google/wiki40b huggingface dataset:
Rikosten erämaa

Juoni

Fritzi Haller (Mary Astor) omistaa pelikasinon pienessä Chuckawallan kaupungissa Nevadassa. Hänen tyttärensä Paula Haller (Lizabeth Scott) on keskeyttänyt juuri koulun ja palannut kotiin samaan aikaan kuin gangsteri Eddie Bendix (John Hodiak). Bendix on aikoinaan ollut tekemisissä Fritzin kanssa, mutta poistunut kaupungista, koska häntä epäiltiin vaimonsa murhasta.
Paula rakastuu Bendixiin, ja he alkavat tapailla. Paulan vanha poikaystävä, paikallinen seriffi Tom Hanson (Burt Lancaster) ja Bendixin apuri Johnny Ryan (Wendell Corey) yrittävät katkaista heidän suhteensa. Kun suhde paljastuu Fritzille, hän yrittää suuttuneena suojella Paulaa ja estää tänä tapaamasta Bendixiä.
Bendixin menneisyys tavoittaa hänet yllättävällä tavalla, kun auto jota hän ajaa lähtiessään Hansonin luota (joka haluaa karkottaa kaupungista Bendixin ja Ryanin kaltaiset), törmää sillan kaiteeseen ja alas rinnettä, ja hän kuolee.

Tuotanto

Kohtaukset kuvattiin Venturan piirikunnassa, pienessä Pirun kaupungissa, Center Streetin koillispuolella, jossa kuvattiin Fritzin saluunan ja kasinon ulkokuvaukset. Piru Mansion esittää Hallerin asuintaloa, ja historiallinen Pirun silta esittää onnettomuuspaikkaa, jossa auto ajaa jokeen. Joitakin kohtauksia kuvattiin Arizonan Clarkdalessa, ja osa ulkokuvauksista tehtiin Arizonassa Cottonwoodin vanhassa kaupungissa.

Kritiikki

Elokuvan ensi-illan aikaan The New York Times halveksi sitä hyvin suorasanaisesti: ”Desert Fury on aika tapaus – Technicolor-väritetty virhe alusta loppuun. Jos tämä nykyasuun puettu isolla rahalla tehty lännenelokuvan olisi tehnyt joku Hal Wallisia vähäisempi tuottaja, sen käsittelyyn olisi riittänyt yksi lause. Mutta Wallis on merkittävä tuottaja. Hän on saanut kaksi kertaa Academy of Motion Picture Arts and Sciencesin Irving Thalberg -palkinnon, ja Desert Fury on niin uskomattoman huono elokuva joka suhteessa paitsi yhdessä, ja sillä tarkoitan kuvausta.”
Sittemmin elokuvaa on pidetty merkittävänä ja ainutlaatuisena Hollywood-melodraamana rohkeassa homoseksuaalisuuden kuvauksessaan.
Elokuvatutkija Foster Hirsch kirjoittaa: ”Hyvin mullistavalla liikkeellä elokuva hylkää henkilöiden rikollisen toiminnan ja keskittyy kahteen homoseksuaaliseen pariin: miesmäiseen äitiin, joka kohtelee tytärtä kuin rakastettua, ja gangsteriin ja tämän uskolliseen apuriin. – – Desert Fury on kuvattu räikein liioitelluin värein, jotka määrittivät sittemmin Douglas Sirk 1950-luvun melodraamoja.”
Film noir -asiantuntija Eddie Muller kirjoittaa: ”Desert Fury kuvaa homoseksuaalisuutta Hollywoodin kultakauden elokuvista kaikkein avoimimmin. Filmi on täynnä uskomattoman vahvoja värejä, nopeaa ja kiihkeää dialogia, joka tihkuu vihjauksia, kaksiselitteisyyksiä, synkkiä salaisuuksia, raivoisia ilmeitä, Miklos Roszan pingottuneita viuluosuuksia. Kuinka tämä elokuva on välttynyt kilpailijoilta ja kulttiasemalta? Se on Hollywoodia kiihkeimmillään.”

Ensiesitykset Suomessa

Elokuvan ensi-ilta Suomessa oli vuonna 1948 Rexissä Helsingissä. Ensiesitys televisiossa tapahtui Ylen Teema-kanavalla heinäkuussa 2016.
Béla Illés

Béla Illés (22. maaliskuuta 1895 Košice – 5. tammikuuta 1974 Budapest) oli unkarilainen kirjailija.
Illés syntyi pikkuporvarilliseen perheeseen. Hän valmistui Budapestin yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan sekä Unkarin vallankumoukseen vuonna 1919. Neuvostotasavallan kukistuttua Illés asui Itävallassa ja vuosina 1923–1945 Neuvostoliitossa. Vuosina 1925–1933 hän oli kansainvälisen vallankumouskirjailijoiden järjestön sihteeri ja Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistyksen hallituksen jäsen.
Ensimmäisessä romaanissaan Dr. Utrius Pál hátrahagyott irásai (”Tohtori Pál Utriusin muistiinpanoja”, 1917) Illés kuvaa vaikutelmiaan ensimmäisestä maailmansodasta. Moskovassa vuosina 1929–1933 ilmestynyt romaani Tisza palaa (Ég a Tisza) kertoo Unkarin neuvostotasavallasta. Romaanin Kárpáti rapszódia (”Karpaattien rapsodia”, julkaisu venäjäksi 1941, Unkarissa 1956) näyttämönä on Taka-Karpatia ja romaanin Honfoglalás (”Valloitus”, 1952–1954) aiheena toinen maailmansota. Illés kirjoitti myös kertomuksia, muistelmia ja kuvauksia. Hän sai kahdesti Kossuth-palkinnon.
Epiktetos

Epiktetos (m.kreik. Ἐπίκτητος, 55 — n. 135) oli antiikin kreikkalainen stoalainen filosofi. Hän oli todennäköisesti syntynyt Hierapoliksessa, Fryygiassa, ja asui suurimman osan elämästään Roomassa.

Elämä

Nuorena Epiktetos oli orjana Roomassa Neron vapauttamalle varakkaalle miehelle nimeltä Epafroditos. Hänen alkuperäistä nimeään ei tunneta — kreikan sana epiktetos merkitsee yksinkertaisesti ”hankittua”. Lopulta hänet vapautettiin, ja hän perusti oman filosofikoulun. Orjanakin hän opiskeli stoalaista filosofiaa Musonius Rufuksen alaisuudessa. Vapautumisensa jälkeen hän eli melko kovaa elämää sairaalloisena Roomassa. Lopulta hänestä tuli rampa kovan reumatismin vuoksi. 
Keisari Domitianus ajoi Epiktetoksen yhdessä muiden filosofien kanssa maanpakoon joskus vuosien 89 ja 95 välillä. Tästä maanpaosta seurasi hänen elämänsä paras ajanjakso. Hän muutti Nikopolikseen Kreikkaan, ja perusti oman mainetta saaneen filosofikoulunsa. Jopa keisari Hadrianus vieraili koulussa, ja sen tunnetuimmasta oppilaasta Arrianoksesta tuli merkittävä historioitsija.
Epiktetos eli elämänsä yksinkertaisesti noudattaen stoalaista ajattelua. Hänen elämänsä oli opetuksen ja ajattelun täyttämää. Hänen tiedetään menneen naimisiin kerran vanhemmalla iällä, auttaakseen kasvattamaan lasta, joka olisi muuten jätetty kuolemaan.
Epiktetos eli Nikopoliksessa kuolemaansa asti.

Filosofia

Stoalaisten tapaan Epiktetos keskittyi filosofiassaan etiikkaan ja opetti oman elämänsä herrana olemista. Hänen mielestään stoalaisen opettajan tuli rohkaista oppilaitaan elämään filosofista elämää, joka johtaa lopulta eudaimoniaan (onnellisuuteen). Tarkoituksena oli turvata oma elämä elämällä järkevästi, eli hyveellisesti ja luonnon tahdon mukaan.
Epiktetoksen pääteos on Enkheiridion (Käsikirja, suomennettu myös nimellä Ojennusnuora). Sen lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu kokoelma keskusteluja, Diatribai (Keskusteluja). Todennäköisesti hän ei ole kirjoittanut niitä itse, vaan ne on ylöskirjannut hänen opetuksistaan hänen oppilaansa Arrianos.
Tapio Periäinen

Heikki Tapio Periäinen (s. 16. joulukuuta 1929 Helsinki) on suomalainen arkkitehti ja valtiotieteiden tohtori. Hän toimi Suomen Taideteollisuusyhdistyksen toimitusjohtajana 1975–1994.
Periäinen pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1947, valmistui Taideteollisesta oppilaitoksesta 1952 ja samana vuonna valtiotieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta. Vuonna 1959 Periäinen valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta ja opiskeli arkkitehtuuria myös Kioton yliopistossa Japanissa 1962–1963. Hän väitteli valtiotieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1974.
Periäisellä oli oma suunnittelutoimisto jo vuodesta 1955. Vuosina 1960-1964 hän oli arkkitehtitoimisto Eskola–Kivikoski–Periäisen osakas ja vuodesta 1970 Miettinen ja Periäinen Oy:n osakas. Vuosina 1964–1968 Periäinen toimi valtion yhteiskuntatieteellisen toimikunnan tutkimusassististenttina, sitten Mannerheimin Lastensuojeluliiton tehtävissä 1969–1975, kunnes aloitti pitkän rupeamansa Taideteollisuusyhdistyksen johdossa.
Daisuke Sakata

Jalkapallomaajoukkue

Hän edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 2006.
Bibiana Fernández

Bibiana Manuela Fernández Chica (s. 13. helmikuuta 1954 Tanger, nyk. Marokko) on espanjalainen näyttelijä, juontaja ja laulaja. 1990-luvun lopulle asti hän käytti taiteilijanimeä Bibí Andersen.

Ura

Fernández on yksi harvoista transsukupuolisista näyttelijöistä. Hän syntyi poikana ja sai nimen Manuel, mutta kävi myöhemmin läpi sukupuolenkorjausprosessin. Lapsuutensa ja nuoruutensa hän vietti Málagassa, josta hän muutti Barcelonaan toteuttaakseen unelmansa ryhtyä esiintyväksi taiteilijaksi. Barcelonassa Fernández esiintyi useissa vaudevilleissä ennen ensiesiintymistään valkokankaalla transsukupuolisuutta käsittelevässä Vicente Arandan elokuvassa Cambio de sexo (1977), jossa näytteli myös nuori Victoria Abril. Elokuvan menestyksen myötä hän nousi nopeasti kuuluisuudeksi Espanjassa.
Vuonna 1980 Fernández levytti albumin Bibí Andersen, jolta ilmestyi singlenä kappaleet ”Call Me Lady Champagne”, ”Sálvame”, ”I Wanna Be Loved by You” ja ”Canto”. Samalla hän vieraili erinäisissä televisio-ohjelmissa ja jatkoi esiintymistä teatterissa. Fernández on toiminut 1980-luvun alusta lähtien myös televisiojuontajana. Suurta suosiota sai musiikkiohjelma Sábado noche (1988–1989), jossa katsojia miellytti erityisesti Fernándezin ja hänen juontajaparinsa Carlos Herreran luonnollinen esiintyminen ja keskinäinen kemia.
Vuonna 1984 Fernández esiintyi Manuel Gutiérrez Aragónin draamassa La noche más hermosa, jonka pääosissa olivat Victoria Abril ja José Sacristán, ja vuonna 1985 Fernando Trueban komediassa Sé infiel y no mires con quién muun muassa Ana Belénin, Carmen Mauran ja Antonio Resinesin rinnalla. Vuonna 1985 hän oli mukana myös Pedro Almodóvarin televisioelokuvassa Tráiler para amantes de lo prohibido, josta alkoi 1990-luvulle ulottunut elokuvat Matador, Intohimon laki, Korkeat korot ja Kika kattanut yhteistyö ohjaajan kanssa.
Sittemmin Fernández on esiintynyt muutamissa elokuvissa ja vieraillut televisiosarjoissa. Hän on ollut myös suosittu vieras erilaisissa keskustelu- ja visailuohjelmissa. Hänen edellinen elokuvansa Rojo sangre on vuodelta 2004.
Pikkupensaskerttu

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 12–13 senttimetriä ja siivenkärkien väli 14-17 cm. Ruumis on hoikempi ja pienempi kuin pensaskertulla, sekä käsisiiven ulottuma lyhyempi, pää suhteellisesti suurempi ja nokka hieman kapeampi sekä vaaleatyvisempi. Liikku nopeammin ja "levottomasti".
Vanhan koiraan erot pensaskerttuun: Posken etuosa ja ohjas mustahko, kurkun alaosa harmahtava, rinta tummemman ruusunpunertava ja siipi yhtenäisen ruosteenruskea.
Naaras ja 1. talvi: Muistuttavat rusorinta- ja pensaskerttua. Erona pensaskerttuun muun muassa ruosteenruskeiden peitinhöyhenten leveämmät reunukset (tummat keskustat kapeat ja terävät) ja siipi yksivärisempi. Rusorintakerttuun erona lyhyempi käsisiiven ulottuma, vaaleammat, kellanpunertavat jalat ja siiven kirkkaamman ruosteenruskea väri.

Äänet

Kutsu- ja varoitusääni kirkas, kuiva surina "drr", joka useasti venyy pitkiksi sarjoiksi "drrrrrr-dr-dr-drrr-rrrr..."
Laulu usein heleä, nopea viserrys, joka useilla kirkkailla vihellyksillä. Voivat kuulostaa hieman töyhtökiurumaisilta.

Levinneisyys

Pikkupensaskerttua tavataan ympärivuoden Pohjois-Afrikassa lähellä rannikkoa. Ainoastaan Libyan kohdalla sen esiintyminen on vähäistä. Euroopassa levinneisyysalue käsittää Portugalin, Espanjan, Ranskan etelä-osat, Sveitsin, Maltan ja Italian. Euroopan kannaksi on arvioitu 350 000-880 000 yksilöä. Välimeren itäosissa se esiintyy Kyproksella, Israelissa, Jordaniassa, Turkissa ja Libanonissa. Talvehtii Afrikassa.
Alalajia orbitalis tavataan Madeiralla ja se on uhanalainen.

Elinympäristö

Pesii matalissa pensaikoissa, nummilla ja varvikoissa vuorten rinteillä, sekä ruoho- ja varpukasvillisuudessa kuivilla nummilla ja suolatasangoilla. Pikkupensaskerttu on lyhyenmatkan muuttaja tai paikkalintu ja se on melko arka.
Gösta Diehl

Gösta Diehl (5. maaliskuuta 1899 Viipuri – 3. toukokuuta 1964) oli suomalainen taidemaalari. Diehl tuli tunnetuksi sekä kubistina että koloristina. Diehl perusti yhdessä Yngve Bäckin, Ragnar Ekelundin, Torger Enckellin, Unto Pusan, Sigrid Schaumanin ja Sam Vannin kanssa Prisma-taiteilijaryhmän, joka painotti modernismia ja voimakasta väri-ilmaisua.

Elämä ja ura

Diehlin vanhemmat olivat valokuvaaja Fredrik Diehl ja Maria, o.s. Dryselius. Gösta syntyi perheeseen vuonna 1899 Viipurissa. Perhe joutui taloudellisiin vaikeuksiin isän kuoltua Göstan ollessa viiden vuoden iässä. Äiti joutui neljän poikansa kansa asumaan pienessä huoneen ja keittiön asunnossa.
Gösta Diehl sai perheensä talousvaikeuksista huolimatta käydä koulua ja pääsi ylioppilaaksi 1917. Hän muutti Helsinkiin ja opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Albert Gebhardin johdolla. Vuonna 1922 hän pääsi erään metsäteollisuuden edustuston kirjeenvaihtajaksi Pariisiin, missä avautui mahdollisuus opiskeluun kaupungin vapaissa taidekouluissa.
Diehl sai vähitellen töitään esille Pariisin taidegallerioihin ja alkoi menestyä taiteilijana. Helsingissä hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli Stenmanin taidesalongissa Heikinkadulla vuonna 1926. Vakinaisesti takaisin Suomeen palattuaan Diehl vuokrasi 1935 Albert Edelfeltin entisen ateljeen Helsingin Kruununhaan Liisankatu 27:n piharakennuksesta. Seitsemännen kerroksen ullakkoasunnosta oli siihen aikaan avarat näkymät muun muassa Pitkänsillan yli Hakaniemeen.
Diehl meni vuonna 1937 naimisiin Hulda Ramsayn kanssa. Parille syntyi pian kolme lasta. Diehlit asuivat Liisankadun ateljeeasunnossaan lähes 20 vuotta. Huoneiston varustelutaso oli niukka, joten perhe joutui tulemaan toimeen ilman omaa kylpyhuonetta tai keittiötä, ja myös portaikossa sijainnut wc oli naapureiden kanssa yhteinen. Talvella lämmittämiseen tarvittiin puita ja koksia, joita jouduttiin kantamaan päivittäin kellarista seitsemänteen kerrokseen ilman hissiä. Vuonna 1954 perhe muutti taiteilijakoti Lallukkaan, jossa Diehlit asuivat Gösta Diehlin kuolemaan asti.
Monet Gösta Diehlin tunnetuista töistä syntyivät Kruununhaan ateljeekodissa. Näihin kuuluvat muun muassa Pommitettu kylä ja Näköala ikkunasta, jotka ovat nykyisin Ateneumin taidemuseon kokoelmissa.
Prisma-ryhmä järjesti monia yhteisnäyttelyitä, joista ensimmäinen oli Taidehallissa keväällä 1956. Prisman aikana Diehlin työt alkoivat saada yhä laajempaa huomiota ja tunnustusta.
Vuonna 1953 Diehlille myönnettiin Pro Finlandia -mitali. Diehl opetti Helsingin yliopiston piirustussalissa 1945–1946 ja 1948–1949 ja toimi vuodesta 1957 lähtien kuvataiteiden opettajana Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla.
Mitte (Duisburg)

Kaupunginosat

Mitte jakautuu edelleen yhdeksään kaupunginosaan (saks. Ortsteile), jotka ovat Altstadt, Dellviertel, Duissern, Hochfeld, Kaßlerfeld, Neuenkamp, Neudorf-Nord, Neudorf-Süd ja Wanheimerort.
James Chamberlin

James Arthur Chamberlin (23. toukokuuta 1915, Kamloops – 8. maaliskuuta 1981, Webster, Texas) oli kanadalainen aerodynaamikko sekä lentokoneiden ja avaruusalusten suunnittelija.

Tausta

James Chamberlin syntyi Kamloopsssa Brittiläisessä Kolumbiassa, Kanadassa, 23. toukokuuta 1915.  Hän valmistui koneinsinööriksi Toronton yliopistosta vuonna 1936. Maisterintutkinnon hän suoritti Imperial College Londonissa vuonna 1939.

Ura Englannissa ja Kanadassa

Chamberlin aloitti työuransa lentokoneita valmistavassa englantilaisessa Martin-Baker-yhtiössä, josta hän palasi Kanadaan astuen englantilaisomisteisen Federal Aircraft Limited -yhtiön palvelukseen Montrealissa. Hän osallistui Avro 652 Anson -lentokoneen kehittämiseen vuosina 1940–41: konetta käytettiin koulukoneena ja sukellusveneiden etsintäkoneena. Hän toimi myös Clarke Ruse Aircraftin pääsuunnittelijana Dartmouthissa, Nova Scotiassa vuosina 1941-1942, josta hän siirtyi Robert Noorduynin yhtiön tutkimusinsinööriksi Noorduyn C-64 Norseman -lentokoneen kehitystyöhön.
Vuonna 1945 Chamberlin siirtyi Avro Canada-yhtiöön, Torontoon. Yhtiö oli englantilaisen Hawker Siddeley konsernin osa. Chamberlin johti Avro Canada C-102 Jetliner ja Avro Canada CF-100 Canuck lentokoneiden aerodynaamista suunnittelua. 1950-luvun lopussa hän johti Avro Canada CF-105 Arrow -hävittäjän suunnittelua. Tämä myöhemmin peruutettu hanke oli niin edistyksellinen hävittäjä, että Chamberlin sai alallaan kuuluisuutta. Avro-tehtaan töiden loputtua Chamberlin ja 25 muuta kanadalaista lentokoneinsinööriä siirtyivät NASAn palvelukseen. Tätä tapausta on Kanadassa puitu jälkikäteen aivovuoto-ongelman tyyppiesimerkkinä.

Ura Yhdysvalloissa

Chamberlin johti NASAn miehitettyjen avaruuslentojen Project Mercury-ohjelmaa ja Gemini-ohjelmaa. Hän oli Gemini-avaruusaluksen pääsuunnittelija. Myöhemmin hän konsultoi Apollo-ohjelman ongelmienratkaisijana. Kun John Glenn ajoi New Yorkin paraatissa maaliskuussa 1963 ensimmäisessä autossa, seuraavassa istui James Chamberlin. Apollon kuumoduuli LM2 oli suurelta osin Chamberlinin suunnittelema.
Chamberlin lähti NASAsta vuonna 1970 ja liittyi McDonnell Douglasin Astronautics-divisioonaan. Hän valmisteli yhtiön tarjouksen avaruussukkulaksi, joskaan se ei voittanut tarjouskilpaa. Hän siirtyi NASAn Johnson Space Centerissä sijaitsevan McDonnell Douglasin osaston johtajaksi, missä toimessa hän oli kuolemaansa vuoteen 1981 asti.
Hänet nimettiin Kanadan ilmailun Hall of Fameen vuonna 2001.
Johannes Kastajan skiitta (Valamo)

Johannes Kastajan skiitta on Laatokan Valamon sivuluostari eli skiitta.
Skiitta sijaitsee pienellä saarella pääluostarin lähellä. Siellä asui joukko skeemamunkkeja joista tunnetuin lienee skeemaigumeni Johannes eli Pyhä Johannes Valamolainen.
Saarella on pieni puurakenteinen kirkko ja munkkien asuntola. Saarelle pääsy oli kielletty ilman luostarin johtajan kirjallista lupaa; jokaisen saarelle päästetyn piti sitoutua ehdottomaan raittiuteen sekä nauttimaan saarella ollessaan yksinomaan paastoruokaa; jopa tupakointi, purutupakka ja nuuskaaminen oli ehdottomasti kielletty. Ainoa sallittu nautintoaine oli tee, ja vanhoilla munkeilla olikin runsaasti omia teereseptejään: he keräsivät luonnosta puiden ja pensaiden lehtiä sekä luonnonmarjoja, jotka kuivattiin ja lopulta seos maustettiin hivenellä oikeata teetä. Sokeria ei käytetty. 
1930-luvulla sai  toimittaja H. Iffland ainutkertaisen luvan valokuvata saarella; kuvaaminen rajoittui ulkotiloihin ja muutamaan tarkkaan valittuun näkymään kirkosta sekä joihinkin harvinaisimpiin ikoneihin. Kuvat julkaistiin Valamoa käsittelevässä, vuonna 1933 ilmestyneessä kuvateoksessa, jonka oikolukivat isä arkkipiispa Herman ja isä igumeni Hariton. Teoksen toimitti Viljo Jääskeläinen. Julkaisijana toimi Otava. Kirja on suomenkielinen; siitä laadittiin kolme vuotta myöhemmin ruotsin-, englannin-, saksan- ja ranskankielinen, kuvitukseltaan hiukan poikkeava versio  Hyvin paljon myöhemmin joitakin tällöin otetuista kuvista julkaistiin teoksessa Karjala – muistojen maa.
Skiitta oli ankaran ja syvällisen rukouksen paikka; tässä suhteessa vielä ankarampi oli vain kaukaisin skiitta, Pyhityssaari, johon avoveden aikana saattoi päästä vain parhaalla kelillä. Johannes Kastajan skiitan munkit viljelivät viljaa, kasviksia ja hedelmiä, joista oman niukan tarpeen ylittävä määrä toimitettiin pääluostariin. Kalastusta ei harjoitettu, koska kalakin kuului kiellettyihin ruoka-aineisiin.
Nuori noviisi Yrjö Olmari, myöhempi isä arkkipiispa Paavali, vietti Valamon aikanaan useitakin kesiä Johannes Kastajan skiitassa; hänen ja vanhojen erakkojen välille syntyi kiinteä ystävyys.
Skiitta tyhjeni talveksi 1930-luvun lopussa ja munkit muuttivat kylmimmäksi ajaksi pääluostariin – palaten kuitenkin takaisin heti kevään tullen. Talvisodan evakuoinnin jälkeen skiitta jäi tyhjilleen. Samalla onnistuttiin evakuoimaan muutamia sen kallisarvoisista ikoneista ja ne ovat Kuopion kirkkomuseossa. 
Skiitan restaurointi pääsi alkamaan jo perestroikan aikana vuonna 1986; sortunut laituri korjattiin ensimmäisenä ja sitten käytiin käsiksi kirkkoon ja talousrakennukseen. Niiden restaurointi eteni vauhdikkaasti ja vuonna 1990 saattoi jo laivareitiltä erottaa kirkon kullatun kupolin ja ristin loisteen.
Saari on ollut vuodesta 1990 kokonaan Venäjän ortodoksisen kirkon hallussa ja Valamon museo järjestää saarelle opastettuja tutustumisretkiä
Bobcatsss

Bobcatsss on kirjasto- ja informaatioalan opiskelijoiden kansainvälinen konferenssi, joka järjestetään vuosittain opiskelijoiden organisoimana jossakin eurooppalaisessa yliopistossa. Nimitys Bobcatsss on lyhenne, joka koostuu ensimmäisen konferenssin järjestämiseen osallistuneiden yliopistokaupunkien alkukirjaimista: Budapest, Oslo, Barcelona, Kööpenhamina (Copenhagen), Amsterdam, Tampere, Stuttgart, Szombathely ja Sheffield.
Konferenssi on tarkoitettu informaatioalan ammattilaisille, opiskelijoille ja sen opetuksen parissa työskenteleville ihmisille. Opiskelijat järjestävät konferenssin osana omaa opiskeluaan, jolloin he saavat kokemusta yhteistyöstä muiden eurooppalaisten kanssa.

Historiaa

Aloitteen konferenssin järjestämisestä teki Ruud Bruijns Amsterdamse Hogeschool voor de Kunstenista, ja ensimmäinen Bobcatsss järjestettiin Budapestissa vuonna 1993. Ensimmäiset kuusi konferenssia järjestettiin siellä, mutta sen jälkeen konferenssipaikka on vaihdellut vuosittain. Useimmiten konferenssi on järjestetty jossakin Itä-Euroopan alueella.
Vuosien mittaan suomalaiset ovat osallistuneet konferenssiin aktiivisesti. Tampereen yliopiston informaatiotutkimuksen opiskelijat järjestivät 17. Bobcatsssin Portossa, Portugalissa 28.–30. tammikuuta 2009 yhdessä paikallisten opiskelijoiden kanssa. Suomesta järjestelyihin osallistui 12 opiskelijaa ohjaajineen ja Porton yliopistossa vetovastuu oli kahdella maisteriopiskelijalla avustajineen. Järjestelyt aloitettiin loppuvuodesta 2007 ja ne kestivät yli vuoden kevääseen 2009. Vastuualueita olivat muun muassa sponsoreiden hankkiminen, tiedottaminen, abstraktien kerääminen ja arviointi, konferenssiohjelman laatiminen, osallistujien rekisteröityminen sekä erilaiset järjestelyt paikan päällä. Konferenssiin osallistui yli 200 henkeä eri puolilta maailmaa.
Enkelipölyä

Juoni

Nuoren Tommin pitäisi alkaa rakentaa uraa pakasteiden markkinoinnissa ja sitoutua parisuhteessa, mutta vapaus kiinnostaa enemmän. Kaverin kirje Tukholmasta saa jättämään kaiken ja palaamaan Ruotsiin. Kaveria ei kuitenkaan löydy, ja näyttää siltä, että tämä on sekaantunut huumerikollisuuteen ja todennäköisesti jo kuollut.

Teemat

Kirjan taustalla ovat Mäen kokemukset nuoruuden kesätöistä, asumisesta ja elämisestä Tukholmassa sekä oma työuran alkutaival. Mäen tuotannon toistuvat elementit, huorat, rikolliset, juopot ja narkkarit, taiteilijat, homot, rappeutunut varakkaampi väki, ketkut maahanmuuttajat ja naiivit maailmanparantajat ovat läsnä jo ensimmäisessä teoksessa. Samoin irtoseksi, uhkapeli ja armeijamuistelot.
Mäki on kertonut jo lapsena päättäneensä, että hänestä tulee kirjailija. 24-vuotiaana porilaisessa yksiössä hän antoi itselleen yhden mahdollisuuden kokeilla matkakirjoituskoneella, onko hänestä siihen.