google/wiki40b huggingface dataset:
Lännensuitset

Lännensuitset (myös western-suitset) ovat Pohjois-Amerikasta kotoisin olevassa lännenratsastuksessa käytettävät suitset, joissa ei ole turpahihnaa.
Lännensuitsia on kahdenlaisia: Ensimmäinen on malli, josta puuttuvat kokonaan perinteisiin suitsiin kuuluvat turpa- ja leukahihna. Suitsien paikalla pysymisen takuuksi on pantu korvalenkki, joka kulkee hevosen vasemman korvan ympäri. Toisessa lännensuitsien mallissa käytetään otsahihnaa, eikä korvalenkkiä tarvita. Lännensuitset voivat olla perinteisesti raakavuodasta tehdyt tai nailoniset. Lännensuitset ovat yleensä koristeelliset ja niihin voi kuulua tupsuja, hapsuja tai nahkasta valmistettuja koristeita. Lännensuitsien kanssa käytetään tietynlaisia nahkaohjia, joita on kahta eri päämallia: Päistään auki olevat ja yhtenäiset, nk. kalifornialaiset ohjat.

On myös olemassa kuolaimettomat bosal hackamore -suitset, joita lännenratsastuksessa saatetaan käyttää kuolaimellisten lännensuitsien sijaan.Bosal hackamore näyttää kotitehdyltä riimulta jossa on ohjat(kuten kuvassa näkyy). Kuten tavallista hackamorea, myöskään bosal hackamorea ei saisi käyttää kuin kokenut ratsastaja.
Valvo viiteen nuku kolmeen

Uusi painos

Albumista julkaistiin uusi painos syksyllä 2012. Se sisältää uuden kappaleen "Valvo viiteen nuku kolmeen (93 Remix)", jolla vierailee JV, sekä pidennetyn version kappaleesta "Peittoo kiskoo", jolla puolestaan vierailee Laineen Kasperi.
Bangladesh paralympialaisissa

Bangladesh on osallistunut paralympialaisiin kaksi kertaa, eli vuosina 2004 Ateenassa ja 2008 Pekingissä. Maalla oli molemmilla kerroilla vain yksi urheilija joukkueessa. Mitaleita maa ei ole saavuttanut eikä se ole osallistunut talviparalympialaisiin.
Porin Karhunvartijat

Porin Karhunvartijat on porilainen tähtitieteen harrastajain yhdistys. Yhdistys on perustettu vuonna 1974, ja sen tavoitteena edistää tähtitieteen harrastusta Satakunnassa. Yhdistyksen jäsenmäärä on n. 80. Porin Karhunvartijoiden tähtitorni sijaitsee Ulvilan Vanhakylän Krapistossa, n. 10 km Porista kaakkoon. Tähtitorni sijaitsee vuonna 1990 rakennetun vesitornin huipulla. Tähtitornin varustukseen kuuluu kaikkiaan kolme kaukoputkea; vuodesta 2005 lähtien tähtitornin pääasiallinen havaintoväline on ollut 28 cm:n pääpeilillä varustettu katadioptrinen kaukoputki. Tämän lisäksi tornissa on 9 cm linssiputki sekä siirrettävä Newton -tyyppinen peilikaukoputki, jonka pääpeilin halkaisija on 25 cm.
Yhdistyksen toiminta on keskittynyt tähtitornille, jossa järjestetään kerhoiltoja ja tähtinäytäntöjä. Tämän lisäksi yhdistys järjestää jäsenilleen yleisöluentoja ja ekskursioita. Yhdistyksellä on myös pitkät perinteet kaukoputkien- ja muiden harrastuslaitteiden rakentelussa: esimerkiksi 25 cm siirrettävä Newton peiliputki on yhdistyksen jäsenten rakentama. Vuonna 2003 Porin Karhunvartijat järjesti yhdessä Ursan kanssa Cygnus -tapahtuman Porin Reposaaressa. Yhdistyksellä on myös oma lehti, Karhunvartija, jonka viimeisin numero ilmestyi vuonna 1999, jolloin yhdistys täytti 25 vuotta.
Vuodesta 2005 lähtien Porin Karhunvartijat on osallistunut Karhukamera -sekvenssikuvausprojektiin, jonka tiimoilta on kertynyt tähän päivään mennessä n. 8,3 miljoonaa kuvaa. Projektiin kuuluu kaikkiaan kymmenen eri kameraa, joista kaksi sijaitsee Ulvilan tähtitornin huipulla. Näiden lisäksi projektiin kuuluu kaksi liikuteltavaa kameraa.
SV Ried

Historia

SV Ried on perustettu toukokuussa 1912, ja se pelasi maan alueellisissa liigoissa aina vuoteen 1991 saakka. Seura on kehittänyt toimintaansa maan laajuiseksi 1990-luvulla, ja pääsarjassa se pelasi ensi kerran kaudella 1995–1996. Nousun jälkeiset vuodet olivat Riedin menestyksen aikaa ja kaudella 1997–1998 se voitti Itävallan cupin mestaruuden kaatamalla SK Sturm Grazin finaalissa 3-1. Seura putosi liigasta keväällä 2003, mutta palasi takaisin jo kauden 2004/05 jälkeen.
2000-luvulla Ried on tehnyt nousua kohti terävintä kärkeä, ja kaudella 2006–2007 se sijoittui Bundesliigassa hopealle. Kaudella 2010–2011 Ried lähti talvitauolle sarjaykkösenä voittaen ns. Syysmestaruuden.
Magallanes y Antártica Chilena

Región de Magallanes y Antártica Chilena on yksi Chilen viidestätoista hallinnollisesta alueesta. Sen virallinen järjestysnumero on XII ja pääkaupunki Punta Arenas. Vuoden 2017 väestönlaskennassa alueella oli 166 533 asukasta ja sen pinta-ala on 132 297 neliökilometriä.
HMS Hero (1759)

Valmistus

Alus tilattiin 25. toukokuuta 1756 Plymouthin telakalta. Se laskettiin vesille 28. maaliskuuta 1759.

Palvelus

Alus osallistui vuonna 1783 Cuddaloren taisteluun. Se muutettiin vankilaivaksi vuonna 1793 ja romutettiin vuonna 1810.
Huijarisaarnaaja

Juoni

1920-luvun puolenvälissä viinaan ja naisiin menevä, raamatunlauseita myyntipuheessaan viljelevä kulkukauppias (Lancaster) osuu Keskilännen kaupungissa herätyskokoukseen, ihastuu siellä saarnaavaan sisar Sarahiin (Simmons) ja ryhtyy tämän saarnaajakumppaniksi. Vanha naisystävä (Jones) laittaa kuitenkin miehelle kapuloita rattaisiin.

Vastaanotto ja myöhempi arvostus

Huijarisaarnaaja sai viisi Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti parhaan miespääosan (Lancaster), parhaan naissivuosan (Jones) ja parhaan sovitetun käsikirjoituksen (Lewis ja Brooks) Oscarit. 
The New York Timesin kriitikot valitsivat Huijarisaarnaajan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Hurrikaani Gilbert

Myrskyn kehitys

Gilbertiksi kehittynyt säähäiriö oli havaittavissa Afrikan rannikolla 3. syyskuuta 1988. Satelliittikuvista näkyi 8. syyskuuta, että se oli kehittynyt trooppiseksi matalapaineeksi, joka havaittiin noin 600 km Barbadoksen itäpuolella. Karibian lämpimät (27 °C) vedet antoivat energiaa Gilbertille, joka voimistui trooppiseksi myrskyksi 9. syyskuuta. Se ylitti Vähä-Antillien eteläisimmät saaret ilman suurempia tuhoja.
Koska mikään ei hidastanut kehitystä, Gilbert jatkoi kasvuaan lämpimän meren päällä ja oli 11. syyskuuta kolmosluokan hurrikaani. Se liikkui johdonmukaisesti luoteeseen pohjoispuolellaan sijaineen voimakkaan korkeapaineen ohjaamana. Se ylitti 12. syyskuuta Jamaikan nelosluokan hurrikaanina. Suurimmat tuulen nopeudet olivat 60 m/s. Gilbert voimistui edelleen ja iski Grand Caymanille viitosluokan hurrikaanina. Tuulen nopeus nousi 83 m/s:iin. Vaikka suurempiakin tuulen nopeuksia on havaittu, Gillbert luokiteltiin voimakkaimmaksi hurrikaaniksi, koska paine sen keskuksessa oli 888 hPa eli alempi kuin missään muussa hurrikaanissa ennen sitä. Ennätyksen ennätyksen rikkoi Hurrikaani Wilma vasta vuonna 2005.
14. syyskuuta Gilbert oli edelleen viitosluokan hurrikaani, kun se iski Meksikoon Jukatanin niemimaalle. Se synnytti tornadoja ja aiheutti tulvia vielä viiden päivän ajan, kunnes yhdistyi säärintamaan 19. syyskuuta Teksasissa.

Tuhot

Gilbertissä kuoli kaikkiaan 318 ihmistä, joista 202 Meksikossa, 45 Jamaikalla, 30 Haitilla, 12 Guatemalassa ja muutamia Venezuelassa, Dominikaanisessa tasavallassa, Yhdysvalloissa, Costa Ricalla ja Nicaraguassa.
Peuranvirna

Ulkonäkö ja koko

Peuranvirna on pystykasvuinen ja kasvaa 10–40 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdissä on 3–7 paria leveähköjä, pitkänsoikeita lehdyköitä. Kukintona on lyhyt 5–20-kukkainen terttu. Peuranvirnan kukan teriö on 12–15 millimetriä pitkä ja väriltään vaaleankeltainen. Palot ovat 2–3 cm pitkät, riippuvat ja mustakarvaiset.

Peuranvirna Suomessa

Suomessa peuranvirnaa esiintyy vain Pohjois-Lapissa ja Kuusamossa. Inarin Lapissa se on melko yleinen, muualla harvinainen.  Peuranvirnan kasvupaikkoja ovat lehtomaiset metsät ja rantapensaikot. Laji on kalkinsuosija.
Mosambikinvirta

Mosambikinvirta on Mosambikin ja Madagaskarin välissä sijaitseva lämmin merivirta.
Käpylän liikuntapuisto

Liikuntapuiston historiaa

Alue on rakennettu vuonna 1915 arkkitehti Eliel Saarisen suunnitelmien mukaan. Vuosina 1926–1977 paikalla toimi Käpylän ravirata, jonka muistona alueesta käytetään edelleenkin nimitystä ”Ravis”. Vuonna 2006 Käpylän Pallo nimesi liikuntapuiston pääkentän epävirallisesti pitkäaikaisen joukkueenjohtaja Max Westerbergin mukaan Max Westerberg Areenaksi.
Kesäkuussa 2010 Käpylän liikuntapuistossa järjestettiin yksipäiväinen Helsinki Live 2010 -musiikkifestivaali, jonka pääesiintyjä oli yhdysvaltalainen Guns N' Roses.
AIP (geeni)

AIP (engl. Aryl hydrocarbon receptor interacting protein) on ihmisen geeni. Geeni tunnetaan myös nimillä XAP2 tai AHRA.

Mutaatioitumisen vaikutukset

Mikäli geeni mutatoituu ihmisen ollessa murrosiässä, se altistaa kantajan jättikasvuisuudelle ja akromegalialle. Geeni ei altista kantajaa suoraan vaan altistaa aivolisäkekasvainta kehittymään, jotka aiheuttavat edellä mainitut oireet.
Geenivirhe on löydetty 16% kaikista jättikasvuisuutta ja akromegaliaa sairastavista henkilöistä.
Yên Bái (maakunta)

Yên Bái on maakunta Vietnamin pohjoisosassa, Đông Bắcin alueella. Sen pääkaupunki on Yên Bái. Huhtikuussa 2009 maakunnassa oli noin 741 tuhatta asukasta. Sen pinta-ala on 6 900 km².
Kioskikirjallisuus

Kioskikirjallisuus tarkoittaa sarjoina ilmestyvää huokeaa taskukirjaa tai lukemistolehteä, jota levitetään pääasiallisesti kioskien tai muiden lehtipisteiden kautta. Englannin pulp fiction ja pulp magazine viittaavat tavallisesti lukemistolehtien kulta-aikaan ennen taskukirjojen yleistymistä 1950-luvulla. Pulp-nimitys tulee karkeasta puumassapaperista, jolle etenkin rikos- ja seikkailuviihdettä painettiin Yhdysvalloissa 1800-luvun lopulta alkaen. 
1980-luvulta alkaen kioskikirjallisuuden markkinoita ovat hallinneet romanttiset lukemistot, joiden suurin tuottaja on kanadalainen Harlequin. Rikos- ja seikkailuviihde on vastaavasti kuihtunut. Suurimman osan kioskikirjallisuuden tarjonnasta on syönyt televisio ja muu sähköinen viihde.

Historiaa

Pulp-lukemistot erikoistuivat omiin tyylilajeihinsa, kuten salapoliisitarinoihin, science fictioniin, seikkailu- ja sotakertomuksiin, kauhuun ja villin lännen tarinoihin. Monet klassikoiksi muodostuneet tieteis- ja rikostarinat julkaistiin alun perin jatkokertomuksina sellaisissa kioskilehdissä kuin Weird Tales, Amazing Stories ja Black Mask. Black Maskiin kirjoittivat muun muassa Raymond Chandler ja Dashiell Hammett. Sekä kovaksikeitetty dekkari että scifi kehittyivät pitkälti kioskilehtien ansiosta. Kioskijulkaisut ovat kuitenkin lähinnä heräteostoksiksi tehtyinä tuotteina kilpailleet lukijoista enemmän lehtien kuin kovakantisen kirjan kanssa.
Kioskilehdet olivat kuuluisia räikeistä kansikuvistaan, joissa poseerasi tavallisesti puolipukeinen nainen hätää kärsimässä ja sankariaan odottamassa.

Suomessa

Suomessa kioskikirjallisuus sai alkunsa vasta toisen maailmansodan jälkeen. Kioskikirjallisuuden käsite yleistyi suomalaisessa kirjallisuudentutkimuksessa 1960-luvulla. Termin taustalla on ruotsin sana "kiosklitteratur". Kioskikirjallisuuteen väljästi ymmärrettynä on rikoksen ja romantiikan lisäksi liittynyt myös kauhu ja scifi, jotka suomalaisessa julkaisutoiminnassa ovat kuitenkin levinneet etupäässä muuta tietä kuin lehtipisteiden välityksellä. Suomessa pulp-kirjallisuutta julkaisivat sellaiset lehdet kuin Seikkailujen maailma, Yllätyslukemisto, Lukemista Kaikille ja Isku. Merkittävä kioskiviihteen tuottaja Suomessa on oululainen Kolmiokirja.

Australia

Australialainen kioskikirjallisuus oli voimissaan 1939–1959 ennen television aikakautta. Laji syntyi, kun Australiassa alettiin kantaa veroa ulkomaisesta kioskikirjallisuudesta, lähinnä yhdysvaltalaisesta. Kustantajat julkaisivat kirjoja sitä mukaa kuin kirjailijat niitä ehtivät kirjoittaa. Kirjoittajaksi ei ollut riittävästi perinteisiä kirjailijoita, joten työhön ryhtyivät muun työn ohella tekijät, jotka hyväksyivät alan ehdot. Kirjoittajat käyttivät yleensä salanimiä, joista tunnetuimpia on Carter Brown.> Suomessa Carter Browneja julkaistiin 140 nimikettä, Australian ulkopuolella Ranskan jälkeen toiseksi eniten.
Anni Puolakanaho

Anni Puolakanaho (myöhemmin Moilanen,15. tammikuuta 1923 – 17. tammikuuta 1949) on Kalle Päätalon omaelämäkerrallisessa Juuret Iijoen törmässä -romaanisarjassa esiintyvän "Ahoniemen Annin" esikuvana ollut todellinen henkilö. Kirjassa hänestä käyetään tätä nimeä isoisänsä talon mukaan. Annin koti oli Ahoniemen yhteydessä Turpeisenjärvellä. Hän oli Kalle Päätalon tyttöystävä Kallen ollessa Ahoniemen isännän töissä. Sodan tultua heidän tiensä erosivat ja kumpikin avioitui tahollaan. Kalle tapasi Annin viimeisen kerran veljensä Mannen hautajaisten jälkeen, Kallen matkustaessa takaisin Tampereelle 1947. Tuberkuloosi pääsi pesiytymään Annin perheeseen ja vei 12:sta lapsesta melkein kaikki hautaan. Anni on haudattu Taivalkosken hautausmaalle Kaakkurivaaralle.
Kallen mukaan Anni muistutti Lilli Suomalaista, joka on häntä Päätalon romaanien elokuvasovituksissa näytellytkin. Annista ja hänen siskostaan Martasta on julkaistu kuva Mestarin selkonen -kirjassa (Eero Marttinen 1996).
Toshihide Saitō

Jalkapallomaajoukkue

Toshihide Saitō on osallistunut mm. Asian mestaruuskilpailuissa 1996, Maailmanmestaruuskilpailuihin 1998 sekä Copa América 1999.
Sarmaatit

Sarmaatit olivat Etelä-Venäjän, Ukrainan ja Unkarin aroseuduilla vaikuttaneita antiikin ajan paimentolaisheimoja. Sarmaatit muuttivat alueille Ural-vuorten kautta, jonne he saapuivat Keski-Aasiasta noin 500-luvulla eaa. Sarmaatit puhuivat indoeurooppalaista kieltä. Roomalainen historiankirjoittaja Tacitus luonnehti sarmaatteja rumiksi ja likaisiksi. Sarmaattiratsumiehet kuitenkin kelpasivat Rooman valtakunnan armeijaan.
Sarmaatit sulautuivat vähitellen muihin kansoihin, kuten hunneihin.
Chư Mom Rayn kansallispuisto

Chu Mom Rayn kansallispuisto on luonnonsuojelualue Vietnamin keskiosassa, Kon Tumin maakunnassa, lähellä Kambodžan rajaa. Se on vuoristoista aarniometsää, jossa elää apinoita. Alueella on nähty myös muntjakkeja, vesipuhveleita ja bantengeja.
Tapani Immonen

Tapani Immonen (s. 30. marraskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen Outokummussa asuva kansakoulunopettaja ja jännityskirjailija.
Immosen vanhemmat olivat Lauri Immonen ja kirjailija Kyllikki Immonen o.s. Pellinen. Hän kävi kuusi luokkaa oppikoulua ja sitten opettajaseminaarin. Jatko-opintoja Immonen suoritti muun muassa Turun yliopistossa. Hän on toiminut kansakoulun ja peruskoulun opettajana.
Rikesakko

Rikesakko on rahamäärältään kiinteä, päiväsakkoa lievempi varallisuusrangaistus, joka voidaan säätää seuraamukseksi yleisen syytteen alaisesta rikkomuksesta, josta säädetty ankarin rangaistus on sakkoa tai enintään kuusi kuukautta vankeutta. Rikesakko otettiin Suomessa käyttöön syyskuun alussa 1983 voimaan astuneella lailla.
Euromäärältään rikesakon suuruus on enintään 200 euroa. Vuonna 2012 rikesakon suuruus oli 10–115 euroa. Rikesakko on yleinen rangaistus. Vuonna 2012 Suomessa rikesakkoja määrättiin liikennerikkomuksista 263 458 kertaa ja muista rikkeistä 6 203 kertaa.
Laissa rikesakkorikkomuksista (986/2016) säädetään rikkomuksista, joista rikesakko voidaan määrätä sekä kustakin rikkomuksesta määrättävän rikesakon rahamäärästä. Rikesakko määrätään aina ankarimman rikesakon mukaan, jos henkilö syyllistyy samalla kertaa kahteen tai useampaan rikkomukseen.
Rikesakon määrää virkatehtävissä oleva poliisi tai muu laissa säädettyä valvontaa suorittava virkamies kuten rajavartio- tai tullimies tai erätarkastaja.  Yleisin rikesakko määrätään liikennerikkomuksesta tai pienestä ylinopeudesta sekä järjestyslain rikkomisesta.
Maksamatonta rikesakkoa ei saa muuntaa vankeudeksi. Rikesakkomääräyksen saaneella henkilöllä on oikeus saattaa asia käräjäoikeuden käsiteltäväksi. Sitä varten hänen tulee ilmoittaa asia viikon kuluessa rikesakkomääräyksen tiedoksisaamisesta sen paikkakunnan käräjäoikeuteen, jossa rikkomus on tehty. Käräjäoikeuden rikesakkoasiassa antamaan päätökseen ei saa hakea muutosta varsinaisin muutoksenhakukeinoin.
HMS Spiteful (1899)

Palvelus

HMS Spiteful palveli koko uransa Britteinsaarilla. Alus myytiin 14. syyskuuta 1920 romutettavaksi Hayesille Portlandiin.
Milan Jurčina

Ura

Jurčina pelasi junioreissa MHk 32 Liptovský Mikulášissa. Hän pelasi seurassa vuosina 1997–2000 Slovakian junioriliigoissa, jonka jälkeen Jurčina siirtyi QMJHL:ään Halifax Mooseheadsiin. Jurčinasta kiinnostuttiin NHL:ssä ja Boston Bruins varasi hänet kahdeksannella kierroksella numerolla 241 vuoden 2001 varaustilaisuudessa. Hän pelasi Halifax Mooseheadsissa kolme kautta ennen siirtymistä Boston Bruinsin organisaatioon. Ensimmäisen kautensa ammattilaisena 2003–2004 Jurčina pelasi kokonaan Bostonin farmijoukkueessa Providence Bruinsissa. Seuraavalla kaudella oli NHL:n työsulku ja Jurčina pelasi koko kauden AHL:ssä. Kaudella 2005–2006 hän pelasi suurimman osan kaudesta NHL:ssä. Hän pelasi seitsemän AHL-ottelua ja 51 NHL-ottelua sekä teki NHL:ssä 11 pistettä.
Jurčina aloitti kauden 2006–2007 Bostonissa, mutta 40 ottelun jälkeen hänet myytiin Washington Capitalsiin neljännen kierroksen varausvuoroa vastaan. Loppukaudella Washingtonissa hän teki yhdeksän pistettä 30 ottelussa. Jurčina solmi 27. heinäkuuta 2007 kahden vuoden jatkosopimuksen Washingtonin kanssa. Seuraavalla kaudella Jurčina teki 75 ottelussa yhdeksän tehopistettä ja pääsi NHL-urallaan ensimmäistä kertaa pudostuspeleihin. Kaudella 2008–2009 Jurčina teki uransa piste-ennätyksensä, 14 pistettä ja pelasi 14 pudotuspeliä, joissa teki kaksi maalia.
Jurčina aloitti kauden 2009–2010 Washingtonissa, jossa pelasi ensimmäiset 27 ottelua. Joulukuun lopulla 2009 Washington kuitenkin myi hänet yhdessä Chris Clarkin kanssa Columbus Blue Jacketsiin, josta Washington sai vaihdossa hyökkääjä Jason Chimeran. Jurčina pelasi Columbuksessa vain hieman yli kaksi kuukautta, jonka jälkeen hänet myytiin takaisin Washingtoniin.
Jurčina allekirjoitti vapaana agenttina sopimuksen New York Islandersin kanssa heinäkuussa 2010.

Maajoukkueura

Jurčina edusti Slovakiaa ensimmäisen kerran arvoturnauksissa alle 18-vuotiaiden MM-kisoissa vuonna 2001. Seuraavan kerran hän pelasi nuorten MM-kisoissa vuonna 2002. Hän teki kuudessa ottelussa kaksi pistettä. Seuraavan vuoden nuorten kisoissa hän pelasi vain yhden ottelun.
Jurčina debytoi miesten arvokisoissa vuoden 2006 Torinon olympialaisissa. Hän teki kuudessa ottelussa yhden pisteen. Hän oli mukana myös saman vuoden Latvian MM-kilpailuissa, joissa hän teki kolme pistettä. Seuraavaksi Jurčina pelasi Slovakian joukkueessa vuoden 2007 Venäjän MM-kilpailuissa, joissa hän teki kaksi tehopistettä. Hänet edusti Slovakiaa myös vuoden 2010 Vancouverin talviolympialaisissa ja 2014 Sotšin talviolympialaisissa
Elonkorjaajat

Elonkorjaajat oli 1960-luvun lopulla syntynyt ja 1970-luvulla toiminut taiteilijaryhmä. Ryhmän poikkitaiteellisissa happeningeissa ja näyttelyissä yhdistettiin maalausta, valokuvaa, runoutta, ääntä ja esinetaidetta.
Ryhmän johtohahmona toimi Jan Olof Mallander. Muita jäseniä olivat muun muassa Carolus Enckell, Antero Kare, Olli Lyytikäinen, valokuvaajat Philip von Knorring, Carl-Erik Ström, arkkitehti Stuart Wrede, säveltäjä Pekka Airaksinen ja Ilkka-Juhani Takalo-Eskola. Suomessa tuntemattomampi Stuart Wrede on toiminut ulkomailla, muun muassa MOMAn arkkitehtuuriosaston johtajana.
Toiminnan keskuksena oli helsinkiläinen Cheap Thrills -galleria eli Halvat Huvit. Galleria muun muassa esitteli kansainvälistä käsitetaidetta suomalaisyleisölle. Elonkorjaajat esittivät myös ensimmäisinä Suomessa videotaidetta vuonna 1971. Videon ohella Elonkorjaajat välittivät ensimmäisiä kosketuksia minimalismiin ja käsitetaiteeseen, kuten Fluxus-ryhmään.
Ryhmä järjesti vuosina 1970-1978 joukon näyttelyitä ja tapahtumia. Tärkeimpiä olivat Todelliset valheet vuonna 1970, Elonkorjuupäivät 1971 ja Tajunnan tarroja 1976. Ryhmäläiset suosivat naivistisilla keinoilla leikittelyä ja primitiivisyyttä. Elonkorjaajat olivat kiinnostuneita myös itämaisista filosofioista, kasvisruoasta, luonnosta ja mystiikasta.
Elonkorjaajaryhmällä oli takautuva näyttely Tammisaaressa kesällä 2009. Ryhmän taiteilijoiden töitä oli esillä Salon taidemuseon Veturitalli-näyttelytilassa kesällä ja syksyllä 2014. Pääosa teoksista oli Olli Lyytikäisen. Hänen lisäkseen esillä oli teoksia Pekka Airaksiselta, Carolus Enckelliltä, Antero Karelta, Philip von Knorringilta, Jan Olof Mallanderilta, Carl-Erik Strömiltä, Ilkka Juhani Takalo-Eskolan Erik Uddströmiltä, Janne Vainiolta, Peter Widéniltä ja Stuart Wredeltä sekä eräiden ryhmän jäsenten käyttämältä yhteisnimimerkiltä Leo Ruuskaselta.
Kenttä ja kasarmi

Kenttä ja kasarmi on Pentti Haanpään kirjoittama novellikokoelma vuodelta 1928. Novellit sijoittuvat 1920-luvun Suomen armeijaan, jota ne kuvaavat realistisesti ja kyynisen humoristisesti. Kirja aiheutti aikanaan valtavaa kohua jakaen ihmiset sen puoltajiksi ja vastustajiksi. Haanpää suoritti asevelvollisuutensa 1925–1926 Sakkolassa Kiviniemen kasarmilla ja hän kirjoitti novellikokoelmansa kokemustensa pohjalta. 
Haanpään alkuperäinen kustantaja WSOY vaati käsikirjoituksen siistimistä ennen julkaisua. WSOY:n edellytti novellin Sotilasjunassa poistamista kokonaan sekä novellin Vähän päiviä keskikohdan poistamista. Kustantaja piti kuvauksia karkean realistisina ja arvioi, ettei niitä voida puolustaa taiteellisilla syillä. Haanpää oli haluton tekstin siloitteluun, ja uudeksi kustantajaksi löytyi sosiaalidemokraattinen Kansanvalta.
Haanpää oli jo ennen kirjan julkaisua varautunut syntyvään kohuun. Kirjeessään Erkki Valalle 4.3.1928 hän sanoo, ettei pelkää  iskuja: "Antaa siis rusikan pudota: heikko sortuu ja voimakas ärtyy. Ja ellei voimaa osoittaudu olevan: no niin, minä vaikenen ja ryömin piiloon kirjallisuuden vainiolta."
Silloiset isänmaalliset piirit loukkaantuivat syvästi kirjan sisällöstä, ja Haanpää oli "kustannuskiellossa" 1930–1935. Tämän aikana useat eri kustantamot hylkäsivät muun muassa Haanpään kirjoittaman Noitaympyrä-teoksen (kirjoitettu 1931, julk. 1956).

Kritiikki

Kentän ja kasarmin tuoreet arviot olivat vaihtelevia.
Iltalehdessä 1.11.1928 Hugo Jalkanen arvioi teoksen osoittavan kypsää ymmärrystä ja ennakkoluulottoman kertojan kykyä käydä käsiksi ajan polttaviin ilmiöihin.
Olavi Paavolainen arvioi Kentän ja kasarmin Tulenkantajat-lehden näytenumerossa 1928. Hänen arvionsa oli varsin tyly. Paavolainen piti kirjaa tendenssikirjana eikä taideteoksena.
Helsingin Sanomissa 20.6.1928 Lauri Viljanen piti Kenttää ja kasarmia välityönä ja korosti Haanpään näkemyksen armeijasta olevan kehittymätön ja yksipuolinen. "Se hätäisyys ja tilapäisyys, jolla Haanpää ilmeisestikin on koetellut kykyään uudessa aihepiirissä, käy selvimmin ilmi kirjan taiteellisesta puolesta. Psykologinen ahtaus, joka toistaiseksi vaivaa Haanpään naturalistista käsitystä, on tämmöisessä välityössä kostautunut hänelle pahasti."
Seppo Raistakka

Seppo Raistakka (tammikuu 1969 Posio, Suomi – 11. heinäkuuta 2014) oli suomalainen harmonikansoittaja ja tanssimuusikko. Hän voitti Kultainen harmonikka -kilpailun vuonna 1987.

Tausta

Raistakka aloitti harmonikansoiton opiskelun 11-vuotiaana kansalaisopistossa Teuvo Peltosen johdolla. Myöhemmin hän opiskeli useiden vuosien ajan yksityisopetuksessa Seppo Leinon johdolla. Hänellä oli 1980-luvulla myös oma yhtye, jonka kanssa hän teki satunnaisia soittokeikkoja.

Ura

Seppo Raistakka osallistui Kultainen Harmonikka -kilpailuun ensimmäistä kertaa vuonna 1986 sijoittuen toiseksi. Hän voitti kilpailun vuonna 1987, soittaen loppukilpailussa kappaleet Bonita Nina sekä Varisevat lehdet. Hän sai tuomaristolta 181 pistettä. Voittoa luonnehdittiin ylivoimaiseksi toiseksi tulleen kilpailijan saatua 160 pistettä. Seppo Leinon oppilaiden hallittua Kultainen harmonikka -kilpailua 1980-luvun lopulla alettiin jopa puhua niin sanotusta "Lapin tallista", joka myös esiintyi ja levytti Leinon johdolla 1980- ja 1990-lukujen aikana. Kilpailun jälkeen Raistakka toimi tanssimuusikkona muun muassa yhtyeissä Channel Four sekä Kolmoset. Muusikonuransa viimeisinä vuosina hän soitti enimmäkseen kosketinsoittimia. Väsyttyään keikkamuusikon ammattiin hän lopetti keikkailun joksikin aikaa ja luopui keikkatauon jälkeenkin kokopäiväisen muusikon toimesta. Hän keskittyi viimeisinä vuosinaan musiikin sovitustöihin studiossa sekä toimi päätyökseen lähihoitajan ammatissa.
Henkilönä Raistakkaa on kuvattu ystävälliseksi, rauhalliseksi ja iloiseksi persoonaksi. Hän menehtyi heinäkuussa 2014 äkillisesti sairauskohtaukseen.