google/wiki40b huggingface dataset:
Tuisku (lehti)

Tuisku oli vuosina 1924–1930 Helsingissä ilmestynyt kommunistien poliittinen pilalehti. Se ilmestyi kaksi kertaa kuukaudessa.
Tuisku perustettiin 1923 lakkautetun Paukku-lehden seuraajaksi. Sitä kustansi Oy Työ, joka oli julkaissut myös Suomen Työmies -lehteä. Käytännössä Tuisku oli kommunistien agitaatiokanava. Tuiskun toimittajana toimi ensin L. Vickberg ja hänen jälkeensä kirjaltaja E. A. Grönroos. Lehden linjana oli sen omien sanojen mukaan ”luokkatietoisen sosialistisen työväen jyrkkä luokkataisteluohjelma tehostetussa ja pippuroidussa muodossaan”. Lehti luonnehti tulevaa toimintaansa myös näin: ”Porvaria tullaan heittämään – manttaalipösöä ja pappia tullaan potkimaan heidän suuriin mahoihinsa uudestiraudoitetuilla saappailla – sotahulluja ja suojeluskuntalaisia tullaan pommittamaan järeällä tykistöllä ja kaasupommeilla, fascisteja tullaan kurittamaan risiiniöljyllä ja raipoilla, noskelaisia vitsotaan edelleen”. Lehden linja oli yhtä tinkimätön kuin se oli luvannutkin. Tuisku lakkautettiin muiden kommunistilehtien tavoin kesäkuussa 1930. Grönroos oli jo sitä ennen vangittu lehden saaman painokanteen vuoksi.
Palkoproomu

Palkoproomu on hinattava alus, joka koostuu kahdesta erillisestä pituussuuntaisesta itsekelluvasta ponttonista. Ponttonit, jotka toimivat ruuman laitoina, on yhdistetty toisiinsa kannen päällä olevilla saranoilla. Hydraulikoneiston avulla ponttonien alareunat voidaan kääntää toisistaan erilleen. Tällöin suppilonmuotoisessa ruumassa oleva lasti valuu itsestään pois parimetrisestä raosta. Palkoproomuja käytetään soran ja ruoppausmassojen kuljettamiseen. Pienen syväyksensä vuoksi palkoproomu voi tyhjentää lastinsa pohjaluukkuproomua matalampaan veteen.
Palkoalus on itsekulkevasta palkoproomusta käytetty nimitys. Se on soran ja ruoppausmassojen kuljetukseen rakennettu palkoproomun kaltainen alus. Aluksen perässä on kansirakennus, jossa on ohjaamo sekä päällikön, konemestarin ja miehistön hytit ja muut tilat. Lastiruuman tilavuus on tyypillisesti 200–600 m³. Hinattavasta palkoproomusta tulee itsekulkeva, kun se varustetaan dieselmoottorilla, hydraulisella ohjailupotkurilla sekä ohjaamolla. Miehityksenä on tyypillisesti ohjaaja ja kansimies.
John Gardberg

John Rudolf Gardberg (13. marraskuuta 1899 Turku – 18. marraskuuta 1974 Karjaa) oli suomalainen opettaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut paikallishistorian tutkija.
Gardberg toimi 1929–1963 Karjaan-Billnäsin yhteiskoulun rehtorina ja historian opettajana ja Åbo Akademin pohjoismaisen kansatieteen dosenttina 1947–1967. Gardberg sai professorin arvonimen 1973.
Gardberg julkaisi useita paikallishistoriallisia tutkimuksia lähinnä Kemiön ja Karjaan alueelta.
Murder, Inc.

Murder, Inc. (vapaasti käännettynä ”Murha Oy”) oli median antama nimi amerikkalaiselle palkkamurhiin erikoistuneelle rikollisjärjestölle, joka tappoi kymmenen vuoden aikana ainakin 700 ilmiantajaa, todistajaa ja ammattiyhdistysmiestä. Sitä (tai sen johtajistoa) kutsuttiin myös Syndikaatiksi. Monet järjestön menettelytavoista ovat jääneet rikollisjärjestöjen pysyviksi toimintatavoiksi.
Murder, Inc. syntyi New Yorkissa 1930-luvun alussa, kun Lucky Lucianon liittolaiset Meyer Lansky ja Bugsy Siegel perustivat Murder Inc:in ”hoitamaan ongelmia”. Kyse oli alamaailman lakien valvomisesta eli esimerkiksi ilmiantajien rankaisemisesta. Myöhemmin Lansky ja Siegel siirtyivät muihin liiketoimiin, mutta Murder Inc. jatkoi toimintaansa muiden alaisuudessa. Toiminnan sisältönä oli yksinkertaisesti palkkamurhaaminen: puhelinsoitto Murder Inc:ille riitti saamaan ei-toivotun henkilön pois päiviltä. Ruumiit piilotettiin esimerkiksi rakennustyömaille tai veden alle, niin että kaikkia murhia ei milloinkaan saatu selville. Kun poliisi aloitti järjestöä vastaan puhelinkuuntelun, siirryttiin tappopuheluissa kiertoilmaisuihin, joista ovat peräisin monet nykyajan palkkamurhaa tarkoittavat englannin kielen ilmaisut, kuten hit tai contract.
Järjestö oli vahvasti organisoitunut ja ylläpiti palkkamurhaajilleen jopa eräänlaista sosiaaliturvajärjestelmää. Poliisin hämääminen toimi aina samalla kaavalla: murhaajat tulivat kaukaisista kaupungeista ja olivat aikoja sitten poistuneet, kun poliisi pyrki etsimään johtolankoja paikallisesta alamaailmasta. Toiminta oli tarkasti organisoitua: ryhmillä oli tarkat alueensa, niiden tuli hyväksyttää murhat Syndikaatin johtajilla ja verityö toteutettiin vasta pitkän varjostuksen ja valmistelun jälkeen. Ryhmien keskinäiset murhaamiset oli ankarasti kielletty. Murder Inc. maksoi tappajille pohjapalkkaa, jonka lisäksi he saivat 1 000 – 5 000 dollaria jokaisesta murhasta. Heidän perheensä saivat myös rahakorvauksia, joka oli ikään kuin sosiaaliturvaa. Jos järjestön murhaaja jäi kiinni, järjestö lähetti parhaat asianajajansa heidän tuekseen oikeuteen. 
Murder Inc. tuhoutui 1940-luvun puoliväliin mennessä sen jäsenen Abe ”Kid Twist” Relesin ryhdyttyä ilmiantajaksi. Järjestö kosti tämän, sillä Reles ”putosi ikkunasta” 12. marraskuuta 1941 newyorkilaisessa hotellissa, vaikka hänellä oli poliisivartio. ”Lintu lauloi, mutta se ei osannut lentää,” järjestö totesi.
Henkivartija (kirja)

Juoni

Henkivartijan päähenkilö on uusi Lehtolaisen henkilöhahmovalikoimassa: Yhdysvalloissa koulutuksensa saanut henkivartija Hilja Ilveskero, amatsoni ja peluri. Hän on ollut suomalaisen liikenaisen Anita Nuutisen palveluksessa henkivartijana Venäjällä, mutta on juuri ehtinyt suutuspäissään aiheuttaa irtisanomisensa, kun Nuutinen surmataan. Poliisilla on omat syynsä kiinnostua Nuutisen ratkaisusta, mutta Nuutisen kannalta kyse on lisäksi henkivartijan toimiluvan säilyttämisestä. Perässä kulkee myös venäläisiä liikemiehiä, kuten surmatun entinen yhtiökumppani ja rakastaja Valentin Paskevitš.
Teoksen juonikuviot rakentuvat venäläisten Suomessa tekemien kiinteistö- ja maakauppojen, Itämereen suunnitellun kaasuputken ja kotimaisen politiikan ympärille. Tarinaan kietoutuu Ilveskeron traaginen menneisyys, joka tuo kertomukseen inhimillisen sivujuonteensa, ja mukana on myös Lehtolaisen oma kotiseutu, Inkoon kylämaisemat, jonne Ilveskero vetäytyy piiloon, tai niin hän luulee.
Volgogradin alue

Maantiede

Volgogradin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon kaakkoisosassa. Aivan pohjoisin osa kuuluu Volgan ylänköön. Alueen läpi virtaavat Volga ja Don. Alue on pääasiassa aroa. Suurimmat järvet ovat Volgogradin tekojärvi Volgassa ja Tsimljanskin tekojärvi Donissa.

Historia

Toisessa maailmansodassa alueen länsi- ja eteläosa oli Saksan miehittämä 1942–1943. Volgogradin luona käytiin 1943 ratkaiseva Stalingradin taistelu, jonka jälkeen Neuvostoliitto valtasi alueen takaisin. Sodan jälkeen alueeseen liitettiin Volgan Saksalaisten autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan eteläosa, koska Volgan saksalaiset oli karkotettu Siperiaan ja Keski-Aasiaan ja heidän tasavaltansa oli lakkautettu.

Hallinto

Volgogradin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Volgograd (nimenä vuoteen 1925 Tsaritsyn ja 1925–1961 Stalingrad). Alue on jaettu hallinnollisesti 33 piiriin ja 18 suoraan alueen hallinnon alaiseen kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma.
Poliittisesti Volgogradin alue kuuluu ns. "punavyöhön", jolla kommunistisen puolueen kannatus on laajaa. Sekä alueen kuvernööri että Volgograd pormestari edustavat KPRF:ää.

Talous

Volgogradin alueellinen bruttokansantuote oli Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 437 414,2 miljoonaa ruplaa eli 1,17 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 167,6 tuhatta ruplaa eli noin 4 105 euroa. Tämä oli 64 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat öljynjalostus, koneenrakennus, rauta- ja värimetallurgia sekä kemian-, petrokemian-, metalli-, rakennusaine-, puusepän-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Lisäksi on öljyn ja maakaasun tuotantoa. Maatalous on keskittynyt viljan, auringonkukan siementen, sinapin siementen, kurpitsojen ja karjataloustuotteiden tuotantoon.
Alueen rautatieverkon keskus on Volgograd. Sieltä johtaa radat Keski-Venäjälle, Ukrainaan, Kaukasiaan, Astrahaniin ja Saratoviin. Volgogradissa on myös tärkeä lentokenttä. Alueella on myös Volgan-Donin kanava.
Luhta Sportswear Company

Historia

Kotiteollisuustoimintana alkanut yritys yhtiöitettiin vuonna 1937 nimelle V. Luhtanen Oy, myöhemmin Luhta Oy. Nimi vaihtui 1990-luvulla L-Fashion Groupiksi sen jälkeen, kun oli ostettu kasvuhakuisuuden nimissä Rukka, Torstai, Big-L, J.A.P. ja Beavers, joista muodostettiin erillisiä liiketoimintayksikköjä. Niiden myötä syntyi uudenlainen yhtymäorganisaatio, jota nimi muutettiin vastaamaan. Vuonna 2016 otettiin käyttöön nimi Luhta Sportswear Company.
Toukokuussa 2019 emoyhtiö Polap-Team hankki omistukseensa Whesley Groupin, joka omistaa Balmuir-tuotemerkin.

Liiketoiminta

Yrityksen vanhimman merkin, Luhdan, lisäksi konserni omistaa tuotemerkit Ril’s, Rukka, Icepeak, James, Torstai, O.i.s, Sinisalo, Skila, Story, Big-L, Beavers ja Your FACE. 
Luhdan tärkeimmät vientimaat ovat Saksa, Venäjä, Ruotsi, Alankomaat ja Ranska. Lisäksi yhtymään kuuluu trading-toimintaan erikoistunut L-Fashion House sekä vähittäiskauppaketju Aleksi 13. Aiemmin siihen kuului myös Vaatehuone.

Palkinnot

Vuonna 2012 L-Fashion Groupille myönnettiin Tasavallan Presidentin kansainvälistymispalkinto. Yrityksen edeltäjä V. Luhtanen Oy sai vuonna 1970 saman palkinnon, tuolloin nimellä Tasavallan presidentin vientipalkinto.
Toomas Edur

Toomas (Tom) Edur (s. 18. marraskuuta 1954 Toronto, Kanada) on kanadanvirolainen entinen jääkiekkopuolustaja, joka lopetti lupaavasti alkaneen uransa NHL:ssä 23-vuotiaana. Viron jääkiekkopiirit pitävät häntä yleisesti kaikkien aikojen virolaiskiekkoilijana. Edur pelasi uransa aikana 158 NHL-ottelua, joissa hän teki 17 maalia, antoi 80 maaliin johtanutta syöttöä ja kärsi 67 rangaistusminuuttia. Hän pelasi yhteensä kaksi kautta Colorado Rockiesin ja Pittsburgh Penguinsin joukkueissa. Tätä ennen hän pelasi kolme kautta WHA-joukkue Cleveland Crusadersissa.
Syy jääkiekkoilun lopettamiseen oli hänen kääntymisensä Jehovan todistajaksi. Asian taustalla vaikutti se, että hänen yhdysvaltalainen vaimonsa oli Jehovan todistaja. Niinpä hän halusi lopettaa omasta mielestään liian väkivaltaisen lajin, mutta myös alkoholin käytön ja pidättäytyä irtosuhteista. Edurin molemmat vanhemmat ovat virolaisia, ja Edur muuttikin vaimoineen vuonna 1990 Viroon. He ovat edelleen naimisissa. Uransa jälkeen Edur on toiminut 2010-luvulla muun muassa jääkiekkokommentaattorina.
Selkäydinkanava

Selkäydinkanava eli selkärangankanava (lat. canalis vertebralis) alkaa kallonpohja niska-aukosta (foramen magnum) ja loppuu ristiluun alueelle lantiossa.
Selkäydinkanavassa on ydinjatkoksesta alkava selkäydin, joka ulottuu kallonpohjasta suurin piirtein ensimmäisen lannenikaman alueelle. Siitä alaspäin selkäydinkanavassa on selkäydinhermoja lantion alueelle ristiluunkanavaan saakka. Selkäydinkanavassa selkäydintä ja selkäydinhermoja ympäröi nestevaippa, joka on aivoselkäydinnestettä. Aivoselkäydinnestettä rajoittaa muun muassa kovakalvo (dura mater), jonka ulkopuolelle jäävät selkärangan luiset osat ja pehmytosat.
David Gray (laulaja)

David Gray (s. 13. kesäkuuta 1968 Sale, Suur-Manchester) on brittiläinen laulaja-lauluntekijä. Hän levytti ensimmäisen studioalbuminsa vuonna 1993. Maailmanlaajuista huomiota hän sai kuusi vuotta myöhemmin julkaistuaan neljännen albuminsa White Ladder.
Larrousse

Lolan runko

Kausina 1989-1991 Larrousse käytti Lolan runkoja, jotka eivät tuoneet toivottua tulosta. Vuosi 1990, jolloin talli käytti Lamborghinin moottoreita, oli Larroussen paras tallin ollessa valmistajien sarjan kuudes. Aguri Suzuki ajoi tallin parhaan tuloksen Japanin Grand Prix'ssa 1990 tultuaan kolmanneksi Nelson Piquet'n ja Roberto Morenon jälkeen.
Vuonna 1991 talli joutui tyytymään Fordin asiakasmoottoreihin, kun Lamborghini perusti lyhytikäiseksi jääneen oman tallinsa. Kauden 1990 tapaan kuljettajina jatkoivat Aguri Suzuki ja lupaava Éric Bernard. Bernard kuitenkin loukkasi pahasti jalkansa myöhemmin samalla kaudella, ja korvaajaksi tuotiin Jordanilta syrjään jäänyt belgialais-ranskalainen Bertrand Gachot.

Yhteistyö Venturin kanssa

Ennen kautta 1992 65 % tallista myytiin Venturille. Jälleen talli lähti kauteen toiveekkaana tehtyään uuden sopimuksen Lamborghinin moottoreista. Gachot jatkoi tallissa, ja toiseen autoon tuli japanilaisten sponsorien myötä Ukyo Katayama. Kausi oli kuitenkin jälleen pettymys, vaikka Gachot olikin kuudes Monacon Grand Prix'ssa. Lisäksi yhteistyö uuden kumppanin, Venturin, kanssa päättyi jo syyskuussa.

Kaudet 1993 ja 1994

Kausilla 1993-1994 talli käytti itserakentamaansa runkoa.
Kaudella 1993 kuljettajina toimivat kelvolliset ranskalaiset Érik Comas ja Philippe Alliot. Alliot oli San Marinon GP:ssä viides. Tallilla ei kuitenkaan ollut juurikaan sponsoreita, ja Gérard Larrousse rahoitti toimintaa osittain omaan laskuunsa. Rahapulan vuoksi Alliot korvattiinkin kauden viimeisissä kilpailuissa Toshio Suzukilla (ei sukua Aguri Suzukille).
Kaudella 1994 talli oli jälleen omistusjärjestelyjen kohteena. Kun talli ei onnistunut saamaan Peugeot'n moottoreita heidän täytyi tyytyä Fordin HB-moottoreihin, joiden tehot olivat huomattavasti pienemmät kuin kärkitalli Benettonin käyttämien Ford Zetec-R -moottoreiden. Luotettavuus oli surkeaa koko kauden ajan, ja kuljettajat Érik Comas ja Olivier Beretta taistelivat yleensä joukon jälkipäässä. Tallin autolla ajettiin kaksi kertaa kuudenneksi, jälkimmäisessä maaliin selvisi lähtökolarisuman jälkeen vain kahdeksan kuljettajaa. Berettan rahat loppuivat kymmenen kilpailun jälkeen ja tilalle otettiin parin GP:n ajaksi ranskalaiskonkari Philippe Alliot. Kun rahat uhkasivat loppua joutui lahjakas Comas myös luopumaan paikastaan, ja korvaajiksi otettiin maksukuljettajia, mukaan lukien Hideki Noda ja Jean-Denis Délétraz, jotka laajalti tunnetaan eräinä 1990-luvun huonoimpina F1-kuljettajina.
Talli elätteli vielä toiveita osallistumisesta kaudelle 1995 ja kuljettajiksi kaavailtiin Eric Hélarya ja Christophe Bouchut'ta. Kun suunniteltu fuusio F3000-talli DAMS:n kanssa kariutui, talli vetäytyi MM-sarjasta.
Nižni Novgorodin lentoasema

Historiaa ja modernisointia

Ensimmäinen reittilento Nižni Novgorodista noin 400 kilometriä lännempänä sijaitsevaan Moskovaan tehtiin 15. heinäkuuta vuonna 1923. Tuolloinen lentoasema sijaitsi kuitenkin eri paikalla (Fedjakovo) kuin nykyinen Nižni Novgorodin lentoasema (Strigino). Nykyiselle paikalleen lentokenttätoiminnat siirrettiin 1940.
Toinen kiitotie rakennettiin Moskovan olympialaisten alla vuosina 1976–1980. Vuonna 1979 lentokentän navigointilaitteisto päivitettiin kansainvälisemmälle tasolle; kenttä sai ICAO:n kategorian I mukaisen varustuksen. Neuvostoliiton hajottua, lentokenttä sai kansainvälisen lentoaseman luokituksen 1993.
Lentokenttää pyritään laajentamaan ja uudistamaan useampivaiheisen modernisointihankkeen avulla vuosina 2011–2021. Pian uudistushankkeen alun jälkeen kenttä kertoi jo liikennemäärien voimakkaasta kasvusta. Vuonna 2012 lentoaseman matkustajamäärä nousi yli 60% ja oli 747 165.

Rautatiet suosittu kilpailija

Vaikka lentoliikenteen suosio on noussut huomattavasti äskettäin, monen euroopanpuoleisen venäläiskaupungin tapaan Nižni Novgorodin lentoaseman matkustajamäärät eivät ole vielä valtavan suuret. Rautatieliikenne vie suuren osan matkustajavirrasta. Esimerkiksi Nižni Novgorodin Moskovan asemalta käy vilkas junaliikenne moneen suuntaan. Keskeistä Nižni Novgorod–Vladimir–Moskova -reittiä liikennöidään myös suurnopeusjuna Sapsanilla alle neljään tuntiin Moskovan Kurskin asemalle; rataverkon uusimistöiden avulla matka-aikaa pyritään lyhentämään tunnilla lähivuosina.
Odd Nerdrum

Odd Nerdrum (s. 8. huhtikuuta 1944 Oslo) on norjalainen taidemaalari. Hänellä on asunto sekä Norjassa että Islannissa.
Nerdum syntyi Oslossa ja opiskeli perinteistä maalausta Olson taideakatemiassa ja New Yorkissa Joseph Beuysin johdolla. Odd harjoitteli myös itsekseen maalaamisen tekniikkaa, jauhaen itse omat pigmenttinsä, venyttäen kankaansa taulupohjille ja maalaten elävästä mallista. Hän on yksi harvoista nykypäivänä elävistä taidemaalareista jotka kykenevät taidoiltaan vanhojen mestarien kuten Rembrandtin tasolle. Odd sanoo itse, että hänen taidettaan tulisi ymmärtää kitchinä eikä taiteena.
Nerdrumin tyyli on jotain kitchin ja klassisen figuratiivisen maalauksen väliltä. Hänen teoksensa esittävät yleensä figuureita apokalyptisessä maisemassa. Hänen tekniikkaansa ja palettinsa värit ovat hyvinkin lähellä Rembrandtia.
Vanhustenhuolto

Vanhustenhuolto on vanhusten elinolojen turvaamista. Vaihtoehtoisesti voidaan puhua myös ikäihmisten tai ikääntyneiden ihmisten palveluista, joissa erityisesti sosiaalisen tuen ja terveydenhuollon palvelut korostuvat.

Vanhuspalvelut Suomessa

Suomessa on ollut vahva vanhusten laitoshoidon perinne 1800-luvun köyhäinhoidosta (aiemmin nimeltään vaivaishoito) alkaen. Avohuoltojärjestelmä, kunnallinen kotipalvelu rakennettiin 1960-luvulla. 1980-luvulla rakennettiin paljon palvelutaloja. 2000-luvulla on korostettu kotihoitoa ja omaishoitoa.
Vanhuspalvelut eivät ole liittyneet työpolitiikkaan samalla tavalla kuin lasten päivähoito. Vanhushuollon universalismi, eli yleinen henkilökohtaisesta yhteiskunnallisesta ja taloudellisesta tilanteesta ja asemasta riippumaton saavutettavuus on ollut heikkoa, ja palvelut on jaettu eniten tarvitsevien kesken. Nykyisin kuntalaisella on oikeus palvelutarpeiden arviointiin, mikäli kuntaan ottaa yhteyttä.
Esimerkiksi laki ikääntyneen väestön toimintakyvyn tukemisesta sekä iäkkäiden sosiaali- ja terveyspalveluista määrittää, kuinka julkisen sektorin tulee tuottaa vanhusten eli ikääntyneiden ihmisten palveluita.
Suomen Taido

Suomen Taido muodostaa taidon lajikollegion Suomen Karateliitto ry:ssä. Taidon lajikollegio toimii kaikkien suomalaisten taidoseurojen yhdyssiteenä sekä lajin edunvalvojana Suomessa.
Vuodesta 2011 Suomen Taidoliitto ry oli ensin Suomen Karateliitto ry:n jäsen ja 31.12.2013 Suomen Taidoliiton purkauduttua sen jäsenseurat liittyivät suoraan karateliiton jäsenseuroiksi 1.1.2014 lähtien. Tästä alkaen entinen taidoliitto on muodostanut taidon lajikollegion Suomen Karateliitto ry:ssä. Taidon lajikollegio toimii kaikkien suomalaisten taidoseurojen yhdyssiteenä sekä lajin edunvalvojana Suomessa ja on nimeltään Suomen Taido.
Ruttolääkäri

Ruttolääkäri oli keskiajan ja renessanssin aikainen puoskari, joka puki kasvoillaan linnun nokan muotoista naamaria sekä suojaavaa kasvopeitettä. Ruttolääkärin naamarin "nokassa" pidettiin yrttejä, joiden uskottiin estävän lääkäriä sairastumasta ruttoon. Kaupungit palkkasivat ruttolääkäreitä pitämään huolta sairastuneista ja lääkärien oli määrä auttaa niin köyhiä kuin rikkaitakin, vaikkakaan todellisuudessa näin ei tapahtunut.
Koska lääkäreiksi otettiin suuren kysynnän vuoksi miltei kuka tahansa, ei suurimmalla osalla heistä ollut minkäänlaista koulutusta. Ruttolääkäriksi halunneella tuli kuitenkin olla luku- ja kirjoitustaito, mikä ei ollut keskiajalla yleistä.

Hoitotavat ja tehtävät

Ruttolääkärit harjoittivat parannuskeinona lähinnä suoneniskentää. Myös sammakoita ja iilimatoja käytettiin "pahan veren" poistamiseen. Itseaiheutettu kipu oli joidenkin lääkäreiden ja pappien mukaan tehokkainta hoitoa ruttoa vastaan. Yleisesti uskottiin, että sairaus oli Jumalan rangaistus ihmisten synneistä ja että parasta, mitä sairastunut saattoi tehdä, oli rangaista itseään lisää – esimerkiksi piiskaamalla itseään metallinpalasilla vahvistetulla ruoskalla. Ruttolääkäreiden tehtäviin kuului myös kirjata ylös tartunnan saaneiden ja kuolleiden määrä. Mikään heidän menetelmistään ei kuitenkaan aidosti auttanut sairastuneita, vaan ne yleensä pahensivat heidän tilaansa.
Al Mafraq

Al Mafraq (arab. محافظة المفرق‎) on yksi Jordanian kahdestatoista kuvernoraatista. Se on Jordanian toiseksi harvimmin asuttu alue, ja sijaitsee maan luoteisosassa rajoittuen pohjoisessa Syyriaan, idässä Irakiin ja etelässä Saudi-Arabiaan. Al Mafraqin pinta-ala on 26 541 neliökilometriä, joten se on kooltaan Jordanian toiseksi suurin. Kuvernoraatin alueella asui vuonna 2008 noin 275 000 ihmistä. Sen pääkaupunki on noin 47 000 asukkaan Mafraq.
Janne Kinnunen (näyttelijä)

Janne Jaakko Tapani Kinnunen (s. 25. heinäkuuta 1974 Kontiolahti) on suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan televisiosarjasta Karjalan kunnailla, jossa hän näyttelee Jaakko Jumppasta. Kinnunen on näytellyt myös elokuvissa Historiaa tehdään öisin (1999), Kahakka (2001), Aleksis Kiven elämä (2002) ja Ralliraita (2009).
Hän on valmistunut Teatterikorkeakoulusta vuonna 1998.
Accelerate

Listamenestys

Accelerate palautti R.E.M:n listojen kärkeen ympäri maailman. Se debytoi Britannian albumilistalla sijalla yksi. Accelerate oli ykkösenä myös Kanadassa, Irlannissa ja Belgiassa. Billboard 200 -listalla albumi nousi ilmestymisviikollaan toiseksi, joka on yhtyeen paras listasijoitus kotimaassaan sitten vuoden 1996 New Adventures in Hi-Fin. Suomen virallisella listalla Accelerate nousi toisella viikolla sijalle kymmenen.
Serpico – kadun tiikeri

Juoni

Alussa Frank Serpico makaa haavoittuneena poliisiauton takapenkillä. Häntä on ammuttu ja häntä kiidätetään sairaalaan.
Elokuva etenee Serpicon muisteluna: nuori Serpico ilmoittautuu poliisikouluun, pääsee testeistä läpi ja partioi pian katuja virka-asu yllään. Serpico haluaisi kylläkin vaihtaa virkapuvun siviiliasuun. Hän jättää anomuksen, jonka seurauksena saa siirron. Päästyään rikospoliisiin hän kokee karvaan yllätyksen huomatessaan, kuinka korruptio pitää valtaa NYPD:ssä. Tähän Serpico ei suostu ja jatkaa partioimista ilman lahjuksia. Ainoana rehtinä poliisina ollessaan Serpico alkaa saada uhkailua kollegoiltansa.
Isojärvi (Janakkala)

Maantietoa

Järvi on muodostunut järven luoteispään editse kulkevan harjun taakse. Sen pinta-ala on 265 ha. Järvi on 3,1 kilometriä pitkä ja 1,8 kilometriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 15,3 kilometriä ja rannat ovat pääasiassa kuivaa metsämaata. Eräissä paikoissa rantaan uolttuu kuitenkin soistuvan metsän alueita. Saaria on 13. Suurimmat saaret ovat Korkeasaari, Palosaari ja Vohlissaari. Niiden lisäksi on Nuotta- ja Selkäsaari, jotka ovat järven poikki kulkevan harjun vedenpinnalle pilkistävät huiput. Soukonsaaren ympäristössä on muitakin luotija ja laaja kivikkoinen matalikko. Kaakkoispäässä sijaitsevat Pitkänsillansaari ja Kivisaari. Kutusaari ja Naurissaari ovat nimistään huolimatta niemiä. Niiden taakse jää Taipaleenlahti, jonka rantana on Saloistenjärven vastainen kannas. Rannan läheisyydessä sijaitsee kolme maatilaa ja rannoille on rakennettu kymmeniä vapaa-ajan asuntoja. Järven pohjoispuolelta kulkee Janakkalasta lähtevä seututie 292, josta erkanee kaakkoon Lempeltoon ja Saloisiin kulkeva kylätie.

Vesistösuhteet

Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Sääjärvenojan valuma-alueeseen, johon järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 132,4 metriä meren pinnan yläpuolella. Järveen on johdettu muutama metsäoja, mutta suuri osa vedestä on peräisin Saloistenjärvestä. Isojärven laskuoja on Kirinmyllynoja, joka laskee Kesijärveen. Vesireitti jatkuu kulkien Sääjärven ja Hiidenjokeen kautta Vanajaveteen. Järven luusuan alapuolella on karttoihin merkitty kaksi patoa. Laskennallinen veden keskiviipymä järvessä on 1135 vuorokautta.
Ge Fei

Ge Fei (s. 9. lokakuuta 1975 Nanjing) on kiinalainen sulkapalloilija, maailmanmestari ja olympiavoittaja. 
Ge Fei voitti sulkapallossa naisten nelinpelin olympiakultaa vuosina 1996 ja 2000 parinsa Gu Junin kanssa. Pari voitti lisäksi maailmanmestaruuden vuonna 1997 ja 1999. Vuonna 1997 Ge voitti maailmanmestaruuden myös sekanelinpelissä Liu Yongin parina.
Ge Fei lopetti kilpauransa vuonna 2001. Vuonna 2002 hän meni naimisiin maailmanmestari Sun Junin kanssa.