google/wiki40b huggingface dataset:
Los Solidarios

Los Solidarios (Solidaarisuus) oli 1920-luvun alussa Barcelonassa perustettu anarkosyndikalistinen aseellinen järjestö. Se syntyi vastavoimaksi Espanjan hallituksen ja työnantajajärjestöjen ammattiyhdistysliikkeeseen kohdistamaan painostukseen ja väkivaltaan. Ryhmä jatkoi myöhemmin taistelua myös diktaattori Miguel Primo de Riveran hallintoa vastaan. Los Solidariosin jäsenet kuuluivat anarkosyndikalistiseen Confederación Nacional de Trabajadores -ammattiliittoon, jolla oli yli 250 000 jäsentä.
Los Solidariosin perustajia ja keskeisiä hahmoja oli tunnettu anarkisti Buenaventura Durruti. Hän oli jo aikaisemmin Ranskasta maanpaosta palattuaan ollut mukana San Sebastianin kaupungissa toimineessa Los Justicieros (Kostajat) -ryhmässä. Los Solidarios suoritti useita pankkiryöstöjä sekä poliittisia murhia. Ryöstöistä tunnetuin oli Espanjan keskuspankin Banco de Españan Gijónin konttorin ryöstö syyskuussa 1923, josta anarkistit saivat saaliiksi yli 600 000 pesetaa.
Poliittisista murhista merkittävin oli kardinaali Juan Soldevilla y Romeron surmaaminen pommi-iskulla kesäkuussa 1923. Romeron murha oli kosto ammattiyhdistysaktiivi Salvador Seguin ampumisesta, jonka takana oli espanjalainen työnantajaliitto. Kardinaali oli yksi sen merkittävimmistä tukijoista ja rahoittajista. Jo kahta vuotta aiemmin, ennen Los Solidariosin varsinaista syntyä olivat katalonialaiset anarkistit surmaanneet Madridissa pääministeri Eduardo Daton. Kardinaali Romeron murhan jälkeen suuri osa ryhmän jäsenistä joutui pakenemaan ulkomaille, aluksi Ranskaan ja myöhemmin Latinalaiseen Amerikkaan, jossa he tekivät pankkiryöstöjä ainakin Chilessä ja Argentiinassa. Eurooppaan palattuaan Los Solidariosin jäsenet suunnittelivat Espanjan kuninkaan Alfonso XIII:n murhaamista tämän Pariisin vierailun yhteydessä, mutta hanke paljastui ja ryhmä karkoitettiin Belgiaan, josta he saivat oleskeluluvan.
Espanjan toisen tasavallan syntymisen myötä vuonna 1931 Los Solidariosin aktivistit palasivat jälleen Espanjaan ja alkoivat toimimaan anarkistisen Federación Anarquista Ibérica -järjestön sisällä sen radikaalina siipenä. Tammikuussa 1932 järjestö organisoi kansannousun Kataloniassa yhdessä trotskilaisten kanssa. Espanjan sisällissodan syttyessä vuonna 1936 oli ryhmä jo käytännössä hajonnut, mutta sen jäsenet osallistuivat kuitenkin sotaan tuhansien muiden espanjalaisten anarkistien tavoin tasavaltalaisten rinnalla.
HMS Royal George (1827)

Palvelus

Alusta ei otettu palvelukseen purjealuksena, vaan se makasi reservissä Sheernessissä vuoteen 1850. Alus varustettiin 1852-1853 höyrykoneella, joka pyöritti yhdessä akselissa olevaa potkuria. Höyrykone ja sen vaatimat kattilat asennettiin vesitankkien tilalle. Lisäksi hiilten vaatima tila teki laivasta entistä ahtaamman ja pienensi sen varastoja. Vuonna 1860 aluksen ylin tykkikansi sahattiin pois ja siitä tuli kaksikantinen 80-tykkinen alus.
Alus myytiin 23. tammikuuta 1875 romutettavaksi Castlelle Charltoniin.
Sisilian alue

Hallinto

Vuonna 1947 Sisilia sai oman parlamenttinsa, jossa on 90 kansanedustajaa sekä aluehallinnon, joka päättää saaren sisäisistä asioista. Talous- ja ulkopolitiikka on yhteinen muun Italian kanssa. 
Sisilian alue on jaettu yhdeksään maakuntatason alueeseen: kuuteen maakuntaan (Agrigento, Caltanissetta, Enna, Ragusa, Syrakusa, Trapani) ja kolmeen metropolikaupunkiin (Catania, Messina, Palermo).

Kaupungit

Sisilian alueen tärkeimpiä kaupunkeja ovat pääkaupunki Palermo sekä maakuntien ja metropolikaupunkien pääkaupungit Catania, Messina, Syrakusa, Trapani, Enna, Caltanissetta, Agrigento ja Ragusa.
Mussius Aemilianus

Lucius Mussius Aemilianus (k. 262) oli roomalainen usurpaattori eli vallananastaja keisari Gallienuksen aikana.
Aemilianuksen uran vaiheet ovat selvinneet erään piirtokirjoituksen perusteella. Hän oli ritarisäätyläinen ja luultavasti italialaista alkuperää. Aemilianus toimi keisarillisen postilaitoksen, cursus publicuksen, päällikkönä (praefectus vehiculorum trium provinciarum) Galliassa Philippus Arabsin aikana. Myöhemmin hän oli prokuraattorina Egyptissä (procurator Alexandreae Pelusi Paraetoni) ja vuonna 247 Ostiassa (procurator portus utriusque Ostiae). Keisari Valerianuksen aikana Aemilianus toimi Egyptin prefektinä vuodesta 259 alkaen. Hän pani tuolloin käytäntöön Valerianuksen määräämät kristittyjen vastaiset lait. Kun Valerianus vangittiin persialaisten hyökkäyksessä kesällä 260, kenraali Macrianus julisti poikansa Macrianus nuoremman ja Quietuksen keisariksi. Aemilianus päätti tukea Macrianuksia, mutta nämä saivat surmansa taistelussa Illyricumissa vuonna 261, jolloin Aemilianus päätti kapinoida keisari Gallienusta vastaan. Gallienuksen kenraali Aurelius Theodotus kuitenkin kukisti Aemilianuksen maaliskuussa 262 ja teloitutti hänet. 260-luvun alun tapahtumat ovat hyvin epäselviä, eikä ole varmaa julistautuiko Aemilianus ollenkaan keisariksi. Hänet saatettiin teloittaa vain, koska hän oli tukenut Macrianuksia.
André Bazin

André Bazin (18. huhtikuuta 1918 Angers – 11. marraskuuta 1958 Nogent-sur-Marne) oli ranskalainen elokuva-arvostelija ja -esseisti. Hän oli vuonna 1951 perustamassa elokuvalehteä Cahiers du cinéma. Hän julkaisi merkittäviä esseitä elokuvateoriasta, ja hänellä oli merkittävä vaikutus moniin nuoriin ranskalaisiin ohjaajiin ja ”uuteen aaltoon”. François Truffaut'n elokuva 400 kepposta on omistettu Bazinille.
Sombrero

Sombrero (espanjan sanasta sombrero, 'hattu') on meksikolainen leveälierinen ja teräväkupuinen hattu. Lierin tarkoitus on suojata hatun kantajan päätä, niskaa ja olkapäitä porottavalta auringolta. Sombrero kehitettiin Meksikossa espanjalaisen lierihatun pohjalta. Sombreroja käytetään myös Yhdysvaltain eteläosissa, Etelä-Amerikassa ja Filippiineillä.
Suurimmissa sombreroissa on leukaremmi. Perinteisen meksikolaisen sombreron lieri kaartuu reunasta ylöspäin. Meksikolaisen sombreron lieri saattaa olla jopa 60 senttimetriä leveä.
Sombreron juuret ovat 1400-luvun Espanjassa. Luultavasti Córdobasta ja Andalusiasta lierihattu tuli siirtolaisten mukana Meksikoon, missä intiaanit ja uudisasukkaat levensivät sen lierejä paremmaksi suojaksi paahtavalta auringolta, ja näin syntyi tunnusomainen meksikolainen leveä sombrero.
Sombrero on Meksikossa edelleen tärkeä perinteinen asuste ja tunnistettava kansallissymboli. Sombreroa käyttävät esimerkiksi mariachimuusikot sekä perinteiset hevosmiehet charrot. Juhlapäähineenä käytetään joskus kaikkein leveimpiä malleja, työpäähineinä ja ulkopäähineinä kevyitä olkisombreroja. Hienompi väki käyttää ruskeaa, valkoista tai harmaata huopasombreroa, maalaiset halvempaa oljesta valmistettua.
Sombrerosta kehittyi Yhdysvalloissa cowboyhattu. Sombrerojen käyttö levisi 1800-lukuun mennessä Meksikosta kauppayhteyksien myötä myös Filippiineille.
Georges Mandel

Georges Mandel (5. kesäkuuta 1885 – 7. heinäkuuta 1944) oli ranskalainen lehtimies, poliitikko ja vastarintaliikkeen johtaja.
Georges Mandel, alkuperäiseltä nimeltään Louis George Rothschild, syntyi Chatoun kunnassa Pariisin länsipuolella juutalaisen räätälin perheeseen. Hänen isänsä oli muuttanut alueelle Alsacesta vuonna 1871, jolloin Alsace oli liitetty Saksan keisarikuntaan. Mandel aloitti lehtimiehen työt Émile Zolan ja Georges Clemenceaun perustamassa sosialistisessa L’Aurore-sanomalehdessä, joka oli puolustanut syyttömänä tuomittua Alfred Dreyfusia 1890-luvulla.
Sisäministerinä ollessaan Clemenceau nosti Mandelin mukaan politiikkaan. Mandelista tuli näkyvä fasismin ja natsismin vastustaja, ja 1930-luvulla hänellä oli Ranskassa samantapainen rooli kuin Winston Churchillillä Englannissa. Hän kannatti sotilaallista liittoutumista Neuvostoliiton kanssa ja vastusti Münchenin sopimusta sekä pääministeri Pierre Lavalin suunnitelmaa Etiopian jakamiseksi.
Vuosina 1928–1940 Mandel kuului ”tasavaltalaisten riippumattomien” puolueeseen (Indépendants républicains), joka oli konservatiivinen ryhmä ja talouspoliittiselta linjaltaan oikeistolainen.
Saksan hyökättyä Puolaan syyskuussa 1939 Mandel vaati hyökkäyssodan aloittamista Saksaa vastaan. Osa Ranskan oikeistosta syytti häntä sodanlietsojaksi ja juutalaisten etujen ajajaksi. Toukokuussa 1940 Mandel nimitettiin sisäministeriksi Paul Reynaudin hallitukseen. Hän vastusti aselepoa Saksan kanssa kesäkuussa, ja kieltäytyi brittien tarjouksesta nousta samaan lentokoneeseen, jolla Charles de Gaulle pakeni maasta. 
Mandel yritti taivutella presidentti Albert Lebrunia ja muita poliitikkoja matkustamaan Ranskan Pohjois-Afrikkaan ja jatkamaan taistelua sieltä käsin. Mandel lähti Marokkoon höyrylaiva Massilialla 21. kesäkuuta 25 muun henkilön kanssa, joukossa enimmäkseen sosialisteja, juutalaisia ja radikaalipuolueen jäseniä. 
Mandel pidätettiin Marokossa 8. elokuuta 1941 Vichyn hallituksen pääministeri Pierre Lavalin määräyksestä, ja luovutettiin Ranskaan tuomittavaksi. Churchill piti Mandelia ”ensimmäisenä vastarintataistelijana” ja yritti järjestää tämän vapaaksi. Hänen mielestään Mandel olisi ollut de Gaullea sopivampi johtamaan Vapaan Ranskan joukkoja. 
Marraskuussa 1942 Vichyn hallitus luovutti Mandelin Gestapolle, joka siirsi hänet Buchenwaldiin. Heinäkuussa 1944 hänet vietiin takaisin Pariisiin, ja 7. heinäkuuta Vichyn hallituksen miliisit teloittivat hänet Fontainebleaun metsässä. Georges Mandel on haudattu Passyn hautausmaalle.
Suomen Kuvalehti julkaisi jatkosodan aikana Ilmari Turjan päätoimittajakaudella Georges Mandelia herjaavan antisemitistisen artikkelin otsikolla ”Eräs Jerobeam Rotschild, josta tuli Georges Mandel”.
Suruvyökerttuli

Levinneisyys

Suruvyökerttulia tavataan Costa Ricassa ja Panamassa. Sitä on kuvattu yleiseksi, mutta sen kannankehitys on laskeva. Lajin ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Linjaloisto

Linjaloisto on valaistu merenkulun turvalaite jossa on kaksi taulua. LInjaloiston muodostaa kaksi suorakaiteen muotoista taulua; nykyisin valtaosa on maalattu puna-kelta -pystyraitaisiksi. Taaempi taulu on aina ylempänä kuin edempi, siksi niistä käytetään termejä alempi ja ylempi. Näin siksi, että kun molempien taulujen raidat jatkavat toisiaan joka kohdassa niin alus on väylällä.
Linjaloistossa on oma automaattinen valonlähteensä jolla on oma valotunnus; kun valot ovat tarkasti päällekkäin, alus on väylällä; jos ylempi valo on kohti ajettaessa vasemmalla, alus on väylän vasemmalla puolella ja jos oikealla niin silloin ollaan väylän oikealla puolella; toiseen  suuntaan ajettaessa päinvastoin.
Kaikki linjaloistot ovat viranomaisten hoitamia; joissakin yksityisissä venesatamissa on yksityisesti viranomaisen luvalla asetettuja valottomia linjamerkkejä joiden käyttö on sataman käyttäjien omalla vastuulla.
Lastujärvi (Janakkala)

Maantietoa

Järvi sijaitsee Janakkalan keskustaajaman Puukylän itäpuolella Kyterinharjun etelästä ja Lastuvuoren idästä rajaamana. Sen pinta-ala on 70 ha ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 800 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 3,3 kilometriä ja se länsiranta on ojitettua suota, mutta etelä- ja itäranta on harjun rinnettä. Rinteille on rakennettu kiinteistö ja kymmenen vapaa-ajan asuntoja. Niille johtaa tiet Janakkalasta tulevalta tieltä. Lastujärven maatila sijaitsee järven pohjoispuolella.

Vesistösuhteet

Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Sääjärvenojan valuma-alueeseen, johon järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 101,9 metriä mpy. Järveen laskee suo-ojia, joihin sekoittuu myös peltojen kuivatusvesiä. Sen laskuoja virtaa peltojen halki ja yhtyy Sääjärvenojaan Paartiansuolla.

Historiaa

Vuoden peruskartassa järven soita ei ollut vielä ojitettu eikä rannalle ollut rakennettu muita rakennuksia kuin nykyinen kiinteistö.
Staunton-tyyppiset shakkinappulat

Staunton-tyyppiset shakkinappulat ovat tietyntyyppiset shakinpeluussa käytettävät nappulat. Nappuloiden tyypin suunnitteli Nathaniel Cook vuoden 1835 paikkeilla. Cook rekisteröi nappulansa vuoden 1849 maaliskuussa. Syksyllä Cookin sukulainen John Jaques osti oikeudet shakkisettiin ja aloitti niiden valmistuksen. Samana päivänä kun ensimmäinen setti valmistettiin, Howard Staunton kehotti The Illustrated London News -lehdessä julkaistussa kolumnissa käyttämään Cookin suunnittelemia nappuloita tarkoituksena yhtenäistää nappuloita. Staunton kutsui settiä nimellä Mr. Stauntons pattern. Myöhemmin Staunton lisäsi jokaiseen myytävään settiin mukaan allekirjoituksensa. Jaquesin tehdas lopetti nappuloiden valmistamisen lopulta vuonna 1935.
Nappuloista tuli lopulta hyvin suosittuja. Nykyään niitä käytetään lähes poikkeuksetta ja ne ovat ainoat sallitut Maailman shakkiliiton järjestämissä kilpailuissa.
Cook sai innoituksen shakkisettiin British Museumin kreikkalaisesta hevosesta.
Jevsei Liberman

Jevsei Grigorjevitš Liberman (ven. Евсей Григорьевич Либерман, ukr. Овсій Григорович Ліберман, Ovsi Hryhorovytš Liberman, 1897 Slavuta – 1983 Harkova) oli ukrainalainen ekonomisti, Harkovan yliopiston kansantalouden professori.
Hän suoritti oikeustieteellisen virkatutkinnon ja jatkoi opintojaan taloustieteissä. Liberman toimi muun muassa kauppakorkeakoulun opettajana. Hän kirjoitti väitöskirjan suunnitelmataloudesta  vuonna 1956 ja uskalsi ensimmäisenä mainita sanan ”liikevoitto” Neuvostoliitossa julkaistussa Kommunisti-puoluelehdessä. Libermanin mielestä kysynnän ja tarjonnan tulisi määrätä tuotannon ja hinnat kuin suunnitelmataloudessa puolueviranomaisten määräämillä päätöksillä. Libermanista tuli sosialistisen markkinatalouden kannattaja Neuvostoliitossa. Hän sai esittää näkemyksensä jopa Pravdassa vuonna 1962. Hänet nimitettiin kansantalouden professoriksi vuonna 1963. Libermanin vaikutus oli merkittävä ja hänen talouden uudistusmenetelmiä kokeiltiin myös Itä-Saksassa Erich Apelin johdolla.
Hämeenlinnan kaunotar

Teemat ja henkilöt

Näytelmässä on kaavamainen rakkausjuoni, joka kuvaa kauppias Stephaniuksen kahden tyttären naima-aikeita. Tyttäristä Aurora on kaunis, hemmoteltu ja ylimielinen. Hän kieltäytyy kosinnoista, kunnes suostuu kaupungin rikkaimman kauppiaan, lihavan ja ontuvan Ingbergin vaimoksi. Sisarpuoli Rosa sen sijaan on nöyrä ja lempeä. Hän on tytöistä järkevämpi, sarkastisuuteen asti.
Rakkausjuonen lisäksi näytelmä kuvaa Suomen 1700-luvun poliittista tilannetta Kustaa III:n ja Anjalan liiton aikaan. Linnoitusvänrikki Aram Schantz ja apteekkioppilas Antti Colles ovat valmiita liittymään Anjalan miehiin ja ajavat Suomen irrottamista Ruotsin yhteydestä. Siinä missä Schantz on puhtaan idealistinen vallankumouksellinen, Colles on elämänläheinen antisankari, joka valitsee sittenkin vaatimattoman perhe-elämän. Lisäksi näytelmässä esiintyviä henkilöitä ovat apteekkari Svanbeck, joka edustaa taantumusta ja kurinpitoa, ja linnan pyövelin leski Saara, jota epäillään noidaksi. Saara ja hänen vuohensa aiheuttavat näytelmässä monia kommelluksia, ja vuohi pelastaa Schantzin pulasta syömällä kirjeen, josta Schantzin osuus salaliittoon olisi paljastunut.
Näytelmän henkilöillä ja teemoilla on yhteyksiä Waltarin muihin teoksiin. Panu Rajala vertaa idealistista Schantzia ja maanläheistä Collesia Sinuheen ja Kaptahiin. Lääketieteen ja noituuden teemat esiintyvät myös Paracelsus Baselissa -näytelmässä. Noituutta Waltari on kuvannut lisäksi Mikael Hakimissa ja näytelmässä Noita palaa elämään. Auroran tapaisia turhamaisia naisia esiintyy myös paljon Waltarin tuotannossa.

Arvioita

Maaria Koskiluoman mukaan ei ollut ihme, että Hämeenlinnan kaunottaren esitys jäi ainoaksi. Hänen mielestään näytelmä voisi kelvata korkeintaan jonkin harrastajateatterin kesäohjelmaan. Panu Rajala taas arvelee, että näytelmästä voisi uudelleen sovitettuna ja ohjattuna tulla vieläkin ”pikkukaupunkia ravisteleva satiiri”, vaikka se onkin ”laatukuvamainen”. Juri Nummelinin mielestä Hämeenlinnan kaunotar on hauska ja sujuva draama, jossa on 1930-luvun suomalaisten elokuvien ja Hollywood-komedioiden screwball-henkeä, kun se kuvaa väärinkäsityksiä ja ongelmia, joista henkilöt vapautuvat melkein vain sattuman avulla.
Rakuunasoittokunta

Rakuunasoittokunta on puhallinorkesteri ja Puolustusvoimien sotilassoittokunta, jonka kotipaikka on Lappeenranta. Se toimii Maasotakoulun alaisuudessa ja esiintyy pääasiassa entisen Itä-Suomen sotilasläänin alueella.
Soittokunnan päällikkö on musiikkimajuri Riku Huhtasalo ja kapellimestari musiikkikapteeni Aino Koskela ja siihen kuuluu 34 puu- ja vaskipuhallin sekä lyömäsoittajaa. Se esiintyy myös pienemmissä kokoonpanoissa kuten vaskikvintetti ja vaskiseitsikko. Soittokuntaan kuuluu myös varusmiesyhtye, jonka ohjelmisto koostuu muun muassa kevyemmästä musiikista
Aino Koskela on Suomen puolustusvoimien soittokuntien ensimmäinen naiskapellimestari.
Rakuunasoittokunta ylläpitää 1600-luvulle ulottuvia ratsuväen musiikkiperinteitä. Lappeenrantaan perustettiin vuonna 1890 Suomen Rakuunarykmentin soittokunta, joka lakkautettiin kuitenkin jo vuonna 1901 muun rykmentin mukana ensimmäisen sortokauden venäläistämispyrkimysten vuoksi. Itsenäisen Suomen ratsuväki keskitettiin Lappeenrantaan vuonna 1921 yhdistämällä Uudenmaan Rakuunarykmentti ja Hämeen Ratsurykmentti Ratsuväkiprikaatiksi, ja samalla rykmenttien soittokunnat yhdistettiin Ratsuväkiprikaatin soittokunnaksi. Soittokunnan myöhempiä nimiä ovat Uudenmaan Rakuunarykmentin soittokunta (vuodesta 1944 alkaen), Lappeenrannan varuskuntasoittokunta (1952) ja Rakuunasoittokunta (1990).
Rakuunasoittokunta oli yksi vuosien 2012–2015 puolustusvoimauudistuksessa jäljelle jääneistä ja vahvistuneista soittokunnista. Sen vahvuus nousi 34-henkiseksi vuonna 2014.
Värtsilä (Venäjä)

Maantiede

Värtsilän kunnan pinta-ala on 93 neliökilometriä. Se rajoittuu Loimolan ja Kaalamon maalaiskuntiin sekä Suomeen. Pinta-alasta 92,7 % on metsää ja 6,1 % asuinaluetta. Kunnan alueella virtaavat Jänisjoki ja siihen laskeva Juuvanjoki.

Liikenne, talous ja palvelut

Värtsilän kautta kulkee  Norjan Nesnasta Atlantin rannikolta Petroskoihin johtava Sininen tie. Se on samalla myös Aunus–Värtsilä-tien (A130) läntinen päätepiste. Suojärven piiriin on maantieyhteys Korpiselän kautta.
Viiden kilometrin päässä taajamasta sijaitsee Niirala–Värtsilän kansainvälinen raja-asema. Värtsilässä on myös Matkaselästä Suomeen johtavan rautatien tavara-asema. Värtsilän kansainvälistä raja-asemaa käyttää keskimäärin yli puolitoista tuhatta ajoneuvoa vuorokaudessa. Vuodessa sen kautta viedään Suomeen noin kaksi miljoonaa tonnia puutavaraa, joista kaksi kolmasosaa kulkee rautateitse.
Taajamassa toimii kaksi teollisuuslaitosta. Metšel-yhtymään vuodesta 2002 kuuluva Värtsilän metallitehdas valmistaa teräslankaa, -verkkoa ja nauloja ja työllistää vajaat 400 henkeä. Noin 70 henkeä työllistävä Karlis-Prom tuottaa sahatavaraa, jota viedään etupäässä Suomeen.
Julkisiin palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, kirjasto ja paikallissairaala. Taajamasta on linja-autoyhteys Kaalamon kautta Sortavalaan.

Kaupunkikuva, nähtävyydet ja matkailu

Värtsilän taajama koostuu etupäässä viisikerroksisista kerrostaloista sekä matalista usean perheen asuintaloista. Kulttuuriperintökohteisiin kuuluvat Värtsilän rautatieasema, Leninin ja Wärtsilän rautatehtaan perustajan Nils Arppen patsaat, vuonna 1992 paljastettu Värtsilän kirkon muistomerkki sekä neuvostoliittolaisten sotilaiden ja sotavankien haudat.
Majoituspalvelut käsittävät pienen hotellin ja taajaman eteläpuolella sijaitsevat neljä lomakylää. Värtsilän risteyksen lähellä toimii muun muassa kaksi huoltoasemaa ja ravintola.
Şahmeran

Şahmeran on yksi kurdilaisen mytologian tunnetuimmista hahmoista. Hän on puoliksi ihminen ja puoliksi käärme. Sahmeran tunnetaan hyvyydestään ja hänen kuvansa koristavatkin monien kurdien koteja.

Tarina

Tuhansia vuosia sitten oli käärmeitä, jotka elivät seitsemän kerrosta Tarsuksen maan alla. Käärmeet, joita kutsuttiin nimellä Meran, olivat todella viisaita ja hyväsydämisiä. Ne elivät rauhassa. Heidän mielestään ystävyys ja rakkaus olivat tärkeitä. Meranien kuningatarta kutsuttiin nimellä Sahmeran. Hän oli nuori ja kaunis nainen eikä hän koskaan kasvanut vanhemmaksi. Kun hän kuoli, hänen sielunsa siirtyi hänen tyttäreensä.
Legendan mukaan ensimmäinen mies, joka näkee Sahmeranin, on Camsab. Hän on köyhän perheen poika, joka myy puuta tienatakseen elantonsa. Eräänä päivänä Camsab ja hänen ystävänsä löytävät luolan täynnä hunajaa. Mutta kun hunaja loppui, hänen ystävänsä jättävät Camsabin luolaan. Camsab näkee reiän ja laajentaa sitä taskuveitsellään kunnes pääsee siitä läpi suurempaan tilaan.
Kun hän herää, hän näkee käärmeitä ja lohikäärmeitä hänen ympärillään. Samaan aikaan Sahmeran tulee paikalle, ja he puhuvat. Camsab kertoo Sahmeranille hänen ystäviensä petollisuudesta. Sahmeran kertoo Camsabille, että hän auttaa hänet ulos kuilusta, mutta hän haluaa Camsabin lupaavan, ettei hän ikinä kertoisi kenellekään olinpaikkaansa. Tämän jälkeen Camsab lähtee luolasta.
Kun Camsab palaa kyläänsä, hän kuulee, että maan keisari on sairaana ja hänen olisi syötävä Sahmeranin lihaa parantuakseen, mutta Camsab ei sano mitään. Eräänä päivänä kun Camsab keskustelee ystäviensä kanssa, hän lipsauttaa jotain hänen suustaan. Hänen ystävänsä kertovat tästä keisarille. Keisari kutsuu Camsabin luokseen ja käskee häntä kertomaan Sahmeranin olinpaikan. Kun Camsab kuulee keisarin antavan hänelle visiirin ja paljon kultaa, hän näyttää tien Sahmeranin luokse.
Visiiri saa Sahmeranin luolastaan kultaisella tarjottimella lausuen hieman taikasanoja. He tappavat Sahmeranin ja keisari syö hänen lihaansa parantuen sairaudestaan.
Tämä legenda kertoo ihmisten petollisuudesta Sahmeranin uskollisuuden ja hyvän tahdon vastineeksi.
Huhujen mukaan käärmeet uskovat, että Sahmeran elää vieläkin.
Nurmikko

Nurmikko on tavallisimmin pihamaahan tai puistoon  tms. kuuluva alue, jolla kasvaa mataliksi leikattuina nurmikasveja kuten ruohoa, apilaa ja muita matalia kasveja, mutta ei yleensä esimerkiksi sammalta tai jäkälää. Nurmikkoa hoidetaan pitämällä se lyhyenä ruohonleikkurin avulla. Lisäksi erityisesti kuivemmilla alueilla käytetään keinokastelua.
Talven aikana nurmikolle saattaa muodostua lumihometta, jos se on jätetty liian pitkäksi tai lehtien peittoon. Liian lyhyen, liian tiiviin tai vedessä seisovan nurmikon päälle saattaa muodostua talven aikana jääpoltetta.
Keisari Maksimilianin riemukaari

Keisari Maksimilianin riemukaari (saks. Ehrenpforte Maximilians I.) on Albrecht Dürerin puupiirros 1500-luvulta. Sen koko on 3 × 3,5 metriä ja se on yksi suurikokoisimmista taidepainatteista kautta aikojen. Se koostuu 36 pellava-hamppupaperisesta arkista. Kuvaa painettiin noin 320 kappaletta vuosina 1517–1528. Niistä vain pieni osa on säilynyt nykyaikaan saakka.
Dürerin piirros esittää riemukaarta ja se on koristeltu historian merkkihenkilöiden kuvilla. Kuvan tarkoitus on keisari Maksimilian I:n ylistäminen. Keisari halusi varmistaa paikkansa historiassa ottamalla propagandatarkoitukseen aikakautensa uusimman tekniikan, kirjapainotaidon. Työhön palkattu Dürer kokosi vuonna 1515 ryhmän puukaivertajia toteuttamaan työn, joka koostui 195 puukappaleesta. Niiden valmistuminen kesti kolme vuotta.
Riemukaaren lisäksi Maksimilian teetätti myös teokset Suuret voitonvaunut (der Großen Triumphwagen) ja Keisari Maksimilianin voitonparaati (der Triumphzug Kaiser Maximilians). Ne olivat kooltaan vielä selvästi suurempia painatteita, mutta ne jäivät Maksimilianin aikana keskeneräisiksi.
Vesigenetti

Tuntomerkit

Vesigenetillä on ruosteen- tai himmeänpunainen ruumis, musta häntä ja pitkänomaiset valkeat täplät silmien päällä ja välissä. Se on 785–910 mm pitkä ja 1 430–1 500 grammaa painava.

Levinneisyys

Vesigenettiä tavataan kotoperäisenä Kongon demokraattisessa tasavallassa, missä sitä esiintyy laikuttaisesti. Se on luokiteltu puutteellisesti tunnetuksi lajiksi, eikä sen populaation koosta ja levinneisyydestä ole tarkkoja tietoja.

Elinympäristö

Vesigenetti elää tiheissä metsissä tyypillisesti virtaavan veden läheisyydessä. Sitä tavataan 460–1 500 metrin korkeudella merenpinnasta.