google/wiki40b huggingface dataset:
Robert Kiljander

Karl Johan Robert Kiljander (15. elokuuta 1848 Lapinlahti – 14. marraskuuta 1924 Jyväskylä) oli suomalainen kirjailija ja Jyväskylän postikonttorin ekspeditööri.

Henkilötietoja

Kiljander oli suomentajana tunnetun kirkkoherra Karl Mårten (Kaarle Martti) Kiljanderin ja Helena Sofia Frosteruksen poika. Kiljanderin nuorempi veli oli seminaarin lehtori ja oppikirjojen tekijä Ludvig Gabriel Kiljander.
Kiljander kävi Kuopion lukiota 1867–1871 ja meni sitten postin palvelukseen. Hän oli tuottelias näytelmäkirjailija ja kirjoitti pääasiassa pikkukaupunkiaiheisia komedioita, muun muassa näytelmät Amalia ystävämme, Postikonttorissa ja Sanny Kortmanin koulu. Kiljander kirjoitti kaksi ensimmäistä näytelmäänsä ruotsin kielellä, mutta siirtyi sitten käyttämään suomea. Hänen kirjoittamiaan näytelmiä esitettiin Suomalaisessa teatterissa ja Kansallisteatterissa kymmeniä kertoja. Hän ammensi usein aiheensa jyväskyläläisten elämästä, joskaan ei pyrkinyt siirtämään todellisuutta täysin näytelmiinsä. Esimerkiksi Sanny Kortmanin koulun (1902) esikuvana on pidetty Jyväskylän tyttökoulua ja sen pohjalta on tehty elokuva Skandaali tyttökoulussa. Alkuperäisessä näytelmässä ei kuitenkaan ollut minkäänlaista skandaalia.
Kiljanderille myönnettiin postimestarin arvonimi vuonna 1921.
Pekka Ikonen

Pietari (Pekka) Ikonen (18. heinäkuuta 1877 Jääski – 13. syyskuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja suomalaisen puolueen kansanedustaja.
Ikosen vanhemmat olivat maanviljelijä Erik Ikonen ja Maria Ora. Hän kävi kansakoulun ja kansanopiston. Ikonen oli puutavaraliikkeen harjoittajana ja maanviljelijänä Jääskessä vuoteen 1944 saakka. Hän oli Jääsken säästöpankin johtajana 17 vuoden ajan ja Jääsken paloapuyhdistyksen johtajana 15 vuoden ajan. Ikonen oli myös Jääsken seurakunnan rahastonhoitajana ja kirkon isännöitsijänä. Sotavuosien jälkeen hän oli puutarhatilan hoitajana Kalvolassa 1947–1956. Ikonen sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1937. 
Ikonen oli kansanedustajana 1914–1917 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli Jääsken kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja kunnallislautakunnan esimiehenä.
Pekka Ikonen oli naimisissa vuodesta 1901 Hilma Maria Nupposen kanssa.
Juan Pujol

Joan Pujol García (14. helmikuuta 1912 Barcelona – 10. lokakuuta 1988 Caracas) oli espanjalainen kaksoisagentti toisen maailmansodan aikana. Britit antoivat hänelle nimen Garbo ja saksalaiset Arabel. Hänet palkittiin kunniamerkillä rintamalinjan molemmilla puolilla: Saksa myönsi hänelle rautaristin ja Britannia Order of British Empiren.
Garbo sai Saksan sodanjohdon luulemaan maihinnousun tapahtuvan Calais’n alueella, ja että Normandian maihinnousu olisi vain yritys hajottaa saksalaisten joukot.
Garbosta on julkaistu kirjoja englanniksi ja kokonainen elämäkerta espanjaksi (Javier Juarez: El espia que derrotó a Hitler, Ediciones Temas de Hoy, Madrid, 2004). Kerrotaan, että entiset Gestapon miehet tekivät sodan jälkeen kaikkensa löytääkseen hänet ja kostaakseen Saksan pettämisen. Garbo asui vuosikausia salassa Venezuelan ja Brasilian raja-alueen viidakkokylässä ja levitti väärää tietoa kuolemastaan. Hänen vaimonsa uskoi tähän ja meni naimisiin itävallanjuutalaisen kanssa, ja lapset ottivat uudeksi sukunimekseen Kreisler. Juan Pujol puolestaan perusti perheen Venezuelassa.
Matti Tiisala

Kalle Matti Tiisala (1. lokakuuta 1955 Helsinki – 17. marraskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, runoilija, aforistikko ja kustantaja.

Henkilöhistoria

Tiisala syntyi lääketieteen lisensiaatti Kaarlo Walter Tiisalan ja Vieno Tellervo Leskisen perheeseen. Hän valmistui lääkäriksi ja toimi lääkärin ammatissa, mutta omistautui sitten kirjailijan työlle ja julkaisi runsaasti omakustanteita.

Kirjallinen tuotanto

Tiisalan esikoisteos Se ei ollut ovi palkittiin J. H. Erkon palkinnolla ilmestymisvuonnaan 1982. Viisi vuotta myöhemmin Tiisalalle myönnettiin Valtion kirjallisuuspalkinto hänen toisen runokokoelmansa Uneksin kuun ilmestyttyä.
Montrealin kellotorni

Montrealin kellotorni (engl. Montreal Clock Tower) joskus myös nimellä The Sailors' Memorial Clock (suom. Merimiesten muistokello) on kellotorni Montrealin kaupungissa Quebecin provinssissa Kanadassa. Kaupungin vanhalla satama-alueella sijaitsevaa tornia alettiin rakentaa vuonna 1919 ja se valmistui vuonna 1922. 
Montrealin kellotornin on suunnitellut samasta kaupungista lähtöisin ollut insinööri Paul Leclaire. Kellotorni rakennettiin muistoksi ensimmäisessä maailmansodassa kuolleille kanadalaisille merimiehille. Tornin kellomekanismi on kopio Lontoon Big Benin kellosta. 
Kellotorni on 45 metriä korkea ja se on avoinna yleisölle päivittäin kello 11-19. Ylös kellotorniin johtaa 192 porrasaskelmaa.
Kirsti Arajärvi

Kirsti Päivätär Arajärvi (2. kesäkuuta 1911 Hämeenlinna – 9. helmikuuta 1991 Tampere) oli suomalainen lyseon lehtori ja paikallishistorian tutkija.
Arajärven vanhemmat olivat tamperelaista Aamulehteä vuosina 1915-1954 johtanut toimitusjohtaja, talousneuvos Wäinö Herman Arajärvi (1879-1961) ja Eriikka (Riikka) Lehmus (1881-1953). Hän pääsi ylioppilaaksi 1932 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1938, maisteriksi 1943 ja lisensiaatiksi 1958.
Arajärvi toimi Viherlaakson yhteiskoulun historian ja suomen kielen opettajana 1942-1943, valtion ylioppilaiden iltakoulun suomen kielen opettajana 1945-1946, Tampereen II tyttökoulun historian opettajana 1954-1957, Tammerkosken tyttölyseon historian, yhteiskuntaopin ja kansantaloustieteen vanhempana lehtorina 1957-1959 sekä Tampereen tyttölyseon vanhempana lehtprina 1959-1976. 
Arajärvi kirjoitti Vesilahden, Lempäälän, Messukylän, Teiskon, Aitolahden sekä Urjalan kuntien paikallishistoriateokset sekä kaksiosaisen Aamulehden historiateoksen.
Professori Pentti Arajärvi on Kirsti Arajärven veljenpoika.
Sonja Tirkkonen-Condit

Sonja Tirkkonen-Condit (s. 1940 Varkaus) on suomalainen käännöstieteilijä. Hän toimi professorina Joensuun yliopiston Kansainvälisen viestinnän laitoksella Savonlinnassa vuoteen 2007 asti, jolloin hän sai professori emeritan arvon. Hänen tutkimuksensa keskittyivät käännöksille tyypillisiin ongelmiin sekä vertailevaan tekstianalyysiin.

Elämä

Tirkkonen-Condit syntyi 1940 Varkaudessa. Hänet hyväksyttiin Helsingin yliopistoon opiskelemaan englannin kieltä, mutta hän valitsikin sen sijaan kauppatieteet ja valmistui kauppatieteen maisteriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1970. Omien sanojensa mukaan valintaan vaikutti hänen halunsa opiskella yhden kielen sijaan useampaa: englantia, ruotsia, saksaa ja espanjaa. Valmistumisen jälkeen hän työskenteli vähän aikaa Opetus- ja kulttuuriministeriössä kääntäjänä, minkä jälkeen hän siirtyi Savonlinnaan yliopistolehtoriksi. Vuonna 1979 hän aloitti soveltavan kielitieteen opinnot Essexin yliopistossa Isossa-Britanniassa. Valmistuttuaan Tirkkonen-Condit palasi Savonlinnaan ja aloitti Suomen Akatemian tuella lisensiaatintyönsä kääntäjien laadunarvioinnista, ja vuonna 1985 hän julkaisi väitöskirjansa argumentatiivisten tekstityyppien rakenteesta ja kääntämisestä. Väitöskirjassa analysoidaan muun muassa argumentatiivisten tekstien rakenteellisa aspekteja, kuten illokutiivisa tekijöitä, rakenteellisia erikoisuuksa tai tekstityypille ominaisia käännösongelmia. Vuonna 1993 Tirkkonen-Condit sai tittelin Professor of theory of language and translation.

Tutkimus

Tirkkonen-Conditin käännöstieteellisen uniikkiteorian ydinasia ovat uniikit elementit (unique items): lähdekielen elementit, joilla ei ole vastaavuutta kohdekielessä. Hänen mukaansa niihin kuuluvat suomen kielen modaaliverbien tietyt semanttiset merkitykset kuten uskaltaa sekä liitepartikkeli -kin. Kujamäki (2004) huomauttaa sellaisista suomalaisista ilmauksista, jotka saavat kontekstin perusteella erilaisia semanttisia ominaisuuksia, esim. keli.  Tirkkonen-Conditin mukaan käännetyt tekstit sisältävät keskimäärin vähemmän uniikkeja elementtejä kuin ei-käännetyt, koska lähdeteksti ei tarjoa kääntäjälle uniikkien elementtien käyttöä stimuloivia tekijöitä. Hänen empiirisissä tutkimuksissaan kävi ilmi, että käännöstaustaiset koehenkilöt pitivät tekstiä sitä todennäköisemmin käännöksenä, mitä vähemmän uniikkeja elementtejä se sisälsi. Toisaalta Tirkkonen-Condit on myös todennut uniikkien elementtien esiintymisen käännöksissä riippuvan tekstilajista: liitepartikkelia -kin esiintyy suomenkielisissä tekstityksissä runsaasti, mikä johtuu teknisten vaatimusten asettamasta suppeasta tilasta.
Radio Alex

Radio Alex -nimiset radioasemat toimivat Helsingissä (94,9 MHz), Tampereella (100,9 MHz) ja Oulussa (89,4 MHz) 1990-luvun loppupuolella.
Helsingin aseman omisti kokonaan Alexpress, Tampereen ja Oulun asemista se omisti viidenneksen.
Alexpressin tarkoituksena oli rakentaa aiemmin itsenäisinä toimineista paikallisradioista ketju, jossa eri asemat tuottaisivat paikallista ohjelmaa, mutta toimisivat muuten yhteisin toimintatavoin. Myöhemmin tämä toteutuikin, kun Radio Alex -asemat yhdistyivät yhdeksän muun paikallisradion kanssa Radio Plus -ketjuksi.
Pääkaupunkiseudulla Alexpressin itselleen hankkima nurmijärveläinen Radio Kolme muutettiin Radio Alexiksi ja toiminta siirrettiin samalla Helsinkiin alkusyksystä 1996. Juontajina kanavalla toimivat alussa Juha Kakkuri, Sanna Kojo ja Petri Eklund. Alkuaan taajuudella 94,9 MHz lähetti vantaalainen Radio Lohi, joka yhdistyi Radio Kolmeen. Tampereella Radio Alexin edeltäjä oli Radio Tampere, josta tuli myöhemmin Radio Sataplus ja sen jälkeen Radio Moro.
Radioaseman formaatin loivat toimitusjohtaja Jari Öystilä, ohjelmajohtaja Marko Tuomola ja musiikkipäällikkö Juha Kakkuri. Musiikkilinja oli yhdistelmä AC:ta, Motown-soundia ja Golden Oldies -klassikoita. Asema tuli nopeasti kohderyhmässään suosituimmaksi asemaksi. Alexin asema sijaitsi ydinkeskustassa Yrjönkadulla Vanhan kirkon puiston laidalla. Jari Öystilä toimi tämän jälkeen Iltalehden mediamarkkinoinnin johtajana ja sittemmin monien media- ja teknologia-alan yritysten johtajana.
Swedish Fish

Swedish Fish on sitkeä kalanmuotoinen makeinen. Sitä kehitti alun perin ruotsalainen makeisyritys Malaco eri makuisina ja erityisesti Pohjois-Amerikan markkinoille, mutta nykyään sitä kehittää Pohjois-Amerikassa sijaitseva Cadbury.

Historia

Vuonna 1968 Malaco, ruotsalainen makeisvalmistaja, laajensi toimintaansa viemällä muutamia tuotteitaan Pohjois-Amerikkaan. Erilaiset lakritsinauhat ja lakupitsikarkit olivat ensimmäisiä vietyjä tuotteita. Malacon toimitusjohtaja Thor Fjørgerson kutsui tätä liikettä "Ruotsin/Yhdysvaltojen suhteiden maamerkkipäiväksi". Kansainväliset kauppa-asiantuntijat ylistivät liikettä, koska se antoi Malacolle mahdollisuuden laajentaa brändiään Skandinavian niemimaan ulkopuolelle.
Malacon vientikauppa kasvoi, ja 1960- ja 1970-luvun vaihteessa Swedish Fishiä ja Swedish Berriesiä kehitettiin erityisesti Pohjois-Amerikan markkinoille. Leaf International osti kuitenkin lopulta Malacon.
1960-luvun aikana kehitettiin Swedish Shells -makeisia. Nämä olivat identtisiä Swedish Fishin kanssa koostumukseltaan, maultaan ja väriltään mutta olivat muodoiltaan pyällettyjä simpukankuoria, ja niitä valmistettiin punaisina (kirsikka), keltaisina (sitruuna), oransseina (appelsiini) ja vihreänä (lime). Swedish Shellsit olivat ensimmäinen väri-/muotolaajennus Swedish Fishin tuotelinjalle. Niitä myytiin Broadway Department Store -ketjun myymälöissä 1960-luvulta pitkälle 1970-luvulle. 1970-luvun lopulta aina 1990-luvun alussa tapahtuneeseen valmistuksen lopettamiseen asti niitä valmistettiin ja myytiin irtokarkkeina karkkikaupoissa ja karkkien erikoisliikkeissä.
Nykyään Swedish Fishiä valmistaa Pohjois-Amerikassa, Kanadan Hamiltonissa Cadbury Adamsin yritys, joka osti tuotemerkin Leafiltä vuonna 2006, ja nykyään Swedish Fishiä viedään myös moniin muihin maihin.
SMS Friedrich Carl (1867)

Suunnittelu

Alus oli telakan suunnittelema. Sen pituus vesirajassa oli 91,13 metriä ja kokonaispituus oli 94,14 metriä. Aluksen leveys oli 16,6 metriä ja sen syväys etuosassa oli 6,90 ja perässä 8,05 metriä. Aluksen suunnitelman mukainen uppouma oli normaalikuormalla 5 971 metristä tonnia ja taisteluun kuormattuna jopa 6 932 tonnia.

Propulsiojärjestelmä

Aluksen propulsiojärjestelmä koostui yhdestä 2-sylinterisestä höyrykoneesta ja kuudesta höyrykattilasta, jotka tuottivat kahden  ilmakehän paineen. Aluksella oli vain kaksi kattila- ja yksi konehuone. Koneisto pyöritti nelilapaista potkuria, jonka halkaisija oli 6,0 metriä. Ohjattavuudesta huolehti yksi peräsin.
Alus oli lisäksi varustettu parkkitakilalla, jonka purjepinta-ala oli 2 010 neliömetriä.

Aseistus

Aluksen aseistuksena oli suunnitelman mukaan kaksikymmentäkuusi rihlattua 72 naulan tykkiä. Alus varustettiin kahdella 21 cm/L22 tykillä ja neljällätoista 21 cm/L19 tykillä. 
Pidempiputkisten korotuskulma vaihteli -5 asteesta 13 asteeseen, mikä mahdollisti 5 900 metrin maksimiampumaetäisyyden. Lyhyempien tykkien korotuskulma vaihteli -8 asteesta 14,5 asteeseen, mikä mahdollisti 5 200 metrin ampumaetäisyyden. Tykkeihin oli aluksella kaikkiaan 1656 kranaattia.

Suoja

Aluksen panssarointi oli rautaa, joka oli teaklautoihin. Taistelunjohtotilojen 400 millimetrin lautoihin oli kiinnitetty 114 millimetrin rautalevyt. Kylkien suojana oli 254 millimetrin teaklaudat, joihon kiinnitetty keskelle 127 millimetriä rautaa, mikä kapeni päihin 114 millimetriin. Patterin katto oli 9 millimetriä paksu rautalevy ja seinät 260 millimetrin teaklevyissä 114 millimetrin rautalevyt. Aluksella oli kahdeksan vesitiivistä osastoa ja siinä oli 76 prosenttinen kaksoispohja.

Valmistus

Alus tilattiin Société Nouvelle des Forges et Chantiers  de la Méditerranéelta Toulonista ja sen köli laskettiin vuonna 1866. Alus laskettiin vesille 16. tammikuuta 1867 ja se otettiin palvelukseen  vielä samana vuonna 3. lokakuuta.

Palvelus

Alus oli torpedojen koealuksena 11. elokuuta 1895 alkaen ja 21. tammikuuta 1902 alkaen oli satama-aluksena nimellä SMS Neptun. Alus poistettiin alusluettelosta 22. kesäkuuta 1905 ja se myytiin maaliskuussa 1906 284 000 markalla. Alus romutettiin vuonna 1906 Alankomaissa.
Svenska Finland

Svenska Finland oli Helsingissä vuosina 1914–1915 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Axel Lillen ja Hufvudstadsbladetin omistajan A. R. Frenckellin perustama Svenska Finland oli koko maan ruotsinkieliselle väestölle tarkoitettu ”kansanlehti”, josta yritettiin tehdä myös ruotsalaisen kansanpuolueen äänenkannattajaa. Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden vastaavana toimittajana ja julkaisijana toimi Axel Lille. Lehti lopetettiin ensimmäisen maailmansodan aiheuttaman taloustilanteen heikkenemisen takia keväällä 1915.
1930- ja 1940-luvuilla Svenska Finland -nimellä ilmestyi katkonaisesti ruotsalaisen kansanpuolueen vaalilehti, josta myös yritettiin puolueen keskushallituksen pysyvää äänitorvea.
Majakkalaiva Storkallegrund

Alkuperä

Selkämerellä Moikipään ja Bergön kautta Vaasan on jo kauan kulkenut suosittu ja vilkasliikenteinen väylä; sen suulle päätettiin vuonna 1878 asettaa majakkalaiva; liikenteen vilkkauden ja merialueen myrskyisyyden vuoksi päätettiin että alus tulisi olemaan höyrylaiva; Suomessa se olikin ensimmäinen lajissaan.
Uusi majakkalaiva rakennettiin Viipurin Konepaja Oy:n telakalla seuraavana vuonna; mitoiltaan se oli hiukan suurempi kuin vanhemmat alukset eli 29,7 x 6,6 x 2,3 metriä; runko oli terästä ja koneisto höyryhiilikäyttöinen teholtaan 160 hevosvoimaa. Alus oli muista poiketen valmistuessaan rungoltaan ruskea. Valolaite oli vanhaa majakkalaivoilla käytettyä tyyppiä eli kolme naurisöljyllä toimivaa lyhtyä, jotka oli sijoitettu keulamastoon ja näyttivät valkoista valoa ympäri näköpiirin.

Uudistuksia

Jo varsin varhain alus maalattiin muiden majakkalaivojen tapaan italianpunaiseksi, koska entinen väri aiheutti sekaannuksia.
Valolaite uusittiin asetyleenikäyttöiseksi 20-luvulla. Alukseen asennettiin samanlainen maston huippuun kiinteästi tullut lyhty kuin aiemmin sähköisellä valolaitteella varustettuun Äransgrundiin. Molemmissa laivoissa lyhty asennettiin suoraan mastohuippuun eikä siihen liittynyt erillistä suojahäkkiä kuten mm. Rauman majakkalaivassa.

Rahtilaivaksi

Majakkalaiva Storkallegrund oli eräs harvoja lajissaan, joka sai pitää koko palvelusaikansa saman nimen ja asemapaikan.
Vuonna 1957 sen tilalle asetettiin valopoiju ja alus myytiin tarpeettomana. Se sai uuden nimen Österö ja siitä tuli rahtilaiva.

Aluksen uppoaminen ja nykytila

Österö palveli Itämeren liikenteessä uskollisesti. Vuonna 1960 se vaihtoi omistajaa ja sai uuden nimen Nordö. Koska uudella omistajalla ei ollut höyrypätevyyskirjaa, alus dieselöitiin saman tien. Ruuma muutettiin avoimeksi irtolastin kuljettamista varten ja kansirakennelmat purettiin. Uusi kansihytti sijoitettiin perään.
Alus kuljetti kaikkea kaikille. 16.6.1966 se oli lastattu tiilillä, soralla ja sementillä, joita piti viedä Stor Mälöstä Maarianhaminaan. Päällikkönä toimi Per Hägglund, perämiehenä aluksen omistaja Stig Danielsson ja kolmantena kansimies Veikko Mäki. Nauvon luona alus kosketti karia ja sai vuodon alkaen kallistua. Ohi kulkenut autolautta havaitsi onnettomuuden ja kutsui merivartioston, mutta aluksen ainoa pelastusvene kaatui uppoamispyörteissä.
Aluksen päällikkö ja kansimies nostettiin vartioveneeseen ja sukeltaja löysi omistajan hukkuneena hylyn sisältä.
Entisen majakkalaivan hylky makaa Houtskarin Vuoluodon kupeessa muutaman metrin syvyydessä. Alus on pääosin ehjä, takahytti ja skailetti ovat romahtaneet, pätkä perämastoa on pystyssä. Ruumassa on yhä tiililastia, vaikka osa pelastettiinkin uppoamisen jälkeen. Vinssi ja ankkuripeli ovat tallella. Hylky on levän peitossa.
Devşirme

Devşirme (suom. keräys) oli nostoväkijärjestelmä, jolla Osmanien valtakunta hankki täydennyksiä janitsaarien riveihin ja sotaväkeen sekä henkilöstöä sulttaanin palatsiin ja erilaisiin virkatehtäviin. 
Pakkovärväysten kohteiksi joutuivat yleensä kristittyjen perheiden poikalapset osmanien hallitsemilta Balkanin alueilta Kreikkaa, Unkaria ja Ukrainaa myöten sekä Välimeren saarilta. Myös Anatoliasta ja Kaukasukselta värvättiin sekä muslimien että kristittyjen lapsia. Vaikka devşirmeä pidetään orjuuden muotona, se takasi värvätyille elannon ja mahdollisuuden edetä uralla kyvykkyydestä riippuen, toisin kuin monissa orjuutusta harjoittaneissa yhteiskunnissa. Monet Osmanien valtakunnan suurvisiireista sekä muista sotilas- ja virkamiesluokan ylimyksistä olivat syntyisin köyhistä oloista ja päässeet uralleen juuri devşirmen kautta. Tämän vuoksi monet sekä kristittyjen että muslimien vähävaraisista perheistä tarjosivat lapsiaan vapaaehtoisesti devşirmeen.
Järjestelmä oli huolellisesti organisoitu. Kerätyt olivat 8–20-vuotiaita. Heidät käännytettiin islaminuskoon ja heille opetettiin sekä turkkia että arabiaa. Heitä alettiin kouluttaa sotilastehtäviin ja kyvykkäimmiksi katsotut valittiin palatsijärjestelmään, jossa he opiskelivat edelleen ja päätyivät parhaimmillaan korkea-arvoisiksi virkamiehiksi. Heille opetettiin myös erilaisia siviilielämän taitoja. Koulutus kesti kahdeksasta 14 vuoteen, ja sen tarkoitus oli tuottaa osmanivaltakunnalle huippuunsa koulutettua eliittiä niin armeijaan kuin siviilihallintoon. Osa koulutuksesta tapahtui pääkaupungin ulkopuolella, jolloin Balkanilta kotoisin olevat siirrettiin Anatoliaan ja päinvastoin. 
Devşirme aloitettiin Murad I:n aikana 1300-luvun lopulla. Devşirmea ei todennäköisesti suoritettu säännöllisin väliajoin vaan tarpeen mukaan. Esimerkiksi Mehmed II:n aikana janitsaarien määrä oli pieni ja sodista saatuja vankeja oli riittämiin, joten väennostoille ei ollut tarvetta. 1600-luvulle siirryttäessä muslimeina syntyneiden janitsaarien määrä oli niin suuri, että uusille väennostoille ei ollut enää suurta tarvetta ja ne alkoivat harveta loppuakseen vihdoin kokonaan. Viimeisen, noin tuhathenkisen väennoston 1700-luvun alussa määräsi Ahmed III, joka halusi vaihtaa palatsinsa kapinoivia bostancı-kaartin jäseniä uusiin. 
Devşirme-järjestelmä oli ristiriidassa islamilaisen šaria-lain kanssa, sillä šarian mukaan muslimien hallitsemilla alueilla elävillä kristityillä oli erityissuoja, jonka mukaan kristittyjä ei saanut pakottaa islaminuskoon tai orjuuteen. Osmanivirkamiehet perustelivat devşirmen laillisuutta vetoamalla vanhaan "yksi viidestä"-lakiin, jonka mukaan sulttaanin katsottiin olevan oikeutettu kenen tahansa omaisuuden viidennekseen.
NHL-kausi 2009–2010

Suomalaiset NHL:ssä 2009-10

Kauden 2009-10 aikana NHL:ssä pelasi 30 suomalaista kenttäpelaajaa ja 8 maalivahtia.
Kantatie 69

Historiaa

Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 69 sijaitsi lähes nykyisellä paikallaan: Tie alkoi Laukaan Tervatehtaalta silloiselta nelostieltä ja kulki jokseenkin nykyisen tien linjausta Suonenjoelle. Nelostien nykyisen linjauksen valmistumisen jälkeen Jyväskylän ja Tervatehtaan välinen osuus muutettiin kantatieksi 69. Vuonna 1965 linjausta muutettiin, kun Hirvaskankaan ja Konneveden Tankolammen välinen tie valmistui.
Kantatie 69 lakkautettiin ja muutettiin maantieksi 644 välillä Hirvaskangas–Suonenjoki, kun valtatien 9 Jyväskylän ja Kuopion välinen osuus valmistui 1970-luvun alussa. Tie kuitenkin palautettiin kantatieksi vanhalla numerolla jo saman vuosikymmenen puolivälissä.
Tiellä sattui 28. heinäkuuta 1956 vakava linja-auto-onnettomuus, kun Konneveden ja Rautalammin kuntien rajalla sijainneelle Kivisalmen lossille ajaneen linja-auton jarrut pettivät ja linja-auto syöksyi Konneveteen. Onnettomuudessa hukkui 15 ihmistä ja 18 pelastui. Paikalle valmistui silta vuonna 1963.
Tatu Ylönen

Yritykset

Jo opiskeluaikana Ylönen perusti New Generation Software -yhtiön, joka on nykyään osa Novo Groupia.
Ylönen kehitti Secure Shell -protokollan vuonna 1995 omaan käyttöönsä, mutta vielä samana vuonna hän perusti SSH Communications Securityn. Muutaman vuoden päästä yhtiön asiakkaaksi tuli Sun Microsystems, minkä jälkeen yhtiön maine levisi.
Kolmas yhä toimiva Ylösen yritys on 1994 perustettu Applied Computing Research (ACR) Ltd.
Uudempia hänen omistamiaan yrityksiä on Clausal Computing. Toukokuun 2012 alussa tehdyn ostotarjouksen toteuttamisen jälkeen Ylönen omistaa suoraan ja Clausal Computingin ja Tectian tytäryhtiö SSH Managementin Investmentin kautta välillisesti 60,86 prosenttia Tectiasta.

Muu toiminta

Ylönen on monien IETF-standardien (RFC) kirjoittaja. Secure shell on nykyisin Internetin perusprotokollia.
Tatu Ylönen sai Suomalainen insinöörityö -palkinnon vuonna 2000. Vuonna 1992 hänen lopputyönsä voitti Tietojenkäsittelytieteiden Seuran Pro Gradu -palkinnon .
Lester James Peries

Lester James Peries (5. huhtikuuta 1919 – 29. huhtikuuta 2018) oli srilankalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -käsikirjoittaja. Hän ohjasi pitkällä urallaan 18 täyspitkää elokuvaa. Töiden joukossa on myös lyhytelokuvia ja dokumentteja. Peries oli ensimmäisiä tyyliltään srilankalaisia elokuvia tehnyt ohjaaja, ja häntä on kutsuttu myös Sri Lankan elokuvan isäksi.

Ura

Peries syntyi 1919 Colombossa katoliseen lääkäriperheeseen. Hän muutti vuonna 1947 Iso-Britanniaan, missä hän työskenteli kuuden vuoden ajan The Times of Ceylonin kirjeenvaihtajana. Hän teki Britanniassa useita lyhytelokuvia.
Peries palasi Sri Lankaan ja toimi siellä alkuun brittiläisen dokumentaristin Ralph Keenen johtamassa hallituksen elokuvayksikössä. Periesin ensimmäinen täyspitkäelokuva oli Rekava. Antti Alanen kuvaa teoksessaan sitä omanlaisen srilankalaisen elokuvan avauksena. Peries sai Kultainen palmu -ehdokkuuden elokuvasta Cannesin elokuvajuhlilla 1957.
Vaikka Rekava saikin Cannesissa hyvän vastaanoton, se eikä seuraava elokuva Sandesaya eivät menestyneet taloudellisesti. Hän jatkoikin työtään toimittajana. Peries taisteli koko uransa ajan rahoituksen kanssa eikä tehnyt 50 vuotta kestäneen uransa aikana kuin 18 täyspitkää elokuvaa.
Peries pystyi 1960- ja 1970-luvulla työskentelemään säännöllisesti elokuvien parissa, sillä monet hänet teoksistaan olivat tuolloin taloudellisesti menestyneitä. Peries palasi 1990-luvulla ohjaajaksi oltuaan sivussa yli vuosikymmenen ajan. Hänen viimienen elokuvansa oli Ammawarune (2006).

Perhe ja tunnustukset

Kasvaessaan Peries käytti kotikielenään englantia. Hän meni vuonna 1964 naimisiin elokuvaohjaaja Sumitra Periesin (o.s. Gunawardena) kanssa. Hänet palkittiin vuonna 2007 Sri Lankabhimanyalla. Hänestä tehtiin vuonna 1997 Ordre des Arts et des Lettres’n komentaja.