google/wiki40b huggingface dataset:
Dumbarton

Dumbarton (gaeliksi Dùn Breatann) on kaupunki Skotlannissa. Se on Länsi-Dunbartonshiren hallinnollinen keskus ja ollut entisen Dumbartonshiren kreivikunnan keskuspaikka. Se sijaitsee Clydejoen pohjoisrannalla. 
Vuonna 2011 kaupungissa oli lähes 20 000 asukasta.
Dumbarton on perustettu 75 metriä korkean basalttikukkulan päälle. Kukkula toimi luonnollisena puolustautumispaikkana jo kelttien ja skottien hallitessa aluetta, ja paikka oli Strathclyden pääkaupunki 400-luvulta 700-luvulle. Nykyisin paikkakunnan tärkein teollisuudenala on viskin tislaus ja sekoittaminen.
Lahn-Dill-Kreis

Maantiede

Lahn-Dill-Kreis rajoittuu pohjoisessa Marburg-Biedenkopf piirikuntiin, idässä Gießenin piirikuntaan sekä naapuriosavaltioon kuuluvaan Hochtaunuskreisin piirikuntaan ja Wetteraukreisin piirikuntaan, Lännessä Westerwaldkreisin ja Siegen-Wittgenstein piirikuntiin.
Alfio Basile

Ura pelaajana

Basile aloitti uransa pelaajana kotikaupungissaan Bella Vista Club -joukkueessa. Vuodesta 1964:stä 1970:neen Basiles pelasi Argentiinan pääsarjassa Racing Club de Avellanedassa, josta siirtyi Huracániin. Basile Lopetti uransa pelaajana 1975.

Ura valmentajana

Lopettamisen jälkeen Basile valmensi mm. argentiinalaisia Rosario Centralia, Club Atlético Vélez Sársfieldiä,  uruguaylaista Club Nacional de Football:a sekä espanjalaista Club Atlético de Madridia.
Basilen uran huippuhetket valmentaja sijoittuvat kuitenkin 1990-luvun alkuun, jolloin hän johdatti Argentiinan jalkapallomaajoukkueen kahteen Copa América -mestaruuteen. Vuoden 1994 maailmanmestaruuskisat menivät Argentiinalta kuitenkin huonosti ja joukkue putosi jo neljännesvälierissä.
Basile jatkoi uraansa Argentiinassa Club Atlético San Lorenzo de Almagrossa, jonka jälkeen hän valmensi meksikolais -joukkuetta Club Américaa. Argentiinalaisjoukkuetta Colón de Santa Fetä Basinas valmensi heinäkuuhun 2005 asti, jolloin siirtyi valmentamaan Club Atlético Boca Juniorsia. Boca Juniorsissa Basinas voitti ensimmäisen Argentiinan mestaruutensa kaudella 2005.
Heinäkuussa 2006 Basile siirtyi valmentamaan jälleen Argentiinan jalkapallomaajoukkuetta. Basilen johdolla Argentiina sijoittui Copa Americassa hopealle 2007, mutta sen jälkeen otteet ovat olleet ailahtelevampia. Lokakuussa 2008 Basile erosi tehtävistään Argentiinan kärsittyä tappion Chilelle ensi kerran 35 vuoteen. Hyvän MM2010-karsintojen aloituksen jälkeen Basilen luotsaama Argentiina oli voittanut vain yhden seitsemästä viimeisestä ottelustaan. 
Heinäkuussa 2009 Basile palasi Club Atlético Boca Juniorsin päävalmentajaksi.  Hänen johdollaan seuran tulokset jäivät kuitenkin varsin heikoiksi ja hän sai potkut tammikuussa 2010. 
Joulukuun lopulla 2011 Basile palasi neljännen kerran Racing Clubin päävalmentajaksi.  Basilen pesti päättyi huhtikuussa 2012.
Suolampi (Ylöjärvi)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,9 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Ylijoen valuma-alueeseen (35.315) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 148,9 metriä mpy.
Leningradin ja Turun ystävyyden patsas

Leningradin ja Turun ystävyyden patsas on Turun Puolalanpuistossa sijaitseva patsas. Patsaan on valmistanut Antti Louhisto vuosina 1967–1968 ja se paljastettiin 19. toukokuuta 1969. Teos pystytettiin Turun ja Leningradin (nyk. Pietari) 15 vuotta kestäneen ystävyyskaupunkitoiminnan kunniaksi.
Patsaassa kuvataan neljää toisiaan halaavaa ja tervehtivää ihmishahmoa.
Leningradin ja Turun ystävyyden patsas on valmistettu pronssista ja se on korkeudeltaan 2,5 metriä. Patsaan jalusta on Vehmaalta louhittua punaista graniittia ja sen korkeus on puoli metriä.
Albert Krank

Albert Krank (31. maaliskuuta 1855 Oulu – 9. kesäkuuta 1902 Berliini, Saksa) oli suomalainen insinööri joka perusti Varkauteen Lehtoniemen konepajan ja telakan 1888.
Krankin vanhemmat olivat kihlakunnantuomari, pormestari ja valtiopäivämies Jakob Krank (1822–1899) ja Augusta Wilhelmina Palmberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1874 Porvoon ruotsalaisesta alkeisoppilaitoksesta ja suoritti insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1877.
Krank oli valmistuttuaan työssä Lontoossa Englannissa harjoittelijana ja konepiirtäjänä eri yritysten, muun muassa torpedovalmistajana tunnetun Yarrow & Co:n palveluksessa. Suomeen palattuaan hän oli opettajana Helsingin teollisuuskoulussa 1881–1882 ja sen jälkeen vuodesta 1882 Varkauden ruukin konepajan johtajana. Hän ei tullut toimeen ruukkia johtaneen Augustinus Henrikssonin kanssa ja vuonna 1886 hän vuokrasi Taipaleen vanhan kanavan perustaen sinne laivatelakan. Krank rakennutti Taipaleen kanavalle pienen kuivatelakan, konepajan ja vesimyllyn mutta pian tilat osoittautuivat liian pieneksi ja telakkaa varten hankittiin lisätilaa Lehtoniemestä. Krankin yhtiökumppanina oli teknikko Torsten Forstén jonka kanssa Krank perusti Tehtaat Lehtoniemi & Taipale Fabriker nimisen yrityksen. Forstén oli mukana yrityksessä vuoteen 1892 jolloin Krank jäi yksin telakan omistajaksi. 
Lehtoniemelle valmistui 1888 korjauspaja, valimo, varustamo ja seitsemän asuinrakennusta, ja pian koko tehtaan toimisto siirrettiin Lehtoniemeen. Ensimmäiset Lehtoniemen telakalta valmistuneet laivat olivat 1889 "Juka", "Salmi" ja "Alli". Krank oli myös keksijä ja hän sai patentteja muun muassa Aino-separaattorille ja tukinniputuskoneelle. Krank lienee rakennuttanut ulkomaisten esikuvien mukaan ensimmäiset Saimaan vesistössä liikkuneet lastilotjat joissa koneisto oli aluksen perässä. Krankin vuonna 1896 rakentama Jaakko oli ensimmäinen matalakulkuinen, lyhyt ja leveä sisävesimatkustajahöyrylaiva.
Lehtoniemen telakka joutui 1901 lamakauden aikana talousvaikeuksiin ja Krank matkusti Saksaan rahoitusta järjestämään, mutta hän kuoli matkalla Berliinissä 1902. Krankin perikunta myi telakan Carolus Wredelle. Vuonna 1929 Lehtoniemen telakka ja konepaja siirtyi A. Ahlström Oy:n omistukseen ja telakan ja konepajan toiminta päättyi. Lehtoniemestä oli valmistunut noin 40 vuoden aikana yli 200 laivaa, yli 300 höyrykonetta ja yli 300 höyrykattilaa. Ahlströmin aikana Lehtoniemessä toimi ensin A. Ahlström Oy:n puuteostehdas ja sitten 1950-luvulta alkaen äänieristyslevyjä valmistanut Ääniteknillinen tehdas. Lehtoniemessä valmistettiin myös ovia ja ikkunoita, veneitä, kanootteja sekä erilaisia kalusteita. Tehdas toimi vuoteen 1965 saakka.
Albert Krankin mukaan on nimetty Pohjois-Savon pelastuslaitoksen Albert Krank–öljyntorjunta-alus.
Bobby Holík

Maajoukkueessa

Holík edusti Tšekkoslovakiaa useassa ikäkausijoukkueessa. Hän oli mukana jo vuonna 1988 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa, joissa teki seitsemän pistettä kuudessa ottelussa. Seuraavana vuonna Tšekkoslovakia voitti 18-vuotiaiden EM-kisoista hopeaa ja 20-vuotiaiden MM-kilpailuista pronssia. Holík edusti kummassakin turnauksessa maataan. Vuoden 1990 nuorten MM-kilpailuissa Holík muodosti Jaromír Jágrin ja Robert Reichelin kanssa yhden kisojen vaarallisimmista kentällisistä. Kolmikko iski yhteensä 50 pistettä. Reichel valittiin kisojen parhaaksi hyökkääjäksi ja tähdistökentälliseen Jágrin kanssa. Holíkikin oli kisojen kakkostähdistössä. Tšekkoslovakia saavutti kisoista pronssia.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Holík edusti ensimmäisen kerran Tšekkoslovakiaa vuonna 1991 Hartfordin jäätyä pudotuspelien ulkopuolelle. Seuraavan kerran Holík pelasi maajoukkueessa maailmancupissa 1996, kun hän edusti Tšekkiä. Turnaus jäi Holíkin viimeiseksi maajoukkue-esiintymiseksi, sillä hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden pian maailmancupin jälkeen. Samalla hän luopui Tšekin passista.

Perhe

Bobby Holík on Jaroslav Holíkin, tšekkiläisen jääkiekkoilijan ja valmentajan poika. Holíkin sisko Andrea Holikova on entinen tennisammattilainen. Holikin lanko on niinikään entinen NHL-kiekkoilija Frantisek Musil.
Australian luterilainen kirkko

Historia

Ensimmäiset luterilaiset saapuivat Australiaan Saksasta 1838. Näiden keskuudessa tapahtui hajaannus 1846, minkä jälkeen seurakuntiin tuli pastoreita useista lähteistä, kuten saksalaisista lähetysjärjestöistä ja lukuisista yhdysvaltalaisista luterilaisista synodeista. Vuonna 1966 yhdistyivät Evangelical Lutheran Church in Australia sekä United Evangelical Lutheran Church of Australia nykyiseksi Australian luterilaiseksi kirkoksi.

Nykytilanne

Kirkolla on 466 seurakuntaa, joissa on 49 600 jäsentä. Kirkko kuuluu liitännäisjäsenenä Kansainväliseen luterilaiseen neuvostoon, mutta on myös Luterilaisen maailmanliiton liitännäisjäsen. Uuden-Seelannin luterilainen kirkko kuuluu Australian luterilaisen kirkon alaisuuteen.
Zeppelin Staaken R.VI

Zeppelin Staaken R.VI (Staaken R.6, R Riesenflugzeug VI tai englantilaisittain Giant, "Jättiläinen") oli ensimmäisessä maailmansodassa saksalainen nelimoottorinen strateginen pommikone. Siinä oli seitsemän hengen miehistö. Koneen siipien kärkiväli oli 42,2 metriä. Se pystyi kuljettamaan 1800 kiloa pommeja. Lentonopeus 135 km/h, lentomatka 800 km.
Christian Drejer

Pelaajaura

Laitahyökkääjänä pelannut Drejer aloitti uransa kotimaansa SISU BK:ssa, missä hänet valittiin 31,6 pisteen ottelukohtaisen keskiarvon tehtyään vuonna 2002 Basketligaenin kauden parhaaksi pelaajaksi. Hän siirtyi vuosiksi 2002–2004 Yhdysvaltoihin tasokkaaseen Floridan yliopiston joukkueeseen vaikka hänelle tarjottiin miljoonasopimuksia Euroopan huippujoukkueista. Drejer sai ensimmäisenä yliopistovuonnaan jalkavamman, joka haittasi hänen loppu-uraansa. New Jersey Nets varasi Drejerin NBA:han 51. vuorolla vuoden 2004 varaustilaisuudessa. Drejer oli historian ensimmäinen NBA:han varattu tanskalainen, mutta hän ei koskaan pelannut sarjassa. Hän siirtyi Eurooppaan jossa pelasi Espanjassa ja Italiassa sekä kansainvälisissä seurakilpailuissa. Vuonna 2004 Drejer voitti FC Barcelonassa Espanjan mestaruuden ja Espanjan Supercupin. Vuonna 2007 hän pelasi EuroCupin tähdistöottelussa. Drejer lopetti pelaajauransa vain 25-vuotiaana saatuaan jälleen jalkavamman vuonna 2008.
Drejer pelasi myös Tanskan miesten maajoukkueessa, joka hänen aikanaan ei ole yltänyt arvokisojen lopputurnauksiin.
AMEO

AMEO-verkosto on ammatillisten erityisoppilaitosten kumppanuusverkosto, jonka muodostavat Suomen kaikki ammatilliset erityisoppilaitokset. Verkosto on perustettu vuonna 2009 ja se on määritellyt perustehtäväkseen taata ammatillisen erityisopetuksen asiakkaille alueellisesti ja kansallisesti kattavat, tarpeenmukaiset ja uudistuvat ammatillisen erityisopetuksen palvelut verkoston monipuolista asiantuntemusta ja resursseja hyödyntäen. AMEO-verkosto haluaa myös vaikuttaa koulutusjärjestelmään ja työelämän toimijoihin siten, että koko ikäluokalle tarjoutuisi mahdollisuus saavutettaviin yksilöllisiin polkuihin ja elinikäisen oppimiseen.
AMEOn visio: Kehittämiskumppanuudella tunnustetuksi ja tunnetuksi ammatillisen erityisopetuksen edelläkävijäksi.
AMEOn arvot: luottamus, rohkeus ja innovatiivisuus, vaikuttavuus ja tuloksellisuus sekä yhteiskuntavastuullisuus.
Piemonten ja Lombardian pyhät vuoret

Historia

Pyhiä vuoria alettiin perustaa Eurooppaan 1400- ja 1500-lukujen vaihteessa, jolloin etsittiin vaihtoehtoisia rukouspaikkoja Jerusalemin ja Palestiinan pyhillä kohteille, joihin pääseminen oli vaikeutunut muslimikulttuurin nopean leviämisen seurauksena. Pyhän haudan kirkon fransiskaanit valitsivat Milanon herttuakuntaan kuuluneen Varallon, Toscanan Montaionen ja Bragan Portugalin pohjoisosista paikoiksi, joihin rakennettaisiin ”Uusi Jerusalem”.
Trenton kirkolliskokouksen (1545–1563) jälkeen pyhiä vuoria alettiin käyttää uuteen tarkoitukseen. Niiden alettiin käyttämään uskonpuhdistusta vastaan taistelemiseen. Uusia pyhiä vuoria rakennettiin julistusten konkreettisiksi ilmentymiksi. Tämän seurauksena niissä käytetty arkkitehtuuri yhtenäistyi.
Erityisen vahvana taustavaikuttajana toimi Milanon piispa Carlo Borromeo, joka Trenton kirkolliskokouksen jälkeen rakennutti Varallon kohteen valmiiksi ja jatkoi sen jälkeen muiden vastaavien parissa. Pyhiä vuoria rakennettiin tämän jälkeen 1700-luvun puoliväliin mennessä Creaan, Ortaan, Vareseen, Oropaan, Ossuccioon, Ghiffaan, Domodossolaan ja Valpergaan. Pyhiä vuoria rakennettiin vielä koko 1700-luvun, mutta monet sen ajan kohteista edustavat eri tyyliä eikä niille ollut enää vastaavaa uskonnollista tarkoitusta tai taiteellisia elementtejä kuin 1500- ja 1600-luvuilla rakennetuilla pyhillä vuorilla.
Pyhien vuorien järjestelmällinen konservointi alkoi vasta 1980. Niihin oli aiemmin epäsäännöllisesti tehty joitain korjauksia, joista osa oli saattanut muuttaa radikaalisti alkuperäistä ulkoasua, mutta rakennelmat olivat kokeneet myös pitkiä hylkäysjaksoja, jolloin ne olivat rapistuneet.
Unelmien nainen

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa Cukorin komediaklassikon Eilen syntynyt vanhahtavaksi ja viihdyttäväksi mutta hengettömäksi kierrätykseksi. Hän antaa Unelmien naiselle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Timbuktun paššakunta

Timbuktun paššakunta oli marokkolaisten sotilaiden hallitsema valtio nykyisen Malin alueella 1600–1700-luvuilla. Sen keskuksena toimi Timbuktun kaupunki.
Marokon sulttaanin Ahmad al-Mansurin lähettämät joukot valloittivat songhaivaltakunnan 1500-luvun lopussa. Sen jälkeen aluetta hallitsivat Marokosta lähetetyt käskynhaltijat eli paššat. Marokon kiinnostus aluetta kohtaan katosi nopeasti ja Saharan ylittämiseen liittyvät vaikeudet heikensivät yhteyksiä. Marokkolaiset sotilaat solmivat avioliittoja songhainaisten kanssa ja muodostivat uuden etnisen ryhmän armat. He hallitsivat paššalik-nimellä kutsuttua aluetta, joka ulottui Nigerin keskijuoksulla Djennéstä Gaon eteläpuolelle.
Viimeinen Marokosta lähetetty pašša saapui Timbuktuun vuonna 1604. Vuonna 1646 sotilaat valitsivat joukostaan ensimmäisen Länsi-Sudanissa syntyneen paššan. Yhteys Marokkoon katkesi muodollisesti vuonna 1660.
Timbuktun paššakunnan historia on täynnä vallanvaihdoksia, kapinoita ja sisäisiä konflikteja. Sen itsenäisyyden aikana vaihtui 150 paššaa. Valtion talous perustui ammattisotilaiden harjoittamaan ryöstelyyn. Armat kävivät sotia Dendin alueelle vetäytyneiden songhaiden ja Macinan fulbepaimentolaisten kanssa. Paššakunnan vallan muodollisesti tunnustaneet tuaregit kapinoivat ja hyökkäilivät Saharan kauppakaravaanien kimppuun. Kauppiaiden ja kaupunkilaisten ankara verotus tuhosi lopullisesti alueen talouselämän.
Paššakunta kärsi ratkaisevan tappion tuaregeille Toyassa vuonna 1737 käydyssä taistelussa. Armat vetäytyivät Timbuktuun ja luovuttivat Nigerin keskijuoksun tuaregien hallintaan. Vuonna 1775 hävinnyt pašša-nimitys otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1795, mutta se katosi lopullisesti vuonna 1833, kun Macinan fulbet löivät armat Dirén taistelussa.
Juan Gris

José Victoriano González-Pérez (23. maaliskuuta 1887 – 11. toukokuuta 1927), paremmin tunnettu taiteilijanimellään Juan Gris, oli espanjalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, joka vietti ison osan elämästään Ranskassa. Hänen työnsä liittyvät kiinteästi kubismin kehittymiseen. Grisin muotokuva ystävästään ja maanmiehestään Pablo Picassosta on merkittävä varhaiskubismin teos.
Gris syntyi Madridissa ja opiskeli siellä teknistä piirtämistaä ja kuvataiteita. Hän muutti Pariisiin 1906 ja ystävystyi sen ajan intellektuellien Henri Matissen, Georges Braquen, Fernand Légerin ja Amedeo Modiglianin kanssa. Hän piirsi kuvituksia ja pilapiirroksia lehtiin, ja vasta vuonna 1910 hän alkoi tosissaan maalata. Vuoteen 1912 mennessä hän oli jo kehittänyt omintakeisen kubistisen tyylin. Hän teki paljon kollaaseja, ja toisin kuin  Picasso ja Braque, jotka pysyttelivät melko yksivärisissä töissä, Gris käytti värejä monipuolisesti ja keksi uusia yhdistelmiä Matissen tapaan.
Vuonna 1924 hän suunnitteli asuja ja lavasteita Ballets russesille.
Gris kuoli vuonna 1927 vain neljäkymmentävuotiaana, ja häneltä jäi leski ja poika.
Taškent

Historia

Taškent on yksi alueen vanhimmista kaupungeista. Se oli aikoinaan tärkeä pysähdyspaikka Silkkitiellä, joka johti Kiinasta Eurooppaan. Taškent on todennäköisesti perustettu jo ensimmäisellä vuosisadalla eaa., mutta ensimmäinen kirjallinen maininta siitä on 700-luvulta, jolloin arabit valloittivat sen. Mongolit valloittivat kaupungin Tšingis-kaanin johdolla 1200-luvulla. Mongolivalloittaja Timur Lenk valloitti kaupungin 1300-luvulla ja liitti sen valtakuntaansa, johon se kuului 1400-luvulle asti. Silloin Šaybanids valloitti kaupungin. Sittemmin Taškentista tuli itsenäinen kaanikunta, kunnes se 1809 liitettiin Kokandin kaanikuntaan, jonka keskus oli läheisessä Ferganan laaksossa. 
Venäjä valloitti Taškentin 1864 hallitakseen tärkeää kauppareittiä. Venäjällä oli kuitenkin vaikeuksia hallita alueen muslimiväestöä. Venäjän vallankumouksen aikana 1917 bolševikit ottivat vallan Taškentissa ja tekivät siitä Turkestanin autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan pääkaupungin. Vastavallankumouksellinen armeija, joka koostui ”valkoisista” venäläisistä, kansallismielisistä uzbekeista ja brittijoukoista, valtasi kaupungin 1918, mutta pian neuvostojoukot valtasivat sen takaisin. Vuonna 1924 Turkestanin ASNT lakkautettiin ja Taškentin alue liitettiin uuteen Uzbekistanin neuvostotasavaltaan, jonka pääkaupunki siitä tuli 1930.
Neuvostoliiton aikana kaupungin tekstiiliteollisuus kehittyi, varsinkin sen jälkeen kaupunkiin saatiin rautatieyhteys. Tekstiilitehtaat ja muut teollisuudenalat houkuttelivat kaupunkiin tuhansia uusia asukkaita. Kaupungin väkiluku kolminkertaistui 1926-1959 välisenä aikana. Vuonna 1966 valtava maanjäristys tuhosi suurimman osan kaupunkia.  Myös suuri osa vanhoista merkittävistä rakennuksista tuhoutui, mutta jäljelle jäi muun muassa useita moskeijoita 1400- ja 1500-luvuilta sekä uskonnollinen koulu. Uudelleenrakennetusta Taškentista tuli tyypillinen neuvostokaupunki. Kaupungin tekstiiliteollisuus toipui nopeasti maanjäristyksestä ja pian se oli taas Neuvostoliiton suurin puuvillantuotantoalue.
Kun Neuvostoliitto hajosi ja Uzbekistan itsenäistyi 1991, Taškentista tuli maan pääkaupunki. Alueen tekstiiliteollisuus joutui vaikeuksiin, kun rajat sulkeutuivat ja kauppatiet Venäjälle menetettiin.
Gyllenbergin säätiö

Signe ja Ane Gyllenbergin säätiö on Signe ja Ane Gyllenbergin vuonna 1948 perustama suomalainen säätiö. Säätiö jakaa apurahoja mm. psykosomaattisia suhteita ja antroposofista lääkintää koskevaan tutkimustyöhön. Apurahoja ja stipendejä myönnetään yleislääketieteen rahastosta korkeatasoista tieteellistä työtä tekeville tutkijoille ja Steiner-rahastosta Rudolf Steinerin oppeja noudattaviin hankkeisiin. Rahoitusta myönnetään myös alan kirjallisuuden julkaisemiseen sekä biodynaamisen maanviljelyn tutkimiseen. Vuonna 2014 apurahoja myönnettiin yhteensä 1,7 miljoonan euron arvosta. Säätiö ylläpitää myös taidekokokoelmaa Villa Gyllenbergissä Helsingin Kuusisaaressa. Lisäksi sen tulee sääntöjensä mukaan ylläpitää Signe ja Ane Gyllenbergin vanhassa kodissa olevaan museota Helsingissä.
Säätiön perustaja Ane Gyllenberg (1891–1977) oli suomalainen pankkiiri ja Signe Gyllenberg oli hänen puolisonsa. Säätiön hallituksen puheenjohtajana on vuonna 2017 professori Per-Henrik Groop.

Säätiön asunnot

Gyllenbergin säätiö omistaa Helsingissä kaksi kerrostaloa, joista se vuokraa asuntoja. Yhteensä säätiö omistaa noin 160 asuntoa eri puolilla Helsinkiä, muun muassa kokonaisen talon Eirassa. Vuonna 2009 paljastui, että säätiö oli antanut useiden poliitikkojen, toimittajien ja kulttuurialan vaikuttajien asua säätiön asunnoissa selvästi normaalia vuokratasoa halvemmalla. Patentti- ja rekisterihallitus aikoi selvittää vuokrien tason ja syyn siihen. Halvalla oli asunut muun muassa RKP:n puheenjohtaja Stefan Wallin.
S.S. Edward F. Dix

Palvelus

Alus oli Pohjoisvaltioiden käytössä Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Konfederaatin agentit sytyttivät sen palamaan 15. heinäkuuta 1864 St. Louisissa Mississippi-joella. Alus korjattiin käyttöön.
15. huhtikuuta 1864 pohjoisvaltioiden ironclad USS Eastport oli törmännyt miinaan Mississippin sivujoella Red Riverillä. Panssarialus oli upotettu 26. huhtikuuta 1864, koska sitä ei haluttu jättää vihollisen käsiin. 15. kesäkuuta 1865 Edward F. Dix kulki samaa jokea pitkin. Alus törmäsi pinnan alla piilleen ironcladin hylkyyn ja upposi. 
Yhdysvaltain armeijan pioneerijoukkojen sukeltajat löysivät molempien alusten hylyt ja tutki ne 1995.. Niitä peittää yli 10 metrin mudasta, hiekasta ja muusta pohjapeitteestä koostuva kerros. Kerroksen arvioidaan säilyttävän aluksia hyvin.
Forsbyn ruukki

Forsbyn ruukki toimi Pernajan Koskenkylässä Forsbynjoen alimman kosken rannalla vuosina 1682–1828. 
Forsbyn ruukin perusti 1682 kreivi Lorentz Creutz Forsbyn rälssisäterin maille Pernajaan. Rautaruukin toiminta oli pysähdyksissä ruukin kärsittyä huomattavia vahinkoja pikkuvihan aikana 1742–1743 ja se pääsi jatkamaan toimintaansa vasta 1747. Ruukin yhteyteen perustettiin ilmeisesti jo 1600-luvulla vesisaha mutta virallisen toimintaluvan saha sai vasta 1736. Koskenkylässä oli myös hopeakaivos ja hopeaa louhittiin 1600-luvun alusta 1700-luvun puoliväliin saakka. Rautaruukki lopetti toimintansa 1828 mutta ruukin alueella aloitettiin sahaustoiminta uudelleen 1870-luvulla. Johan Askolin osti vuonna 1880 Forsbyn entisen ruukinkartanon ja sahan. Vanha vesisaha purettiin 1913 ja sen tilalle rakennettiin höyrysaha. Tämän sahan toiminta päättyi 1952 kun sen omistanut Toiminimi Joh. Askolin siirsi kaiken sahaustoiminnan Isnäsin sahalle.
Vanhan ruukinpadon paikalla ollut lohkokivistä rakennettu pato purettiin osittain 1990-luvulla ja Forsbynjoen koski on nyt luonnontilassa. Entisellä ruukinalueella on säilynyt muun muassa ruukinkartanon jugendtyylinen päärakennus jonka suunnitteli ruotsalainen arkkitehti John Settergren vuonna 1907 sekä siihen liittyvä kartanon puutarha jonka suunnittelivat Paul Olsson ja Bengt Schalin vuosien 1919–1934 välillä. Entisen ruukinkirkon paikalla on muistokivi. Forsbyn kosken länsirannalla niin sanotulla Kuninkaanmäellä sekä ruukkialueen läpi kulkevan vanhan maantien varrella on jäljellä suuria 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa rakennettuja työväenkasarmeja sekä eri-ikäisiä pienempiä työväenasuntoja joista vanhimmat ovat 1700-luvulta. Toimintansa lopettaneen höyrysahan tiili- ja betonirakennukset ovat myös säilyneet. Niin sanotun yläruukin alueella on jäljellä vain vasarapajojen ja voimakanavien jäännöksiä maastossa.
Austerlitz (kirja)

Austerlitz (Austerlitz) on W. G. Sebaldin vuonna 2001 ilmestynyt, viimeinen valmiiksi asti saatettu teos. Sen on suomentanut Oili Suominen, ja suomennoksen on julkaissut vuonna 2002 Tammi.
Kirjassa herra Austerlitz kuvaa rakennuksia ja päätyy niiden kautta oman sukunsa holokaustihistoriaan. Teoksen englannintaja Anthea Bell sanoo, että teoksessa on itse asiassa kaksi romaania, kertojan kertoma kehystarina ja herra Austerlitzin ydinkertomus. Hän teki käännöstä tiiviissä yhteistyössä Sebaldin kanssa. Hänen mukaansa Sebald olisi yhtä hyvin voinut kirjoittaa englanniksi 30 vuoden Englannissa asumisen jälkeen mutta halusi kuitenkin kirjoittaa äidinkielellään saksalla. Sebald liitti tekstiin piirroksia ja valokuvia, ja Bell kertoo että kuvien liittäminen esimerkiksi Theresienstadtin keskitysleiriä kuvaavaan yhdeksän sivun mittaiseen lauseeseen on varmasti tuottanut julkaisijalle ongelmia. Hän itse harkitsi lauseen pilkkomista, sillä pitkät lauseet eivät ole englannille ominaisia, mutta totesi ajatuksen vääräksi.
Antti Majander luonnehtii teosta kolumnissaan: "Austerlitz avaa Euroopan henkistä historiaa yhden kohtaamisen kautta Antwerpenin katedraalia muistuttavalla, mutta Kongon verirahoilla rakennetulla rautatieasemalla."