google/wiki40b huggingface dataset:
Alfred Meyer

Tohtori Alfred Meyer (5. lokakuuta 1891 – 11. huhtikuuta 1945) oli natsivirkamies, joka saavutti valtiosihteerin ja itäisten miehitettyjen alueiden valtioministerin aseman.
Meyer oli syntynyt Göttingenissä hallintoviranomaisen poikana. Hän kävi koulunsa Soestissa ja valmistui 1911. Vuonna 1912 hänestä tuli kadettiupseeri 68. jalkaväkirykmentissä. Vuonna 1913 hän suoritti upseerintutkinnon. Ensimmäisessä maailmansodassa hän taisteli 363. jalkaväkirykmentissä länsirintamalla, ja ansaitsi rautaristin kaksi kertaa. Vuonna 1917 hän haavoittui ja jäi ranskalaisten vangiksi. Hänet vapautettiin 1920 ja hän jätti armeijan yliluutnanttina. Hän opiskeli 1920-luvulla valtiotieteitä, valmistui 1922 ja rupesi kaivosyrityksen johtajaksi. Hän nai Dorothee Capellin 1925. Huhtikuussa 1928 hän liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen ja 1929 hänestä tuli paikallinen ryhmänjohtaja. Syyskuussa 1930 hänestä tuli valtiopäivien jäsen ja tammikuussa 1931 kansallissosialistisen puolueen Gauleiter Pohjois-Westfalenissa. Vuonna 1936 hänet oli ylennetty Lippen kuvernööriksi. Vuonna 1941 hän työskenteli natsi-Saksan valtaamien itäisten alueiden ministeriössä Alfred Rosenbergin alaisena. Meyer vastasi alueen taloudesta, politiikasta ja hallinnosta. Hän vastasi työssään Neuvostoliitosta vallattujen alueiden asuttamisesta saksalaisilla, juutalaisten murhaamisesta ja orjatyövoiman haalimisesta Saksaan. Meyer otti osaa Wannseen konferenssiin tammikuussa 1942 Rosenbergin edustajana. Marraskuussa samana vuonna hänestä tuli Pohjois-Westfalenin puolustuskomissaari. Meyer tappoi itsensä Weserjoella 11. huhtikuuta 1945.
Veikko Hyytiäinen

Veikko Aukusti Hyytiäinen (9. tammikuuta 1919 Jyväskylä – 17. toukokuuta 2000 Jyväskylä) oli Suomen Kansanpuolueen ja Liberaalisen kansanpuolueen poliitikko. Hän toimi kansanedustajana vuosina 1958–1966 Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä ja Keski-Suomen läänin vaalipiiristä.
Hyytiäisen vanhemmat olivat kauppias Kalle Hyytiäinen ja Aliina Leppänen. Hän  tuli ylioppilaaksi Jyväskylän Lyseosta 1937, suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1946 ja sai varatuomarin arvon 1949, jonka jälkeen hän toimi asianajajana. Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsenenä hän toimi vuosina 1948–1972 ja uudelleen vuodesta 1977, osan ajasta valtuuston puheenjohtajistossa. Rintamapalveluksensa pohjalta hän oli veteraanijärjestön Sillan killan puheenjohtaja. Sotilasarvoltaan hän oli yliluutnantti.
Tuliperäkutoja

Koko ja ulkonäkö

Tuliperäkutojalla on lumivalkoinen pää, rinta ja vatsa. Selkä ja siivet ovat tummanharmaat. Alaperä on oranssinpunainen.

Esiintyminen

Tuliperäkutojia tavataan Itä-Afrikassa. Sen levinneisyysalueeseen kuuluvat Djibouti, Etiopia, Kenia, Somalia, Sudan, Tansania ja Uganda. Tuliperäkutojien tyypillistä elinaluetta ovat savannit ja kuivat pensaikot.

Ravinto ja käyttäytyminen

Tuliperäkutojat elävät parvissa ja syövät maassa hyönteisiä. Ne ruokailevat usein yhdessä kottaraisten kanssa.
Kirikou ja paha noita

Juoni

Pienessä afrikkalaisessa kylässä syntyy poika nimeltä Kirikou ainutlaatuisella tavalla. Hän ei ole tavallinen lapsi, vaan on erittäin määrätietoinen ja heti syntymänsä jälkeen hän osaa puhua ja kävellä. Kirikoun äiti kertoo tälle kuinka ilkeä noita on kuivattanut kylän lähteen, vienyt kullan ja syönyt kaikki kylän miehet lukuun ottamatta yhtä, Kirikoun enoa. Kirikou saa lähteen veden jälleen virtaamaan, sekä pelastaa kylän lapset kahteen kertaan noidan ansoista, jolloin häntä aletaan pitää sankarina. Kirikou päättää saattaa taisteluun lähtevän enonsa noidan luo ja pelastaa tämän huijaamalla noitaa. Kirikou palaa enonsa kanssa kylään ja saa kuulla isoisänsä asustavan vuorilla, noidan talon takana. Sinne hän joutuu kaivamaan tunnelin, sillä noita vartioi taloaan tarkasti. Kirikou löytää isoisänsä, joka kertoo noidan muuttaneen soturit taikakaluiksi, eikä syönyt heitä. Kirikou kuulee myös että noidan selkään on isketty myrkytetty oka, mikä teki hänestä pahan. Kirikou kaivautuu noidan taloon ja varastaa sekä piilottaa kullan, jonka noita ryöväsi kyläläisiltä. Noita lähtee etsimään kultaa, jolloin Kirikou hyppää hänen selkäänsä puusta ja vetää okan irti hänen selästään. Noita vapautuu kirouksesta ja muuttaa Kirikoun aikuiseksi, jolloin he rakastuvat tosiinsa. Kylän väki ei kuitenkaan enää tunnista Kirikouta tämän ollessa aikuinen ja he uhkaavat tappaa noidan. Kirikoun äiti kuitenkin saapuu ajoissa paikalle ja tunnistaa Kirikoun kasvoista. Silloin Kirikoun isoisä saapuu paikalle kirouksesta vapautuneiden sotureiden saattelemana. Lopuksi kylän väki juhlii Kirikouta.

Jakelukiista

Elokuvan sisältämä luonnollinen alastomuus on herättänyt vastustusta joissakin elokuvan levittäjissä. Osa on vaatinut housujen piirtämistä alastomien poikien ja miesten vaatettamiseksi samoin kuin rintaliivien piirtämistä naisille. Michel Ocelot kieltäytyi tästä vedoten afrikkalaiseen kulttuuriin. Kiistan seurauksena elokuvaa ei julkaistu joissakin maissa kuin vasta neljä vuotta sen valmistumisen jälkeen.
Hyötymäjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 8,4 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Pitkälänojan valuma-alueeseen (35.788) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 114 metriä mpy.
Koiravero

Koiravero oli Suomessa entisen koiraverolain (590/1979, poistettu lainsäädännöstä vuonna 2018) nojalla mahdollisesti peritty kunnallinen maksu viisi kuukautta täyttäneestä koirasta. Lain mukaan koiravero saattoi olla enintään 50 euroa kalenterivuodelta, suuruudesta päätti kunnanvaltuusto. Se saattoi myös tehdä päätöksen, ettei kunnassa peritä lainkaan koiraveroa.
Veroa perivien kuntien lukumäärä romahti vuodesta 1991 jolloin kunnat saivat oikeuden päättää itsenäisesti sen perimättä jättämisestä. Päätökset luopumisesta perustuivat hyvin pieneen tuottoon nähden korkeisiin perintäkustannuksiin sekä mahdottomuuteen ylläpitää ajantasaista veroluetteloa verotettavista koirista.
Vuonna 2016 Suomessa oli 313 kuntaa, joista enää vain kaksi peri koiraveroa, Helsinki (50 €/2016) ja Tampere (34 €/2016). MTV uutisten 10.7.2016 mukaan sekä Helsingissä että Tampereella koiraveron maksamatta jättäminen on yleistä, arviolta vain 15-25% näiden kuntien koirista oli enää ilmoitettu verolle. Vuonna 2017 molemmat kaupungit Helsinki ja Tampere tekivät päätöksen luopua koiraverosta 1.1.2018 alkaen. Näiden päätösten jälkeen ei Suomessa ollut yhtään kuntaa joka olisi enää perinyt koiraveroa, joten vuonna 2018 hallitus teki esityksen jonka mukaan koiraverolaki poistuu Suomen lainsäädännöstä.
Suomen Kennelliiton tavoite on ollut poistaa koiraverolaki Suomesta.
Valtaus (talousoikeus)

Valtaus on kaivostoimintaan varatun alueen haltuunotto viranomaisen luvalla.

Säännökset Suomessa

Kaivoslain (503/1965) perusteella voidaan onnistuneen etsintätyön jälkeen hakea valtausoikeutta tai tehdä varaus sen hakemiseksi. Varausilmoitus on voimassa korkeintaan vuoden. Hakijana voi olla suomalainen tai ulkomaalainen luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö. Valtausoikeutta haetaan työ- ja elinkeinoministeriöltä ja se myönnetään valtauskirjalla.
Valtausalueen tulee olla yhtenäinen alue, joka saa olla enintään yhden neliökilometrin suuruinen (varattavan alueen suuruus saa olla enintään yhdeksän neliökilometriä). Valtauksen yhteydessä alueella saa suorittaa tarpeellisia louhinta-, kairaus-, rikastus- ja vastaavia töitä sekä rakentaa tilapäisiä rakennuksia. Valtauksen ajalta on maksettava vuosittainen valtauskorvaus ja maanomistajien vaatimat korvaukset. Valtaaja voi luopua valtausoikeudestaan tai siirtää valtauskirjan toiselle tai valtausoikeus voidaan julistaa menetetyksi, jos valtausmaksu on suorittamatta. Kaivostoiminnan harjoittamiseksi on haettava kaivosoikeutta viiden vuoden kuluessa valtauskirjan myöntämisestä.
Heikki Korhonen (kirjailija)

Heikki Korhonen eli Korhos-Heikki (s. 8. huhtikuuta 1884 Virrat) oli suomalainen 1900-luvun alkupuolella elänyt kirjailija. Hän kirjoitti seuranäytelmiä ja karhunampuja Martti Kitusen elämäkerran. 
Korhosen vanhemmat olivat Virtain Uuraisten Korhosen talollinen Herman Juhonpoika Korhonen (s. 1834) ja Vilhelmiina Yrjölä (1846–1908). Hän kävi urkurikoulun ja toimi kanttorina Virroilla. Korhosen aloitteesta pystytettiin vuonna 1936 Kotalan kylään Martti Kitusen muistomerkki.
Brühlsche Terrasse

Brühlsche Terrasse on arkkitehtitoninen kokonaisuus ja suosittu nähtävyys saksalaisessa Dresdenin kaupungissa, Saksin osavaltiossa. Sitä reunustaa Elbe-joki ja Dresdenin jälleenrakennettu vanhakaupunki. Sen varrella sijaitsee muun muassa taidemuseo Albertinum ja  Dresdenin taideakatemia.
Brühlsche Terrassen nimi viittaa kreivi Heinrich von Brühliin, joka rakennutti alueelle palatsin vuonna 1737. Vuonna 1747 Saksin vaaliruhtinas lahjoitti koko alueen kreiville. Toisen maailmansodan Dresdenin pommituksissa vuoden 1945 helmikuussa alue tuhoutui täysin, ja se sittemmin jälleenrakennettiin.
Ehrensvärdin hauta

Ehrensvärdin hauta on Suomenlinnan perustajan Augustin Ehrensvärdin viimeinen leposija ja hautamuistomerkki Suomenlinnan Susisaaren Linnanpihalla. Ehrensvärd haudattiin linnanpihalle vuonna 1783, mutta muistomerkki sai nykyisen asunsa vasta vuoden 1805 tienoilla.
Ehrensvärdin kuoltua vuonna 1772 kuningas Kustaa III määräsi, että tämä on haudattava Viaporin linnanpihalle luomansa linnoituksen sydämeen. Hautaholvin rakennustyöt veivät yksitoista vuotta, jona aikana Ehrensvärd lepäsi tilapäishaudassa Ulrika Eleonoran kirkon hautausmaalla Helsingissä. Ehrensvärdin arkku siirrettiin Suomenlinnaan ja laskettiin linnanpihan hautaholviin 5. heinäkuuta 1783 juhlallisessa tilaisuudessa kuninkaan läsnä ollessa.

Muistomerkki

Kustaa III luonnosteli omakätisesti Ehrensvärdin hautamuistomerkin. Luonnoksen viimeisteli Ehrensvärdin poika Carl August Ehrensvärd ja sen toteutti Ruotsin kuuluisin kuvanveistäjä Johan Tobias Sergel. Muistomerkin rautakoristeisiin käytetty metalli sulatettiin Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa 1790 saaliiksi saaduista venäläisistä kanuunoista. Lopullisesti muistomerkki valmistui vasta vuoden 1805 tienoilla.
Ehrensvärdin hautamuistomerkin jalusta on tehty graniitista. Muistomerkki koostuu pitkästä, suorakaiteen muotoisesta graniittipaadesta, jonka molemmissa päissä on raudasta valettu laivankeula. Paaden päällä lepäävät niin ikään raudasta valetut kilpi, miekka, kypärä ja serafiimiritarikunnan ketju. Muistomerkin etelä- ja pohjoissivuilla on kaiverretut muistokirjoitukset:
»Här Hvilar Grefve Augustin Ehrensvärd FältMarskalk Riddare och Kommendeur af Kgl Mjits Orden Omgifven af Sina verk Sveaborgs fästning Armeens Flotta. (Suom. Tässä lepää Kreivi Augustin Ehrensvärd, sotamarsalkka Ritari ja Kuninkaallisen majesteetin ritarikunnan komentaja työnsä keskellä. Viaporin linnoitus - Armeijan laivasto.)» 
 
Vaikka muistomerkissä ei ole henkilökuvaa, sen klassismi muistuttaa kuitenkin aikansa eurooppalaisten sotasankarien muistomerkkien konventioita.
Piedmontin taistelu

Tapahtumien kulku

Kenraalimajuri David Hunterista tehtiin toukokuussa 1864 Unionin Shenandoahin laaksossa taistelleiden joukkojen komentaja, kun edellinen komentaja Frenz Sigel oli kokenut tappion New Marketin taistelussa ja perääntynyt Strasburgiin. Komennon ottamisen jälkeen Hunter aloitti uudelleen Unionin etenemisen laaksossa.
5. kesäkuuta Hunterin joukot kohtasivat Konfederaation prikaatikenraali William E. Jonesin johtaman yksikön lähellä Piedmontia. Tätä seuranneen taistelun yhteydessä Jones sai surmansa yrittäessään estää joukkojensa vetäytymisen. Jonesin kuoleman jälkeen Konfederaation joukot alkoivat perääntymään järjestäytymättömästi.
Hunterin joukot vangitsivat taistelun aikana yli 1 000 Konfederaation sotilasta, joista 60 oli upseereita. Lisäksi Konfederaation joukot menettivät taistelussa kolme tykkiä.

Seuraukset

Taistelun jälkeen Hunter marssi Stauntoniin, jossa hän odotti prikaatikenraali George Crookin vahvistusjoukkoja. Tämän jälkeen hän lähti etenemään kohti Lynchburgia tuhoten etenemisen yhteydessä sotilaskohteita sekä yksityishenkilöiden omaisuutta.
Arto Heiskanen

Ura

Heiskanen on kotikaupunkinsa joukkueen SaPKon kasvatti. Hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä kaudella 1980–1981 I-divisioonassa. Heiskanen pelasi SaPKossa kevääseen 1983 asti ja siirtyi kaudeksi 1983–1984 Ässien riveihin. Tulokaskausi toi 36 ottelussa tehot 6+7=13. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Kausi 1985–1986 oli Heiskaselle läpimurto hänen tehdessä runkosarjassa tehot 22+12=34. Seuraavaksi kaudeksi Heiskanen siirtyi Rauman Lukkoon. Hän pelasi joukkueessa kolme kautta, joista kausi 1987–1988 päättyi SM-hopeaan. Seuraava kausi toi Heiskaselle yhden kauden henkilökohtaisen piste-ennätyksen. Hän teki 43 ottelussa tehot 27+17=44 ja oli liigan 11. paras maalintekijä yhdessä SaiPan Steve Gatzosin kanssa.
Ässät putosivat kaudeksi 1989–1990 I-divisioonaan ja Heiskanen siirtyi vahvistamaan joukkuetta. Hän teki runkosarjassa hurjat tehot 58+52=110, joka on I-divisioonan kaikkien aikojen yhden kauden ennätys. Hän voitti myös +/– -tilaston lukemalla +90. Murskaavasti mestaruuden voittaneet Ässät nousivat seuraavaksi kaudeksi takaisin SM-liigaan. Päättyneellä I-divisioonakaudella kaikki ensimmäiseen tähdistökentälliseen valitut kenttäpelaajat olivat Ässistä. Heiskasen lisäksi siihen valittiin myös ketjutovereina pelanneet Arto Javanainen, Aleksejs Froļikovs, Vladimir Durdin ja Tapio Levo. Ainoastaan Lahden Hockey Reippaan maalivahti Jaromír Šindel oli toisesta joukkueesta. Heiskanen mahtui kauden aikana ainoana divaripelaajana mukaan B-maajoukkueeseen. 
Heiskanen jatkoi Ässissä vielä seuraavat viisi SM-liigakautta. Hän oli kaudella 1990–1991 Ässien kolmanneksi paras pistemies. Heiskanen oli kevään 1993 pudotuspelien kolmanneksi paras pistemies sekä toiseksi paras maalintekijä yhdessä TPS:n German Titovin kanssa. Keväällä 1995 hän voitti SM-pronssia.
Kaudesta 1995–1996 Heiskanen pelasi suurimman osan I-divisioonaa Kotkan Titaaneissa, mutta siirtyi kauden lopulla Ranskan Ligue Magnusin HC Brestin riveihin. Kolme seuraavaa kautta ulkomailla olivat hänelle uran viimeiset. Kauden 1996–1997 Heiskanen pelasi Ison-Britannian Newcastle Jestersissä, kauden 1997–1998 Saksan alasarjoissa ja viimeisen kautensa 1998–1999 Puolan pääsarjassa.

Pelaajauran jälkeen

Pelaajauransa jälkeen Heiskanen toimi vuosina 2010–2012 Ässien B-juniorien apuvalmentajana.
Hannu Ali-Huokuna

Hannu Ali-Huokuna (s. 10. huhtikuuta 1988) on suomalainen pikajuoksija, joka edustaa Viipurin Urheilijoita. Hän valmentaa itse itseään. Vuoteen 2006 saakka häntä valmensi Irina Korelin ja vuosina 2007–2010 Anne Suoranta.
Ali-Huokuna saavutti vuonna 2008 sadalla metrillä kultaa alle 23-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa sekä hopeaa Tampereella järjestetyissä Kalevan kisoissa. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän oli kolmas 60 metrin juoksussa. Suomi–Ruotsi-maaottelun sadalla metrillä Ali-Huokuna sijoittui parhaana suomalaisena toiseksi ajalla 10,56, joka on myös hänen henkilökohtainen ennätyksensä kyseisellä matkalla.
Helmikuussa 2010 Ali-Huokuna voitti 60 metrin Suomen-mestaruuden SM-hallikisoissa Turussa. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän juoksi avausosuuden Suomen 4 × 100 metrin viestijoukkueessa, joka sijoittui seitsemänneksi suomenennätysajalla 39,29. Hän voitti 200 metrin sisäratojen Suomen-mestaruuden Helsingissä 2011. Saman vuoden Kalevan kisoissa hän sai 200 metrillä pronssia.
Syberia III

Kehitys

Microïds julkisti Syberia III:n vuonna 2009 tarkoituksenaan julkaista peli Windowsille ja PlayStation 3:lle kesällä 2010. Pian ongelmat Sonyn kanssa johtivat siihen, että PlayStation 3 -julkaisun todettiin olevan epätodennäköinen. Vuonna 2011 Benoît Sokal myönsi, ettei pelin kehitystyö ollut rahoitusvaikeuksien vuoksi edes alkanut. Sokalin toiveena oli käyttää Syberia III:ssa reaaliaikaista 3D-grafiikkaa Assassin’s Creed -pelien tapaan, mikä kuitenkin vaatisi suurta budjettia. Pelisuunnittelija uskoi, että edellisten Syberia-pelien pelimoottorin käyttäminen johtaisi Syberia III:n kaupalliseen epäonnistumiseen.
Marraskuussa 2012 Microïds paljasti Benoît Sokalin käsikirjoittavan Syberia III:n. Elokuussa 2013 pelin julkistettiin olevan kehityksessä. Ensimmäiset kuvakaappaukset pelistä julkaistiin elokuussa 2014.

Vastaanotto

GameSpot antoi pelille arvostelussaan 4/10 kritisoiden muun muassa teknisiä ongelmia.
Kameleontit

Ulkonäkö

Kameleonttien koko vaihtelee suuresti. Pienimmät maakameleonttien (Brookesia) sukuun kuuluvat lajit ovat alle 10 senttimetrin pituisia, mutta parsoninkameleontti (Calumma parsonii) kasvaa jopa 60 senttimetrin mittaiseksi. Monilla kameleonteilla on päälaellaan ulokkeita, ja jacksoninkameleontilla (Chamaeleo jacksonii) on jopa sarvet. Yleisesti koiraat ovat koristeellisempia kuin naaraat. 
Kameleontin jalka on jakautunut kahdeksi ”pääsormeksi”, joiden välissä on pehmuste. Sormissa on terävät kynnet, joilla saa kiivetessä pitävän otteen puunkuoresta. Kameleontilla on kaksi kynttä etujalan ulkosivulla ja kolme kynttä sisäsivulla, takajalassa päinvastaisesti kolme kynttä etujalan ulko- ja kaksi sisäsivulla.
Kameleonttien silmät ovat erilaiset kuin muilla matelijoilla. Ylä- ja alaluomi ovat yhdistyneet, ja vain pieni pupilli näkyy luomen läpi. Silmät voivat kääntyä ja keskittyä toisistaan riippumatta. Kameleontti voi kääntää silmiään 360 astetta. 
Kameleontit luovat nahkansa kuten käärmeet, ja jopa silmäluomet saavat uuden nahan. Kameleontille kasvaa vanhan nahan alle uusi kerros, jolloin vanha nahka lähtee pois. 
Kameleontin kieli, jolla se pyydystää saaliinsa, on erityisen pitkä - joskus jopa pidempi kuin vartalo. Kielen kärki on tahmea, mikä estää kameleontin saaliin karkuun pääsemisen. Kielen kärki, joka on kuin sipulimainen lihas, muuttaa muotoaan imukupiksi osuessaan saaliiseen. 
Jotkut kameleonttilajit pystyvät muuttamaan väritystään. Toisin kuten usein virheellisesti luullaan, kameleontit eivät vaihda väriään taustavärin perusteella, vaan väriin vaikuttavat fyysiset ja psyykkiset toiminnot. Ihon väri vaihtuu mielialan, valon ja lämmön vaikutuksesta. Värillä on myös suuri rooli kommunikoinnissa.

Esiintyminen

Kameleontit esiintyvät pääasiassa Afrikassa ja Madagaskarilla sekä muissa trooppisissa paikoissa. Jotkut lajit elävät myös Etelä-Euroopassa ja Aasiassa. Eri lajeja esiintyy erilaisissa trooppisissa sademetsissä, savanneilla sekä joskus puoliaavikoilla ja aroilla. Ne elävät usein puissa tai pensaissa. Jotkut pienemmät lajit elävät maassa lehtien alla.

Lisääntyminen

Useimmat kameleontit munivat. Ennen munimista naaras laskeutuu maahan ja alkaa kaivaa 10-30 cm syvää kuoppaa. Naaras munii munat kuopan pohjalle. Sen jälkeen naaras hautaa munat ja poistuu pesästä. Munien määrä vaihtelee suuresti. Brookesia munii kahdesta neljään munaa, kun taas Chamaeleo calypratus munii 80-100 munaa. Munat kuoriutuvat usein 4-12 kuukauden kuluttua lajista riippuen. Calumma parsonii -lajilla kestää 24 kuukautta ennen kuin poikaset kuoriutuvat.

Ravinto

Kameleontit syövät usein heinäsirkkoja, rukoilijasirkkoja ja muita hyönteisiä. Kameleontit pitävät vedestä.
Skotlannin yhdistynyt vapaakirkko

Perustaminen

Vuonna 1900 Skotlannin vapaakirkko yhdistyi Skotlannin yhdistyneen presbyteerikirkon kanssa muodostaen Skotlannin yhdistyneen vapaakirkon (United free church of Scotland).. Tässä uudessa kirkossa oli 1 620 jäsentä ja se kilpaili koossa Skotlannin kirkon kanssa. 27 seurakuntaa, jotka sijaitsivat pääosin Skotlannin Ylämailla ei hyväksynyt yhdistymistä. Ne julistautuivat Skotlannin vapaakirkon laillisiksi jatkajiksi vaatien sen koko omaisuutta itselleen. Englannin parlamentin ylähuone päättikin heillä olevan oikeuden siihen. Päätöstä pidettiin kuitenkin sen verran kohtuuttomana, että päädyttiin lopulta jakoon, jossa Skotlannin vapaakirkkona jatkava joukko sai lähes puolet kirkon entisestä omaisuudesta.

Yhdistyminen Skotlannin kirkkoon ja vähemmistön jatkaminen itsenäisenä

Vuonna 1929 kirkko yhdistyi Skotlannin kirkon kanssa. Kuitenkin vähemmistö kirkosta päätti olla hyväksymättä liitosta ja jatkaa itsenäisenä. He pitivät tärkeänä kirkon riippumattomuutta valtiosta, eri kirkkojen tasavertaisuutta suhteessa valtioon sekä sitä, että taloudellisen tuen kirkolle tuli olla jäsenten vapaaehtoisesti antamaa. Näitten ei katsottu toteutuvan Skotlannin kirkossa. Itsenäisenä pysyvä joukko kokoontui ensimmäiseen yleiskokoukseensa 6. lokakuuta 1929 Glasgowssa.  Siellä he valitsivat pastori James Barrin jatkavan kirkon ensimmäiseksi moderaattoriksi. Kirkko suostui käyttämään  ensimmäiset viisi vuotta nimenään Skotlannin yhdistynyt vapaakirkko (jatkava) (United Free Church of Scotland (continuing)), mistä syystä heitä kutsuttiin lempinimellä jatkajat (continuers).
Seuraavina vuosina kirkko rakennutti useita uusia kirkkorakennuksia ja perusti uusia seurakuntia. Monien muiden Skotlannin kirkkokuntien tavoin kirkko kasvoi huomattavasti aina vuoteen 1956 asti, jolloin jäsenmäärä alkoi laskea.
Max Cleland

Joseph Maxwell ”Max“ Cleland (s. 24. elokuuta 1942) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain senaatissa Georgiasta vuosina 1997–2003.
Cleland palveli Vietnamin sodassa. Hän vammautti molemmat jalkansa sekä oikean kätensä ja joutui vammojen vakavuuden johdosta amputaatioon. Hänelle on myönnetty Yhdysvaltain armeijan hopea- ja pronssitähdet. 
Cleland on tullut tunnetuksi kritiikistään George W. Bushin hallitusta kohtaan.
Begoniakasvit

Tuntomerkit

Begoniakasvit ovat mehevävartisia ja turpeanivelisiä ruohoja, joiden aineenvaihduntatuotteita ovat tanniini ja oksalaatti. Kasveja peittää erilaisista karvoista muodostunut, usein huomiota herättävä karvoitus. Lehdet ovat kahdessa rivissä, vinotyvisiä ja suurikorvakkeisia. Kasvien yksineuvoiset kukat sijaitsevat yksikotisesti. Kukinto on viuhkomainen, ja niissä kehittyvät hedekukat ensimmäisinä. Verhiö on teriömäinen. Hedekukissa on paljon heteitä, joiden lokerositeet ovat kookkaita. Emikukkien sikiäimissä on kookkaat kaksiliuskaiset istukat. Kotamaisessa hedelmässä on vähäpätöisiä siemeniä.
Rastatukka

Rastatukka eli takkutukka (engl. dreadlocks) on tukka, joka on käsitelty lukuisiksi pitkähköiksi takuiksi.
Nykypäivän takkutukan alkuperä on Jamaikan rastafarikulttuurissa ja reggaemusiikissa. Jamaikalla rastahiukset kuuluvat rastafari-liikkeeseen.
Siipyy

Historiaa

Suuri osa Siipyyn entisen kunnan alueesta oli kivikaudella vielä meren alla, mutta muun muassa kirkon liepeiltä on löydetty pronssi- ja rautakauden aikaisia hautaraunioita. Pysyvä asutus syntyi vasta 1300-luvulla Ruotsista käsin. Siipyyn kylä kuului alkujaan Ulvilan pitäjään, josta se siirrettiin Närpiöön hallinnollisesti vuonna 1553 ja kirkollisesti vuonna 1606; Skaftung oli alun perinkin ollut osa Närpiötä. Pian tämän jälkeen kylät tulivat osaksi Närpiöstä itsenäistynyttä Lapväärtin seurakuntaa. Siipyy muodostettiin Lapväärtin kappeliseurakunnaksi vuonna 1785 ja se itsenäistyi vuonna 1860. Siipyyn puukirkko valmistui vuonna 1786, mutta se tuhoutui vuonna 1969 sattuneessa tulipalossa. Lapväärtin vanhin kirkko, joka oli perimätiedon mukaan rakennettu jo 1400-luvulla, sijaitsi Skaftungin kylässä. Metsälän kylässä on Vänrikki Stoolin tarinoista tutun, Suomen sodassa ansioituneen Wilhelm von Schwerinin vuonna 1936 paljastettu muistopatsas.
Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 62,5 prosenttia Siipyyn asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Siipyyn ainoa taajama oli Skaftung, jossa oli 349 asukasta. Sitä ei enää nykyään luokitella taajamaksi. Vuonna 1960 Skaftungissa oli 383 asukasta. Vuoden 1960 rajauksessa taajamia olivat myös kirkonkylä (213 asukasta) ja Metsälä (226 asukasta), joita ei luokiteltu enää taajamiksi vuonna 1970.
Siipyyn vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1969.