Gentle Giant

Jäsenet

Gentle Giantin klassiseen peruskokoonpanoon (v. 1972) kuuluivat veljekset Ray (s. 8.12.1949, Portsmouth), Derek (s. 11.2.1947, Glasgow) ja Phil Shulman (s. 27.8.1937, Glasgow) sekä Kerry Minnear (s. 2.1.1948), Gary Green (s. 20.11.1950) ja John Weathers (s. 7.2.1947).
Shulmanit olivat esiintyneet yhdessä jo usean vuoden ajan Simon Dupree and the Big Sound -yhtyeessä, jolla oli yksi merkittävä singlehitti "Kites" (1967), jonka Kirka levytti suomeksi nimellä "Leijat" (1969). Minnear puolestaan oli Lontoon Royal School of Musicissa kouluttautunut säveltäjä ja kosketinsoittaja. Saksofonisti ja laulaja Phil Shulman erosi yhtyeestä Octopus-albumin jälkeen, kun taas lyömäsoittaja John Weathers liittyi kokoonpanoon ennen kyseisen levytyksen tekoa. Häntä olivat edeltäneet rumpaleina Martin Smith (1970–1971, 17.12.1946–2.3.1997) ja Malcolm Mortimore (1972, s. 16.6.1953).

Tyyli ja instrumentaatio

Gentle Giantin jäsenet olivat epätavallisia laulu- ja soitinvirtuooseja: yhtyeen albumeilla kuullaan yhteensä 46 eri instrumenttia. Gentle Giantin musiikin tärkeimpiä vaikuttajia olivat klassinen musiikki, jazz, kansanmusiikki, renessanssimusiikki ja rock. Erityisen merkille pantavaa on yhtyeen soveltama monikerroksinen vokaalipolyfonia, jota monet suurempaa suosiota nauttineet yhtyeet, kuten Yes ja Queen, pyrkivät jäljittelemään.
Esimerkiksi Ray Shulman soitti yhtyeen konserteissa sähköbasson lisäksi runsaasti viulua, kitaraa, nokkahuilua, trumpettia ja eri lyömäsoittimia. Samoin Kerry Minnearin soitinvalikoimiin kuului lukemattomien kosketinsoitinten lisäksi nokkahuilu, sello ja vibrafoni. Yhtyeen jäsenet kehittivät itse jopa uuden kielisoittimen, Shulberryn, joka oli lähinnä näppäiltävä kolmikielinen sähköinen ukulele.
Toisin kuin useimmat 1970-luvun suurista progeyhtyeistä Gentle Giant ei erityisemmin suosinut pitkiä, eeppisiä sävellyksiä, vaan se mahdutti kaikki kappaleensa selvästi alle kymmenen minuutin kestoon. Gentle Giant ei kuitenkaan julkaissut menestyneitä singlelevyjä, vaan sen luova työ keskittyi albumeiden ja lavaesiintymisten ympärille.
Gentle Giantin sanoitukset käsittelivät hyvin monenlaisia elämänilmiöitä, mutta ilman varsinaista poliittista sanomaa. Yhtyeen nimi viittaa renessanssikirjailija François Rabelais'n Gargantua-jättiläisen hahmoon. Myös Gargantuan ystävät Pantagruel ja Panurge esiintyvät joidenkin kappaleiden teksteissä. Inspiraatio joihinkin lauluihin tuli kirjailijoilta ja filosofeilta kuten Albert Camus’lta ("Cry for Everyone") ja R. D. Laingilta ("Knots"), mutta vastaavasti laulut saattoivat käsitellä myös arkisia asioita kuten yhtyeen roudarien epäsiisteyttä ("A Dog's Life").

Suosio ja uran loppu

Gentle Giant ei koko toimintansa aikana päässyt nauttimaan suuresta suosiosta kotimaassaan Isossa-Britanniassa, mutta oli hyvin suosittu muun muassa Saksassa ja Italiassa sekä myös Yhdysvalloissa, missä etenkin The Power and the Glory (1974) ja Free Hand (1975) olivat kohtalaisen suuria menestyksiä. Kotimaisen menestyksen puutetta kuvaa hyvin se, että Gentle Giant esiintyi tammikuussa 1978 ensimmäisen kerran liki kahteen vuoteen Britanniassa BBC:n taltioimassa konserttiohjelmassa, mutta toimi vielä yli kaksi vuotta tämän jälkeen esiintyen kuitenkin pelkästään ulkomailla. Gentle Giant ei esiintynyt koskaan Suomessa.
1970-luvun loppua kohden Gentle Giantin edustama progressiivinen tyylisuunta jäi pahasti punk-rockin jalkoihin ja yhtye myös itse yksinkertaisti tyyliään yrittäessään tavoittaa laajempaa yleisöä. Tulos oli päinvastainen, sillä yhtyeen omaperäiseen musiikkiin mieltynyt yleisö ei enää kokenut uutta tyyliä omakseen. Kiinnostus Gentle Giantia kohtaan heräsi uudelleen 1990-luvulla ja vanhoja äänitteitä on julkaistu runsaasti uudelleenmasterointeina, minkä lisäksi niukkoja televisiotaltiointeja on julkaistu DVD-tallenteina. Yhtyeen jäsenet ovat pyynnöistä huolimatta kuitenkin yksiselitteisesti torjuneet ajatuksen comebackistä.