google/wiki40b huggingface dataset:
Iso Hiekka-aavikko (Iran)

Iso Hiekka-aavikko (pers. ‏دشت لوت‎, Dasht-e Lut, käytetään myös nimitystä Kaluts) sijaitsee Iranin kaakkoisosassa maan keskitasangolla. Aavikko on yksi maailman kuumimpia paikkoja, sillä vuosina 2004 ja 2005 aavikko oli Nasan mittausten mukaan maailman lämpimin paikka 70,7 celsiusasteellaan. Lisäksi aavikolla sataa vettä vain lyhyesti keväällä sadekaudella, jolloin ympäröiviltä vuorilta virtaa alueelle jokia. Aavikolla virtaavan Shoor-joen vesi on niin suolaista, ettei sitä voi juoda eikä sitä voi käyttää kasteluun. 
Iranin keskitasanko on kuivaa vuoristojen ympäröimää seutua, ja se muodostuu pääosin Isosta Hiekka-aavikosta ja Isosta Suola-aavikosta. Kymmeniä miljoonia vuosia sitten alueella sijaitsi valtameri, jonka vesi on haihtunut vähitellen, mutta suolakerroksia on jäänyt maaperään. Tutkijat ovat tehneet myös havaintoja kosteudesta syvällä maan pinnan alla. Autiomaassa ei ole kasvillisuutta, mutta siellä elää hyönteisiä, matelijoita ja aavikkokettuja. 
Kokonaisuudessa Iso Hiekka-aavikko on 480 kilometriä pitkä ja 320 kilometriä leveä. Aavikko voidaan jakaa kahteen vyöhykkeeseen. Läntinen alue on matalaa tasankoa, jolla on useita suolatasankoja sekä rotkoja ja doliineita. Lisäksi läntisessä osassa on maailman suurimpiin lukeutuvia yardangeja, jotka ovat tuulen muovaamia kiviharjoja. Ison Hiekka-aavikon kaakkoisosassa on sen sijaan laajoja hiekkakenttiä, jossa kohoaa 300-metrisiä dyynejä, jotka kuuluvat maailman korkeimpiin.
Iran kuuluu mannerlaattojen väliseen alueeseen, ja myös Isolla Hiekka-aavikolla ja sen läheisyydessä esiintyy maanjäristyksiä. Bamissa, joka sijaitsee aavikon etelälaidalla, kuoli vuoden 2003 järistyksessä noin 30 000 ihmistä. Kermanin maakunta on seismisesti aktiivista aluetta, vaikka mannerlaatat kulkevatkin hieman lännempänä. Vulkaaninen toiminta ei ole aktiivista, mutta alueella on kraattereita ja mustaa vulkaanista laavakiveä. 
Unesco lisäsi aavikon maailmanperintöluetteloon vuonna 2016. Nimitys on lisännyt alueen tunnettavuutta ja geoturismia, jota pyritään kehittämään. Turistit saapuvat useimmiten Kermanin kaupungista aavikon luoteisosaan (matkaa n. 140 km), jonne kulkee hyvä autotie Shahdadin kautta. Matkatoimistot järjestävät myös päiväretkiä aavikolle muutaman kymmenen kilometrin päähän tiestä, ja jopa telttayöpymisiä on tarjolla. Yksi houkutus on kirkkaan tähtitaivaan tarkkailu yöllä.
1. luokan armeijankomentaja

1. luokan armeijankomentaja, oli puna-armeijan käyttämä korkea-arvoinen sotilasarvo talvisodassa. Puna-armeija otti kenraalinarvot käyttöön talvisodan jälkeen 1940. 1. luokan armeijankomentajalle ei löydy Suomen sotilasarvoista vastaavaa arvoa, mutta se on korkeampi arvo kuin Suomen kenraaleiden arvo. 1. luokan armeijankomentajan ylempi arvo on Neuvostoliiton marsalkka ja alempi arvo 2. luokan armeijankomentaja.
Rudolf Salli

Rudolf Salli (6. maaliskuuta 1901 Vaasa – 9. toukokuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen koneteknikko, väärentäjä ja Yhdysvaltain vakooja 1940-luvulla.
Salli asui 1920- ja 30-luvuilla Yhdysvalloissa, missä hänet tuomittiin kahdesti murtovarkaudesta ja kerran väärennöksen takia vuosien 1921-1929 välillä.  Vuonna 1932 hän palasi Suomeen ja jatkoi rikollisen uraa. Hän vietti 1930-luvun suurimmaksi osaksi vangittuna. Vuoden 1945 kesäkuussa hän jäi kiinni Ruotsissa. Samalla häneltä löydettiin kokaiinia ja väärennettyjä suomalaisia postimerkkejä. Hän vältti tuomion karkaamalla vankilasta. 
Salli pidätettiin Helsingissä petoksista epäiltynä 21. marraskuuta 1946. Hänen asuntoonsa tehdyssä kotietsinnässä löydettiin strategisten kohteiden karttoja sekä nimilistoja, joissa oli valvontakomission jäsenten ja valtiollisen poliisin työntekijöiden nimiä. Sallin tapauksen tutkinta siirrettiinkin valtiolliselle poliisille.
Vuonna 1948 hänet tuomittiin maanpetoksesta kahden vuoden kuritushuonerangaistukseen. 
Vuonna 1994 (16.3.1994) yhdysvaltalainen poliitikko Richard W. Pombo esitteli lakialoitteen (H. R. 4045), jossa myönnettäisiin Sallille Yhdysvaltojen kansalaisuus kuolemansa jälkeen. Syynä lakialoitteeseen oli Sallin palvelus Yhdysvaltojen hyväksi toisessa maailmansodassa. 
Sallin luomat väärennökset ovat hyvin haluttuja postimerkkikeräilijöiden parissa.
Lontoon pommi-iskut 21. heinäkuuta 2005

Lontoon pommi-iskut 21. heinäkuuta 2005 olivat neljän pommiräjähdyksen sarja. Neljästä pienestä pommiräjähdyksestä kolme sattui metrossa, yksi linja-autossa. Räjähdykset eivät aiheuttaneet henkilövahinkoja, johon vaikutti se, että pelkästään pommien sytyttimet räjähtivät. Pommi-iskusarjan yritys tapahtui kaksi viikkoa kuolinuhreja vaatineen räjähdysten sarjan jälkeen.
Viidennen pommin räjäytys jäi kokonaan toteutumatta kun tekijä jätti pommin osat puistoon, jonka jälkeen poliisi pidätti hänet.
Seuraavana päivänä Lontoon poliisi ampui kuoliaaksi brasilialaisen Jean Charles de Menezesin. Myöhemmin todettiin, että hänellä ei ollut mitään tekemistä räjähdysten tai muun järjestäytyneen rikollisen toiminnan kanssa. Myöhemmin poliisi pidätti neljä arabimiestä epäiltyinä iskuista.
Gullbergin kihlakunta

Gullbergin kihlakunta (ruots. Gullbergs härad) oli kihlakunta Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 278,97 neliökilometriä ja asukasluku 6 429 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Vreta kloster, Stjärnorp, Ljung, Flistad ja Björkeberg.
Kihlakunnan tuolloiset kunnat kuuluvat nykyään Linköpingin kuntaan.
Werner von Essen

Emil Werner von Essen (4. syyskuuta 1875 Heinolan maalaiskunta – 26. syyskuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, opettaja ja taiteilija.
Von Essenin vanhemmat olivat majuri Alexander von Essen ja Elisabeth Wendela Constance von Sticht. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Turun ruotsalaisesta reaallyseosta, valmistui arkkitehdiksi 1901 polyteknillisestä opistosta ja meni 1903 naimisiin arkkitehti Blenda Augusta Nybergin kanssa. Von Essen oli Von Essen - Kallio - Ikäläisen arkkitehtitoimiston osakas vuosina 1903–1913.
Vuosina 1904–1913 arkkitehti Werner von Essen suunnitteli mm. Helsingin Katajanokalle, Eiraan, Punavuoreen, Kaartinkaupunkiin ja Töölöön jugend-rakennuksia osoitteisiin Luotsikatu 10 (1904), Kauppiaankatu 4 (1904), Kauppiaankatu 6 (1906), Kauppiaankatu 12 (1906), Merimiehenkatu 18 (1907), Erottajankatu 11 (1909), Engelinaukio 10 (1911), Engelinaukio 10 – Armfeltintie 6 (1911), Topeliuksenkatu 9 (1912) ja Mannerheimintie 72 (1912) sekä joukon muita  jugend-rakennuksia. Lisäksi arkkitehtitoimisto suunnitteli 1906 valmistuneen talon liikemies Juho Aholalle Lahteen Rautatienkadun ja Harjukadun kulmaan. Werner von Essen oli syntynyt Heinolan maalaiskunnassa kuten Aholakin, ja he tunsivat toisensa, joten suunnittelijavalinta oli luonnollinen.
von Essen on mm. suunnitellut RKL:n liiton virallisen merkin  ikivanhojen ammattikuntaesikuvien mukaan. Merkki hyväksyttiin RKL:n viralliseksi merkiksi liiton perustamisvuonna 1905. Merkin harppi kuvaa mittausvälineenä sitä tarkkuutta, jolla rakentajan on työnsä suoritettava ja kolmio sitä täsmällisyyttä ja suoraviivaisuutta, joka on rakentajan työn edellytyksenä. Merkin aihe muodostaa perusaiheen kaikille järjestön merkeille. 
Werner von Essen toimi Helsingin Taideteollisuuskeskuskoulun eli Ateneumin rehtorina vuosina 1915–1943. Vuonna 1943 Werner von Essen siirtyi eläkkeelle ja Rafael Blomstedt tuli oppilaitoksen rehtoriksi.
Vuonna 2007 Helsingin Sanomien Mikä on Helsingin kaunein jugend-talo-äänestyksessä Arkkitehtitoimisto von Essen, Kallio & Ikäläinen suunnittelema Norman talo Katajanokalle Luotsikatu 10:een selvisi yleisöäänestyksessä top 10 -listalle. Vuonna 2010 Ilta-Sanomien ja Oikotie.fi:n Suomen halutuimmat talot-top 100 listauksessa Arkkitehtitoimisto von Essen, Kallio & Ikäläinen suunnittelema talo Töölöön Topeliuksenkatu 9:een selvisi yleisöäänestyksessä Top60-listalle.
Kristityt Yhdessä

Kristityt yhdessä ry on Radio Dein toimintaa tukeva kristillinen järjestö. Se määrittelee tavoitteekseen välittää evankeliumia, edistää kristittyjen välistä yhteyttä ja auttaa lähimmäisiä. Yhdistyksen toiminnan johtoajatuksena on Jeesuksen rukous kristittyjen yhteydestä: ”Että he yhtä olisivat” (Joh 17:23). Yhdistyksen hallituksen puheenjohtaja on Marja Soikkeli.

Aalloilla-lehti

Kristityt yhdessä ry julkaisee Aalloilla-lehteä. Lehteä jaetaan monissa seurakunnissa ilmaisjakeluna sekä postitse yhdistyksen kannattajajäsenille. Lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa ja se sisältää uutisia, tiedotteita tulevista tapahtumista ja Radio Dein ohjelmista sekä kanavan kuulijapalautetta. Lehden päätoimittaja on Maija Hurri.
Mikromortti

Mikromortti (engl. micromort) on kuolleisuuteen liittyvissä todennäköisyyksissä käytettävä mittayksikkö. Sitä käytetään yleensä melko epätodennäköisille asioille: mikromortilla voidaan esimerkiksi ilmaista todennäköisyys kuolla 30 kilometrin automatkalla. Yksi mikromortti on yhden suhde miljoonaan (1:1 000 000 eli 0,000 1 %).
Anna-Maria Tallgren

Anna-Maria Christina Tallgren (4. heinäkuuta 1886 Ruovesi – 12. maaliskuuta 1949 Helsinki) oli helsinkiläinen esseisti, arvostelija ja suomentaja.

Henkilötiedot

Tallgren syntyi rovasti Ivar Markus Tallgrenin ja Jenny Maria Montinin perheeseen. Kielentutkija O. J. Tuulio ja arkeologian professori A. M. Tallgren olivat hänen veljiään. Suoritettuaan yhteiskoulun Helsingin vanhassa suomalaisessa tyttökoulussa 1906 hän teki opintomatkoja Ranskaan, Italiaan ja Englantiin. Tallgren toimi Helsingin Sanomien kirjallisuustoimittajana 1910–1925, Valvojan toimituskunnan jäsenenä 1913–1922 ja Valtion kirjallisuuden asiantuntijalautakunnassa 1918–1925. Lisäksi hän oli dramaturgina Turun Teatterissa 1928–1929 ja Kansallisteatterin kirjallisena neuvonantajana 1931–1935. Hänet muistetaan keskeisenä vaikuttajana suomalaisessa kirjallisuudessa 1910- ja 1920-luvuilla. 
Tallgren vihittiin vuonna 1944 arkkipiispa Erkki Kailan (1867–1944) kanssa. Avioliitto oli Kailan toinen. Tallgren otti avioliiton solmittuaan käyttöön sukunimen Tallgren-Kaila.
Louis Wain

Louis William Wain (5. elokuuta 1860 Lontoo, Iso-Britannia − 4. heinäkuuta 1939 St Albans, Iso-Britannia) oli kissapiirroksistaan tunnettu brittiläinen kuvataiteilija.

Lapsuus ja nuoruus

Wain syntyi Lontoossa vuonna 1860 kuusilapsisen perheen esikoisena. Hänen äitinsä Felicia työskenteli mattosuunnittelijana ja isä William kankaanvalmistajana. Wain oli ruumiillisesti heikko ja hän aloitti koulun vasta 10-vuotiaana. Wain lintsasi koulusta ja suhtautui opiskeluun välinpitämättömästi. 17-vuotiaana hän alkoi opiskella West London School of Art -taidekoulussa ja valmistui 20-vuotiaana vuonna 1880.

Wain työskenteli aluksi taideopettajana ja teki sen ohella freelancerinä aikakauslehdille kuvituksia saadakseen lisätuloja. Hän Sittemmin hän siirtyi päätoimiseksi kuvittajaksi Illustrated Sporting and Dramatic News - lehteen.

Kissatyöt

Vuonna 1884 24-vuotias Wain meni naimisiin 34-vuotiaan kotiopettaja Emily Richardsonin kanssa. Suhdetta on kuvattu onnelliseksi, mutta Richardson sairastui pian rintasyöpään. Samoihin aikoihin pari otti hoiviinsa mustavalkoisen kulkukissan pennun, jonka he nimesivät Peteriksi. Valvoessaan vaimonsa sairasvuoteen äärellä Wain alkoi piirtää Peteriä eri kuvakulmista. Ne olivat hänen ensimmäisiä kissapiirroksiaan. Emily kuoli syöpään kaksi vuotta häiden jälkeen.
Wainin työt olivat suosionsa huipulla 1800-luvulla: kuvituksia näkyi aikakauslehdissä, kirjoissa ja postikorteissa. Kissat on usein kuvattu ihmismäisissä tilanteissa, kuten pelaamassa korttia, juomassa teetä, kalastamassa tai rannalla.
Kissojen piirtämisen lisäksi Wain liittyi hyväntekeväisyysjärjestöihin, kuten "Elävien eläinten leikkelyä vastustavaan yhdistykseen" (National Anti-vivisection Society) ja "Kissojensuojeluyhdistykseen" (The Society for the Protection of Cats) sekä toimi vuosia "Kansallisen kissakerhon" (National Cat Club) puheenjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana.

Sairastuminen

Töiden kysyntä heikkeni 1920-luvulla ja Wain alkoi köyhtyä. Osasyy Wainin talousvaikeuksiin oli se, että hän ei ollut taitava yrityksensä taloudenpidossa. Wain elätti myös siskojaan, mikä lisäsi rahanmenoa. Wain alkoi käyttäytyä loukkaavasti, harhaisesti, aggressiivisesti ja joskus väkivaltaisesti. 64-vuotiaalla Wainillä diagnosoitiin vuonna 1924 skitsofrenia. Hänet vietiin vaivaisille tarkoitettuun Springfield Hospital -mielisairaalaan Lontoon Tootingissa. Wain jatkoi sairaalassa piirtämistä ja maalaamista, ja vuoden kuluttua sairaalan vartijan tunnistettua hänen teoksensa tieto sairastumisesta levisi julkisuuteen. Ihmiset järjestivät kampanjan Wainin rahalliseksi tukemiseksi, jotta hänet saatiin siirrettyä mukavampaan The Royal Bethlem Hospital -sairaalaan Lontoon Southwarkissa. Siellä hän joutui ajan tavan mukaisesti viettämään loppuelämänsä, mutta jatkoi töidensä tekemistä.
78-vuotiaana Wain kuoli sydänkohtauksen jälkiseuraamuksiin vuonna 1939 ja hänet on haudattu Lontooseen St Maryn roomalais-katoliselle hautausmaalle.
Misery (The Beatlesin kappale)

Laulun synty

Lennon ja McCartney kirjoittivat kappaleen samoihin aikoihin, kun The Beatles oli yhteisellä kiertueella Helen Shapiron kanssa. He ajattelivat Shapiron tarvitsevan materiaalia tulevalle, Nashvillessa äänitetävälle country-tyyliselle albumilleen, joten he aloittivat laulun työstämisen ennen esiintymistään King’s Hallissa Stoke-on-Trentissa 26. tammikuuta 1963. He jatkoivat sen myöhemmin loppuun McCartneyn perheen kodissa 20 Forthlin Roadilla Liverpoolissa. Shapiron manageri Norrie Paramor kuitenkin torjui laulun, sillä hän piti ”Miseryn” sanoitusta liian alakuloisena jopa country-musiikiksi.
Niinpä kappale päätyi niin ikään samalla kiertueella olleen laulaja-näyttelijä Kenny Lynchin esitettäväksi, jolloin hänestä muodostui ensimmäinen Lennon/McCartney-sävellyksen levyttänyt ulkopuolinen esittäjä. Siitä ei muodostunut hittiä. Lynch tulkitsi kappaletta myös yhteisellä kiertueella Beatlesin kanssa – Paul McCartneyn mukaan ”ei erityisen hyvin”.

Nauhoitus

”Misery” ”herätettiin kuolleista”, kun The Beatles tarvitsi materiaalia esikoisalbumilleen. Yhtyeen versio ”Miserysta” äänitettiin 11. helmikuuta 1963 sessiossa, jossa nauhoitettiin suurin osa Please Please Me -albumin kappaleista. ”Misery” oli kyseisen iltapäiväsession viimeisenä äänitetty laulu, ja siitä otettiin kaikkiaan yksitoista ottoa. Nauhurit pyörivät puolinopeudella, jotta pianon päällekkäisäänitys saataisiin myöhemmin mahdolliseksi. Martin lisäsi pianon kappaleeseen 20. helmikuuta sessiossa, johon Beatlesin jäsenet eivät osallistuneet, sillä he olivat samanaikaisesti Lontoossa radiosessiossa, josta he matkustivat Doncasteriin esiintymään. Martin korvasi pianollaan osuudet, jotka George Harrison oli alun perin soittanut kitarallaan. Samassa sessiossa Martin myös lisäsi piano- ja celesta-osuudet kappaleeseen ”Baby It’s You”.
Molemmat äänityssessiot suoritettiin Abbey Road Studiosin kakkosstudiossa Lontoossa. Jälkimmäisessä nauhaoperaattorina toimi Geoff Emerick, josta oli tuleva äänittäjä Beatles-levyille. Kappale miksattiin 25. helmikuuta 1963. George Martin teki siitä sekä mono- että stereomiksauksen.
Reino Koivula

Reino Olavi Koivula (4. helmikuuta 1917 Helsinki – 18. huhtikuuta 2006 Kauniainen) oli suomalainen arkkitehti ja professori. Hän valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1943 ja työskenteli aluksi yhdessä Jaakko Paatelan kanssa, toimi sen jälkeen suunnittelupäällikkönä lääkintöhallituksessa 1961–1966 ja perusti oman arkkitehtitoimiston vuonna 1971.
Koivulaa pidetään yhtenä Suomen merkittävimmistä sairaala-arkkitehdeista. Hän voitti useita arkkitehtuurikilpailuja, ja hänen töistään voidaan mainita Meilahden sairaala, Jorvin sairaala, Porvoon sairaala, Lapin keskussairaala, Oulun yliopistollinen sairaala ja Kainuun keskussairaala sekä Kouvolan keskustan asemakaava. Hänelle myönnettiin professorin arvo vuonna 1970.
Valtion hienomekaaninen konepaja

Valtion hienomekaaninen konepaja on konepaja, joka perustettiin vuonna 1841. Espoon Otaniemessä sijaitseva konepaja on yksityistetty ja toimii nykyisin nimellä Protoshop Oy.
Protoshop Oy kuuluu nykyään Protoshop Groupiin kuten myös Metsi Oy sekä Green Electronics Hausjärvellä. Konsernin liikevaihto on kuusi miljoonaa euroa ja henkilöstö noin 60 henkeä. Konserni on erikoistunut mekaniikka-, sähkö- ja logiikkasuunnitteluun sekä valmistukseen. Lisäksi Protoshop Oy:n tiloissa Otaniemessä toimii materiaalimyymälä.

Historia

Protoshop oy tunnettiin aiemmin nimillä Mekaaninen instituutti tieteellisten instrumenttien valmistusta ja korjausta varten, Suomen Tiedeseuran mekaniikan laitos, Valtion Hienomekaaninen konepaja sekä VTT:n hienomekaaninen konepaja, josta koko konepaja ulkoistettiin Protoshopiksi vuonna 2000. Konepaja perustettiin vuonna 1841 keisari Nikolai I:n hyväksynnällä.
Protoshopilla on kokemusta eri toimialoista aina avaruustekniikasta ydinvoimaloihin. Nykyäänkin Protoshop osallistuu useisiin tutkimushankkeisiin niin VTT:n kuin TKK:nkin kanssa. Yrityksen näkyvin tuote lienee Veikkauksen lottokone. Konepaja rakensi ja sytytti Suomen ensimmäisen sähkövalon Helsingissä VR:n varikolla vuonna 1877.
Iksion

Iksion on kreikkalaisessa mytologiassa lapiittien, Thessalian vanhimman heimon, kuningas, ja joko Areen, Antionin tai huonomaineisen pahantekijä Flegyaan poika. Peirithoos oli hänen poikansa – tai poikapuolensa, jos Zeus oli hänen isänsä kuten tämä itse Heralle väittää. Iksion meni naimisiin Dian, Deioneuksen tyttären kanssa, ja lupasi apelleen arvokkaan lahjan. Hän ei kuitenkaan maksanut myötäjäisiä, joten Deioneus varasti joitakin Iksionin hevosista kostoksi. Iksion kätki närkästyksensä ja kutsui appensa  juhlimaan kanssaan Larissaan. Kun Deioneus saapui paikalle, Iksion sysäsi hänet kuoppaan täynnä palavia hiiliä. Iksion tuli hulluksi tekonsa turmelemana. Lähiseutujen prinssit olivat niin loukkaantuneita tästä petoksesta ja vieraanvaraisuuden osoittamattomuudesta, että he kieltäytyivät suorittamasta rituaalia, joka puhdistaisi Iksionin syyllisyydestään (katso katharsis). Siitä lähtien Iksion eli lainsuojattomana ja kaikkien karsastamana. Tappamalla appensa Iksionista tuli ensimmäinen ihminen, joka oli syyllistynyt oman sukunsa murhaamiseen kreikkalaisessa mytologiassa. Jo tämä yksin takasi hänelle hirvittävän rangaistuksen.
Zeuksen tuli kuitenkin sääli Iksionia, ja hän toi tämän Olympos-vuorelle esitelläkseen hänet muille jumalille. Sen sijaan, että Iksion olisi ollut kiitollinen, hän alkoi himota Heraa, Zeuksen puolisoa. Tämä oli jatkoa aiemmalle vierasvaran rikkomukselle. Zeus huomasi hänen aikeensa ja valmisti Heran muotoisen pilven, joka tuli tunnetuksi Nefelenä, ja huijasi Iksionin makaamaan tämän kanssa. Iksionin ja vale-Heran suhteesta syntyi Kentauros, joka Pelion-vuorella loi kentaurien lajin astumalla Magnesian tammoja.
Iksion karkotettiin Olympokselta salaman saattelemana. Zeus käski Hermeen köyttää Iksionin tuliseen rattaaseen, jonka mukana Iksion pyörii ikuisesti raajat haralleen kiinnisidottuina; ainoastaan Orfeuksen soitettua lyyraansa se pysähtyi hetkeksi. Niinpä Iksion oli sidottu palavaan auringonkehrään ikuisesti, pyörien aluksi taivaankannen halki, mutta myöhemmin myytti siirsi paikan Tartarokseen.
Miesten yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1952

Vuoden 1952 pikaluistelun MM-kilpailut pidettiin 1.-2. maaliskuuta. Miesten kisapaikkana oli Norjan Hamar.
Matti Viljanen (muusikko)

Matti Johannes Viljanen (24. helmikuuta 1927 Helsinki – 7. helmikuuta 1987 Mäntsälä) oli suomalainen muusikko ja jazzpioneeri, joka toimi levytyskapellimestarina, sovittajana, harmonikkataiteilijana ja säveltäjänä.
Matti Viljanen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Tapanilassa silloisessa silloisessa Helsingin maalaiskunnassa. 1950-luvun alkupuolella Viljanen soitti Olavi Virran yhtyeessä. Hän soitti myös Matti Viljanen Quintetissa ja Eino Grönin yhtyeessä. Viljasen oma yhtye säesti muun muassa Vieno Kekkosta, Juha Eirtoa ja Jorma Lyytistä. Fazer-levy-yhtiön tuotantopäällikkö Toivo Kärki tunnisti Viljasen sovituksista kansainvälisen kynänjäljen ja luonnehti häntä "tulevaisuuden mieheksi".
Viljanen toimi studiomuusikkona ja sovittajana etenkin 1950- ja 60-luvulla. Myöhemmin hän teki sovituksia tanssiorkestereille. Olavi Virran tunnetuimpien levytyksien sovituksista monet ovat Viljasen käsialaa. Virta arvosti itseään 12 vuotta nuoremman Viljasen taitoa yhdistää kunnianhimoisia näkemyksiään nopeallakin aikataululla tilattuihin tangoihin ja fokseihin. Viljasen ja Virran perheet pitivät tuolloin tiiviisti yhteyttä. Viljanen sovitti myös eri tanssiyhtyeille, big bandeille (muun muassa UMO:lle ja Mosabacka Big Bandille) ja sinfoniaorkesterikokoonpanolle. Sovituksia kertyi radiolle, tv:lle, levytys-konsertti- ja keikkatilaisuuksiin. Hän teki myös jonkin verran elokuvamusiikkia, kuten muun muassa vuonna 1955 "Miss Eurooppaa metsästämässä". 1960-luvun lopulta lähtien Viljanen keskittyi sovitusten kirjoittamiseen ja jätti studiomuusikon paikan Aaro Kurkelalle. Sovittajana Viljanen etsi mielellään kappaleisiin uusia sävyjä kaukaakin, ja tässä suhteessa hän poikkesi esimerkiksi Toivo Kärjestä, joka sovitti itse omat kappaleensa eikä lisännyt sovituksissaan niihin oleellisesti uutta.
Viljanen oli tehnyt jo 1950- ja 1960-luvuilla soololevytyksiä niin sanotuille savikiekoille ja singlelevyille; näihin levytyksiin kuuluvat muiden muassa marssi Ankkurit ylös (1955), valssi Tonavan aallot (1956) ja Böömiläinen polkka (1961). Hän levytti myös harmonikkaduettoja muun muassa Lasse Pihlajamaan, Jorma Juseliuksen ja Paavo Tiusasen kanssa. Vuonna 1977 Finlandia Recordsin julkaisi albumin Jazz Matti Viljanen.
Matti Viljanen ja Pauli Granfelt olivat 1950-luvulla Olavi Virran yhtyeen kantavia voimia. Vanhoina tapanilalaisina Viljanen ja Granfelt tunsivat toisensa jo lapsuudesta saakka. Pitkillä, ympäri maan ulottuneilla keikkamatkoilla he harjoittelivat esiintymisten välillä usein myös konserttimusiikkia hotellihuoneessa. Viljasen mieltymys alkoholiin koetteli ajoittain miesten muutoin tiivistä ystävyyttä.
Viljaselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 1979. Vuonna 1986 Viljanen taltioi Yleisradion kantanauhalle tunnusomaista sointurikasta soittoaan ja sovituksiaan viihdekokoonpanolla.
Vuonna 1998 Warner Music Finland Oy julkaisi 20 Suosikkia-sarjassaan Jaakko Salon ja Pale Saarisen toimittamana Matti Viljasen levytystuotantoa 1950-luvulta aina vuoteen 1978 saakka.
Ruhkalammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 16,1 hehtaaria ja se on 800 metriä pitkä ja 550 metriä leveä. Se on 250 metriä pitkän niemen takia kaksiosainen lampi. Niemen pohjoispuolen järvenosaa kutsutaan Kosekeskiseksi ja siihen laskee Siiskoski Kuoksenjärven Koselahdelta. Muu osa lampea avoin ja selkeäpiirteinen järvenosa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 3,0 kilometriä. Sen rannat ovat metsämaata. Sen lounaisrannassa on entinen maatila, jonka lähelle on rakennettu kahdeksan vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 16977. Jämsän ja Kuhmoisten välinen kuntaraja tulee Siiskosken alapäähän. Järvi kuuluu silti kokonaisuudessaan Kuhmoisiin.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pukarajärven alueeseen (35.764) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 122,7 metriä mpy. Siihen on johdettu neljä suo-ojaa, joista yhden kautta laskee lampeen Kaakkolammi. Ruhkalmmi on läpivirtausjärvi, jonka tulouoma laskee Kuoksenjärvestä ja laskujoki laskee Niittylammin läpi Pukarajärven Latopohjaan.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa oli lammen karttanimi ”Ruokolampi” ja se oli tuolloin autio. Kereskosken ylitti silta, jonka polku johti Kuhmoisten kirkolta Pukaran talolle.
Vuoden 1965 peruskartassa lampeen ei vielä ollut johdettu metsäojia, joten Kaakkolampi oli vielä umpilampi. Vuoden 1986 kartassa Kaakkolammin suo oli jo ojitettu. Vuonna 1965 oli lammen ainoa maatila Kereskoski, mutta myöhemmin lammen rannoille myytiin tontteja kesämökeille.