hapetus voidaan suorittaa myös elektrolyyttisesti. Teollisessa mittakaavassa sitä valmistetaan kuitenkin lähinnä bioteknillisesti hyödyntämällä Aspergillus niger-homeen glukoosioksidaasientsyymiä, joka hapettaa glukoosin glukono-δ-laktoniksi ja hydrolyysi laktonaasientsyymin katalysoimana johtaa glukonihappoon.
Koska glukonihappo muodostaa vesiliukoisia komplekseja monien metalli-ionien kanssa ja se ei ole korrodoivaa sitä käytetään teollisuudessa metallipintojen puhdistamiseen liasta ja ruosteesta. Sen etuna on myös, että se on myrkytöntä ja biohajoavaa. Yhdistettä ja sen suoloja käytetään myös lääketieteessä. Glukonihappoa voidaan käyttää elintarvikkeissa happamuudensäätö- ja stabilointiaineena. Sen E-koodi on E 574.
David Bergelson

David Bergelson (ven. Дави́д Рафаи́лович Бергельсо́н, David Rafailovitš Bergelson; 12. elokuuta 1884 Kiovan läänin Lipovetsin kihlakunnan Ohrimovo – 12. elokuuta 1952 Moskova) oli jiddišiksi kirjoittanut venäjänjuutalainen kirjailija.
Bergelson syntyi varakkaaseen venäjänjuutalaiseen perheeseen. Hänen ensimmäinen pienoisromaaninsa Arum wogsal (”Aseman ympärillä”) ilmestyi vuonna 1909. Vuonna 1913 julkaistiin juutalaista porvaristoa ja sivistyneistöä kuvaava romaani Noch alemen (”Kaiken jälkeen”). Vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumia kuvaa romaani Opgang (”Lähtö”, 1920).
Vuonna 1921 Bergelson matkusti Berliiniin, jossa hän työskenteli lehtimiehenä. Venäjän kansalaissotaa kuvaa romaani Midas hadin (”Ankaruus”, 1926–1927) ja kertomuskokoelma In sturm täg (”Myrskyn päiviä”, 1927). Vuonna 1929 Bergelson palasi Neuvostoliittoon, jossa hänestä tuli yksi jiddišinkielisen kirjallisuuden johtohahmoista. Kirjailijan tärkeimpiä teoksia on 1900-luvun alun kansanelämästä kertova laaja romaani Baym Dnjepr (”Dneprillä”, 1932–1940). 1940-luvulla ilmestyivät muun muassa toista maailmansotaa käsittelevä kertomuskokoelma Naye Darstejlungen (”Uusia kertomuksia”, 1947) ja historiallinen näytelmä Printz Reubeini (1946).
Bergelson pidätettiin tammikuussa 1949 ja ammuttiin maanpetturina niin sanotun Juutalaisten antifasistisen komitean jutun yhteydessä. Hänen maineensa puhdistettiin vuonna 1955.
FS Iéna (1898)

Valmistus

Alus tilattiin 3. huhtikuuta 1897 Brestin laivastontelakalta. Sen köli laskettiin 15. tammikuuta 1898 ja alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 1. syyskuuta. Alus valmistui 1. marraskuuta 1899 aloittaen koeajot ja se otettiin palvelukseen 14. huhtikuuta 1902.

Palvelus

Alus tuhoutui ammusvaraston räjähdyksessä ja sitä seuranneessa tulipalossa 12. maaliskuuta 1907. Se siirrettiin maalilaivaksi 2. joulukuuta 1909 ja hylky myytiin romutettavaksi 1912.
Dohány-kadun synagoga

Dohány-kadun synagoga (unk. Dohány utcai zsinagóga), tunnetaan myös nimellä Suuri synagoga (unk. Nagy Zsinagóga), on synagoga Budapestissa, Unkarin pääkaupungissa. Se sijaitsee Pestin vanhalla juutalaisalueella, juuri entisen kaupunginmuurin ulkopuolella Erzsébetvarosissa VII osa-alueella. Juutalaiset asettuivat sinne, koska 1700-luvulla he eivät saaneet asua itse kaupungissa. Synagoga valmistui vuonna 1859, ja sen on suunnitellut wieniläinen arkkitehti Ludwig Förster. Se on maailman toiseksi suurin synagoga, ja sinne mahtuu lähes 3000 ihmistä.Sen sipulikupoleihin päättyvät kaksoistornit nousevat 43 metrin korkeuteen, ja keskilaivan leveys on 12 metriä.
Ulkopuolelta synagoga tekee sipulikupoleineen ja kirkkaine väreineen maurilaisen tai bysanttilaisen vaikutuksen, vaikka Budapestin juutalaiset ovatkin lähes yksinomaan eurooppalaisia aškenaseja. Rakennuksessa on myös kristillisen kirkon piirteitä, kuten kaksoistorni ja avoimet lehterit, joten se on melko epätavallinen synagoga.
Synagogan urut ovat maailmankuulut, ja se on nykyään tärkeä konserttisali. Sekä Franz Liszt että Camille Saint-Saëns ovat soittaneet urkuja useita kertoja.
Alkuperäistä synagogaa pommitti tuhoisin seurauksin antisemitistinen Nuoliristi-järjestö 3. helmikuuta vuonna 1939. Sitä käytettiin myös saksalaisen radion tukikohtana sodan aikana. Synagogan rakentamisen uudelleen mahdollistivat rahalahjoitukset. Tunnettu liikenainen Estée Lauder, jonka vanhemmat olivat unkarilaissyntyisiä juutalaisia, lahjoitti synagogan jälleenrakentamista varten viisi miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Jälleenrakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 1996.
Parasaurolophus

Ulkonäkö ja koko

Parasaurolophus oli arviolta noin 7,5 metriä pitkä ja painoi 2,6 tonnia. Se liikkui sekä kahdella että neljällä jalalla. Se luultavasti juoksi kahdella jalalla ja pysähtyi laiduntamaan neljälle jalalle. Parasaurolophuksella etujalat olivat lyhyet, kun taas sen takajalat olivat pidemmät.

Kallo

Parasaurolophuksen päässä oli lähes kahden metrin pituinen ontto harja, joka peitti koko pään yläosan sekä jatkui pitkälle taakse. Se saattoi toimia kaikukammiona ja täten vahvistaa dinosauruksen kumeaa ääntelyä. Se saattoi äänellä sennänäkäytävällä, joka sijaitsi sen harjassa, jolla se tuotti trumpetti tapaisia ääniä. Pitäessään päätä ylhäällä, tämä harja sopi ehkä selkärangan pieneen kuoppaan. Ennen harjan ollaan luultu auttavan sitä hengittämään veden alla, toimien ikään kuin snorkkelina.

Elintavat

Parasaurolophus oli kasvinsyöjä, joka luultavasti söi muun muassa havunneulasia, saniaisia ja varpuja. Parasaurolophuksella oli vahva nokka, jota se käytti apunaan ravinnon syömisessä. Parasaurolophuksen elinympäristö käsitti runsasvetisiä metsäalueita levinneisyysalueen pohjois- ja itäosissa, ja kausittain kuivia valuma-alueita länsi- ja eteläosissa.

Populaarikulttuurissa

Parasaurolophus on esiintynyt elokuvissa Maa aikojen alussa, Dinot New Yorkissa, Jurassic Park, The Lost World: Jurassic Park, Jurassic Park III, Jurassic World ja Jurassic World: Kaatunut valtakunta. Se on myös esiintynyt muun muassa peleissä Jurassic Park: The Game ja Jurassic World Evolution.
Paul Cambon

Pierre Paul Cambon (20. tammikuuta 1843 Pariisi – 29. toukokuuta 1924 Pariisi) oli ranskalainen diplomaatti, joka toimi vuosina 1898–1920 Ranskan suurlähettiläänä Isossa-Britanniassa. Hänellä oli keskeinen rooli Ranskan ja Ison-Britannian välillä vuonna 1904 solmitun entente cordiale -sopimuksen synnyssä.
Cambon valmistui asianajajaksi vuonna 1870 ja nuorena tasavaltalaisena hänestä tuli saman vuoden marraskuussa Pariisin pormestariksi nimitetyn Jules Ferryn sihteeri. Hänestä tuli huhtikuussa 1871 Bouches-du-Rhônen departementin prefektuurin pääsihteeri ja seuraavaana vuonna Auben departementin prefekti. Seuraavan kymmenen vuoden aikana Cambon toimi prefektinä eri departementeissa, kunnes Ferry järjesti hänet helmikuussa 1882 Ranskan residentiksi Tunisiaan. Cambon auttoi muuttamaan Tunisian Ranskan protektoraatiksi. Hän ei kuitenkaan tullut toimeen Ranskan miehitysjoukkoja Tunisiassa komentaneen kenraali Georges Boulangerin kanssa, ja tultuaan vuonna 1886 Ranskan sotaministeriksi Boulanger erotti hänet. Cambon siirtyi vielä samana vuonna Ranskan suurlähettilääksi Madridiin ja 1891 Konstantinopoliin. Hän epäonnistui yrityksessään saada neuvottelemalla Iso-Britannia vetämään joukkonsa pois Egyptistä.
Cambon nimitettiin suurlähettilääksi Lontooseen elokuussa 1898, keskellä Ranskan ja Ison-Britannian suhteita hiertänyttä Fashodan kriisiä. Seuraavina vuosina hän pyrki lämmittelemään maiden välejä. Ranskan ja Ison-Britannian kiistat sovittanut entente cordiale -sopimus, joka allekirjoitettiin 8. huhtikuuta 1904, oli hänen uransa merkittävin saavutus. Sopimus toi Ranskalle brittien tuen ja siten vahvisti huomattavasti Ranskan asemaa ensimmäisessä ja toisessa Marokon kriisissä vuosina 1905–1906 ja 1911, joissa Saksa yritti haastaa Ranskan aseman Marokossa. Sopimus myös raivasi tietä Ranskan ja Ison-Britannian liitolle ensimmäisessä maailmansodassa. Sotaa edeltäneinä vuosina Cambon kehitti hyvän yhteistyösuhteen varsinkin Ison-Britannian ulkoministeri Edward Greyn kanssa, ja maiden ulkopolitiikka läheni huomattavasti toisiaan. Heinäkuun kriisin aikana 1914 Cambon pyrki varmistamaan Ison-Britannian tuen Ranskalle sodan puhjetessa. Myös maailmansodan aikana hänellä oli keskeinen rooli brittien ja ranskalaisten yhteistyössä.
Pariisin rauhankonferenssissa vuonna 1920 Cambon osallistui komiteaan, joka valmisteli Turkin kanssa tehtävää rauhansopimusta. Hän erosi suurlähettilään tehtävistään joulukuussa samana vuonna ja toimi sen jälkeen Académie des sciences morales et politiques -akatemian jäsenenä.
Paul Cambonin veli oli diplomaatti Jules Cambon.
Victor Conte

Victor Conte on kielletyn THG-steroidin kehittäneen BALCO-urheilulaboratorion perustaja ja johtaja ja entinen muusikko. 
Muusikonuransa Conte aloitti 1960-luvulla serkkunsa Bruce Conten kanssa itse perustamassaan Common Ground -yhtyeessä. Vuonna 1973 Bruce liittyi Tower of Power -funkyhtyeeseen, ja myöhemmin, vuonna 1978 Victor Conte korvasi yhtyeessä basisti Francis Rocco Prestian. Conte oli mukana yhtyeen levyllä We Came to Play. Seuraavana vuonna Conte lähti serkkunsa kanssa yhtyeestä. Hetken aikaa hän soitti jazzpianisti Herbie Hancockin yhtyeessä.
1980-luvun puolivälissä Conte perusti Balco-laboratorion, joka testaa urheilijoita ja määrää näille lisäravinteita. Contella itsellään ei ole minkäänlaista lääketieteellistä taustaa, mutta hän toimi pitkän aikaa yhteistyössä Brian Goldmanin kanssa, joka on koulutukseltaan lastenpsykiatri.  Sittemmin Balcosta tuli urheilijoiden keskuudessa erittäin suosittu. Tunnetuin tuote on magnesium-sinkki -valmiste ZMA.
Sittemmin Balcon epäiltiin kehittäneen ensimmäisen ns. design-steroidin tetrahydrogestrinonin eli THG:n ja välittäneen sitä urheilijoille. Heinäkuussa 2005 Conte todettiin syylliseksi kiellettyjen steroidien välittämiseen ja vuonna 2006 hän istui neljän kuukauden tuomionsa kalifornialaisessa Taftin vankilassa.
Antti Vuori

Antti Ilmari Vuori (13. kesäkuuta 1935 Turku − 24. joulukuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja taidegraafikko.
Vuoren vanhemmat olivat taiteilija Ilmari Vuori ja tekstiili- ja muotisuunnittelija Kerttu Johnsson. Hän kävi viisi luokkaa oppikoulua ja opiskeli sitten Suomen Taideakatemian koulussa 1953−1958. Vuori voitti vain 12-vuotiaana Suomen oppikoulujen piirustus- ja maalauskilpailun, voitokas työ lähetettiin Chicagon lastentaiteen museoon. Taideakatemian koulussa Vuori oli sekä Erkki Koposen että Sam Vannin oppilas, joka siirtyi abstrakteista aiheista informalismiin 1960-luvun alussa. Ennen ryhtymistään vapaaksi taiteilijaksi vuonna 1965 hän työskenteli seitsemän vuotta mainostoimistojen palveluksessa. Vuori oli Maaliskuulaiset-taiteilijaryhmän jäsen. Hänet tunnetaan erityisesti surrealistina ja fantasiataiteilijana, joka käytti teoksissaan voimakkaita värejä. Monissa Vuoren teoksissa on huumoria ja koomisuutta, maalausten ohella hän teki sekä veistoksia että grafiikkaa. Hänen teoksiaan on ollut esillä useissa näyttelyissä Suomessa ja ulkomailla ja niitä on myös museoissa ja muissa julkisissa kokoelmissa.
Patrick Flomo

Ura

Flomo opiskeli Ohio Universityssa ja hän on alkuperältään liberialainen. Hän aloitti ammattilaisuransa Korihaissa, joka pelasi silloin vielä I-divisioonaa. Oltuaan mukana nostamassa Korihait takaisin korkeimmalle sarjatasolle hän siirtyi Alankomaihin EiffelTowersien riveihin. Vuodesta 2005 lähtien hän on pelannut Saksassa kun hän siirtyi ensin kaudeksi 2005–2006 Hertener Löwenin riveihin 2.Bundesliigaan ja vuonna 2006 Telekom Baskets Bonniin. Bonnissa hänellä on sopimus vuoteen 2011 saakka.
Delticom

Historia

Rainer Binder ja Andreas Prüfer, kaksi Continental AG entistä päällikköä, perustivat Delticomin Hannoveriin vuonna 1999.
Vuonna 2000 Delticom AG avasi ensimmäisen yksityisasiakkaille tarkoitetun verkkokaupan nimeltä ReifenDirekt.de ja saman vuoden kesäkuussa ensimmäisen jälleenmyyjille tarkoitetun Autoreifenonline.de -verkkokaupan. Elokuussa 2001 Delticom perusti ensimmäisen tytäryhtiö Delticom Ltd:in Iso-Britanniaan ja avasi ensimmäisen verkossa toimivan rengaskaupan saksalaisen kielialueen ulkopuolella. Helmikuussa 2005 Delticom laajensi toimintaansa Suomeen ja avasi rengas-online.com -nimisen verkkokaupan.
Huhtikuussa 2002 Delticom nimettiin ehdokkaaksi Deutscher Gründerpreis -palkinnon saajaksi, ja se sijoittui kolmen parhaan joukkoon kategoriassa "Nousijat".
Vuodesta 2003 saakka Delticom on laajentanut renkaiden lisäksi tarjontaansa moottoriöljyillä, moottoripyörän akuilla, ajoneuvon kattoon tai takaosaan kiinnitettävillä telineillä sekä henkilöauton varaosilla. Marraskuussa 2003 Delticom voitti Deutscher Internetpreis -palkinnon ja sai palkintorahaa verkossa toimivan rengasmyyntikonseptin ansiosta. Joulukuussa 2003 Delticomille myönnettiin World Summit Award -palkinto.
Syyskuussa 2004 Delticom AG löysi uusia sijoittajia: Nord Holding ja RBK (molemmat Hannoverista). Tämän ansiosta kansainväliset laajentumissuunnitelmat saivat tukea. Lokakuussa 2004 Delticom palkittiin jälleen, ja se pääsi sijalle kolme “Deloitte Technology Fast50” -kilpailussa vuonna 2004. Yritys palkittiin nopeimmin kasvavaksi pörssin ulkopuoliseksi teknologiayritykseksi Saksassa. Huhtikuussa 2006 Delticom pääsi verkkomarkkinoilla eBayssä Power-Selleriksi sijalle 1 eBay-Motorsissa.
26. lokakuuta 2006 lähtien Delticom on ollut noteerattuna Saksan pörssissä Frankfurtissa Prime Standard -listalla (WKN 514680, ISIN DE0005146807, pörssilyhenne DEX). Alkaen 19.12.2008 aina 22.6.2015 asti Delticomin osakkeet ovat olleet osa SDAX:ia.  Lisäksi osakkeet on noteerattu myös Ala-Saksin osakeindeksissä Nisax20.
Syyskuussa 2013 Delticom osti kilpailijansa Tirendon n. 50 milj. eurolla.

Muu toiminta

Delticom on mukana muun muassa uusien startup-yritysten tukemisessa. Vuonna 2006 se lahjoitti varat Saksan talous- ja teknologiaministeriön jakamaan multimedia-alan perustajakilpailun ECommerce – mit Multimedia erfolgreich starten -erikoispalkintoon.
Timo Puustinen

Timo Johannes Puustinen (19. kesäkuuta 1909 Iisalmi – 13. helmikuuta 1962 Kuopio) oli Mannerheim-ristin ritari numero 117. Jalkaväkirykmentti 10:ssä pataljoonan komentajana toiminut Puustinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 1. elokuuta 1943. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä majuri.

Sotilasura

Ylioppilaaksi tultuaan Puustinen kävi reserviupseerikurssi 21:n 1931–1932 sekä kadettikurssi 16:n 1932–1934. Puustinen toimi nuorempana upseerina Pohjan rykmentissä 1934–1939 sekä reserviupseerikoulussa 1939. Talvisodan aikana Puustinen toimi kouluttajana ja komppanianvarapäällikkönä Sotakoulutuskeskuksessa. Jatkosodan alettua Puustinen oli komppanianpäällikkönä JR 10:ssä ja sittemmin pataljoonan komentajana 1942–1944. Sodan jälkeen Puustinen toimi muun muassa toimistoupseerina Kuopion sotilaspiirin esikunnassa 1944–1945, JR 2:n esikuntapäällikkönä 1945–1946, toimistopäällikkönä Kuopion sotilaspiirissä 1946–1947, huoltopäällikkönä 1947–1948 ja järjestelytoimiston päällikkönä 1948–1953. Savo-Karjalan sotilasläänin esikunnassa Puustinen oli toimistopäällikkönä 1953–1955. 2. prikaatissa ja myöhemmin Pohjois-Savon prikaatissa hän oli pataljoonankomentajana 1955–1961 sekä esikuntapäällikkönä 1961–1962.
Asekätkentäjutun yhteydessä 1945–1947 Puustinen oli pidätettynä 23 kuukautta.
Ylennykset: reservivänrikki 14.10.1932, vänrikki 16.5.1934, luutnantti 16.5.1936, kapteeni 20.9.1940, majuri 1.11.1942, everstiluutnantti 13.1.1960.
Johann Gottfried Piefke

Johann Gottfried Piefke (9. syyskuuta 1815 Schwerin an der Warthe – 25. tammikuuta 1884 Frankfurt an der Oder) oli preussilainen sotilaskapellimestari ja marssimusiikin säveltäjä. Hän on säveltänyt eräät tunnetuimmista saksalaisista sotilasmarsseista.
Piefken isä oli Zielenzigin kaupungin urkuri. Asevelvollisuutensa aikana Piefke toimi oboistina Frankfurt an der Oderiin sijoitetun 8:nnen henkikrenatöörirykmentin soittokunnassa. Vuosina 1838–1843 hän opiskeli Berliinin musiikkikorkeakoulussa. Sen jälkeen hän palasi Frankfurtiin ja johti entisen rykmenttinsä soittokuntaa vuodesta 1843 kuolemaansa asti yli 40 vuoden ajan. Piefkeä pidettiin aikansa johtavana preussilaisena sotilaskapellimestarina, mutta historiaan hän on jäänyt ennen kaikkea säveltämiensä marssien ansiosta. Piefke sävelsi noin 60 marssia, joista 10 otettiin Preussin armeijan viralliseen marssiluetteloon, mikä on enemmän kuin kenenkään muun. Hänen tunnetuimmat sävellyksensä ovat Preussin kunnia (Preußens Gloria), Königgrätzer Marsch, Düppeler-Schanzen-Sturmmarsch ja Alexandrinenmarsch.
Piefke seurasi Preussin armeijaa sen tunnetuimmille sotaretkille. Vuoden 1864 Tanskan vastaisen sodan aikana hänen on kerrottu johtaneen Dybbølin taistelukentällä Beethovenin Yorckscher Marschin esitystä käyttäen sapelia tahdin näyttämiseen sen jälkeen kun tahtipuikko ammuttiin hajalle hänen kädestään. Königgrätzer Marschin hänen on sanottu säveltäneen Königgrätzin taistelupaikalla. Preussin–Itävallan sodan päätyttyä Piefke sai johtaa orkesteria kuningas Vilhelm I:n edessä pidetyssä voitonparaatissa. Mahdollisesti häneen ja hänen veljeensä Rudolf Piefkeen viitaten itävaltalaiset alkoivat vuoden 1866 sodan jälkeen kutsua kaikkia preussilaisia ”piefkeiksi”. Ranskan–Saksan sodan aikana 1871 Piefken terveys alkoi reistailla ja hän vetäytyi sen jälkeen loppuiäkseen Frankfurtiin. Kuoltuaan vuonna 1884 hänet haudattiin sotilaallisin kunnianosoituksin kotikaupunkinsa vanhalle hautausmaalle.