google/wiki40b huggingface dataset:
Ergatiivi

Ergatiivi on transitiiviverbien agentin sija absolutiivi-ergatiivikielissä, joissa intransitiiviverbien agentin ja transitiiviverbien patientin sijana käytetään absolutiivia. Ergatiivi-absolutiivikielet siis merkitsevät transitiivilauseen agentin ja jättävät patientin merkitsemättä, kun taas nominatiivi-akkusatiivikielet, kuten suomi, merkitsevät transitiivilauseen patientin ja jättävät vastaavasti agentin merkitsemättömään muotoon. Vertailuksi esimerkkilauseet akkusatiivikieliin kuuluvasta suomesta ja ergatiivikieliin kuuluvasta baskista: suom. "Mies-ø näkee poja-n", bask. "Gizona-k mutil-a ikusi du". Suomen lauseen agentti (mies) on merkitsemättömässä nominatiivisijassa ja patientti (poika) "-n"-suffiksilla merkityssä  akkusatiivissa. Baskin patientti (mutil ’poika’) on merkitty absolutiivisuffiksilla "-a", kun taas agentti (gizona ’mies’) on merkitty ergatiivisuffiksilla "-k". Baskin kielen lause sanatarkasti käännettynä on siis suurin piirtein "mieheltä näkee poika". Baskin lisäksi ergatiivikieliin kuuluvat mm. Kaukasian kansojen, maya-intiaanien sekä Australian aboriginaalien puhumat kielet.
Baski on johdonmukaisesti ergatiivinen kieli, mikä on melko harvinaista. Yleisempiä ovat niin sanotut halkaistut ergatiivikielet (engl. split ergative languages), joissa transitiiviverbit ovat joissakin yhteyksissä ergatiivisia ja toisissa yhteyksissä akkusatiivisia. Esimerkiksi georgian kielessä on halkaistu ergatiivi. Halkaistua ergatiivisuutta esiintyy indoeurooppalaisissakin kielissä.

suomi

Suomi ei ole ergatiivikieli. Partitiivisubjektin saavia tunnekausatiiveja voidaan kuitenkin pitää ergatiivin kaltaisina rakenteina. Niissä intransitiivilauseen ainoa argumentti on samassa sijassa (partitiivissa) kuin transitiivilauseen objekti. 
Äiti nukuttaa lasta.
Lasta nukuttaa.

Tällaiset esimerkkiparit ovat kuitenkin hyvin harvinaisia, ja ergatiivisuus onkin suomessa enemmän esimerkinomaista kuin laajamittainen ilmiö.
Vaasan kaupunginorkesteri

Vaasan kaupunginorkesteri on Vaasan kaupungin ylläpitämä kunnallinen sinfoniaorkesteri.
Vaasaan perustettiin 1930 orkesteriyhdistys, joka aloitti säännöllisen konserttitoiminnan. Orkesterin ensimmäisiä kapellimestareita olivat Alfred Holm, Ernst Franz Hase ja Eino Haipus. Orkesteri kunnallistettiin vuonna 1974, ja sen koko kasvoi 31 muusikkoon. Orkesterin kapellimestareita ovat olleet mm. Pertti Pekkanen ja Hannu Norjanen. Vuodesta 2006 lähtien orkesteria johtaneen Hannu Koivulan toimikausi päättyy vuoden 2011 heinäkuussa ja hänen tilalleen tulee kaksivuotiskaudeksi Jin Wang. Orkesterin nimikkosäveltäjä on Markus Fagerudd.
Omien konserttiensa lisäksi Vaasan kaupunginorkesteri on antanut yhteiskonsertteja Seinäjoen kaupunginorkesterin, Umeå Symfoniorkesterin, Pori Sinfonietan ja Keski-Pohjanmaan Kamariorkesterin kanssa. Vaasan kaupunginorkesteri on vieraillut Ilmajoen ja Korsholman musiikkijuhlilla, Lieksan Vaskiviikolla ja Lohtajan kirkkomusiikkijuhlilla. Orkesteri on tehnyt myös ulkomaankiertueita Kyprokselle, Norjaan, Ruotsiin ja Yhdysvaltoihin.
Vuoren asukin tarina

Vuoren asukin tarina (isl. Bergbúa þáttr) on keskiaikainen islantilainen þáttr-tarina, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Tarina kertoo länsi-islantilaisesta miehestä nimeltä Þórðr, joka lähtee eräänä talvipäivänä palkollisensa kanssa messuun. Matka on pitkä ja sen aikana miehet yllättää lumimyrsky, minkä seurauksena nämä joutuvat pitämään yötä löytämässään luolassa. Yön aikana jokin luolan perällä oleva olento (tulkintojen mukaan peikko), jolla on silmät suuret kuin täysikuu, lausuu kolmesti 12-säkeistöisen runon, jossa kehotetaan opettelemaan runo ulkoa tai heille kävisi huonosti. Aamulla miehet jatkavat matkaansa, mutta myöhästyvät messusta. Paluumatkalla he eivät enää löydä luolaa. Þórðr muistaa kuulemansa runon ulkoa, mutta hänen palkollisensa ei. Palkollinen kuolee vuoden kuluttua, mutta Þórðr siirtää tilansa lähemmäs kirkkoa ja menestyy. Kummun asukin tarinan tavoin Vuoren asukin tarina eroaa monesta muusta islantilaisesta kertovasta þáttr-tarinasta siinä, ettei se ole ollut osa sellaisia kuningassaagojen kokoelmia kuin Flateyjarbók ja Morkinskinna. Vuoren asukin tarinaa ei ole suomennettu.

Ajoitus ja käsikirjoitukset

Vuoren asukin tarinan sisältämä runo tunnetaan nykytutkimuksessa nimellä Hallmundarkviða. Sen ja mahdollisesti myös itse tarinan on arvioitu olevan peräisin 1200-luvulta. On katsottu, että tarina olisi alkujaan kirjoitettu jossain luostarissa. 

Varhaisimmat Vuoren asukin tarinan sisältäneet käsikirjoitukset ovat olleet vuoden 1400 tietämiltä. Tarina on ollut alkujaan osa Vatnshyrna-käsikirjoitusta, joka tuhoutui Kööpenhaminan palossa vuonna 1728. Tätä ennen Árni Magnússon ja hänen kirjurinsa Ásgeir Jónsson olivat kuitenkin ehtineet tehdä Vatnshyrnasta kopioita. Näin myös Vuoren asukin tarinasta on säilynyt osia Vatnshyrnan kopioissa (esim. AM 564 c 4to, v. 1686). Lisäksi tarina on säilynyt esimerkiksi Pseudo-Vatnshyrnana tunnetussa käsikirjoituksessa AM 564 a 4to, joka on ajoitettu vuosien 1390–1425 väliseen aikaan, sekä muissa myöhemmissä paperikäsikirjoituksissa.

Runous Vuoren asukin tarinassa

Vuoren asukki lausuu luolassa suojaa pitäville miehille 12 säkeistöä käsittävän dróttkvætt-runomittaisen  runon. Dróttkvætt eli ”hovi-mitta” oli suosituin ja arvostetuin skaldirunounessa käytetty runomitta, jota käytettiin ylistysrunoissa ja saagoissa esiintyvissä yksittäisissä runosäkeistöissä. Tyylillisesti Hallmundarkviða muistuttaa edda-runon Völuspá (Näkijättären ennustus) ja runon Merlínússpá profetioita. Viimeksi mainittu Merlínússpá on Geoffrey Monmouthilaisen teoksen Historia regum Britanniae  osan Prophetiae Merlini muinaisislanninkielisen käännös. Hallmundarkviðan sisällöstä on lisäksi huomioitu,  että sen ensimmäisen säkeistön loppu (Hátt stígr höllum fæti / Hallmundr í gný fjalla) esiintyy lähes identtisenä myös Grettir Väkevän saagassa olevassa Hallmundarflokkr-nimellä tunnetussa runossa (Hátt stígr höllum fæti / Hallmundr í sal fjalla).
Hallmundarkviðan katsotaan kuvaavan vulkaanista toimintaa. On esitetty, että runo olisi alkujaan kuvannut Borgarfjörðurin alueella noin v. 940–950 tapahtunutta tulivuorenpurkausta, jonka seurauksena syntyi Hallmundarhraun-nimellä tunnettu laavakenttä.
Khione

Khione oli kreikkalaisessa mytologiassa luminymfi ja Boreaan, pohjoistuulen, ja Oreithyian tytär.
Khione oli yhteydessä Poseidonin kanssa ja synnytti tälle salaa Eumolpoksen. Pelätessään isänsä reaktiota hän tämän tietämättä heitti lapsensa syvään mereen. Poseidon kuitenkin pelasti Eumolpoksen ja antoi tämän tyttärelleen kasvatettavaksi Etiopiassa. Eumolpoksesta tuli eumolpidien, Eleusian mysteerejä johtavan pappissuvun kantaisä.

Daidalionin tytär

Khione oli myös Daidalionin kauniin tyttären nimi. Sekä Apollon että Hermes ihastuivat häneen ja makasivat hänen kanssaan saman yön aikana. Suhteista syntyivät Autolykos Hermeelle ja Filammon Apollonille. Myöhemmin hän ylpistyi asemastaan jumalten lasten äitinä, ja loukkasi Artemista kehumalla itseään tätäkin kauniimpana. Suuttunut Artemis tappoi hänet nuolillaan.
Arvo Manner

Arvo Verner Aleksander Manner (17. elokuuta 1887 Lappi Tl – 11. huhtikuuta 1962) oli maaherra ja ministeri.
Manner suoritti ylioppilastutkinnon 1906, oikeustutkinnon 1912 ja sai varatuomarin arvon 1915.
Manner toimi Viipurin läänin maaherrana  1925–1945 ja Kymen läänin maaherrana 1945–1955. Manner oli apulaissisäasiainministerinä Sunilan II hallituksessa 1932. Hän oli hallituksessa 14. maaliskuuta 1932 – 20. lokakuuta 1932 ammattiministerinä.
Kristillishenkisen oikeistopoliitikon Arvo Mannerin veli oli vasemmistojohtaja Kullervo Manner.
Sinikka Hurskainen

Ulla Sinikka Hurskainen (ent. Hurskainen-Leppänen) (s. 22. maaliskuuta 1951 Kuusankoski) on suomalainen poliitikko. Hän oli SDP:n kansanedustaja vuosina 1983–1999 ja 2003–2011.
Hurskainen on naimisissa Suomen merimieskirkon pääsihteerin Sakari Lehmuskallion kanssa. Vuosina 1984–1990 Hurskainen oli naimisissa kansanedustaja Urpo Leppäsen kanssa. Hurskaisella on yksi lapsi, Ida (s. 1985).
Koulutukseltaan Hurskainen on sosionomi.
Hurskainen on toiminut Kuusankosken kaupunginvaltuutettuna 1973–1978 ja Imatran kaupunginvaltuutettuna 1981–1992 ja 2001 alkaen uudestaan.
Hurskainen on myös pitkään maalannut naivistisia maalauksia ja hän mainitsee maalaamisen harrastuksekseen. Hän on Imatran taideyhdistyksen jäsen ja oli eduskunnan kuvataidekerhon puheenjohtaja.
Gösta Ågren

Sven Gösta Ågren (s. 3. elokuuta 1936 Uusikaarlepyy) on suomenruotsalainen runoilija ja elokuvaohjaaja sekä filosofian tohtori kirjallisuustieteestä Tukholman yliopistosta.

Elämä ja ura

Ågren väitteli 1971 aiheenaan Dan Anderssonin elämä ja runous 1916–1920. Väitöskirjan otsikko on Kärlek som i allting bor. Hän opiskeli Svenska Filminstitutetin elokuvakoulussa 1964–1966. Ågrenin ensimmäinen ja ainoa elokuva, Lapualaisballadi valmistui 1969. Ågren on työskennellyt tehtaassa, Helsingin yliopiston kirjastossa, toimittajana Ny Tid -lehdessä, opettajana kansanopistossa Kalixissa Ruotsissa sekä elokuvaohjaajana 1965–1975, jolloin valmistui televisiosarja Amirika. 
Ågrenin ensimmäinen runokokoelma Kraft och tanke ilmestyi 1955. Läpimurtokokoelmia 1970-luvulla olivat Var inte rädd ja Molnsommar. Runoilijanura huipentui Jär-trilogiaan: Jär (murteellisesti 'här', 1988),  Städren (= 'Städerna', 1990) ja Hid (= 'Hit', 1992). Trilogian ensimmäisestä osasta hän sai Finlandia-palkinnon 1988. Ågrenille ovat olleet tärkeitä aiheita historia ja suomenruotsalainen identiteetti. Hänen runoutensa perimmäinen ydin on yritys ymmärtää ”miksi täällä ollaan”. 
Ågrenin veljiä olivat kirjailijat Erik Ågren ja Leo Ågren. Sisar Inga Ågren (1932–1965) julkaisi runokoelman Livet som är och förblir (1963). Gösta Ågren toimitti vuonna 1981 Inga Ågrenin runoista teoksen Liv: samlade dikter, johon sisältyy myös elämäkerta.
Ågren harrastaa virsikanteleen soittoa. Hän on aktiivinen ja näkyvä kulttuuripersoona ruotsinkielisellä Pohjanmaalla. Marraskuussa 2006 tasavallan presidentti myönsi Ågrenille Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin.
Puistotuhatjalkainen

Koko ja ulkonäkö

Puistotuhatjalkainen on melko kookas ja tasapaksu tuhatjalkainen. Ruumis on 19–37 mm pitkä ja muodostuu koiraalla 37–47 ja naaraalla 38–97 jaokkeesta. Raajapareja on koiraalla 63–85 ja naaraalla 65–97. Ruumis on pohjaväriltään kiiltävän mustanruskea, ja siinä on metallinkiiltoisen kullanhohtoisia poikkijuovia. Tuntosarvet ovat mustanruskeat ja raajat vaalean kellertäviä. Silmät muodostuvat 37–47 osasilmästä

Levinneisyys

Puistotuhatjalkaista tavataan Euroopassa Pyreneiden niemimaan pohjoisosista ja Britteinsaarilta Keski-Euroopan poikki Länsi-Venäjälle. Se on myös levinnyt vieraslajina Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Pohjoismaissa levinneisyys kattaa koko Tanskan sekä osan Ruotsia ja Norjaa.
Lajia tavataan paikoittaisesti myös Suomessa. Sillä on useita vakiintuneita esiintymispaikkoja ainakin Turun ja Kaarinan alueilla ja viime vuosina laji on levinnyt myös muutamille paikoille Uudellamaalla. Suomessa se tavattiin ensimmäisen kerran helsinkiläisestä puistosta vuonna 1933. Vielä vuoden 2000 kansallisessa uhanalaisarvioinnissa laji oli arvioitu Suomessa erittäin uhanalaiseksi, mutta sittemmin se on levittäytynyt useille uusille elinpaikoille ja näillä paikoilla se on jopa runsaslukuinen. Niinpä vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa laji todettiin elinvoimaiseksi (LC).

Elinympäristö ja elintavat

Puistotuhatjalkainen on useimmiten synantrooppi laji, jota tavataan tyypillisesti kulttuuriympäristöissä kuten puistoissa, puutarhoissa, hautausmailla ja peltojen reunuksilla. Se viihtyy kuitenkin myös erilaisissa lehtimetsissä ja suosii paikkoja, joissa maaperä on rehevää, joskaan hiekkaisempi maapohja ei vaikuta olevan lajille ongelma. Tuhatjalkaiset oleskelevat pääasiassa kivien alla ja karikkeen seassa. Puistotuhatjalkaisella tiedetään olevan joskus syksyisin massaesiintymiä, joiden yhteydessä talvehtimispaikkaa etsivät yksilöt voivat tunkeutua esimerkiksi kellareihin. Laji talvehtii maaperässä jopa 50 cm syvyydellä. Ravinnokseen se käyttää kariketta, sammalia sekä kasvien osia.
Laji saattaa olla joinakin vuosina puutarhatuholainen.
Suvi Aalto

Suvi Aalto (s. 9. huhtikuuta 1994 Oulunsalo) on suomalainen laulaja ja maskeeraaja sekä kansainvälisesti tunnetun Saara Aallon pikkusisko. Hän nousi julkisuuteen vuoden 2013 The Voice of Finlandista.

Laulajana

Aalto osallistui The Voice of Finlandiin vuonna 2013. Hän eteni finaaliin, jonka päätteeksi putosi ja sijoittui neljän parhaan joukkoon. Aalto on tämän jälkeen tehnyt yhteiskiertueita Tomi Metsäkedon, siskonsa Saara Aallon sekä tämän ex-miehen Teemu Roivaisen kanssa.

Maskeeraajana

Aalto työskentelee Make Up Storessa, Helsingissä.

Yksityiselämä ja perhe

Aallon sisko on laulaja Saara Aalto ja veli pokerinpeluun ammattilainen Samu Aalto. Heidän vanhempansa ovat Markus ja Taina Aalto. Aallon serkku on vatsastapuhuja Sari Aalto sekä setä Simo Aalto on taikuuden maailmanmestari. Aalto seurustelee tanssija ja näyttelijä Antti Kyllösen kanssa.
Eugen Ehrlich

Eugen Ehrlich (Tšernivtsi, Itävalta 1862 – Wien, Itävalta 1922) oli itävaltalainen asianajaja ja oikeussosiologi. Teorioissaan hän edusti vapaaoikeudellista koulukuntaa.
Teoksissaan Ehrlich erotteli toisistaan valtiollisen oikeuden, juristioikeuden ja elävän oikeuden. Viimeksi mainittu koostuu Ehrlichin mukaan yhteiskunnallisista organisaatio- ja toimintanormeista. Yhteiskunnan Ehrlich käsitti "toisiinsa kosketuksissa olevien inhimillisten sidosten kokonaisuudeksi". Näitä sidoksia ovat muun muassa perhe. Käytännönläheisillä teorioillaan Ehrlich pyrki siihen, että hänen aikansa oikeudenkäytössä olisi turvauduttu enemmän lainsäädännön ulkopuolisiin tietolähteisiin silloin vallinneen käsitelainopin vastaisesti.

Koulutus ja ura

Ehrlich opiskeli lakitiedettä Wienin yliopistossa ja sai tohtorin arvon vuonna 1886. Koulutuksen saaneena hän opetti samassa yliopistossa vuoteen 1894. Vuosina 1895–1897 hän oli roomalaisen oikeuden dosentti.
Romano Fenati

Romano Fenati (s. 15. tammikuuta 1996) on italialainen ratamoottoripyöräilijä, joka kilpaili MotoGP-sarjassa.

Ura

Fenati kilpaili uransa alkuvaiheilla kotimaansa 125cc-sarjassa. Vuonna 2011 hän voitti tämän kuutioluokan Euroopan mestaruuden. Kaudeksi 2012 hän siirtyi Moto3-luokkaan FTR Hondan talliin. Fenati oli ensimmäisessä kisassaan Qatarissa toinen ja voitti jo seuraavan osakilpailun Espanjassa. Hänestä tuli ensimmäinen kuljettaja sitten Noboru Uedan ja vuoden 1991, joka on pystynyt ajamaan palkintosijoille kahdessa avausstartissaan. Hän oli lopulta MM-sarjan kuudes. Seuraavalla kaudella Fenati ei päässyt kertaakaan podiumille ja oli vasta sarjan kymmenes. Kauden 2014 kolmessa ensimmäisessä kilpailussa Fenati sijoittui kahdesti kärkikolmikkoon, voittaen Argentiinan GP:n. Argentiinan kilpailun podiumilla italialaiselle Fenatille soitettiin vahingossa Ranskan kansallislaulu Marseljeesi. Hän oli lopulta sarjan yhteispisteissä viides kerättyään kauden aikana Argentiinan voiton lisäksi kolme voittoa. San Marinon Moto2-luokan osakilpailussa kaudella 2018 Fenati painoi ohitettaessa kilpakumppaninsa Stefano Manzin jarrukahvaa yli 200 kilometrin tuntinopeudessa ja Manzi sai vain vaivoin säilytettyä pyöränsä hallinnan, teko tuomittiin lajipiireissä poikkeuksellisen törkeänä ja järjestäjien langettaman kilpailukiellon lisäksi Fenatin talli Marinelli Snipers irtisanoi tämän sopimuksen välittömästi. Myös Fenatin seuraavan kauden talli MV Agusta ilmoitti ettei se ole enää kiinnostunut tämän palveluksista ja purkavansa tekemänsä sopimuksen.
Juho Koskimies

Juho Rudolf Koskimies (vuoteen 1906 Forsman; 24. syyskuuta 1859 Juva – 8. helmikuuta 1936 Oulu) oli Oulun hiippakunnan piispa ja kirkkohistorioitsija.
Koskimies vihittiin papiksi vuonna 1884. Vuonna 1890 hän valmistui filosofian kandidaatiksi, 1896 teologin kandidaatiksi, 1899 teologian lisensiaatiksi ja tohtoriksi vuonna 1899. Koskimiehen väitöskirja oli nimeltään Suomen kirkollisten olojen uudistus Ison Vihan jälkeen.
Ennen valintaansa Oulun piispaksi Koskimies toimi Lapuan kappalaisena ja Turun tuomiokapitulin asessorina. Hänet nimitettiin Oulun hiippakunnan piispaksi vuonna 1900. Piispanistuin oli siirretty Kuopiosta Ouluun samana vuonna, joten Koskimies oli oikeastaan ensimmäinen Oulun piispoista. Hiippakunnan nimenä säilyi Kuopion hiippakunta aina vuoteen 1923 asti.
Juho Koskimiehen veli oli kielen- ja kirjallisuudentutkija ja koulumies A. V. Koskimies. Koskimies avioitui lapsuudenystävänsä sopraano Lydia Laguksen kanssa vuonna 1886.
Poznańin suurherttuakunta

Poznańin suurherttuakunta (saks. Großherzogtum Posen, puol. Wielkie Księstwo Poznańskie) oli Preussin kuningaskunnan autonominen provinssi vuosina 1815-1848, jonka jälkeen se korvattiin Posenin provinssilla Preussin 5. joulukuuta 1848 perustuslailla.
Suurherttuakunnan pinta-ala oli 28 951 km² ja sen pääkaupunki oli Poznań (Posen saksaksi).
Vuoden 1848 jälkeen termi Poznańin suurherttuakunta jäi epäviralliseen käyttöön tarkoittamaan herttuakunnan aikoinaan muodostamaa aluetta, erityisesti alueella asuneiden puolalaisten keskuudessa.

Historia

Poznańin suurherttuakunta luotiin Wienin kongressissa vuonna 1815 suurimmalta osin historiallisen Ison-Puolan alueesta pitäen sisällään myös Varsovan herttuakunnan länsiosat (Poznańin, Bydgoszczin ja osittain Kaliszin departementit). Itse asiassa nämä alueet liitettiin kongressissa Preussiin vastoin puolalaisille tehtyjä lupauksia itsehallinnasta ja vapaasta kehityksestä.
Vuonna 1817 Chełmno (Kulm saksaksi) liitettiin Länsi-Preussiin.
Vuoteen 1830 asti Preussin viranomaiset olivat suhteellisen suvaitsevia puolalaisvähemmistöä kohtaan vaikkakin preussilaiset hallintomallit omaksuttiin alueelle ja saksan kielen asemaa vahvistettiin koulutuksessa.
Kun Kongressi-Puolassa syttyi Marraskuun kansannousu venäläisvaltaa vastaan, se sai tukea suurherttuakunnassa asuvilta puolalaisilta, minkä johdosta ylipresidentti (Oberpräsident) Eduard Heinrich von Flottwell pystytti alueelle sortavan poliisijärjestelmän. Hän puhdisti hallinnon puolalaisista, yritti heikentää puolalaisaatelin vaikutusvaltaa ostamalla näiden maat ja vuodesta 1832 alkaen lakkauttamalla puolan kielen opetuksen.
Saksan vuoden 1848 vallankumous oli tuhoisa suurherttuakunnalle. Frankfurtin kansalliskokous yritti jakaa alueen kahtia: Posenin provinssi aiottiin liittää uuteen yhdistyneeseen Saksaan kansalliskokouksessa hyväksytyn perustuslain mukaisesti ja Gnesnen provinssi aiottiin jättää puolalaisille. Tämä ehdotus hylättiin puolalaisen parlamentaarisen opposition vastustuksesta ja suurherttuakunnan yhtenäisyys säilytettiin useiden pitämättömien lupausten jälkeen. Preussin hallinto lakkautti suurherttuakunnan 9. helmikuuta 1849 perustaakseen Posenin provinssin, joka integroitiin täysin Preussin kuningaskuntaan.

Hallinto

Preussin kuningas kantoi arvonimeä Posenin suurherttua ja häntä edusti suurherttuakunnassa kenraaliherttua. Vaikka tosiasiallinen valta kuului preussilaishallinnolle (ylipresidentti, Oberpräsident), kenraaliherttualla oli veto-oikeus tehtyihin päätöksiin ja hän pystyi antamaan mielipiteensä kaikkiin puolalaisia koskeviin päätöksiin. Ensimmäinen kenraaliherttua oli ruhtinas Antoni Henryk Radziwiłł, joka oli nainut Preussin prinsessa Louisen. Hän toimi tässä virassa vuoteen 1831 asti.
Suurherttuakunta oli jaettu kahteen hallintopiiriin, Posenin ja Brombergin hallintopiireihin, jotka oli jaettu 26 piirikuntaan. Nämä jaettiin myöhemmin 40 piirikuntaan ja kahteen kaupunkipiiriin.
Vuonna 1824 suurherttuakuntaan perustettiin provinssikokous, jonka vähäinen valta oli kuitenkin neuvoa-antavaa.
Immanuel (joulunäytelmä)

Immanuel on Nurmeksen kaupungin keskustassa esitettävä katunäytelmä. Se esitetään aina joulunaatonaaton iltana. Esittäjät ovat paikkakuntalaisia harrastajia. 
Jouluevankeliumiin perustuvan näytelmän on kirjoittanut Eeva Vainio. Vainion ja Rauha Kejosen runoihin sävelletyn Seppo Paroni Paakkunaisen musiikin toteutus ulkona lumen keskellä on nurmekselaisille tärkeä joulun vieton aloitus.
Esitys alkaa Maariankadulta, ja tapahtumapaikat ovat Kirkkopuiston ympäristössä. Nurmeksen keskustan valot sammutetaan, ja pimeyttä valaisevat vain elävät tulet ja näyttämöpaikkojen valot. Valoilla ja musiikilla on näytelmässä tärkeä osa.
Immanuelin ohjaaja vaihtuu yleensä kolmen vuoden välein. Ohjaajina ovat olleet muun muassa Ilkka Bäckman, Juha Iso-Aho, Varpu Hartikainen, Kirsi Huotari, Matti Pajula, Mikko Lammi ja Janne Suutarinen. Vuosina 2017 ja 2018 ohjaajana on ollut Emilia Pokkinen. Musiikin on säveltänyt Paroni Paakkunainen.
Ensimmäisen kerran Immanuel-näytelmää esitettiin 1989. Tulloin odotettiin muutamaa kymmentä katsojaa, mutta yleisöä tuli 2500.
Draaman taustalle perustettiin kannatusyhdistys Nurmes-talolla Immanuelin päivänä, 28. helmikuuta 1991. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Maija-Liisa Kettunen ja sihteeriksi Juha Iso-Aho. Näytelmä on osa Nurmeksen Joulumusiikki -tapahtumasarjaa.
Leopold Hawelka

Leopold Hawelka (11. huhtikuuta 1911 Mistelbach, Niederösterreich – 29. joulukuuta 2011 Wien, Itävalta) oli maineikkaan wieniläisen kulttuurikahvilan Café Hawelkan perustaja yhdessä vaimonsa Josefine Hawelkan kanssa.
Matti Paloniemi

Matti Johannes Paloniemi (s. 1975) on suomalainen koreografi. Paloniemi on yksi Tanssiteatteri Tsuumin perustajajäsenistä ja toimi ryhmän taiteellisena johtajana vuosina 1999-2007. Paloniemi on valmistunut tanssinopettajaksi Oulun konservatoriosta ja on opiskellut Teatterikorkeakoulussa koreografin maisteriohjelmassa vuosina 2000-2004.
Paloniemi on tehnyt lukuisia koreografioita tanssiryhmille sekä teattereille Suomessa. Tanssiteatteri Rimpparemmin taiteellisena johtajana hän on toiminut vuodesta 2009 alkaen. Hän on tällä hetkellä myös Taideosuuskunta Tsuumin hallituksen varapuheenjohtaja.

Perhe

Paloniemi on ollut naimisissa vuodesta 1998 vaimonsa Salla Korja-Paloniemen kanssa. Heillä on kaksi lasta; Santra (s. 2004) ja Eelis (s.2006). Paloniemi perheineen asuu Helsingissä.
Alois Eliáš

Elämäkerta

Eliáš syntyi Prahassa vuonna 1890 ja palveli ensimmäisessä maailmansodassa Tšekkoslovakian legioonassa Venäjällä. Vuonna 1917 hänen onnistui saapua Venäjältä Ranskaan Yhdysvaltojen kautta ja vuonna 1919 hän otti osaa Tšekkoslovakian rajanaapureidensa Puolan ja Unkarin kanssa käymiin rajakahakoihin. Vuosina 1921-23 Eliáš opiskeli Pariisin sotilasakatemiassa ja työskenteli vuodesta 1924 maan pääesikunnassa. Vuosina 1931-33 hän johti Tšekkoslovakian edustustoa Kansainliiton aseistariisuntakomissiossa Genevessä. Tämän jälkeen hän komensi useita sotilasyksiköitä yleten kenraalimajuriksi vuonna 1936. Hänestä tuli Tšekkoslovakian viestintäministeri vuonna 1938 ja hän toimi virassaan maan saksalaismiehitykseen saakka.
27. huhtikuuta 1939 Eliášta tuli Böömin ja Määrin protektoraatin pääministeri. Astuessaan virkaansa hän lupasi entiselle presidentille Edvard Benešille tekevänsä voitavansa miehitetyn maan hyväksi ja järkeili, että jollei hän olisi ottanut virkaa vastaan, olisi siihen päätynyt joku maan vihollisista. Virkaa hoitaessaan Eliáš uhmasi natsihallintoa useaan otteeseen; hän kieltäytyi esimerkiksi vannomasta uskollisuudenvalaa Adolf Hitlerille ja kieltäytyi myös allekirjoittamasta juutalaisvastaisia lakeja. Hän teki myös yhteistyötä paikallisen vastarintaliikkeen kanssa ja oli yhteyksissä Tšekkoslovakian tuolloin Lontoossa toimineeseen pakolaishallitukseen. Böömin ja Määrin tuolloinen valtakunnanprotektori eli johtava paikallinen saksalainen virkamies Konstantin von Neurath korvattiin lopulta Reinhard Heydrichilla, joka pidätytti Eliáksen 27. syyskuuta 1941. Eliáš tuomittiin kuolemaan yhteistyöstä vastarintaliikkeen kanssa ja hänet teloitettiin Prahassa 19. kesäkuuta 1942.