10/80

Taustaa

1970- ja 80-lukujen vaihteessa Hurriganesin ura tuntui olevan aallonpohjassa. Vuonna 1977 julkaistu albumi Tsugu Way oli aiempien platinalevyjen jälkeen myynyt vain kultalevyyn oikeuttavan määrän, ja sitä seuranneet Hanger (1978) ja Jailbird (1979) eivät yltäneet edes siihen. Punk-musiikin aikakaudella myös yhtyeen tyylilajista oli tullut epämuodikasta. Suosio ei ollut kuitenkaan täysin olematonta ja esimerkiksi keikat tehtiin entiseen malliin täydellä ääni- ja valaistuslaitteistolla. Toisin kuin Suomessa, Ruotsissa yhtyeen suosio säilyi hyvin suurena. Alkukesän 1980 Ruotsin-kiertueella yhtye rikkoi moneen otteeseen paikallisten huvipaikkojen yleisöennätyksiä.
Romahtanut levymyynti kävi yhtyeen kunnialle. Hurriganes oli tuomittu vanhenevan ja harvenevan kuulijaryhmän suuruudeksi menneeltä vuosikymmeneltä. Rockmusiikki oli jatkuvassa muutostilassa, kun esimerkiksi aiemmin kapinallisten punkkareiden musiikki muuttui diskokelpoiseksi listapopiksi. Musiikkimaailma vilisi ilmiöitä skasta futurockiin ja eurodiskosta sankariheviin.
Hämmennyksen keskellä Hurriganes päätti kokeilla viimeistä valttiaan ja levyttää kunnon sävellyksillä, tuoreilla sovitusideoilla ja hyvillä soundeilla toteutetun huolellisesti suunnitellun albumin. Solisti-rumpali Remu Aaltosen mukaan se ei tulisi olemaan uutta aaltoa, vaan ajasta riippumatonta ”superaaltoa”.

Valmistautuminen

Jo syksyllä 1979 Hurriganes oli käynyt tutustumassa Sankt Eriksbronin kupeessa sijaitsevaan Sportpalatsetin taloon rakennettuun Abban Polar-studioon. Eräs studion äänittäjistä oli Leif Mases, joka oli nauhoittanut yhtyeen vuonna 1974 julkaistun Roadrunner-albumin.
Studiossa oli kaksi studiota kahdessa erillisessä kerroksessa. Niistä ylempi oli vaatimattomampi ja maksoi 600 kruunua tunnilta. Alakerran luksusstudion hinta oli 700 kruunua tunnilta. Suomalaissoittajien mielestä se muistutti avaruusasemaa, ja muun muassa Led Zeppelin ja Genesis olivat nauhoittaneet siellä vuonna 1979 julkaistut albuminsa. Hurriganes tuli käyttämään 10/80:n äänittämiseen yläkerran studiota, koska se oli kotoisampi ja edullisempi. Kalliiseen alakerran studioon ei ollut varaa. Aika äänityksiin varattiin lokakuulle 1980.
Levyn materiaalia ryhdyttiin työstämään Helsingin Pohjois-Haagan ostoskeskuksen käyttämättömissä tiloissa. Parikymmentä kappaletta syntyi vanhalla metodilla ”jammailua, koukut haltuun ja biisi kasaan”, mutta sovituksiin käytettiin nyt mielikuvitusta. Lisäksi uusien kappaleiden työstämiseen käytettiin aiempaa enemmän aikaa, jopa kaksi kuukautta. Edellisen Jailbird-albumin helpoille ratkaisuille haluttiin löytää parempia vaihtoehtoja. Remu Aaltonen oli pyytänyt ulkopuoliseksi avustajaksi Pave Maijasen. Hänellä oli studionäkemystä ja -kokemusta sekä vuosia kestänyt ystävyys- ja luottamussuhde Hurriganes-kitaristi Albert Järvisen kanssa. Järvisen oli helpompi hyväksyä Maijasen kuin Aaltosen auktoriteetti.
Kappaleita äänitettiin kasettinauhalle ja niitä kuunneltiin sessioiden jälkeen. Nauhoittajana toimi Maijanen, joka oppi nopeasti Hurriganesin sävellystavat:

»Jätkäthän teki biisejä sillain, että ne vaan soitti ja yks kaks biisi poikki. ”Vedä nyt tohon kohtaan tollasta ja tollasta”, vaan kuului. Yhtäkkiä se biisi alkaakin kulkea ja hups, uusi biisi oli syntynyt. – – Kolme jätkää rupee painaa ja kukaan ei tiedä mihin suuntaan mennään ja yhtäkkiä ne onkin samalla polulla. Järvinen tuo oman mausteensa, Remu sanoo ne legendaariset pari örderii ja (Cisse) Häkkinen louskuttaa tosta noin.» 
(Pave Maijanen.)

Äänitys

Polar-studioille ei ollut varaa lähteä harjoittelemaan, joten albumin kappalemateriaali oli huolella valittu ja hiottu. Toiveista huolimatta Leif Mases ei ehtinyt 10/80:n äänityksiin, vaan nauhoituksesta vastasi Lennart Östlund. Mases oli kuitenkin tehnyt parhaansa valmentaakseen Östlundin äänitystehtäviin. Östlund oli kuunnellut Hurriganesin aiempaa tuotantoa ja uskoi olevansa valmis haasteeseen, sillä hän oletti, etteivät sen soittajat voisi olla Led Zeppelinin jäseniä hankalampia persoonia.
Remu Aaltonen kutsui levytysmatkalle mukaan myös vanhan tuttunsa Harri Merilahden, jonka haluttiin tuovan mukanaan ulkopuolista virtaa. Merilahti soitti kitaraa ja bassoa ja toi esille ideoitaan ja mielipiteitään. Hän pyrki myös olemaan puskurina Aaltosen ja Järvisen välillä konfliktien estämiseksi. Lisäksi Merilahti oli arvostettu basisti, jonka oletettiin korvaavan Cisse Häkkisen, mikäli tämän työkunto pettäisi.
Äänitys eteni nopeasti. Vaikka Pave Maijanen oli alun perin lähtenyt mukaan vain kosketinsoittajaksi, muodostui hänen roolinsa huomattavasti merkittävämmäksi. Hän lauloi stemmoja, antoi musiikillisia näkemyksiä ja soitti koskettimia. Lisäksi hän osasi hyödyntää studion tarjoamia mahdollisuuksia. Tämän on katsottu tuoneen Hurriganesin suoraviivaiseen rock-musiikkiin hienostuneisuutta. Maijanen on myöhemmin todennut, että ”levytyssessio meni kuin tanssi”. Hän on antanut tunnustusta myös Remu Aaltoselle, joka tyylillään ja olemuksellaan sai äänitykset pysymään ruodussa. 
Kun Remu Aaltonen oli nauhoittamassa ”Let’s Go Rocking Tonight” -kappaleen lauluosuutta, hän menetti hetkeksi katseensa lappuun, johon laulun sanat oli kirjoitettu. Hän lauloi sattumanvaraisesti päästään Lissun lässyn luuppi luu, kun sanat olisivat virallisesti olleet Lizi lassie loopy Lou. Häkkinen, Järvinen ja Maijanen purskahtivat nauruun, kun taas äänittäjä Östlund oli ihmeissään, sillä Led Zeppelinin laulaja Robert Plant oli aiemmin käyttänyt tuntikausia aikaa keksiäkseen sanoja, jotka eivät tarkoittaisi mitään. Joitain kappaleita soitettiin jopa yksitoista kertaa. Mikäli lopputulos ei ollut tyydyttävä, soitettiin väliin tuttuja numeroita, kuten ”Ya Ya” ja ”Talkin ’bout You”. Niitä kutsuttiin ”metodibiiseksi”, ja niiden avulla pyrittiin saamaan ote takaisin.
Lopulliselle albumille päätyneen materiaalin lisäksi sessioissa äänitettiin kappale ”Who’s That Liar”. Nauhalle tuli myös erilaisia versioita albumin kappaleista. Esimerkiksi raidoista ”Made in Sweden” ja ”Just for You” äänitettiin albumiversioiden lisäksi vaihtoehtoiset versiot. ”Bye Bye Bye”- ja ”Cozyrow”-kappaleista nauhoitettiin versiot, joissa kitarasoolot ovat erilaiset. Lisäksi kappaleesta ”Red House” on olemassa esitys, josta puuttuu kättentaputukset. Albert Järvisen mukaan paljon todella hyvää materiaalia jäi yli, koska levyllä ei ollut enempää tilaa. Myös studioaikaa oli melko vähän – albumia työstettiin miksaukset mukaan lukien hieman yli viikko.

Musiikki

Honey Aaltosen kirjoittaman Hurriganes-kirjan mukaan 10/80-albumia pidetään aikuistuneen Hurriganesin voimannäytteenä sekä osoituksena siitä, ettei Hurriganesin tarvitsisi seurata aikaansa – aika seuratkoon Hurriganesia. Albumilla on niin progressiivisia vaikutteita (”Made in Sweden”) kuin rautalankavivahteita (”Just for You”). Niiden väliin mahtuu kirjo erilaista rock and rollia. Albumin nopeatempoisia kappaleita ovat esimerkiksi ”Rocking Belly” ja ”Let’s Go Rocking Tonight”. 
Valtaosa yhtyeen omista kappaleista on merkitty Remu Aaltosen ja Albert Järvisen yhdessä säveltämiksi. Myös sovituksista vastasi sama kaksikko. Sen sijaan Cisse Häkkisen ei katsottu osallistuneen riittävästi laulujen työstöön, eikä häntä ole merkitty yhdenkään kappaleen tekijätietoihin. Yhtyeen omien kappaleiden sanoituksista vastasi kahden edellisalbumin tapaan Jim Pembroke, minkä lisäksi hän teki tilaustyönä kappaleen ”Saigon Shakes”.
Albumin aloittaa sinfoniaorkesterin viritysääni, joka löydettiin studion tehostevarastosta. Samaa ideaa oli käyttänyt aikoinaan The Beatles albuminsa Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band alussa. Avauskappale ”Made in Sweden” syntyi, kun levylle haluttiin persoonallinen aloitus, eräänlainen alkusoitto. Aaltonen ja Järvinen muistivat Kalevala-yhtyeen konserttiohjelmistossa olleen ruotsalaisyhtye Made in Swedenin kappaleen ”I Don’t Care”. Ajateltiin, että pienellä kehittelyllä ja tempon lisäämisellä siitä saisi oman sävellyksen. Albert Järvinen soittaa kappaleessa kitarateemaa, jonka päälle Aaltonen laulaa unisonossa sanatonta laulua. Jim Pembroke on silti merkitty sen sanoittajaksi. ”Made in Sweden” oli viimeinen albumille harjoiteltu kappale.
”Saigon Shakes” on Jim Pembroken kirjoittama kappale. Hanoi Rocks -yhtyeestä kertovan All Those Wasted Years -kirjan mukaan kappaletta suunniteltiin alun perin sen albumille. Myös Remu Aaltosen vanhojen tuttujen, Harri Merilahden ja Afa Kiviharjun tarjoamia sävellyksiä päätettiin ottaa mukaan. Merilahden ”Skin and Bone” otettiin mukaan sellaisenaan, mutta Kiviharjun säveltämä ”Bye Bye Bye” päätyi Remu Aaltosen nimiin. Aaltonen on muistellut, että hän olisi ostanut kappaleen Kiviharjulta, ja siten saanut nimensä sen säveltäjäksi. Albumin ainoa varsinainen lainakappale on alkujaan tyttöyhtye The Butterfliesin vuonna 1964 levyttämä ”Goodnight Baby”, joka löydettiin The Searchersin levyltä. Sen laulaa basisti Cisse Häkkinen. Albumin päättävän rautalankatyylisen kappaleen ”Just for You” säveltäjiksi on merkitty Aaltonen ja Järvinen. Järvinen ei pitänyt tästä, sillä hänen mielestään se oli yksin hänen tekemänsä. Kappale on instrumentaali, mutta sanoittajaksi on merkitty Pembroke.

Kansitaide

Albumin kansikuvassa on piirretty pin-up-tyttö, joka leikattiin 1950-luvun miestenlehden, Kallen, numero 10/53 kannesta. Taustalla on Henrik Schüttin ottama kuva yhtyeestä. Remu Aaltonen pitelee käsissään baritonisaksofonia. Sessiossa otettiin myös vaihtoehtoinen kuva, jossa yhtyeen edessä on potkuhousuissaan Albert Järvisen poika Silas Järvinen.
Väriltään mustassa takakannessa on lueteltuna kappaleet, tekniset tiedot sekä tiedotusvälineille osoitettu teksti ”Not for criticism from radio or newspapers.”

Myynti

10/80 ilmestyi 27. marraskuuta 1980 Scandian julkaisemana. Se nousi Suomessa listalle joulukuussa ja oli neljäntoista viikon aikana parhaimmillaan viidentenä. Hurriganes ylitti samalla pitkästä aikaa kultalevyyn oikeuttavan 25 000 kappaleen rajan. Samoihin aikoihin yhtye saavutti miljoonan myydyn levyn merkkipaalun.
Ruotsissa albumin julkaisi Sonet-yhtiö. Siitä muodostui ensimmäinen Hurriganes-albumi sitten Roadrunnerin, joka ei saavuttanut siellä listasijoitusta. Yhteensä Hurriganesin albumeja oli kuitenkin myyty Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa jo 250 000 kappaletta. Sen kunniaksi yhtyeelle myönnettiin Pohjoismaiset jättiläistimanttilevypalkinnot.
Uuden albumin myötä Hurriganes palautti suosiotaan, ja parantuneen levymyynnin lisäksi Yleisradio näytti televisiosta niin yhtyeen konsertteja kuin Remu Aaltosen haastattelunkin. Back Beat -musiikkilehden Pekka Koskivaara totesi myöhemmin, että ”oli taas ihan okei digata Hurriganesia”. Yhtye oli palauttanut musiikillisen statuksensa. Aiemmin punk-aikakaudella Hurriganes oli ollut yhtye, jota pidettiin pahimpana taantumuksen ja vanhan aallon edustajana.