google/wiki40b huggingface dataset:
Banggai

Banggai on saaristo Indonesiassa, Keski-Sulawesin provinssin (Sulawesi Tengah) itäpäässä. Se muodostuu noin 120 saaresta.  Pelenginsalmi erottaa sen Sulawesin pääsaaresta. Banggain eteläpuolella on Bandanmeri, pohjoispuolella Molukkimeri. Suurin saarista on W-muotoinen Peleng (2 406 km²) ja toiseksi suurin Banggai, joka sijaitsee aivan Pelengin vieressä sen itäpuolella. Sen pinta-ala on 268 km². Muita saaria ovat Bowokan, Labobo, Kebongan, Kotudan, Tropettenando, Timpau, Salue Besar, Salue Kecil, Masepe ja Bangkulu. 
Banggain saaristo muodostaa oman hallintoalueensa. Saarista vain 69:llä on asutusta, ja yhteenlaskettu asukasmäärä on noin 160 000. Suurin kaupunki on Banggai, joka sijaitsee Banggain saaren länsirannalla. Saariston hallintoalueen pääkaupunki muutti Pelangin saaren puolelle Salakaniin vuonna 2008. 
Saaristossa on runsaasti upeita koralliriuttoja, joille järjestetään sukellusretkiä. Riutoilla on jyrkkiä seinämiä ja luolia, ja niillä elää monia selkärangattomien ja selkärankaisten lajeja, joista helmikardinaaliahven on tunnetuin endeeminen laji.
Mattohait

Anatomia

Mattohaiden heimon lajit ovat kooltaan pienikokoisia noin 34–91 cm pitkiä. Suurin laji Cirrhoscyllium expolitum voi kuitenkin kasvaa jopa 3,3 metriä pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan lajit ovat hoikkia ja niillä on kaksi selkäevää, joista etummainen sijaitsee vatsaevien takana. Kuonossa on lyhyet viikset ja suu on pieni. Hampaat ovat pienehköt ja teräväkärkiset ja niitä on kummassakin leuassa kahdestakymmenestä noin viiteenkymmeneen hammasriviä. Mattohailajit ovat ovipaarisia ja niiden munakotelot ovat pitkiä.

Levinneisyys

Mattohaita tavataan trooppiselta Tyyneltämereltä alueelta, joka ulottuu Japanista Australiaan. Ne elävät sekä mutaisilla, kivikkoisilla että hiekkaisilla pohjilla. Lajien ravinnosta tiedetään vain vähän, mutta ne todennäköisesti syövät pieniä kaloja, äyriäisiä ja pohjan selkärangattomia eläimiä.
Seepramanikki

Levinneisyys

Seepramanikkia tavataan Afrikassa Senegalista Angolaan, Keniaan ja Etiopiaan ulottuvalla alueella. Lajia on kuvattu yleiseksi tai paikallisesti yleiseksi. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sinister

Juoni

Elokuva alkaa tilanteesta, jossa neljä henkilöä seisoo puun alla huput päässään ja silmukat kaulassa. Näkymätön hahmo sahaa oksaa, joka vastapainollaan nostaa henkilöt ylös ja aiheuttaa heidän hirttäytymisensä. 
Kuukausia myöhemmin tosirikoskirjailija Ellison Oswalt (Ethan Hawke) muuttaa murhatun perheen kotiin vaimonsa Tracyn (Juliet Rylance) ja kahden lapsensa kanssa, seitsemänvuotiaan Ashleyn (Clare Foley), joka maalailee omia seiniään, ja kaksitoistavuotiaan Trevorin (Michael Hall D'Addario), joka näkee karmivia painajaisia uudessa kodissa.
Ellison on täysin tietoinen talon aiemmista tapahtumista ja on juuri siksi muuttanut perheineen juuri tuohon taloon. Tätä hän ei kuitenkaan ole kertonut perheelleen. Hän yrittää kirjoittaa uutta mestariromaania todellisten rikosten pohjalta, erityisesti juuri tuossa talossa tapahtuneista.
Pian talossa alkaa tapahtua kummia. Ashley alkaa piirrellä seiniin outoja maalauksia ja Trevor alkaa näkemään painajaisia. Kaiken kukkuraksi Ellison löytää ullakolta laatikon täynnä filmirullia. Yhdessä filmirullassa näkyy edellinen perhe, joka asui talossa. Filmi päättyy äkillisesti kohtaukseen, kun perhe roikkuu puusta hirtettynä. Samaan aikaan outo, pelottava hahmo alkaa ilmestyä talossa ja Ellison saa kauhukseen huomata, että talossa on joku muukin. Muinainen demoni, joka on ottanut heidät seuraavaksi kohteeksi.
Bhishma

Bhishma on venäläinen T-90-panssarivaunu, joka on ostettu suoraan Venäjältä Intian armeijan käyttöön tai valmistettu venäläisellä lisenssillä Intiassa, missä on ennestään kokemusta T-72:n lisenssivalmistuksesta. Projekti käsitti kaikkiaan 310 panssarivaunua.
Ensimmäiset 124 vaunua toimitettiin Venäjällä valmiiksi koottuina, toiset 86 puoliksi koottuina ja 100 osina. Kokoamisen Intiassa suoritti Intian puolustusministeriön Avadi Heavy Vehicles Factory Tamil Nadun Chennaissa.  Ensimmäiset kootut Bhishmat tehdas tuotti 7. tammikuuta 2004.
Ostetut 310 vaunua ylittävän määrän Intia valmistaa itse lisenssivalmistuksena Venäjän Intialle siirtämän teknologian avulla. Panssarivaunujen aseistuksen Intia pyrkii valmistamaan myös itse lisenssillä.
T-90:ssä pitäisi olla parempi pimeätoimintakyky ja operoitavuus taistelukentällä kuin Pakistanin ostamissa T-80:ssä. Pakistania pidetään todennäköisimpänä vihollisena, jos Intia joutuisi sotaan.
Intialaisessa mekanisoidussa rykmentissä on 46 taistelupanssarivaunua. Bhishmat korvaavat T-54:ia ja T-55:ia mahdollisesti viidessä rykmentissä.
Aholeinikki

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen aholeinikki kasvaa 20–80 cm pitkäksi. Varsi on pysty, paksutyvinen ja tavallisesti monihaarainen. Varren alaosa ja lehtiruodit ovat tavallisesti siirottavakarvaisia, joskus myös myös myötäkarvaisia tai kaljuja. Aluslehdet ovat tavallisesti pitkäruotisia, ja lehden lapa 3–5-sorminen, tavallisesti syvään kapealiuskainen ja keskilehdykkä ruoditon tai lyhytruotinen. Joskus lehtilapa on kolmisorminen, lehdykät vain jakoisia, liuskat leveitä ja hampaisia, keskilehdykkä ruoditon. Varsilehdet ovat aluslehtiä lyhyempiruotisia ja pienempiä sekä kapealiuskaisia. Kukat sijaitsevat yksittäin varren ja haarojen päissä. Kukkaperä on uurteinen, ja kukkapohjus on karvainen. Kukassa on kaksi kehäkiehkuraa. Verhiö on viisilehtinen, siirottava ja siirrotavakarvainen. Kullan- tai joskus vaaleankeltaisia, 9–15 mm pitkiä terälehtiä on viisi kappaletta. Terälehdissä on mesikuoppa. Aholeinikki kukkii Suomessa kesä-elokuussa. Hedelmistössä on 3–4 mm pitkiä pähkylöitä, joissa on 0,5–1 mm pitkä ja tavallisesti vähän käyrä ota.
Monimuotoinen ahonleinikki jaetaan kolmeen alalajiin: aholeinikkiin (ssp. polyanthemos), etelänaholeinikkiin (ssp. x polyanthemoides) sekä pyökkileinikkiin (ssp. nemorosus).
Suomessa tavattavista leinikkikasveista aholeinikki muistuttaa eniten niittyleinikkiä (R. acris). Jälkimmäinen on kuitenkin lehdiltään leveämpiliuskaisempi ja useimmiten kalju.

Levinneisyys

Aholeinikki alalajeineen on mantereisen ilmaston euraasialainen laji, joka selvästi karttaa Euroopan merellisiä osia. Sitä kasvaa Tanskasta ja Saksasta itään aina Länsi-Siperiaan saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Balkanin niemimaan Pohjois-Kreikkaan saakka, pohjoisessa Fennoskandian keskiosiin ja Pohjois-Venäjälle. Myös Kaukasuksen alueella on lajin laaja esiintymä. Satunnaisemmin aholeinikkiä kasvaa myös Iranissa ja Keski-Aasiassa.
Suomessa aholeinikki on tavanomainen tai yleinen laji Kristiinankaupunki–Iisalmi–Lieksa-linjan eteläpuolella. Pohjoisempana laji harvinaistuu nopeasti, ja Pohjois-Pohjanmaalla ja Etelä-Lapissa laji on jo hyvin satunnainen. Alalajeista aholeinikki on huomattavasti yleisempi ja sitä tavataan koko levinneisyysalueella, etelänaholeinikin esiintymien rajoittuessa lähinnä eteläiseen Suomeen. Pyökkileinikkiä ei tavata Suomessa.

Elinympäristö

Aholeinikki kasvaa kuivahkoilla ahoilla, kedoilla, niityillä ja lehtoniityillä. Perinteisten kasvupaikkojen vähennyttyä aholeinikki on monien muiden ketokasvien tapaan harvinaistunut. Esimerkiksi Keski-Pohjanmaalla laji määritellään vaarantuneeksi.
Nanna Susi

Nanna Susi (s. 1967 Asikkala) on suomalainen kuvataiteilija. Hän maalaa ekspressiiviseen tyyliin käyttäen paksuja maalikerroksia ja vahvoja pigmenttejä.

Ura

Susi on opiskellut Kankaanpään taidekoulussa vuosina 1988–1990 sekä Kuvataideakatemiassa 1990–1994, josta valmistui taiteen maisteriksi vuonna 1997. Hänet valittiin vuoden 2000 vuoden nuoreksi taiteilijaksi. 
2000-luvun alussa Roomassa työskennellyt Susi asuu nykyään Helsingissä. Ulkomailla hänen töitään on ollut esillä muun muassa Italiassa, Irlannissa, Bosniassa, Ranskassa, Tanskassa, Yhdysvalloissa ja Egyptissä. Suden teoksia on myös useissa kotimaisissa kokoelmissa, kuten Helsingin, Tampereen ja Lahden taidemuseoissa ja Espoon modernin taiteen museossa. Suden taidetta on myös Suomen Ranskan-suurlähetystössä Pariisissa, Egyptin-suurlähetystössä Kairossa ja muun muassa Christy and Bill Gautreaux -kokoelmassa sekä Kiinassa Xianin taidemuseossa (Kansas City, Missouri).
2018-2019 Sudella on ollut viisi yksityistä taidemuseonäyttelyä: TangBon taidemuseossa ja X’ianin taidemuseossa Kiinassa sekä Salon taidemuseo Veturitallissa, Jyväskylän taidemuseossa ja Joensuun taidemuseo Onnissa.
Vuonna 1998 hän toteutti alttarimaalauksen Vantaan Rekolan Pyhän Andreaan kirkkoon.
Pavlovin talo

Pavlovin talo (ven. Дом Па́влова) on Volgogradissa lähellä Volgan länsirantaa sijaitseva rakennus, jota saksalaiset piirittivät 60 päivää Stalingradin taistelun aikana syksyllä 1942, kunnes joutuivat vetäytymään. Talo jälleenrakennettiin sodan jälkeen, ja se on edelleen asuinkäytössä. Talon itäpäädyssä on taistelun jälkeen kerätyistä tiilistä rakennettu muistomerkki.
Stalingradin taistelussa Pavlovin talon sijainti Volgan rannalla oli strategisesti merkittävä. Talolta oli hyvä näkyvyys kolmeen ilmansuuntaan. Puolustuksen johtoon määrättiin kersantti Jakov Pavlov 13. kaartin kivääridivisioonasta. Stalinin päiväkäsky n:o 227 kielsi perääntymisen, joten Pavlov linnoitti talon, ja hänet määrättiin pitämään se viimeiseen mieheen. Saksalaiset hyökkäsivät taloa vastaan useita kertoja päivässä, mutta joka kerralla heidät pysäytettiin. Erityisesti katolta ammuttu panssarintorjuntatuli osoittautui tehokkaaksi.
Taistelun aikana talon kellarissa asui myös siviilejä. Hengissä selviytyneet siviilit ja sotilaat pääsivät turvaan 25. marraskuuta, kun puna-armeijan vastahyökkäys eteni talolle. Kenraali Tšuikov jopa vitsaili, että saksalaiset menettivät Pavlovin talolla enemmän miehiä kuin Pariisin valtauksessa vuonna 1940.
Vuonna 2009 esitetyn venäläisen tv-dokumentin mukaan Pavlovin talon puolustusta johti luutnantti Ivan Afanasjev, ja Pavlov toimi hänen alaisuudessaan. Viimeinen talon puolustukseen osallistunut puna-armeijan veteraani kuoli maaliskuussa 2015.
Satapäiväinen keisarikunta

Satapäiväinen keisarikunta (ransk. Cent-Jours) eli Napoleonin sata päivää oli Ranskan historiassa ajanjakso, jolloin Elban saarelle syrjäytetty Napoléon Bonaparte palasi Ranskan valtaistuimelle noin sadaksi päiväksi 1. maaliskuuta – 22. kesäkuuta 1815. Napoleon syrjäytti senaatin valitseman mutta epäsuositun Ludvig XVIII:n ja aloitti valtakunnan jälleenrakentamisen.
Hän joutui kuitenkin luopumaan vallasta, ja hänet karkotettiin St. Helenalle hävityn Waterloon taistelun jälkeen, sillä britit halusivat Napoleonista eroon.
Poppelikeltayökkönen

Koko ja ulkonäkö

Muunteleva laji, jonka yleisväritys vaihtelee vaaleanruskeasta tummanharmaaseen. Sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat kaksinkertaiset ja kaksoisviirun väliin jäävä alue on yleisväriä vaaleampi, mutta ne erottuvat hyvin vaihtelevasti. Rengastäplä ja munuaistäplä ovat pohjavärin väriset mutta vaaleareunaiset ja munuaistäplän takanurkassa on musta, terävästi valkeakeskustainen täplä. Ulomman poikkiviirun ulkopuolelta siipi on usein tummempi. Siipisuonet erottuvat vaaleina pitkittäisviiruina. Takasiivet ovat vaaleat, takareunastaan hieman tummemmat. Siipiväli 33–40 mm.

Levinneisyys ja lentoaika

Suomessa poppelikeltayökkönen on satunnainen harhailija, joka tavattiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 2004 ja yksilöitä on tavattu kaikkiaan vain muutama. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena syyskuusta lokakuulle.

Elinympäristö ja elintavat

Etelämpänä Euroopassa laji elää erilaisilla avoimilla paikoilla, kuten tienvieruksilla, rannoilla ja puistoissa. Toukka elää aluksi puissa ja siirtyy myöhemmin syömään ruohovartisia kasveja. Kotelovaihe tapahtuu löyhässä kotelokopassa maassa. Muna talvehtii ravintokasvin oksalla.

Ravintokasvi

Toukka elää mustapoppelilla (Populus nigra) ja pajuilla, myöhemmin erilaisilla ruohovartisilla kasveilla.
Ruwenzorintöpösieppo

Levinneisyys

Ruwenzorintöpösieppoa tavataan Burundissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Ruandassa ja Ugandassa. Lajin on kuvattu olevan paikallisesti melko yleinen ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Joseph Mohsen Béchara

Joseph Mohsen Béchara (s. 19. maaliskuuta 1935) on libanonilainen maroniitteihin kuuluva arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 19. huhtikuuta 1963 ja nimitettiin Cipron (Kypros) arkkipiispaksi 4. huhtikuuta 1986. Piispaksi konsekroinnin suoritti 18. toukokuuta Nasrallah Pierre Sfeir, jota avustivat Chucrallah Harb ja Roland Aboujaoudé.
Béchara sai 11. kesäkuuta 1988 nimityksen Antéliasin arkkieparkian johtoon, ja hän toimi sen arkkipiispana, kunnes jäi eläkkeelle 16. kesäkuuta 2012.
Leo Böök

Leo Richard Böök (1. tammikuuta 1891 Uusikaarlepyy – 12. huhtikuuta 1969 Tampere) oli suomalainen kappalainen ja rovasti, joka toimi Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajana Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuosina 1933-1939.
Böök kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1909. Teologian erotutkinnon hän suoritti vuonna 1913 ja sai pappisvihkimyksen samana vuonna. Pastoraalitutkinnon Böök suoritti vuonna 1918. Hän työskenteli muun muassa vankilapastorina, merimiespastorina Lontoossa ja Hampurissa sekä kenttäpappina. Kunnallispolitiikassa Böök oli mukana toimien Tampereen kaupunginvaltuustossa. Hän oli presidentin valitsijamies vuosien 1950 ja 1956 vaaleissa.
Böökin vanhemmat olivat lehtori Albert Theodor Böök ja Anna Maria Aleksandra Borgström. Böök oli naimisissa Hanna Maria Kekonin kanssa vuodesta 1916 lähtien. Hän sai rovastin arvonimen vuonna 1945.
Päkihiekka

Päkihiekka on Posion kunnan eteläosassa olevan kalaisan Kuusijärven suojaisa pieni hiekkaranta. Se on kautta aikojen ollut paikallisten asukkaiden suosima uimaranta ja juhannuskokon polttopaikka ja piknik-kohde.
Werowocomoco

Werowocomoco oli Virginiassa sijainnut powhatan-intiaanien kylä ja heidän poliitinen keskuksensa 1500–1600-luvuilla. Ensimmäiset kirjalliset lähteet kylästä ovat vuodelta 1608 peräisin olevia tekstejä, jotka kirjoittivat alueelle tulleet englantilaiset siirtolaiset. Näiden tekstien mukaan kylä sijaitsi Yorkjoen rannalla melko lähellä englantilaisten Jamestownin siirtokuntaa.

Historia

Werowocomocon historiasta ennen siirtolaisten tuloa ei tiedetä paljoa. Sen mahdollisesta sijaintipaikasta Gloucesterin piirikunnasta on merkkejä asutuksesta jo 1200-luvulta ja sinne ilmestyi selviä merkkejä tiheämmästä asutuksesta 1400-luvulla. Werowocomoco toimi powhatanien liittouman perustajan Wahunsunacockin keskuksena jo ennen siirtolaisten tuloa. Powhatanit kutsuivat hallitsemiaan alueitaan nimellä Tsenacommacah. Werowocomocon nimi tulee luultavasti powhatanin kielen sanasta werowans, joka tarkoittaa päällikköä, ja sanasta komakah, joka tarkoittaa asutusta.
Englantilaiset siirtolaiset rakennuttivat Werowocomocoon saksalaistyylisen talon osana vaihtokauppaa, jossa powhatanit antoivat ruokaa ankaran talven aiheuttamasta nälänhädästä kärsivälle Jamestownin siirtokunnalle. Kun englantilaisten oli tarkoitus lähteä hakemaan ruoka Werowocomocosta 29. joulukuuta 1608, he päättivät John Smithin johtamina varastaa ne. Smith saapui paikalle 12. tammikuuta, ja hänen onnistui yllättää powhatanit ja varastaa ruoka. Pian tapahtuman jälkeen päällikkö Wahunsunacock siirsi keskuksensa Werowocomocosta kylään nimeltä Orapakes ja sieltä myöhemmin edelleen Matchutiin. Wahunsunacockin kuoltua 1618 hänen seuraajansa Opechancanough piti omana keskuksenaan Matchutin lähellä ollutta Youghtanundia.

Sijainti

Powhatanien hylättyä Werowocomocon tieto sen sijainnista unohtui. Werowocomocon uskottiin pitkään sijainneen paikalla, jolta oltiin löydetty savupiipun raunio, jonka uskottiin olleen peräisin englantilaisten Werowocomocoon rakennuttamasta talosta. Raunion läheltä ei kuitenkaan löydetty merkkejä muusta asutuksesta. Vuonna 2002 löydettiin Gloucesterin piirikunnasta merkkejä intiaanien asutuksesta ja englantilaisperäisiä tavaroita. Tämän paikan uskotaan olleen historiallinen Werowocomoco.
Catamarcan maakunta

Catamarcan maakunta (esp. Provincia de Catamarca) on Argentiinan luoteisosassa sijaitseva maakunta. Se on pinta-alaltaan 102 602 neliökilometriä ja sen asukasluku oli vuonna 2010 yhteensä 367 820. Sen pääkaupunki on noin 212 000 asukkaan San Fernando del Valle de Catamarca, joka lyhennetään usein Catamarcaksi.
Munuaiskeränen

Munuaiskeränen eli Malpighin keränen (lat. corpusculum renis, corpusculum renale) on munuaisten kuorikerroksessa sijaitseva nefronin osa. Munuaiskeränen koostuu runsasmutkaisesta hiussuonikeräsestä (glomerulus) ja keräsenkotelosta eli Bowmanin kotelosta.
Veri tulee glomerulukseen munuaisvaltimosta haarautunutta tuojasuonta pitkin ja poistuu viejäsuonta pitkin. Kahden valtimon välissä olevassa hiussuonikeräsessä on tarpeeksi korkea verenpaine (noin 60 mmHg), jonka vuoksi plasmaa suodattuu hiussuonten seinämän läpi keräsenkoteloon. Verestä suodattuvat kaikki veren osat lukuun ottamatta verisoluja sekä lähes kaikkia valkuaisaineita. Proteiineja pääsee glomerulussuodokseen vain muutama gramma vuorokaudessa.
Bowmanin koteloon siirtyvää suodosta kutsutaan alkuvirtsaksi. Sitä erittyy ihmisellä päivän aikana noin 180 litraa, mutta suurin osa siitä palautuu takaisin verenkiertoon munuaistiehyissä.
Bill Laswell

Bill Laswell (s. 12. helmikuuta 1955 Salemissa, Illinoisissa) on yhdysvaltalainen muusikko ja tuottaja. Hänen pääasiallinen instrumenttinsa on sähköbasso. Hän tuli tunnetuksi New Yorkissa vuonna 1979 perustamansa Material-yhtyeen basistina. 1980-luvulta alkaen hän on toiminut sessiomuusikkona ja tuottajana sadoilla levytyksillä. Hän on tuottanut mm. Herbie Hancockin, Sonny Sharrockin, Pharoah Sandersin, Mick Jaggerin, Yoko Onon, The Ramonesin, Motörheadin, Ryuichi Sakamoton, Iggy Popin ja Laurie Andersonin musiikkia, sekä soittanut mm. Peter Gabrielin, Brian Enon, Fred Frithin ja John Zornin levyillä. Hänen omia yhtyeitään ovat Materialin ohella olleet Last Exit, Praxis, Painkiller ja Massacre.
Jim Sharman

James David "Jim" Sharman (s. 12. maaliskuuta 1945) on australialainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan parhaiten The Rocky Horror Picture Show'sta (1975) ja sen jatko-osasta, Shokkihoidosta (1981). 
Sydneyssä syntynyt Sharman valmistui National Institute of Dramatic Artista.
Jagdbombergeschwader 32

Historia

Lennosto perustettiin vuonna 1957 Lechfeldin lentotukikohdassa, missä se virallisesti aktivoitiin 22. heinäkuuta 1958. Perustettaessa kalustona olivat Republic F-84F Thunderstreak-hävittäjät. Lennosto vastaanotti ensimmäiset Lockheed F-104 Starfighterit vuonna 1964, ja tukikohdasta poistui viimeinen Thunderstreak 13. heinäkuuta 1966.  Lennosto vastaanotti 27. heinäkuuta 1984 ensimmäiset Panavia Tornado IDS:t.
Vuonna 1991 lennostoon kuului 35 Panavia Tornado ECR:ää, jolloin siitä tuli ilmavoimien ainoa vastustajan ilmapuolustuksen lamauttamiseen (SEAD) kykenevä lennosto. Lennoston ECR:t siirrettiin 17. heinäkuuta 1995 San Damianon lentotukikohtaan Italiaan, mistä ne lensivät elokuussa SEAD-lentoja Bosnia-Herzegovinan alueella Naton operaatio Deliberate Forcessa. Lennot olivat Saksan ilmavoimien ensimmäisiä sotalentoja toisen maailmansodan jälkeen.
Lennosto osallistui 24. maaliskuuta - 11. kesäkuuta 1999 Jugoslaviaa vastaan suunnattuun Naton operaatio Allied Forceeen. AGM-88 HARM ohjuksin varustetut Tornado ECR:t, joiden tehtävänä oli vastustajan ilmapuolustuksen lamauttaminen, saattoivat liittoutuneiden lentokoneita Jugoslavian ilmatilassa. Lennosto käytti operaatiossa kaikkiaan 236 HARM-ohjusta.
Vuonna 2008 Saksan ilmavoimien ensimmäinen naislentäjä Ulrike Flender liittyi lennostoon. Lokakuussa 2011 Saksan puolustusministeriö ilmoitti asevoimien uudelleen organisoinnista, minkä seurauksena lennosto lakkautettiin 31. maaliskuuta 2013. Lennoston kalusto ja henkilöstö liitettiin Aufklärungsgeschwader 51:n ensimmäiseen laivueeseen (1. lokakuuta 2013 alkaen Taktisches Luftwaffengeschwader 51).
Christophe Berra

Christophe Didier Berra (s. 31. tammikuuta 1985 Edinburgh, Skotlanti) on skotlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on edustanut skotlantilaisseura Heartsia sekä englantilaisseuroja Wolverhampton Wanderers ja Ipswich Town.

Ura

Berra aloitti ammattilaisuransa kasvattajaseurassaan Heartsissa, josta hän siirtyi vuonna 2009 Wolverhamptonin riveihin. Siirtosumman arvioidaan olleen noin 2,5 miljoonaa puntaa.
Skotlannin maajoukkueessa Berra on pelannut toistaiseksi 41 A-maaottelua, joissa hän on tehnyt neljä maalia. Halutessaan Berra olisi myös voinut edustaa isänsä synnyinmaata Ranskaa, jonka joukkueeseen pääsemisessä hänellä olisi tosin ollut kova, lähes ylitsepääsemätön urakka.
Pörssipeluri

Juoni

Tapahtumat saavat alkunsa kun Leeson lähetetään Singaporeen johtamaan pankin osastoa SIMEX-pörssissä. Onnistuneilta vaikuttaneiden kauppojen myötä Leeson kohoaa yhdeksi pankin johtavista meklareista. Epäonnistuneet kaupat hän kuitenkin piilottaa salaiselle pankkitilille. Yrittäessään paikata tappioita, häviää pankilta vain enemmän rahaa.
Tappioiden ylittäessä 800 miljoonaa puntaa, Nick päättää karata vaimonsa kanssa Malesiaan. Yrittäessään päästä takaisin Englantiin hänet otetaan kiinni Frankfurtissa ja karkotetaan takaisin Singaporeen. Siellä hänet tuomitaan kuudeksi ja puoleksi vuodeksi ehdottomaan vankeusrangaistukseen, mutta hän vapautuu jo neljän vuoden jälkeen sairastuttuaan paksusuolen syöpään.
Ranskan Indokiinan sota (1858–1863)

Sodan kulku

Vietnamilaisten vihamielisyys eurooppalaisia kohtaan johti siihen, että loppukesällä 1858 ranskalais-espanjalainen retkikunta pommitti ja valtasi Đà Nẵngin (myöhempi Tourane). Retkikuntaa vaivasivat trooppiset taudit ja heikko huolto, joten se ei pystynyt etenemään sisämaahan Vietnamin pääkaupunki Huếen. Sen sijaan retkikunta valtasi Gia Địnhin (myöhemmältä nimeltään Saigon) vuoden 1859 alussa. Kaupunkiin jätettiin tuhannen miehen varuskunta ja muut joukot palasivat Touraneen.
Ranska yritti solmia rauhan Vietnamin keisarin Tự Đứcin kanssa, koska sen joukkoja vaivasi kolera ja se kävi Toista oopiumisotaa Kiinaa vastaan. Ranskalaiset lähetyssaarnaajat olivat kertoneet, että Vietnamin kristityt tukisivat ranskalaisvalloittajia, mutta näin ei käynyt. Kulkutautien ja vastarinnan takia ranskalaiset joutuivat luopumaan Touranesta alkuvuodesta 1860. Saigonin ranskalais-espanjalainen varuskunta joutui piiritetyksi.
Pelko brittien etenemisestä alueelle sekä kaupallisten ja sotilaallisten etujen valvonta sai Ranskan kuitenkin edelleen panostamaan Vietnamin valtaamiseen. Kun Oopiumisota Kiinassa päättyi, alkoivat ranskalaiset edetä uudestaan Vietnamissa. Alkuvuodesta 1861 Ranska lähetti alueelle 70 sotalaivaa ja 3500 miestä, jotka lopettivat lähes vuoden kestäneen Saigonin varuskunnan piirityksen helmikuussa 1861. Uudet joukot kävivät sarjan kovia taisteluita, joiden seurauksena Ranska valloitti Saigonia ympäröivät maakunnat Kotšin-Kiinassa.
Vuonna 1862 Pohjois-Vietnamissa alkoi kristittyjen tukema Tự Đứcin vastainen kapina ja tämän vuoksi kesäkuussa 1862 hän allekirjoitti Saigonin sopimuksen, jolla Ranska sai Saigonin ja valloittamansa kolme maakuntaa sen ympäristöstä, Poulo Condoren saaren ja suuret sotakorvaukset. Ranskan kaupankäynnille avattiin kolme satamakaupunkia ja ranskalaisille sotalaivoille sallittiin kulku ylös Mekongjokea. Lisäksi sopimuksessa taattiin toimintavapaus ranskalaisille lähetyssaarnaajille ja uskonnonvapaus. Ranskalaiset olivat yllättyneitä siitä, kuinka helposti Tự Đức taipui nöyryyttävään sopimukseen. Tehtyään rauhan Ranskan kanssa Tự Đức kukisti Pohjois-Vietnamin kapinan vuonna 1865.
Vuonna 1863 Kotšin-Kiinan ranskalainen kuvernööri, amiraali Pierre-Paul de La Grandière pakotti Kambodžan kuningas Norodomin tunnustamaan ranskalaisten ylivallan ja Kambodžasta tuli Ranskan protektoraatti. Siam luopui vaatimuksistaan Kambodžassa vuonna 1867, kun sille luovutettiin Kambodžasta Angkorin ja Battambangin maakunnat.
Vuonna 1887 Ranska yhdisti siirtomaansa Indokiinassa − Annamin, Tonkinin, Kambodžan ja Kotšin-Kiinan − Ranskan Indokiinaksi.