google/wiki40b huggingface dataset:
Efanda

Efanda (ven. Ефанда, Эфа́нда, Алфви́нд) tai Alfvind (noin 850- noin 881) oli norjalainen prinsessa 800-luvulla. Hänen ensimmäinen miehensä oli tuntematon ja toinen miehensä oli Novgorodin valtakunnan perustanut varjagiruhtinas Rurik. Hänen pojastaan Igorista tuli Kiovan ruhtinas noin vuonna 882.
Efanda oli Sköldungaättenin norjalaista kuninkaallista sukua (800-luvulta). Hänen nimensä mainitaan historioitsija Vasili Tatištševin tutkimusten mukaan Joakimin kronikassa. Hänestä tiedetään hyvin vähän. Hänen kanssaan rusien valtakuntaan muutti myös hänen vanhempi veljensä Odd Orvar, jonka Novgorodin sloveenit nimesivät slaavilaisittain Olegiksi. Olegista tuli myöhemmin Kiovan ruhtinas. 
Efanda sai ilmeisesti vain yhden lapsen eli Igorin, josta tuli myöhemmin Kiovan ruhtinas. Eräiden oletusten mukaan Efandalla olisi ollut ensimmäisestä avioliitosta Hoskuld (ilmeisesti venäläisten kronikoiden mainitsema Kiovan ruhtinas Askold).
The Hedonistic Imperative

The Hedonistic Imperative (Hedonistinen imperatiivi) on David Pearcen julkilausuma, jossa hän perustelee tietoisten olentojen kokeman fyysisen ja psyykkisen kärsimyksen poistamista maailmasta muun muassa geenimuuntelun, nanotekniikan ja neurolääketieteen avulla.
Pearce perustelee kantaansa utilitaristisesti siten, että jos onnellisuus oletetaan yhtäläiseksi arvon kanssa, päämääränämme tulisi olla kaiken kärsimyksen poistaminen ja jatkuvan onnellisuuden mahdollistaminen kaikille tietoisille olennoille, mikäli pystymme valitsemaan kuinka paljon kärsimystä ja onnellisuutta aiomme tulevaisuudessa säilyttää.
BMC A -sarjan moottorit

A-sarjan moottorit ovat alun perin Austin Motor Companyn suunnittelemia ja rakentamia, nestejäähdytteisiä, nelisylinterisiä rivimoottoreita. Ne tulivat markkinoille vuonna 1951, Austin A30-mallin voimanlähteenä, ja niiden tuotanto päättyi vuonna 2000, Minin valmistuksen loppumisen myötä. Moottoria käytettiin sekä pitkittäisasennuksessa takavetoisiin että poikittaisasennuksessa etuvetoisiin autoihin. Sylinterilohko ja -kansi ovat valurautaa, kampiakseli on tuettu kolmella runkolaakerilla. Yksirivisen ketjun käyttämä nokka-akseli sijaitsee lohkossa, useissa versioissa on lohkon kyljessä peltiluukut, joiden kautta on pääsy venttiilinnostajille. Venttiilikoneisto on työntötankojen ja keinuvipujen käyttämä OHV. Sylinterikannen suunnitteli kansispesialisti Harry Weslake — hän suunnitteli kansia mm. Jaguarille, sekä moneen voitokkaaseen kilpamoottoriin. Moottoriversiot ovat kahta poikkeusta lukuun ottamatta ns. pitkäiskuisia. ts. poraus on pienempi kuin iskunpituus.
Jo 1930-luvulla alkaneen yhteistyön tiimoilta japanilainen Nissan alkoi 1950-luvun alussa valmistaa A-sarjan moottoreita lisenssillä. Pian tehdas kehitti niitä edelleen ja A-sarjan moottorit olivat perusta monelle Nissanin omalle moottorille. Syystä voidaan katsoa Nissanin luotettavan maineen muodostuneen 1960 - 70 lukujen, Austin A-sarjan moottoreihin perustuvan tekniikan ansiosta.

A-Plus versiot

1970 - 80 -luvuilla British Leyland ja sitä seuranneet yhtiöt suunnittelivat, jo ikääntyvälle A-moottorille korvaavaa tuotetta. Sylinterikantena kokeiltiin OHC-versiota ja 1980-luvun lopulla suunnitelmissa oli korvata BMC A-moottori Rover K-sarjan moottorilla. Nämä suunnitelmat ja kokeilut kuitenkin lopetettiin, vanha A-sarjalainen vain yksinkertaisesti oli liian hyvä ja toimiva konsepti, jotta sitä olisi kannattanut korvata jollain muulla. Näin ollen vanha sotaratsu päätettiin kengittää uudelleen ja synnytettiin A-Plus -moottorisarja. Tarkalla virityksellä BL:n moottori-insinöörit onnistuivat nostamaan moottorin tehoa, ilman että sillä vastavuoroisesti oli haitallisia vaikutuksia vääntömomenttiin. Samalla joitain komponentteja päivitettiin luotettavampiin.
Anttilan keramiikka

Anttilan keramiikka on Suomen varhaismetallikauteen ja rautakauteen liittyvä lähinnä keski- ja pohjoissuomalainen keramiikanvalmistuksen tyylisuunta, joka luetaan kuuluvaksi Säräisniemen keramiikkaan 2 (Sär-2). Sitä käytettiin ajanjaksolla 1100 eaa.–500 eaa., mikä jää ajallisesti itäisen ja vanhemman Lovozeron keramiikan ja pohjoisen ja nuoremman Kjelmøyn keramiikan väliin.

Piirteitä

Anttilan keramiikka noudattaa muotoilussa samoja pääpiirteitä kuin muuttikin Sär-2 keramiikkaryhmän alaryhmät. Astiat olivat tasapohjaisia, astian kyljet olivat suorat lukuun ottamatta suuaukon reunoja, jotka taivutettiin ulospäin. Astiat koristeltiin säästeliäästi ja pelkistetysti. Anttilan keramiikassa vedettiin astian yläosaan uria tai muita vähäisiä friisejä. Astiat valmistettiin levittämällä tai painamalla savea teroitetun puumuotin ympärille. Kun astia poltettiin, paloi muotti samalla astian sisältä. Muihin ryhmiin verrattuna savimassan sekoitteesta puuttuvat asbestikuidut, joten Anttilan keramiikkaa ei lueta asbestikeramiikaksi. Sekoiteaineina olivat ainakin talkki-, vuolukivi- ja kiillemurske.

Levintä

Anttilan keramiikka on Christian Carpelanin luokittelun (1965) mukaan Säräisniemen keramiikan 2 pohjoissuomalainen ryhmä, mutta sen löytöjen painopiste sijaitsee Kainuussa. Siellä erityisesti Vaalasta ja Suomussalmelta on saatu talteen suurin osa löydetystä keramiikasta.

Tutkimushistoriaa

Anttilan keramiikkaa on löydetty vähän ja sitä on myös tutkittu vähän. Carpelanin lisäksi Anttilan keramiikkaa, tai yleisesti ottaen pohjoissuomalaista ryhmää, ovat käsitelleet muun muassa Matti Huurre vuonna 1983, Aimo Kehusmaa vuonna 1972 ja Mika Lavento vuonna 1992 ja 1996.
Hepokatti (animaatiohahmo)

Hepokatti (tšek. Cvrček) tšekkiläinen animaatiohahmo, joka esiintyi seitsemässä vuosina 1978–1979 tehdyssä lyhytanimaatiossa. Hepokatti-animaatiot ohjasi Zdeněk Miler, joka myös käsikirjoitti ne yhdessä J. A. Novotnýn kanssa. Hepokatti on pieni heinäsirkkalapsi, joka soittaa pientä viulua, ja saa soitollaan elottomat esineet liikkumaan. Kuten Milerin tunnetuin animaatiohahmo Myyrä, Hepokatti ei varsinaisesti puhu, mutta ilmaisee tunnetilojaan lapsenäänellä. Hepokatti on mahdollisesti Myyrän spin-off, sillä samanlainen viulua soittava heinäsirkka esiintyy jo vuonna 1975 tehdyssä Myyrä-animaatiossa Myyrä ja maansiirtokone.
Hepokatti-animaatiot on julkaistu Suomessa VHS:llä sekä Myyrän parhaat ystävät - Koiranpentu ja Hepokatti -nimisellä DVD:llä.
Haikara herättää huomiota

Juoni

Pikkukaupungin tyttö Trudy (Hutton) rakastaa jazzia ja sotilaita ja viettää paheellista elämää helposti höynäytettävän poliisi-isänsä (William Demarest) tietämättä. Tarjolla olisi myös kiltti naapurinpoika, änkyttävä ja epävarma Norval (Bracken). Näistä aineksista Sturges on punonut monipolvisen ja yllättävän farssijuonen rikkoen miltei kaikkia Hollywoodin sääntöjä. Yhden yön aikana Trudy kohtaa sotilaan, tulee raskaaksi, menee sotilaan kanssa naimisiin mutta hukkaa miehen eikä jälkeen päin muista tämän nimeä. Elokuvan lopussa Trudy saa kuutoset, ja Dionnen viitosista kuuluisaksi tullut ”Kanada protestoi”, ”Mussolini eroaa” ja ”Hitler vaatii uudelleenlaskentaa”.

Vastaanotto

Haikara herättää huomiota valittiin vuonna 2001 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Helsingin Sanomien Mikael Fränti esitteli elokuvan sen televisioesityksen yhteydessä lokakuussa 1990 ja sanoi sitä Sturgesin tuotannon katkerimmaksi ja pirullisimmaksi komediaksi. ”Komedioissa Nainen Eeva ja Nauru kahleitten takana oli vielä lämpöä, valoa ja ymmärtämystä, – – Haikara herättää huomiota ei anna enää viitteitä tähän suuntaan.”
Sanna Sepponen

Sanna Sepponen (s. 1978) on suomalainen näyttelijä ja vammaisurheilija. Hänellä on Downin oireyhtymä. 
Sepponen tunnetaan parhaiten suomalaisen Salatut elämät -televisiosarjan Roosa Kemppaisena. Hänen ensimmäinen kohtauksensa sarjassa kuvattiin vuonna 2001 ja viimeinen syksyllä 2003. Televisioruudussa Sepposen roolihahmo Roosa esiintyi vuosina 2001–2004. Hän oli lisäksi mukana TV1:n Toisenlaiset frendit -sarjassa vuosina 2010–2014.  
Sepponen on kilpaillut myös kehitysvammaisten Special Olympics -kilpailuissa lajinaan alppihiihto. Vuonna 2013 Etelä-Korean Pyeongchangissa järjestetyissä kilpailuissa hän sai hopeaa supersuurpujottelussa sekä pronssia suurpujottelussa. 
Sanna Sepposelle myönnettiin vuonna 2003 Kehitysvammaisten Tukiliiton hopeinen ansiomerkki.
Resistance 2

Hahmot

Pelin päähahmo on Yhdysvaltojen SRPA-armeijan sotilas Nathan Hale, johon on tartutettu chimeravirus. Virus tekee hänestä koko ajan yhä enemmän chimeran kaltaisen.
Daedalus on chimeroiden johtaja. Pelin historian chimerat-laji saapui Maahan sen asteroidin mukana, joka aiheutti Tunguskan räjähdyksen.

Juoni

Halen täytyy puolustaa Yhdysvaltoja chimeroiden hyökkäykseltä. Hänen apunaan on valvojina tunnettu sotilasryhmä, jonka jäsenet ovat myös chimeraviruksen tartuttamia. Pieni sotilasryhmä vie Halen San Franciscon lähellä sijaitsevaan valvojien tukikohtaan. Kaksi vuotta myöhemmin chimeroiden laivue pääsee Yhdysvaltojen rajan yli ja Halen täytyy yhdessä SRPA:n sekä valvojien kanssa estää niiden eteneminen. Halen käsketään sulkea lukuisia chimeroiden hallitsemistorneja, jotta näiden eteneminen kävisi mahdollisimman hankalaksi. Tehtävien lomassa Hale ei ota vastaan hidastinhoitoa, joka estäisi virusta lisääntymästä hänen ruumiissaan. Kun yhtä tornia Islannissa yritetään sulkea, Daedalus surmaa kaksi hänen ryhmänsä jäsentä ja yrittää myös tappaa Halen. Kaksi viikkoa tämän jälkeen virus Halen ruumiissa on ehtinyt levitä liian pitkälle ja hänen pelastamisensa on mahdotonta. Chimeroiden laivue on onnistunut tuhoamaan liki kaikki Yhdysvaltain puolustukset. Ihmisten viimeinen toivo on viedä atomipommi yhteen chimeroiden sotalaivoista, jotta se tuhoaisi räjähtäessään muut chimeroiden laivoista. Atomipommia kuljettava ryhmä tapetaan, mutta Hale onnistuu löytämään pommin ja samalla tuhoamaan Daedaluksen. Nathan Halen ystävä Capelli joutuu ampumaan Halen, kun tämä muuttuu chimeraksi.
Nick Hopkins

Nick Hopkins on brittiläinen tutkiva journalisti, joka on parhaiten tunnettu kotimaassaan työstään sanomalehti The Guardianilla ja BBC:n Newsnight -ajankohtaisohjelmassa.

Tutkiva journalismi

Nick Hopkins kuului The Guardianin tutkivan journalismin työryhmään vuonna 2013, kun Edward Snowdenin tietovuodot julkaistiin suurilta osin kyseisessä lehdessä. Tätä työtä ylistettiin pulitzer-palkinnolla. Vuoden 2014 aikana Hopkins siirtyi BBC:n palvelukseen työskennelläkseen ajankohtaisohjelma Newsnightin parissa. Siirtyminen markkinoitiin BBC:n toimesta ja tässä yhteydessä annetun lausunnon yhteydessä Hopkins sanoi ihailleensa Newsnight-ohjelmaa koko uransa aikana.
Hopkins palasi The Guardiniin tammikuussa 2016 toimittajan ja tutkivan journalismin johtajan rooliin. Pian paluun jälkeen lehti lopetti silloisen tutkivan journalismin työryhmänsä kehottaen työryhmän jäseniä etsimään muita tehtäviä lehden toimituksessa. Tammikuussa 2018 Hopkins on edelleen virassaan The Guardianin tutkivan journalismin johtajan roolissa.

Uran alkuvaiheet

BBC:n julkaistessa Hopkinsin palkkaamisen vuonna 2014, Hopkins kommentoi kaksi vuosikymmentä jatkunutta uraansa. Hän viittaa lausunnossaan sanomalehtiin Surrey Comet ja Wolverhampton Express & Star ensimmäisinä työpaikkoina. Vuonna 1994 hän siirtyi Daily Mailin toimittajaksi, missä hän eteni lehden New Yorkin kirjeenvaihtajaksi. Hopkinsin ensimmäinen, 16 vuotta kestänyt aika The Guardianilla alkoi 1998 ja päättyi 2014. Ensimmäisiin työtehtäviin kuuluivat kotimaan ja ulkomaan toimittajuudet, neljä vuotta rikostoimittajana, sekä kolme vuotta puolustus- ja turvallisuustoimittajana.
Profiilissaan journalistielämänkertoja kokoavalla Muckrack -sivustolla, Hopkins mainitsee työkokemusta myös Yahoolla, The Irish Timesilla, AlterNetilla, CIO Todaylla, Teton Valley Newsilla ja Der Freitagilla.
Andrei Kirilenko (koripalloilija)

NBA-ura

Kirilenko oli NBA:n vuoden 1999 varaustilaisuudessa Utah Jazzin ensimmäisen kierroksen varaus. Hänestä tuli nuorin eurooppalainen NBA:han varattu pelaaja 18 vuoden, neljän kuukauden ja 11 päivän ikäisenä 30. kesäkuuta 1999. Hän liittyi Utah Jazziin kaudella 2001–2002. Hän sijoittui kolmanneksi levypallotilastossa ja neljänneksi pallonriistoissa kaudella 2003–2004. Hän oli NBA:n historiassa, David Robinsonin ohella, toinen pelaaja, joka oli kymmenen parhaan joukossa kummassakin tehotilastossa. NBA-kaudella 2005–2006 Kirilenko oli liigan paras heittojen torjuja ja puolustaja.
Vuonna 2011, kymmenen Utah Jazzissa pelatun kauden jälkeen, Kirilenko palasi NBA:n työsulun alettua Moskovan TsSKA:han ja jatkoi Venäjällä myös työsulun päätyttyä. Hänet nimettiin toukokuussa 2012 Euroliiga-kauden 2011–2012 arvokkaimmaksi pelaajaksi. Hän oli johdattamassa joukkuettaan Euroliigan loppuotteluun, jossa se  kuitenkin hävisi Olympiakosille.
Heinäkuussa 2012 Kirilenko teki vapaana pelaajana kaksivuotisen ja 20 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen NBA-seura Minnesota Timberwolvesin kanssa. Hän edusti seuraa kuitenkin vain yhden kauden ajan ja siirtyi kesällä 2013 Brooklyn Netsiin.
Kirilenko ilmoitti lopettavansa pelaajauransa kesäkuussa 2015. Elokuussa hänet valittiin sekavassa tilassa olleen Venäjän koripalloliiton puheenjohtajaksi.
Gerald McRaney

Gerald Lee McRaney (s. 19. elokuuta 1947) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi pienessä Collinsin kaupungissa Mississippin osavaltiossa. 
McRaney on ollut pitkään aktiivinen televisioesiintyjä; hän esiintyi jo 1980-luvulla pääroolissa sarjassa Simon & Simon. Vuonna 2006 hän aloitti roolin Jerichossa.
McRaney on tätä nykyä naimisissa näyttelijäkollegansa Delta Burken kanssa.
S/S Albertina

S/S Albertina (vuodesta 1950 S/S Kotka) oli rahtihöyrylaiva, joka oli suomalaisomistuksessa 1948–1956. Laiva oli Suomen suurin mäntähöyrykoneella varustettu kuivarahtilaiva.
Laiva valmistui marraskuussa 1913 Flensburger Schiffbau-Gesellschaftin telakalta Flensburgissa Saksassa. Laivan nimeksi tuli Cannstatt, ja se asetettiin Saksan ja Australian väliseen liikenteeseen. Ensimmäisen maailmansodan alettua 1914 Australian viranomaiset takavarikoivat laivan Brisbanessa. Laivan nimeksi tuli Bakara, ja se oli aluksi sota-ajan kuljetuksissa, ja toukokuusta 1918 alkaen se oli Commonwealth Government Linesin käytössä. Vuonna 1925 laivan omistajaksi tuli bremeniläinen Roland-Linie AG varustamo, ja nimeksi muuttui Witell. Seuraavana vuonna omistajaksi vaihtui bremeniläinen Norddeutscher Lloyd. Vuonna 1937 vaihtui omistajaksi Hamburg Südamerikanische DG ja laivan nimeksi tuli Rosario. 
Laiva upposi toisen maailmansodan aikana Norjassa, mutta se nostettiin ylös ja korjattiin. Vuonna 1945 se vaurioitui pahoin Hampurin satamassa liittoutuneiden pommituksessa. Englantilaiset ottivat laivan sodan jälkeen haltuunsa, se siirrettiin tanskalaisten käyttöön ja korjattiin. Huhtikuussa 1948 laivan osti suomalainen O. S. Nylundin omistama Pargas Rederi och Varvs Ab varustamo. Laiva asetettiin Nylundin ja Henry Nielsenin yhteisesti omistaman Oy Finland - Afrika & Australia Line Ltd varustamon liikenteeseen. Nylund luopui osuudestaan yhteisvarustamossa vuonna 1950, ja lokakuussa 1950 laivan osti Henry Nielsenin omistama Ab Helsingfors Steamship Co. Ltd. Laivan uudeksi nimeksi tuli Kotka. Englannin kuljetus- ja siviili-ilmailuministeriö osti laivan helmikuussa 1956. Se lastattiin täyteen pommeja, arsenikkia ja muuta sotilaallista ongelmajätettä ja upotettiin lasteineen 23. heinäkuuta 1956 keskelle Atlanttia.
Laivan pituus oli 143,15 metriä, leveys 17,81 metriä ja syväys 7,31 metriä. Kuollut paino oli 9 120 tonnia ja höyrykoneen teho 4 000 hevosvoimaa.
Korentokalat

Lajit ja anatomia

Korentokalojen heimoon kuuluu 2 sukua ja 5 lajia. Lajit ovat louhikorentokala (Eurypegasus draconis), korentokala (E. papilio), hietakorentokala (Pegasus lancifer), isokorentokala (P. volitans) ja tiilikorentokala (P. laternarius). Kooltaan korentokalat ovat tyypillisesti alle 13 senttimetrin mittaisia, mutta suurin laji isokorentokala voi saavuttaa 18 senttimetrin pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat litteä ja leveä ruumis, joka kapenee pyrstöä kohden. Ruumista suojaavat luulevyt. Rintaevät ovat hyvin suuret ja muistuttavat viuhkoja tai siipiä. Selkä- ja peräevät ovat lyhyet ja vatsaevät ovat pitkähköt ja koukkumaiset. Heimon kalojen suu on pitkän putkimaisen kuonon päässä. Korentokaloilla ei ole uimarakkoa. Korentokalojen väritys vaihtelee suuresti ja ne kykenevät vaihtamaan väristystään pohjan mukaiseksi. Tyypillisesti ruumis on väriltään punertavan tai vihertävän ruskea ja ruumissaa voi olla laikkuja tai verkkokuviointia. Rintaevissä on usein tummempia juovia tai renkaita.

Levinneisyys ja elintavat

Korentokalalajeja tavataan indopasifiselta merialueelta ja ne elävät yleensä lähellä rannikkoa korkeintaan noin 150 metrin syvyydessä. Ne elävät niin kivikkoisilla kuin mutapohjaisilla alueilla, usein vesikavsillisuuden seassa Korentokalojen ravintoa ovat pienet pohjaeläimet, kuten äyriäiset ja nilviäiset. Heimon lajit käyttävät suuria rintaeviään ja vatsaeviään liikkumiseen ja ikään kuin kävelevät pohjalla.
Valkeinen (Parkano)

Maantietoa

Järven pituus on 1,1 kilometriä, leveys 500 metriä ja sen pinta-ala on 32 hehtaaria. Se sijaitsee metsä- ja suomaastossa Valkeisennevan länsipuolella noin 10 kilometriä koilliseen Parkanon kirkolta. Se on muuten ojitetun suon ympäröimä paitsi etelä- ja itärannoiltaan, missä on kangasmaastoa. Vaikka suo on tiheästi ojitettu, ei laskuojia ole johdettu järveen. Järven oma laskuoja, joka lähtee järven eteläpäästä, on poikkeus. Laskuoja virtaa suo-ojien verkoston kautta Iso Ristiharjunlammen laskuojaan, joka yhtyy Ritajokeen myöhemmin. Ritajoki laskee Majajärveen. Järvessä on paljon kiviä ja kuusi pientä luotomaista saarta. Rannolle on rakennettu kahdeksan vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet idästä valtatieltä 3 tai etelästä Parkanon keskustasta.

Historiaa

Vuoden 1959 painetussa peruskartassa ei järvelle johtanut kävelypolkua kummempaa tietä. Ensimmäiset vapaa-ajan asunot on piirretty vuoden 1984 painettuun peruskarttaan. Laskuoja oli jo vuonna 1959 kaivetussa uomassa ja se virtasi Saarimäen (Ristiharjun) maatilan kautta kohtaan, josta ylitettiin Ristiharjun matala osuus "Ritojokeen" (Ritajokeen).
Perikardium

Perikardium (lat. pericardium) eli sydänpussi on kaksilehtinen sidekudospussi, joka verhoaa sydäntä ulkopuolelta. Sydänpussin lehdet vaihtuvat toisikseen suurten verisuonten tyvessä muodostaen umpinaisen pussin. Sen ulompi lehti on kiinnittyneenä sydäntä ympäröiviin kudoksiin ja sisempi lehti on tiiviisti kiinni sydänlihaksessa. Perikardiumin tehtävä on vähentää sydämen sykkiessä syntyvää kitkaa. Sydänpussinontelossa on liukasta nestettä ja sydänpussin lehdet ovat sileitä. Lisäksi ulompi lehti rajoittaa sydämen liiallista venymistä, koska se sisältää inelastista kollageenia.
Lion (patukka)

Lion on Nestlen valmistama suklaapatukka, jota valmisti alun perin Rowntree's. Lion-patukan suunnitteli alun perin Alan Norman.
Patukasta 30 prosenttia on vohvelikaramelliä, riisimuroa 4 prosenttia ja maitosuklaata 41 prosenttia. Joillakin alueilla patukka tunnettiin Big Cat -nimellä 1990-luvun loppuun asti. Kun patukka siirtyi Nestlen valmistuksen alle vuonna 1988, resepti ja pakkaus muuttui.
Euroopassa molemmat patukat, White Lion ja Peanut Butter Lion Limited Edition, ovat olleet myös saatavilla normaalikokoisina ja "king size" -lajikkeella. Patukkaa löytää nykypäivänä Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Kanadassa vähintään tuontimyymälöistä. Lion Bar Cereal -patukkaa on valmistettu ja myyty Euroopassa, Britteinsaarilla tosin hieman muuta Eurooppaa myöhemmin. Viime vuosina Lion-patukat ovat pienentyneet dramaattisesti, mikä on aiheuttanut kritisointia fanien keskuudessa.
Lion on myös saatavana aamiaismuro-versiona.

Ainekset

Sokeri, glukoosi-fruktoosisiirappi, makeutettu ja tiivistetty maito, rasvaton maitojauhe, kaakaovoi, laktoosi, riisimuroa 5 prosenttia (vehnäjauho, sokeri, vehnätärkkelys ja kasvirasva; nostatusaineina natriumkarbonaatti, suola ja sokerikulööri), kaakaomassa, herajauhe, voirasva, vehnäjauho, emulgointiaineet (soijalesitiini, E476), aromit, stabilointiaine (karrageeni), suola ja nostatusaineet (natriumkarbonaatti).
Tilastollinen kausaliteetti

Tilastollinen kausaliteetti on tieteenfilosofinen käsite, jonka loi Wolfgang Pauli ja jota K. V. Laurikainen on paljon käsitellyt teoksissaan.
Tilastollinen kausaliteetti tarkoittaa sitä, että luonnonlait eivät ole ehdottomia eli absoluuttisia, vaan kyse on todennäköisyyksistä.
Muhammed Šemseddin Hafiz

Muhammed Šemseddin Hafiz (myös Háfez, persiaksi خواجه شمس‌الدین محمد حافظ شیرازی) oli persialainen mystikko ja runoilija, joka syntyi Šīrāzissa vuoden 1324 vaiheilla ja kuoli eräiden tietojen mukaan 1391. Hänen elämästään on vähän varmaa tietoa, mutta runot paljastavat hänen oppineisuutensa. Kirjailijanimi Hafiz viittaa ulkoa oppimiseen – ehkä siihen, että hän osasi koko Koraanin ulkomuistista. Hänen lyyriset romanttiset runonsa ovat edelleen suosittuja Iranissa, ja niitä on käytetty jopa iranilaisen rockmusiikin sanoituksina.
Háfezin vaikutus runouden kentällä on merkittävä, ja muun muassa Johann Wolfgang von Goethe teki hänen teoksiaan tunnetuksi länsimaissa.
Persiankielisellä alueella Hafizia pidetään paitsi runoilijana, myös mystikkona, jonka runous on Jumalan innoittamaa.
Hafiz on haudattu kotikaupunkiinsa, jossa hänen mausoleumistaan on tullut suosittu pyhiinvaelluskohde.
Aleksandr Matrosov

Aleksandr Matvejevitš Matrosov (ukr. Олександр Матвійович Матросов; ven. Алекса́ндр Матве́евич Матро́сов, baškiiriksi Шәкирйән Юныс улы Мөхәмәтйәнов 5. helmikuuta 1924 Dnepropetrovsk – 22. tai 27. helmikuuta 1943) oli neuvostoliittolainen toisessa maailmansodassa korkeimmalla kunniamerkillä palkittu jalkaväkisotilas. Matrosov sai arvonimen Neuvostoliiton sankari kaaduttuaan taistelussa Kalinin rintamalla lähellä Pihkovaa, jossa hän pelasti ryhmänsä jäsenet heittäytymällä konekivääritulen eteen.
R-9 Desna

R-9 Desna eli SS-8 Sasin oli neuvostoliittolainen 1. tai 2. sukupolven mannertenvälinen ohjus, joka vanhentui teknisesti 1960-luvulla. Näitä ohjuksia oli Neuvostoliiton asevoimien käytössä 1964–1976.
Ohjuksen detaljisuunnittelu alkoi huhtikuussa 1958 ja ohjus hyväksyttiin valmistusohjelmaan vuoden 1959 lopulla. Ohjuksen esisuunnitelua johti Sergei Koroljov, mutta lopullinen suunnittelu on tuntemattomampien insinöörien käsialaa. Koroljoville tyypillisesti ajoaineena oli nestehappi ja alkoholi, joista nestehappi ei operatiiviselle asejärjestelmälle ole kovin hyvä ratkaisu. Raketin laukaisumassa oli alle puolet R-7-ohjuksesta, joka oli merkittävä kehitysaskel. Ohjus käytti maaliin ohjautumisen loppuvaiheessa radan korjaamiseen vastaanotettuja radiokomentoja, jonka vuoksi se olisi ollut altis häirinnälle kuten Yhdysvaltain keskimatkanohjus Corporal. Tästäkin syystä ohjus edustaa nykyajan mittapuun mukaan alkeellista tekniikkaa. Tästä ohjuksesta kehitettiin kolme eri versioita.
Se muistuttaa SS-7 Saddler-ohjusta. Ohjuksen kantama oli 12 000–13 000 km ja tarkkuus venäläisten mukaan 3 000–3 500 metriä, läntisten tietojen mukaan 1 800–2 000 metriä. Ohjuksessa oli joko 1,65Mt tai suurempi 2,3Mt ydinkärki.