Pyrrhonismi

Pyrrhonismi eli pyrrhonilainen skeptisismi (m.kreik. Πυῤῥώνειοι (σκεπτικοί), Pyrrhōneioi (skeptikoi), ”Pyrrhonlaiset (skeptikot)”) viittaa antiikin aikaisen skeptisismin suuntaukseen, jonka perusti Ainesidemos ensimmäisellä vuosisadalla eaa. ja joka tunnetaan ennen kaikkea Sektos Empeirikoksen teoksista 100- ja 200-lukujen vaihteesta jaa. Koulukunta kannatti voimakasta skeptisismiä ja mielipiteistä pidättäytymistä. Pyrrhonismi luetaan yhdeksi hellenistisen filosofian koulukunnista.
Pyrrhonismi sai nimensä Pyrrhonista, joka eli noin vuosina 360—270 eaa. Ainesidemos pyrki herättämään Pyrrhonin ja Timonin, toisen varhaisen skeptikon, ajattelun uudelleen henkiin. Historiallisen Pyrrhonin ja koulukunnan ajattelun välinen yhteys on kuitenkin epäselvä. Pyrrhonismi nousi uudelleen keskustelunaiheeksi 1600-luvulla nykyaikaisen tieteellisen maailmankuvan ja tieteellisen skeptisismin syntyessä.

Antiikin pyrrhonismi

Pyrrhon, josta pyrrhonismi on saanut nimensä, eli 300-luvulla eaa. Hän ei itse kirjoittanut filosofisia teoksia. Hänen oppilaansa Timon kirjoitti sekä Pyrrhonin elämästä että ajattelusta; nykyaikaan hänen teoksistaan on kuitenkin säilynyt vain katkelmia.
Ainesidemos herätti pyrrhonismin uudelleen henkiin. Hän toimi alun perin Platonin Akatemiassa, mutta pettyi siihen, että koulu luopui skeptisismistä. Häneltä tunnetaan tietoja muun muassa kadonneesta teoksesta Pyrrhonistiset kirjoitukset. 
Myöhemmistä pyrrhonisteista tunnetuin on Sekstos Empeirikos, jonka teokset Pyrrhonismin pääpiirteet sekä Matemaatikkoja vastaan ovat nykyään keskeisimpiä teoksia pyrrhonistisen ajattelun tuntemisen kannalta. Lisäksi ne ovat merkittäviä lähteitä myös muuhun hellenistisen ajan filosofiaan, koska ne käyvät läpi muiden, pyrrhonistien dogmaattisina pitämien koulukuntien oppeja ne kumotakseen.
Myöhemmän pyrrhonismin suhteesta historiallisen Pyrrhonin ajatteluun on ollut erimielisyyksiä.

Keskustelu pyrrhonismista uuden ajan alussa

Antiikin aikainen skeptisismi sai uutta huomiota uuden ajan alussa. Tällöin eräs keskustelu koski historiallista epäilyä (historiallista pyrrhonismia, ”pyrrhonismus historicus”) ja historiaa koskevia uskomuksia (”fides historica”). Perustava kysymys kuului: Kuinka voimme todistaa historiaa koskevat väittämät? Historiatiede on tieteenala, jolla ei voida suorittaa kokeellista tutkimusta. Esimerkiksi kysymystä siitä, kuinka monta tikariniskua Julius Caesariin iskettiin, voidaan lähestyä ainoastaan tekstiaineistoon perustuen. Jos historialliset lähteet ovat ristiriidassa keskenään, historioitsijat voivat yrittää asettaa ne tasapainoon; esimerkiksi kysymällä, ovatko jotkut tekstit ensiarvoisempia kuin toiset, koska ne ovat silminnäkijäkuvauksia, tai vastaavatko jotkut tekstit kokemusta, kun taas toiset sisältävät epätodennäköisiä, hämmästyttäviä tapahtumia, joita voidaan pitää legendoina?
Keskustelun tuloksena ei syntynyt mitään lopullista ratkaisua varsinaiseen ongelmaan. Sen sijaan kehittyi uudenlainen tekstien kriittisen analyysin menetelmä. Historiatiede muuttui vähitellen narratiivisesta projektista kriittisen keskustelun projektiksi, ja 1800-luvulla se alkoi käyttää arkeologiaa vertailevan tutkimuksen apuvälineenä.

Filosofia

Pyrrhonistinen skeptisismi erosi muun muassa Karneadeen edustamasta akatemialaisesta skeptisismistä siinä, että kun viimeksi mainittu katsoi, että ”mitään ei voida tietää, ei edes tätä”, pyrrhonistit puolestaan välttivät hyväksymästä mitään väittämiä, jotka eivät ole itsestään selviä ja joista voi vallita useita mielipiteitä. Sen sijaan he pitäytyivät jatkuvan kysymisen tilassa. Pyrrhonistien mukaan myös sellainen väittämä kuin ”mitään ei voida tietää” on dogmatistinen, ja siksi he välttivät hyväksymästä myös sitä. Pyrrhonistit pyrkivät näin tekemään skeptisimistään universaalia, ja välttämään sen perustamista mihinkään väittämään, mitä voitaisiin itseään pitää dogmatistisena. Tavoitteena oli mielipiteistä pidättäytyminen (epokhē).
Muiden hellenistisen filosofian keskeisimpien koulukuntien, kuten stoalaisuuden ja epikurolaisuuden, tapaan pyrrhonistien päämääränä elämässä oli mielenrauhan saavuttaminen (ataraksia), ja filosofia palveli ensi sijassa tätä käytännöllistä päämäärää. Pyrrhonistit katsoivat mielenrauhan olevan seurausta siitä, että ihminen kouluttaa mielensä olemaan sitoutumatta mihinkään epäselviä asioita koskeviin väittämiin. Pyrrhonistit katsoivat, että mielipiteemme ja tekemämme perusteettomat arvostelmat johtavat erilaisiin haluihin, kärsimystä tuottaviin ponnistuksiin ja pettymyksiin. Ihminen vapautuu kaikesta tästä, kun ei aseta mitään vaihtoehtoisista tiloista tai arvostelmista toisen edelle. Koska täydellinen toimimattomuus olisi kuitenkin tarkoittanut samaa kuin kuolema, pyrrhonistit sallivat kuitenkin yleisten tapojen noudattamisen tavallisessa arkielämässä, vaikkakin pidättäytyivät liittämästä mihinkään vaiheeseen varmuudella esitettyjä väittämiä.
Pyrrhonistit esittivät lukuisia erilaisia argumentteja sille, miksi uskomusten muodostamista on vältettävä. Esimerkit esittivät yleensä, että sekä jonkin väittämän että sen kiellon tueksi on olemassa yhtä vahvoja perusteluja. Useat esimerkeistä koskivat havaintokokemusta: esimerkiksi esineet näyttävät erilaisilta riippuen etäisyydestä, havainto-olosuhteista, käytetyistä aisteista, sekä havaitsijan mielentilasta, vireystilasta ja terveydestä, ja niin edelleen. Tunnetuimpia argumentteja ovat Ainesidemoksen niin kutsutut kymmenen trooppia (tropoi) eli argumenttimuotoa, sekä Agrippan viisi trooppia.