google/wiki40b huggingface dataset:
Stephen Wiltshire

Stephen Wiltshire MBE, (s. 24. huhtikuuta 1974 Lontoo, Englanti) on arkkitehtuuriin erikoistunut taiteilija, joka on diagnosoitu autistiksi. Wiltshire syntyi Lontoossa, mutta hänen vanhempansa ovat Karibialta. Hänellä on erikoinen kyky piirtää kaupunkimaisemia vain lyhyen kertakatselun jälkeen. Hän on savant, yksi noin sadasta erityislahjakkaasta autistista.

Lapsuus

Wiltshire ei puhunut varhaislapsuudessa, ja kolmevuotiaana hänellä diagnosoitiin Kannerin oireyhtymä. Hänen isänsä kuoli samana vuonna moottoripyöräonnettomuudessa. Viisivuotiaana Stephen meni lontoolaiseen Queensmillin kouluun, jossa hänen kiinnostuksensa piirtämiseen tuli ilmi. Hän alkoi ilmaista itseään piirtämällä. Kahdeksanvuotiaana hän alkoi piirtää kuvitteellisia maanjäristyksen jälkeisiä kaupunkimaisemia ja autoja. 
Opettajat alkoivat kannustaa Wiltshirea piirtämisessä, ja heidän avullaan hän vähitellen yhdeksänvuotiaana oppi puhumaan. Kymmenvuotiaana hän piirsi sarjan Lontoon maamerkkejä, yhden kutakin kirjainta kohti, ja nimitti sen "Lontoon aakkosiksi".
Vuonna 1987 Wiltshire oli mukana BBC:n ohjelmassa The Foolish Wise Ones. Kokoelma hänen töitään julkaistiin samana vuonna nimellä Drawings.  Wiltshire voi katsoa kohdetta kerran ja piirtää siitä sitten hyvin tarkan ja yksityiskohtaisen kuvan. Hän on piirtänyt koko Lontoon keskustan tehtyään helikopterimatkan sen yllä. Hän tekee myös kuvitteellisia maisemia, kuten piirroksen St. Paulin katedraalista liekkien keskellä. Vuonna 2003 hänen töistään järjestettiin retrospektiivinen näyttely Orleans House -galleriassa Twickenhamissa Lontoossa.
Wiltshiren työstä on tehty useita televisiodokumentteja. Neurologi Oliver Sacks on kirjoittanut hänestä luvun  "Prodigies" kirjassaan An Anthropologist on Mars. 
Wiltshiren piirustuksista julkaistuja kirjoja ovat Drawings (1987), Cities (1989), Floating Cities (1991) ja Stephen Wiltshire's American Dream (1993). 
Vuosina 1995–1998 Wiltshire opiskeli lontoolaisessa taidekoulussa City and Guilds of London Art School Lambethissa Etelä-Lontoossa.
Toukokuussa 2005 Wiltshire teki pisimmän panoraamatyönsä ulkomuistista Tokiossa, jossa hän piirsi kymmenmetriselle kankaalle seitsemän päivää tehtyään lyhyen helikopterilennon kaupungin yläpuolella. Hän on sittemmin kiertänyt piirtämässä eri puolilla maailmaa.
Vuonna 2006 Stephen Wiltshire palkittiin kunniamerkillä Member of the Order of the British Empire taiteen hyväksi tekemästään työstä. Hän avasi syyskuussa 2006 oman gallerian Lontoon Pall Mallin varrella olevassa Royal Opera Arcadessa.
Jakov Grot

Jakov Karlovitš Grot (ven. Я́ков Ка́рлович Грот, 27. joulukuuta (J: 15. joulukuuta) 1812 Pietari – 5. kesäkuuta (J: 24. toukokuuta) 1893 Pietari) oli venäläinen filologi. Vuosina 1840–1852 hän työskenteli Helsingin yliopiston ja vuosina 1852–1862 Pietarin lyseon professorina. Vuonna 1856 Grot nimitettiin Pietarin tiedeakatemian akateemikoksi.
Jakov Grot on tutkinut venäjän oikeinkirjoitusta, sanastoa, venäläistä, ruotsalaista ja suomalaista kirjallisuutta sekä Skandinavian kansanperinnettä ja mytologiaa. Hänen tärkeimmät kielitieteelliset teoksensa käsittelevät venäjän kielen oikeinkirjoituksen historiaa ja perusteita. Grotin teoksessa Russkoje pravopisanije (1885) määriteltiin venäjän ortografian normit, joita noudatettiin lähes muuttumattomina vuosien 1917–1918 oikeinkirjoitusuudistukseen saakka.
Grot oli myös merkittävä leksikologi ja leksikografi. Vuonna 1891 alkoi ilmestyä hänen toimittamansa normatiivinen sanakirja Slovar russkogo jazyka. Grotin laatima Slovar k stihotvorenijam Deržavina (1883) oli Venäjän ensimmäinen yksittäisen kirjailijan kieltä kuvaava sanakirja.
Grot osasi hyvin sekä suomea että ruotsia, ja hän käänsi venäjäksi muun muassa Runebergin ja Lönnrotin teoksia sekä otteita Kalevalasta. Hän osallistui myös vuonna 1883 Helsingissä toimintansa aloittaneen Suomalais-Ugrilaisen Seuran perustamiseen.
Aku Aittokallio

Aku Aittokallio (s. 1955 Karvia) on suomalainen runoilija.
Kaunislehdon talomuseo

Museoalueen rakennukset

1.  Päärakennus, alkuperäisellä paikalla
2.  Sauna, alkuperäisellä paikalla
3.  Paja, siirretty Tapaninkylästä, pystytys 1970  
4.  Kruununtorpparin savupirtti 
5.  Piimäaitta 
6.  Vaateaitta  
7.  Jyväaitta, pystytys 1970
8.  Ruoka-aitta  
9.  Riihi, pystytys 1971-72
10. Riihilato, pystytys 1979 ja katto päälle 1980
11. Masiinahuone, pystytys 1981 ja katto päälle 1982
12. Lammasnavetta 
13. Navettakota 
14. Navetta ja lato, navetta pystytetty 1970
15. Käymälä 
16. Talli, pystytys 1971-72
17. Hollitalli, pystytys 1977
18. Kamarirakennus, kamarin kehikko pystytetty 1978
19. Heinälato
20. Rautahytti
21. Tervahauta
Robert Ehrström

Robert Otto Fredrik Ehrström (29. maaliskuuta 1874 Helsinki – 30. toukokuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Ehrström väitteli kirurgian tohtoriksi 1900, keskittyi aluksi lääketieteen kemiaan ja toimi alan dosenttina 1902–1910, minkä jälkeen dosentuuri siirrettiin sisätaudeille. Vuosina 1920–1930 hän oli Helsingin yliopiston sisätautiopin ylimääräinen ja 1930–1941 varsinainen professori. Hän oli erityisesti kiinnostunut maksa- ja verenpainetaudeista sekä suolistoloisista.
Hänen isänsä oli Karl Gustaf Ehrström.
AGS-17

Historia

AGS-17:n kehitystyö aloitettiin Tulassa Neuvostoliitossa vuonna 1967. Suunnittelutyön aloittamiseen vaikuttivat ilmeisesti Neuvostoliiton ja Kiinan väliset rajaselkkaukset sekä vietnamilaisten kommunistijoukkojen kokemukset yhdysvaltalaisia Mk 19 -kranaattikonekiväärein varustettuja joukkoja vastaan käydyistä taisteluista. Kranaattikonekiväärin ajateltiin olevan erittäin tehokas ase massamaista jalkaväkitaktiikkaa käyttäviä kiinalaisjoukkoja vastaan. Ensimmäiset 30 mm kranaattikonekiväärit saatiin koekäyttöön vuonna 1969, ja massatuotanto voitiin aloittaa Molotin tehtailla 1971.

Rakenne ja ominaisuudet

Kranaattikonekiväärin pääosat ovat: varsinainen ase AG-17, kolmijalka SAG-17 ja suuntain PAG-17. Aseella voidaan ampua sekä sarja- että kertatulta. AGS-17:n toimintaperiaate on suljetulta lukolta ampuva massasulku, eli lukko pysyy laukaisutapahtuman ajan kiinni ainoastaan oman inertiansa avulla. Ase on vyösyöttöinen. Aseeseen kiinnitettävään vyölippaaseen mahtuu 30 patruunan vyö, mutta ensimmäinen vyölenkki on jätettävä aseen lataamisen mahdollistamiseksi tyhjäksi, joten ammustäyttö on 29 patruunaa. Aseella voidaan ampua suorasuuntaustulta 700 metriin asti ja epäsuoraa tulta 1 700 metriin.
M. Agejev

M. Agejev (ven. М. Аге́ев, oikea nimi Mark Lazarevitš (myös Ljudvigovitš, Leontjevitš) Levi, Марк Лазарьевич (Людвигович, Леонтьевич) Леви; 8. elokuuta 1898 Moskova, Venäjä – 5. elokuuta 1973 Jerevan, Armenian neuvostotasavalta, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija.
M. Agejev syntyi juutalaisen kauppiaan perheeseen. Hän valmistui lukiosta ja kääntyi luterilaiseksi vuonna 1916. Agejev opiskeli Moskovan yliopistossa vuosina 1916–1920, mutta ei suorittanut tutkintoa. Vuonna 1925 hän muutti Saksaan ja asui myöhemmin Istanbulissa Paraguayn passilla. Agejevin omaelämänkerrat sisältävät monia yksityiskohtia, joita ei ole voitu todentaa.
Agejevin ensimmäinen kertomus ilmestyi vuonna 1934. Samana vuonna julkaistiin osa hänen Kokaiiniromaanistaan (Roman s kokainom), joka ilmestyi erillisenä kirjana Pariisissa vuonna 1936. Sen aiheena on moskovalaisen koululaisen persoonallisuuden hajoaminen kokaiinin vaikutuksesta aikana ennen Venäjän vallankumousta.
Kirjailija anoi pääsyä Neuvostoliittoon vuonna 1939 ja vuonna 1942 hänet karkotettiin Turkista kotimaahansa. Hän asettui asumaan Jerevaniin, jossa hän opetti saksaa Jerevanin yliopistossa ja Armenian tiedeakatemiassa.
Kokaiiniromaani käännettiin useille kielille 1980-luvun alussa, ja vuonna 1983 lännessä ilmestyi sen venäjänkielinen uusintapainos. Kirjallisuustutkija Nikita Struve esitti hypoteesin, jonka mukaan romaanin tekijä olisi Vladimir Nabokov. Agejevin kirjeenvaihto ja häntä koskevat asiakirjat osoittavat tämän laajalle levinneen väitteen perättömäksi.
1. lokakuuta

1. lokakuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 274. päivä (275. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 91 päivää.
Ylpeys ja ennakkoluulo (vuoden 2005 elokuva)

Juoni

Elokuva kertoo Bennetien perheestä, johon kuuluu viisi tytärtä, äiti ja isä. Rouva Bennet tahtoo naittaa kaikki tyttärensä mahdollisimman nopeasti, jotta perheen talous olisi turvattu. Ongelmia aiheuttaa vain perheen toiseksi vanhin tytär Elizabeth, joka ei tahdo naimisiin mistään hinnasta. Ajatukset muuttuvat, kun Bennetien lähelle muuttaa rikas poikamies herra Bingley ja tämän vielä rikkaampi ystävä herra Darcy. Perheen vanhin tytär Jane kiinnittää  Bingleyn huomion ja monen mutkan kautta he päätyvätkin naimisiin. Darcy ja Elizabeth eivät aluksi pidä toisistaan, mutta tunteet muuttuvat kun Elizabeth huomaa ettei Darcy olekaan niin ylpeä kuin päältä näyttää. Lopulta Darcy ja Elizabeth päättävät avioitua.
Mustavahakas

Ulkonäkö

Mustavahakkaan lakki on ruskean- tai harmaanmusta, säteittäisesti viiruinen, kuiva ja 5-12 cm leveä. Nuorena lakki on kupera mutta se laakenee vanhemmiten. Joskus vanhan sienen lakki on jopa hieman suppilomainen, mutta keskusta jää silti kupumaisesti koholle. Sienen heltat ovat harmaanvivahteisen valkoiset sekä vahakasmaiseen tapaan lähes millimetrin paksuiset ja harvat. Välihelttoja on yleensä kerrotusti reunasta lukien eli neljää reunahelttaa kohti on yksi jalkaan ulottuva heltta. Jalka on pehmeä, hatara, pohjaväriltään valkoinen ja kauttaaltaan säikeisen tummanviiruinen. Malto on paksua ja haurasta. Tuoksu on miedon hunajainen.

Samankaltaisia lajeja

Mustavahakkaan näköislajeja ovat pienehkö, vaaleanharmaa nuijamalikka (Clitocybe clavipes), koivulahorusokas ja lahopuulla kasvava isojuurekas (Megacollybia platyphalla).

Kasvuaika ja -paikka

Mustavahakas kasvaa syys-lokakuussa erityisesti paksusammaleisissa, kuusivaltaisissa kangasmetsissä. Se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta pohjoisessa se on harvinaisempi.

Käyttö ravinnoksi

Mustavahakas on erinomainen ruokasieni. Sen maku on mieto ja makeahko. Sieni ei vaadi esikäsittelyä, eikä sen käytölle ei ole tiettävästi rajoituksia ehdotonta sieniallergiaa lukuun ottamatta. Toisaalta mustavahakas kuuluu niihin sieniin, jotka keräävät runsaanpuoleisesti radioaktiivista cesiumia. Hyönteisten toukat pilaavat mustavahakkaita kiusallisen usein, mutta toisinaan rihmastopaikalta voi saada hyvinkin runsaan sienisaaliin.
Eckes-Granini Finland

Historia

Marlin historia alkaa Anders Nordforsin vuonna 1867 Turkuun perustamasta viini- ja likööritehtaasta. Viinien ja liköörien valmistus keskeytyi vuonna 1919 voimaantulleen kieltolain ajaksi, jolloin tehdas alkoi valmistaa mehuja ja muita alkoholittomia juomia. Vuonna 1954 Huhtamäki-Yhtymä Oy osti Nordforsin tehtaan ja yhdisti sen aiemmin hankkimaansa Marjaviini- ja Likööritehdas Marliin (entiseltä nimeltään O/Y Marvi A/B). 
Vuonna 1992 Huhtamäki myi Marlin Oy Rettig Ab:lle ja sai vastikkeena Rettigiltä sen omistamat Merijalin ja Sereksen makeistehtaat. Nämä tehtaat Rettig oli ostanut 1970-luvulla.
Vuonna 1999 lappeenrantalainen Chymos Juomat Oy yhdistettiin Marliin. Seuraavana vuonna Marli jaettiin kahdeksi yhtiöksi: mehuja valmistavaksi Oy Marli Ab:ksi ja alkoholiliiketoimintaa harjoittavaksi yhtiöksi. 
Rettig myi Marlin Eckes-Graninille vuonna 2001 ja alkoholiliiketoiminnan ruotsalaiselle V&S Vin & Sprit AB:lle lopullisesti vuonna 2002. Jälkimmäistä toimintaa jatkaa Suomessa Pernod Ricard Finland Oy.
Niemenranta

Niemenranta on Tampereen kaupunginosa, joka sijaitsee linnuntietä noin neljän ja puolen kilometrin päässä keskustasta. Alueella sijaitsee kulttuurihistoriallisesti arvokas Niemen kartano. Niemenranta rajautuu lännessä Lielahteen, idässä Näsijärveen, etelässä Lielahteen ja Näsijärveen sekä pohjoisessa Niemeen. Niemenrannassa oli 31.12.2014 697 asukasta.
Valkjärvi (Tammela)

Maantiede

Järven pinta-ala on 31 hehtaaria ja sen pituus on 1,1 kilometriä ja leveys 350 metriä. Järveen laskee muutama suo-oja ympäröiviltä soilta. Luoteisrantaan laskeva oja tuo vettä Suopohjanlammilta. Järven luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkuunsa 300 metriä pitkä laskuoja Kuivajärveen.
Järven rantaviiva on 3,3 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Lounaisrantaan rajautuu laaja metsäinen suoalue, joka on heikosti ojitettu. Järvessä on kuusi luotomaista saarta. Rannoille on rakennettu vain kaksi loma-asuntoa. Forssan ja Tammelan välinen raja kulkee järven länsipuolelta ohi 200 metrin etäisyydellä.
An Jung-geun

An Jung-geun (kastenimi "Tuomas") (2. syyskuuta 1879 – 26. maaliskuuta 1910) oli korealainen aktivisti, joka murhasi Korean sotilaskuvernöörin Itō Hirobumin 26. lokakuuta 1909. 
Jung-geun liittyi vastarintaan taistelemaan Japanin siirtomaaherroja vastaan. Toimintansa takia häntä pidetään molemmissa Koreoissa sankarina ja marttyyrinä. 
Jung-geun ampui Koreassa asuneen japanilaisen valtiomies Itō Hirobumin kuoliaaksi poliittisista syistä Harbinissa, Mantšuriassa. 
Japanilainen oikeusistuin tuomitsi Jung-geunin kuolemaan ja hänet teloitettiin Kiinan koillisosassa sijaitsevan Dalianin satamakaupungin Lushun-vankilassa maaliskuussa 1910, alle puoli vuotta Hirobumin murhan jälkeen. 
Hänen kuolemansa satavuotispäivä 26. maaliskuuta 2010 oli yksi niitä harvoja asioita, joissa Pohjois- ja Etelä-Korea unohtivat keskinäiset erimielisyytensä kunnioittaakseen patrioottina pitämäänsä sankaria.
Juha Junttila

Juha-Pekka Junttila (s. 1965)on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee taloustieteen professorina Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulussa.
Junttila on koulutukseltaan kauppatieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Oulun yliopistosta vuonna 1999 tutkielmalla Essays on inflation expectations and interest rates in modern Finnish financial markets".
Junttila on toiminut muun muassa tutkijana, professorina ja kansantaloustieteen laitoksen johtajana Oulun yliopistossa sekä vierailevana tutkijana Warwickin yliopistossa sekä Suomen Pankissa. Hän on Oulun yliopiston rahoitusmarkkinatutkimuksen ja makrotalouden dosentti.
Unbiheksium

Synteesi

Ensimmäinen yrityksen syntetisoida alkuainetta tekivät René Bimbot ja John M. Alexander 1971 Cernissä lämminfuusioreaktiota hyödyntäen. Koe epäonnistui.
RN Armando Diaz (1932)

Palvelus

Armando Diaz palveli aluksi Välimerellä lukuun ottamatta purjehdusta Australiaan ja Uuteen-Seelantiin 1. syyskuuta 1934 - helmikuu 1935. Alus oli läntisellä Välimerellä Espanjan sisällissodan ajan tukikohtanaan Palma ja Melilla.
Toisessa maailmansodassa alus osallistui kesäkuussa 1940 4. risteilijäviirikön mukana Calabrian taisteluun. Lokakuussa se osallistui tehtävään Albanian rannikolla. Alus siirrettiin joulukuussa suoraan laivaston esikunnan alaisuuteen ja se määrättiin tammikuusta 1941 alkaen suojaamaan Albaniaan meneviä saattueita.
Kuitenkin jo helmikuussa Tripoliin matkaavan saattueen suojaa piti vahvistaa ja alus siirrettiin uuteen tehtävään. Alus suojasi saattuetta risteilijä Giovanni della Bande Neren ja kahden hävittäjän kanssa. Helmikuun 25. päivän ensimmäisinä tunteina saattue suojueineen purjehti Tunisian edustalla Kerkenna-saarten itäpuolella. Tällöin Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene Upright aloitti hyökkäyksen Armando Diazia vastaan ampuen neljä torpedoa. Ainakin yksi torpedoista osui Armando Diaziin, jonka ampumatarvikevarasto räjähti. Tämän jälkeen alus upposi vain kuudessa minuutissa vieden mukanaan lähes 500 miestä.
HMS Narwhal (S03)

Palvelus

Alus upposi maalilaivana 3. elokuuta 1983.
Mäkihärkki

Ulkonäkö ja koko

Yksivuotinen tai toisinaan ylitalvinen mäkihärkki kasvaa 5–12 cm korkeaksi. Pysty ja ohut varsi on harmaanvihreä ja ainakin yläosastaan nystykarvainen. Kukattomat tyviversot puuttuvat. Lehdet ovat soikeita. Kukinto on kaksihaarainen viuhko ja kukinnon tukilehdet ovat leveälti kalvolaitaisia. Kukkia on 10–40 kappaletta. Sekä verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verholehdet ovat 3–5 mm pitkiä, suippoja ja kaljukärkisiä. Matalasti kaksihalkoiset valkoiset terälehdet ovat kaljuja ja verholehtiä lyhyempiä. Heteitä on 5–10 kappaletta. Suomessa mäkihärkki kukkii touko-kesäkuussa. Hedelmä on pitkähkö, kymmenliuskaisesti aukeava kota.
Mäkihärkki muistuttaa tahmahärkkiä (Cerastium glutinosum) ja nurmihärkkiä (Cerastium fontanum).

Levinneisyys

Mäkihärkkiä tavataan Euroopassa Pyreneiden niemimaan Etelä- ja keskiosista ja Britteinsaarilta Kreikkaan, Romaniaan, Länsi-Ukrainaan, Puolaan, Baltiaan sekä Fennoskandian eteläosiin. Lisäksi sitä kasvaa muutamin paikoin myös Venäjällä. Euroopan ulkopuolella lajia on tavattu Turkista, paikoin Keski-Aasiasta, Tunisiasta sekä Libyasta. Ihmisen mukana mäkihärkki on kulkeutunut Etelä-Australiaan ja Yhdysvaltoihin, lähinnä itärannikolle. Mäkihärkki on Suomessa eteläinen alkuperäislaji. Sitä kasvaa Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa, Satakunnassa ja Uudellamaalla.

Elinympäristö

Mäkihärkki viihtyy kuivilla, avoimilla kallioilla, aukkoisilla kedoilla, hiekkaisilla mäenrinteillä, dyyneillä, rantavalleilla, sorakuopissa ja tienpietareilla.
Impilahti (Karjalan tasavalta)

Maantiede ja asutus

Impilahden kunnan pinta-ala on 427,2 neliökilometriä tai ilman Laatokan vesialuetta 194 neliökilometriä. Se rajoittuu luoteessa Pitkärannan piirin Läskelän ja koillisessa Suojärven piirin Loimolan kuntiin, idässä Pitkärannan kaupunkiin sekä etelässä ja lännessä Laatokan kautta Sortavalaan. Maapinta-alasta valtaosa on metsää.
Kunnan alueella virtaavat Syskyänjoki, Mustaoja, Pokamonjoki ja Hiihnijoki. Suurimmat järvet ovat Laatokan ohella Ruokojärvi, Satisenjärvi (ven. Andronino) ja Hippolanjärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat graniitti, gneissigranitti, amfiboliitti, liuskekivi, hiekka ja sora. Seudulle suunnitellaan Laatokan saariston kansallispuistoa.
Impilahden taajaman lisäksi kuntaan kuuluu kahdeksan kylää: Kirkonkylä, Kitelä, Leppäsilta, Metsäkylä, Sumeria, Syskyä, Tervanselkä ja Vuorilampi. Keskustaajaman jälkeen toiseksi suurin asutuskeskus on 60 asukkaan Leppäsilta. Vuorilammella ei ole lainkaan vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 74 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 9 % valkovenäläisiä, 7 % karjalaisia, 3 % ukrainalaisia ja 2 % suomalaisia.

Historia

Ennen talvi- ja jatkosotaa alue kuului Suomeen. Nykyinen Impilahden kunta käsittää suunnilleen entisen Suomen Impilahden kunnan länsiosan.

Liikenne, talous ja palvelut

Impilahden kautta kulkee Aunuksen ja Sortavalan välinen A130-maantie sekä Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie. Taajamasta on linja-autoyhteydet Pitkärantaan ja Sortavalaan. Rautatiellä on Leppäsillan asema sekä Impilahden ja Kitelän pysäkit.
Kunnassa toimii vuonna 2003 perustettu Stora Enson saha, kaksi kalanviljelylaitosta, karjatila, ompelimo ja rakennustarviketeollisuutta. Impilahdella on metsänhoitoalueen konttori, Pietarin yliopiston geologian tiedekunnan ja Venäjän tiedeakatemian limnologian tutkimusinstituutin tutkimusasemat.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja joukko kauppoja. Taajamassa on kirkko.

Nähtävyydet ja matkailu

Leppäsillan itäpuolella sijaitsee kivikautinen asuinpaikka. Impilahden taajamalla on historiallisen asutuksen status. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat suomalaisajalta säilyneet Impilahden pappila, koulutalo, pankki ja hotelli sekä kaksi asuintaloa. Seudulla on talvi- ja jatkosodassa kaatuneiden neuvostoliittolaisten ja suomalaisten sotilaiden sekä neuvostoliittolaisten sotavankien hautapaikat.
Kunnassa on useita lomakyliä ja metsästysmajoja.
Mesoamerikka

Mesoamerikka on historiallinen alue, joka ulottuu Keski-Meksikon pohjoisosista Costa Rican länsirannikon pohjoisosiin. Mesoamerikkaan kuuluvat nykyisistä valtioista eteläinen Meksiko, Belize, Guatemala ja El Salvador sekä Hondurasin ja Nicaraguan läntiset osat ja Costa Rican luoteiskulma. Mesoamerikka on kulttuurinen alue, jossa kehittyi joukko kulttuurisesti yhteneväisiä agraarisia sivilisaatioita noin 2000 eaa. alkaen aina eurooppalaisten saapumiseen 1500-luvun alussa.

Historia

Mesoamerikan historia jaetaan kolmeen kauteen. Esiklassisella kaudella 2000 eaa. – 250 jaa. alueen hallitseva kansa olivat olmeekit. Klassisella kaudella 250–900 nousivat mayojen korkeakulttuuri ja Teotihuacánin kaupunki. Jälkiklassisella kaudella 900–1500 ensin tolteekit ja heidän jälkeensä asteekit hallitsivat vahvimpia valtioita. Mesoamerikkaa ei koskaan historiansa aikana hallittu yhtenä valtiona, vaan alue jakaantui erillisiin valtioihin, joita niiden keskuskaupungit hallitsivat. Espanjalaiset kukistivat asteekit vuonna 1521, ja seuraavien sadan vuoden aikana koko Mesoamerikka joutui espanjalaisten haltuun.

Maantiede

Mesoamerikka sijaitsee kokonaan tropiikissa. Siihen kuuluu maantieteellisesti monenlaisia alueita alankojen kosteista metsistä tuulisiin ja kylmiin ylänköihin.
Trooppiset alamaat sijaitsevat alle 1 000 metrin korkeudessa merenpinnasta. Ne saavat paljon sateita, ja ne kasvavat trooppista metsää ja savannia. Näillä alueilla syntyivät olmeekkien sekä mayojen klassinen korkeakulttuuri. Myös ylempänä asuneet asteekit olivat riippuvaisia alamaiden tuotteista.
Ylämaat sijaitsevat 1 000 ja 2 000 metrin välissä. Ne ovat lauhkeampia kuin alamaat ja saavat vähemmän sateita. Sadekausi on kesäkuusta lokakuuhun ja kuiva kausi tammikuusta toukokuuhun. Näillä alueilla syntyivät misteekkien, sapoteekkien, taraskien ja ylämaiden mayojen kulttuurit. Asutus keskittyi tasaisiin vuorilaaksoihin.
Keski-Meksikon ylätasanko sijaitsee yli 2 000 metrin korkeudessa, ja siihen kuuluvat Meksikon laakso ja sen viereiset laaksot. Joillain alueilla sataa tarpeeksi maan viljelemiseen, mutta jotkin alueet ovat siihen liian kuivia. Lokakuun ja maaliskuun välillä saattaa esiintyä hallaa. Viljelykasvien määrä on pienempi kuin alavammilla seuduilla. Asteekkivaltakunnan keskus syntyi Meksikonlaaksossa.
Parhaat vuotemme

Juoni

Osittain Arthur Laurentsin oman elämän tapahtumiin perustuva elokuva on osin takaumina esitetty tarina marxilaisen Katie Moroskyn (Streisand) ja konservatiivisen Hubbell Gardinerin (Redford) keskinäisestä suhteesta 1930-luvulta 1950-luvulle. Jo yliopistossa Katie kiinnittää huomionsa huolettomaan ja poikamaiseen Hubbeliin, joka on lahjakas kirjoittaja. Miestä puolestaan kiehtoo Katien tulenpalava vakaumus sosiaalisen oikeudenmukaisuuden puolesta.
Heidän yhteytensä katkeaa valmistumiseen, mutta he tapaavat uudelleen toisen maailmansodan lopulla, kun Katie työskentelee radioasemalla ja Hubbell yrittää sopeutua siviilielämään palveltuaan upseerina Yhdysvaltain merivoimissa Tyynellämerellä. He rakastuvat, mutta pian Katieta alkaa närästää miehensä ja tämän ystävien poliittinen välinpitämättömyys. Kun Hubbell yrittää saada työtä Hollywood-elokuvien käsikirjoittajana, Katien mielestä hän tuhlaisi siinä työssä lahjojaan, jotka riittäisivät vakavampaankin kirjoittamiseen. He kuitenkin muuttavat Los Angelesiin, jossa mies alkaa menestyä ja vaurastua. McCarthyismin nousun koittaessa Hubbel joutuu Hollywoodissa vaikeuksiin vaimonsa vasemmistolaisen toiminnan takia ja aloittaa suhteen vanhan opiskelijatoverinsa Carol Annin kanssa. Hubbel ja Katie päättävät erota, vaikka Katie on raskaana.
He tapaavat sattumalta vuosia myöhemmin New Yorkin Plaza-hotellin edessä, jossa Katie on jakamassa poliittisia lentolehtisiä. Hubbel osuu paikalle tuntemattoman kaunottaren seurassa ja kertoo kirjoittavansa suosittua tilannekomediaa televisiolle yhtenä nimettömän kirjoittajaryhmän jäsenenä. Uusiin naimisiin mennyt Katie pyytää pariskuntaa kanssaan drinkille, mutta Hubbel kieltäytyy.

Vastaanotto

Säveltäjä Marvin Hamlisch palkittiin kahdella Oscarilla elokuvan musiikista. Toisen niistä hän jakoi sanoittajien Alan ja Marilyn Bergmanin kanssa kansainväliseksi hitiksi nousseesta elokuvan tunnuslaulusta ”The Way We Were”, jonka esittää Barbra Streisand. Parhaat vuotemme oli lisäksi ehdolla parhaan lavastuksen, puvustuksen ja kuvauksen sarjoissa ja Streisand parhaan naispääosan kategoriassa. Streisand oli ehdolla myös Bafta- ja Golden Globe -palkintojen saajaksi. Tarinan isä Arthur Laurents oli ehdolla Writers Guild of America -palkinnon saajaksi parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Parhaat vuotemme vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.