Tuntematon sotilas (vuoden 1985 elokuva)

Hanke

Mollbergin Tuntematon sotilas oli herättänyt jo etukäteen suurta kiinnostusta, ja elokuvasta keskusteltiin vilkkaasti jo pitkään ennen sen valmistumista. Klassikkokirjan uudelle filmatisoinnille tuntui olevan patoutunut tarve, ja uuden aikakauden elokuvana siitä haluttiin tietoisesti erilainen kuin Edvin Laineen versiosta. Rauni Mollbergin valttikorttina oli, että hän tunsi Väinö Linnan hyvin ja henkilökohtaisesti. Tampereen seudulla asuneet Mollberg ja Linna pitivät keskenään tiivistä yhteyttä, ja Tuntemattoman sotilaan uusi filmatisointi oli ollut Mollbergin ajatuksissa jo 1960-luvulta lähtien. Linnan romaanissa ja Laineen elokuvassa oli mukana runsaasti huumoria, kun taas Mollbergin versiosta se puuttui miltei täysin; Mollberg halusi korostaa sodan julmuutta ja mielettömyyttä. Keskeinen rooli oli käsikirjoittaja Veikko Aaltosella, joka toi elokuvaan nuoren miehen näkökulmaa.
Rauni Mollberg ei ollut ainoa Tuntemattomasta sotilaasta kiinnostunut ohjaaja. Matti Kassila ja Jörn Donner kehittelivät samoihin aikoihin kumpikin tahollaan omia hankkeitaan, mutta nämä eivät koskaan edenneet toteutusvaiheeseen.

Näyttelijöiden valinta ja kuvaukset

Tuntemattoman sotilaan näyttelijät ovat muistelleet Rauni Mollbergia erittäin vaativana ohjaajana, joka ei päästänyt amatöörejäkään helpolla. Paavo Liski (Rokka) ja Risto Tuorila (Koskela) olivat jo entuudestaan arvostettuja teatterinäyttelijöitä, Pirkka-Pekka Petelius (Hietanen) oli tullut suurelle yleisölle tutuksi muun muassa television Velipuolikuu- ja Mutapainin ystävät -ohjelmista, ja Kari Väänänen (Lammio) oli päässyt Aki ja Mika Kaurismäen luottonäyttelijäksi.
Mollberg valitsi elokuvaansa myös nuoria, tuntemattomiakin näyttelijöitä, joista monet olivat amatöörejä. Tarkoituksena tällä oli tuoda esiin sotilaiden nuoruutta, mikä poikkesi Edvin Laineen ohjaamasta Linnan romaanin ensimmäisestä elokuvasovituksesta. Kun Laine oli käyttänyt Kansallisteatterin noin kolmikymmenvuotiaita ammattinäyttelijöitä, Mollberg piti ensijaisimpana sopivuutta kuhunkin rooliin, ei niinkään ammattilaisuutta. Elokuvan vanhempiin näyttelijöihin kuulunut, elokuvan teon aikoihin noin kolmikymmenvuotias ammattinäyttelijä Kari Väänänen kertoo Mollbergin ajaneen tuhansia kilometrejä löytääkseen sopivat esiintyjät kuhunkin rooliin. Lopulta sopivien näyttelijöiden ja kuvauspaikkojen etsintä kesti kaksi vuotta.
Tätä kautta valittuihin kuuluivat Hannu Kivioja, Pertti Koivula ja Mika Mäkelä. Yksi valituista, Pertti Koivula piti Mollbergin valintoja osuvina: riitti kun kukin oli vain oma itsensä. Suurempia vaikeuksia oli Koivulan mukaan näyttelijäkokemusta omanneilla. Kiviojan Mollberg löysi Teatterikorkeakoulun pääsykokeista, Koivulan harrastajateatteriyhteyksien kautta ja Mäkelän Teivon raviradalta Tampereelta, josta hän kutsui tämän koekuvauksiin. Mäkelä kertoo, ettei hänellä tuolloin juuri ollut näyttelijäkokemusta.  Jälkeenpäin Mollbergin ratkaisua käyttää todella nuoria näyttelijöitä, toisin kuin Laine omassa sovituksessaan, on pidetty aikaa kestäneenä ja onnistuneena. Elokuvan amatöörinäyttelijöistä Koivula ja Kivioja päätyivätkin sittemmin näyttelijänuralle.
Kun näyttelijät oli valittu, näitä valmistettiin rooleihinsa kielikylvyillä: varsinaissuomalaista henkilöhahmoa esittämään valittu Pirkka-Pekka Petelius lähetettiin maatöihin Varsinais-Suomeen, pohjoiskarjalaisen hahmon rooliin valittu Mäkelä Pohjois-Karjalaan ja Tampereelta kotoisin olevan hahmon rooliin valittu Pertti Koivula Tampereelle.
Elokuvan kuvaukset alkoivat Lammilla Evon maastossa maaliskuussa 1984.
Omassa elokuvassaan Mollberg ei esitellyt roolihahmoja juuri lainkaan, jolloin katsojat joutuivat välillä arvailemaan, kuka Linnan romaanin hahmo kulloinkin oli kyseessä. Elokuvatutkija Antti Alasen mukaan Mollberg oletti valtaosan katsojista ennestään joko lukeneen romaanin tai nähneen Laineen elokuvan. Mollberg marssitti valkokankaalle myös joukon Laineen elokuvasta puuttuneita romaanin henkilöhahmoja, esimerkiksi everstiluutnantti Karjulan, sotamies Viirilän ja lotta Raili Kotilaisen, jota Laine oli aikoinaan pitänyt liian rienaavana. Toisaalta Mollberg jätti omasta elokuvastaan pois muun muassa romaanin loppusivuilla esiintyneen sotamies Asumaniemen.
Vuoden 1985 Tuntematon sotilas maksoi vuoden 1955 elokuvaan verrattuna yli 20-kertaisesti: Laineen elokuvan tuotantokustannukset olivat vuoden 1985 rahanarvon mukaan noin 650 000 markkaa, Mollbergin elokuvan yli 14 miljoonaa markkaa. Laine toteutti elokuvansa ilman puolustusvoimien apua, mutta hänellä oli käytettävissään sodanaikaista kuvamateriaalia. Mollberg taas sai useisiin elokuvansa kohtauksiin – joista kukin oli kuvattava erikseen – käyttöönsä miehistöä ja kalustoa puolustusvoimilta, mutta värielokuvaan ei voitu sisällyttää vanhaa mustavalkoista reportaasikuvaa. Elokuvan tekoon osallistui näyttelijöiden lisäksi yli 5 000 avustajaa. Väinö Linna seurasi itse tarkoin Mollbergin elokuvan kuvauksia siitä huolimatta, että hän sai niiden aikana aivoinfarktin ja menetti puhekykynsä, ja oli läsnä sen Tampereen ensi-illassa, mikä oli yksi hänen viimeisistä esiintymisistään julkisuudessa.
Elokuvassa ei käytetty missään kohdassa musiikkia tehosteena. Musiikkia kuuluu ainoastaan, jos se liittyy suoraan käsikirjoitukseen pohjautuviin konkreettisiin tapahtumiin, esimerkiksi Äänislinnan valtausparaatissa soittokunnan soittamana ja kun Vanhala soittaa gramofonissa levyjä. Elokuva on kuvattu käsivarakameralla. Äänislinnan valtausta on pidetty elokuvan näyttävimpänä kohtauksena.

Arvioita

Hyvinkään Sanomat kysyi tammikuussa 1986 tekemässään mielipidetiedustelussa sekä Laineen että Mollbergin elokuvan nähneiden mielipiteitä. Otantaan kuului 693 henkilöä 75 kunnassa. Haastatelluista 64 prosenttia piti Mollbergin ja 21 prosenttia Laineen elokuvaa sodanvastaisena. Isänmaalliseksi katsoi Laineen elokuvan 77 prosenttia, mutta Mollbergin elokuvan vain 12 prosenttia vastanneista. 12 prosenttia haastatelluista katsoi Laineen, mutta peräti 47 prosenttia Mollbergin jättäneen elokuvastaan pois romaanin keskeisiä kohtia. Helsingin Sanomien haastattelussa Mollberg sanoikin lähteneensä siitä, että hänen elokuvansa henkilöt ”ovat ihmisiä ja yksilöitä, joiden tulee osoittaa sodan mädännäisyys tämän päivän nuorisolle”. Tuntemattoman sotilaan henkilöhahmoista Mollberg nimesi Riitaojan häntä itseään eniten koskettaneeksi ja hänelle läheisimmäksi.
Mollbergin suurimpana painolastina katsottiin olleen sen, että hän pyrki tietoisesti tekemään Laineen elokuvasta poikkeavan tulkinnan, mutta pysymään samalla uskollisena Väinö Linnan yleislinjalle. Vaikka Mollbergin kohderyhmänä olikin erityisesti 1980-luvun nuoriso, tavoite jäi osittain saavuttamatta siinä mielessä, että nimenomaan nuorten katsojien osuus elokuvan pääsylipun lunastaneista jäi alle odotusten. Vuoden 1955 elokuvassa kapteeni Jorma Kariluotoa näytellyt Matti Ranin on pitänyt nuorten näyttelijöiden ottamista elokuvaan oikeana ratkaisuna, koska jatkosotaan aikoinaan lähteneet miehet olivat iältään suureksi osaksi varsin nuoria. Hänen mukaansa 1980-luvun nuorilla näyttelijöillä ei kuitenkaan ollut 1950-luvun näyttelijöiden tavoin enää kosketusta siihen aikakauteen, josta elokuva kertoi.
Mollbergin Tuntemattoman sotilaan saamat arvostelut olivat pääosin myönteisiä, ja se oli yksi 1980-luvun katsotuimmista kotimaisista elokuvista, mutta katsojamäärien osalta se hävisi samaa aihepiiriä käsitelleelle Pekka Parikan vuonna 1989 ohjaamalle Talvisota-elokuvalle. Vuosikymmenten kuluessa Mollbergin elokuva ei ole saavuttanut samanlaista suosiota kuin vuosittain itsenäisyyspäivänä esitettävä Laineen elokuva. Myös Mollbergin omassa tuotannossa hänen aiempi elokuvansa Maa on syntinen laulu (1973) sijoittuu katsotuimpien kotimaisten elokuvien tilastossa Tuntemattoman sotilaan edelle, 11. sijalle.
Helsingin Sanomien Harri Römpötti piti vuonna 2017 Mollbergin versiota Tuntemattoman sotilaan kolmesta sovituksesta pelkistetyimpänä ja luokkatietoisimpana ja kiinnitti erityistä huomiota dokumenttielokuville tyypilliseen käsivarakameran käyttöön. Römpötin mukaan "[n]ykyään Mollbergin Tuntemattoman ankara kuvasto näyttää jo luontevalta".

Palkintoja

Elokuvalle myönnettiin vuonna 1986 kolme Jussi-palkintoa: Rauni Mollbergille ohjauksesta, Paavo Liskille ja Risto Tuorilalle miespääosista. Jussi-kunniakirjan saivat elokuvan järjestäjänä toimimisesta Veikko Aaltonen, joka oli ollut myös apulaisohjaajana ja yhtenä käsikirjoittajista sekä Hannu Kivioja sivuosastaan.