google/wiki40b huggingface dataset:
Kilingi-Nõmme

Historia

Ensimmäinen maininta Kilingi-Nõmmesta on vuodelta 1560. Se nimettiin vuokraisäntä Valentin Schillingin (paikallisessa murteessa Kilingi) ja Nõmme-nimisen majatalon mukaan. 1800-luvun lopussa siellä oli asukkaita 500 ja vuonna 1928 asukasluku oli 1 420. 
Kilingi-Nõmme sai kaupungin oikeudet vuonna 1938. Kilingi-Nõmmen kaupunki sekä Saarden ja Talin kunnat yhdistettiin yhteen 16. kesäkuuta 2005 uudeksi Saarden kunnaksi. Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Saarde ja Surju yhdistettiin uudeksi Saarden kunnaksi.

Väestö

Vuonna 2011 Kilingi-Nõmmen epäitsenäisessä kaupungissa oli 1 763 asukasta, joista 1 725 (97,8 %) oli virolaisia, 21 (1,2 %) venäläisiä ja 12 (0,7 %) muita kansallisuuksia.

Kulttuuri

Kilingi-Nõmme oli vuonna 2005 ”Euroopan kulttuurikylä”.
Silseskvioksaani

Silseskvioksaanit ovat sekamateriaaleja, joissa on sekä orgaaninen, hiiltä sisältävä, osio että epäorgaaninen osio. Silseskvioksaanin rakenne on (RSiO1,5)ₙ, jossa R edustaa orgaanista osaa. Silseskvioksaanissa on keskimäärin puolitoista happiatomia (O) yhtä piiatomia (Si) ja yhtä orgaanista osaa kohden. Silseskvioksaaneissa on mahdollista yhdistää epäorgaanisen yhdisteen kestävyys orgaanisen yhdisteen hyvän reaktiokyvyn kanssa ja saada siten aikaiseksi uusia ominaisuuksia, joita kummallakaan osiolla ei ole yksin.
Pikku-Viljamoinen

Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,2 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Pukalan valuma-alueella (35.39), jonka Lauttajärven–Hankajärven alueeseen (35.392) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 120,4 metriä mpy.
Kirsti Westphalen

Berit Kirsti Kaarina Westphalen (s. 1953) on suomalainen diplomaatti. Hän on Suomen suurlähettiläs Bangkokissa, jonne hän siirtyi pääkonsulin paikalta Los Angelesista vuonna 2013. Westphalen on toiminut poliittisen islamin asiantuntijana Suomen ulkoministeriön Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan yksikössä.
Jean-Paul Laurens

Jean-Paul Laurens (28. maaliskuuta 1838 Forquevaux, Haute-Garonne – 23. maaliskuuta 1921 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari, joka tunnetaan pääasiassa keskiaikaan sijoittuvista historiamaalauksistaan.

Elämäkerta

Laurens aloitti uransa kiertävänä taiteilijana ja maalasi muun muassa koristeluita maalaiskirkkoihin. Sen jälkeen hän pääsi opiskelemaan maalaustaitoa ensin Toulouseen ja sitten Pariisiin Léon Cogniet’n johdolla. Hänen ensimmäiset historiamaalauksensa 1860-luvun alkupuolella liittyivät antiikin Roomaan (mm. Caton kuolema, 1863, ja Tiberiuksen kuolema, 1864), mutta myöhemmin hän siirtyi keskiaikaisiin aiheisiin. Laurens kuului omana aikanaan Ranskan kolmannen tasavallan tunnetuimpiin taidemaalareihin. Useat hänen maalauksistaan saivat mainetta Pariisin salongissa. Hänen on sanottu olleen 1800-luvun lopun viimeisiä suuria historiamaalareita, sillä kyseinen tyylilaji oli tuolloin jo menettämässä suosiotaan.
Laurens oli kiihkeä tasavaltalainen ja antiklerikalisti, joten hän valitsi historiamaalaustensa aiheiksi usein sellaisia keskiajan historiaan liittyneitä tapahtumia, joiden kautta hän saattoi kritisoida perinnöllistä monarkiaa tai katolista kirkkoa. Esimerkiksi Keisari Honorius (1880) kuvaa valtaistuimelle noussutta avutonta poikasta ja Robert Hurskaan ekskommunikaatio (1875) paavin ja Ranskan kuninkaan välistä kiistaa. Laurensin maalaukset on toteutettu realistisella tyylillä ja ne ilmentävät usein draamantajua ja historiallista asiantuntemusta. Hän maalasi myös joitain raamatullisia aiheita sekä lähemmäs nykyaikaa sijoittuneita tapahtumia (mm. Keisari Maksimilianin viimeiset hetket, 1882). Hän teki seinämaalauksia Pariisin kaupungintaloon, Odéon-teatteriin, kunnialegioonan palatsiin ja Panthéoniin sekä Toulousen Capitoleen. Lisäksi hän kuvitti Augustin Thierryn kirjoittaman merovingiajan historian Récits des Temps Mérovingiens, Faustin ja Tuomas Kempiläisen teoksia.
Jean-Paul Laurensin pojat Paul Albert Laurens (1870–1934) ja Jean-Pierre Laurens (1875–1932) olivat myös taidemaalareita.
Kuisma Niemelä

Kuisma Veli-Pekka Kalervo Niemelä (s. 26. joulukuuta 1958 Rovaniemi) on suomalainen yritysjohtaja. Hän on toiminut S-ryhmää johtavan Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) pääjohtajana 2010–2013.

Elämä ja ura

Niemelä aloitti S-ryhmän palveluksessa vuonna 1983. Hän on toiminut tavaratalopäällikkönä pohjoissuomalaisten Osuuskauppa Arinan ja Koillismaan Osuuskaupan Sokoksissa Kittilässä ja Kemijärvellä, toimitusjohtajana Arinaan sulautuneessa Pohjois-Suomen Osuuskaupassa, toimialajohtajana pohjoissavolaisessa Osuuskauppa PeeÄssässä ja ketjunjohtajana Helsingin Osuuskaupassa. Vuodesta 1999 hän toimi keskisuomalaisen osuuskauppa Keskimaan toimitusjohtajana, kunnes tuli valituksi SOK:n pääjohtajaksi vuonna 2010.
Niemelän luottamustehtäviin ovat lukeutuneet muun muassa Jyväskylän Kongressikeskus Oy:n hallituksen, Keski-Suomen kauppakamarin, Jyväskylän Ydin Oy:n hallituksen ja Jyväskylän yliopistosäätiön puheenjohtajuudet. SOK:n hallituksen jäsen hän on ollut vuosina 2002–2007. Syyskuussa 2013 hän ilmoitti eroavansa pääjohtajan tehtävästä. Eron syyksi hän kertoi tarpeen vaihtaa vetäjää kaupparyhmän uuden strategian toteuttamiseksi.
Niemelä valmistui Oulun yliopistosta filosofian maisteriksi pääaineinaan kansantalous ja yrityksen taloustiede. Sotilasarvoltaan hän on alikersantti. Niemelällä on aviopuolisonsa Riitan kanssa tytär.
Joenrantarock

JoenRantarock 2010

järjestyksessään neljäs ja toistaiseksi viimeinen tapahtuma Hotelli Sommelon välittömässä läheisyydessä Kuusankoskella
BC Sisu

Historia

Porissa koripallon huippukaudet ajoittuvat 50- ja 60-luvuille. Tunnetuimpia porilaislähtöisiä koripallovaikuttajia ovat mm. Pekka Markkanen ja Eero Saarinen. Isojoenrannan kaupunginosassa toimintansa aloittanut Sisu oli urheilun yleisseura aina vuoteen 1992 saakka, jonka jälkeen se keskittyi pelkästään koripalloon. Aikaisemmin seura tunnettiin muun muassa yleisurheilujaostostaan.
Koripallossa seuran edustusjoukkue on esiintynyt parhaimmillaan miesten I-divisioonassa 90-luvun alkupuolella. BC Sisun edeltäjäjoukkue pelasi kauden mestaruussarjassa 50- ja 60-lukujen taitteessa. Kaudella 2015–2016 BC Sisu pelasi miesten alueellisessa II-divisioonassa, josta se selviytyi valtakunnallisen divisioonan karsintaturnaukseen muttei noussut.
2010-luvulla BC Sisun harrastajamäärät ovat kasvaneet ja junioritoiminta kehittynyt huomattavasti: seurassa pelasi kaudella 2015–2016 kahdeksan juniorijoukkuetta, kun vielä vuonna 2011 junioritoiminta oli lähes kokonaan hiipunut. Sisun kauden 2012-2013 II-divisioonan miehistöstä Jyrki Nieminen esiintyi Korisliigan UU-Korihaiden edustusjoukkueessa kaudella 2013-2014.

Pyörätuolikoripallo

Pyörätuolikoripallon SM-sarjassa BC Sisu pelasi kaudella 2011–2012. Kolmanneksi sijoittuneen joukkueen riveissä esiintyi muun muassa pyörätuolikelaaja Leo-Pekka Tähti.
St John’s College (Cambridge)

Rakennukset

St John’s Collegen pääsisäänkäynti valmistui 1516. Sen yläpuolelle on kaiverrettu Lady Margaret Beaufortin vaakuna, jonka molemmin puolin on kuvattuna myyttinen eläinhahmo (engl. Yale), jolla on norsun häntä, antiloopin vartalo ja vuohen pää. Sarviaan tämä eläin pystyy tarinan mukaan kääntämään haluamaansa suuntaan. Portin yläpuolella on evankelista Johannesta esittävä patsas, jonka juurelle kuvattu kotka on evankelista Johanneksen tunnuseläin. Ensimmäinen piha on collegen vanhinta osaa ja se valmistui 1511–1520. Vanhan sairaalan kappelin perustukset ovat näkyvissä nurmikolla. Uuden kappelin suunnitteli Sir George Gilbert Scott ja se rakennettiin 1868. Uuden kappelin on katsottu vääristäneen ensimmäisen pihan mittasuhteet.
Mittasuhteiltaan harmonisena pidetyn, tiilirakennusten ympäröimän Toisen pihan suunnittelivat Ralph Symons Westminsteristä ja Gilbert Wigg Cambridgestä. Piha rakennettiin 1589–1599. Kolmannen pihan pohjoispuolen muodostaa 1624 rakennettu vanha kirjasto. Länsi- ja eteläpuoli valmistuivat vasta 1669–1672 collegen toivuttua Englannin sisällissodasta; college edusti siinä rojalismia muuten parlamentaristisessa kaupungissa. Kolmannen pihan pohjoispuolella virtaa Cam-joki, jonka ylittävät kaksi siltaa, jotka tunnetaan nimillä Kitchen Bridge ja The Bridge of Sighs.
Joen toisella puolella on uusgoottilaista tyylisuuntaa edustava Uusi piha, joka valmistui 1831. Sen suunnittelivat Thomas Rickman ja Henry Hutchinson. Uuden pihan yhdistää collegen vanhoihin osiin The Bridge of Sighs (suom. Huokausten silta), jolla ei ole venetsialaisen samannimisen sillan kanssa juuri muuta yhteistä kuin se, että molemmat ovat katettuja siltoja. Uuden pihan keskellä oleva torni tunnetaan myös hääkakkuna (engl. Wedding Cake). Joen länsipuolella sijaitsee The School of Pythagoras, joka on Cambridgen vanhin edelleen aktiivisessa käytössä oleva yliopistorakennus.
Aikalainen (elokuva)

Tuotanto

Aikalainen oli alun perin Paavo Piskosen alulle panema hanke sovittaa Dostojevskin teksti teatterissa esitettäväksi monologinäytelmäksi. Hän tilasi Ilpo Tuomarilalta käsikirjoituksen Esa Adrianin suomennoksen pohjalta. Teatteriproduktio ei koskaan valmistunut, mutta harjoituksia seurannut ja niitä kuvannut Timo Linnasalo sai idean laajentaa materiaalia pitkäksi näytelmäelokuvaksi. Elokuvasäätiön tuella lisämateriaalia kuvattiin 16 päivässä sekä nykyajan että 1800-luvun miljöissä.

Vastaanotto

Helsingin Sanomien Helena Ylänen piti Aikalaisen ”70 minuutin tuskaista reuhtomista” vahvana elokuvana, nautittavan raisuna, uskaltavana ja pirullisen hauskana. Aamulehden Erkka Lehtolan mukaan teos on synkkä, muttei silti tahmea eikä ahdistava. Paavo Piskosen katsottiin yleisesti onnistuneen roolissaan, ja toisena nimenä Helena Ylänen nosti esiin leikkaaja Anssi Blomstedtin.
Inika McPherson

Inika McPherson (s. 29. syyskuuta 1986) on yhdysvaltalainen korkeushyppääjä. 
McPherson voitti maansa sisäratojen mestaruuden vuosina 2013 ja 2014 tuloksilla 189 ja 191 senttimetriä. Vuonna 2014 hän voitti ulkoratojen Yhdysvaltain-mestaruuden kahden metrin hypyllä, mutta hän antoi kisoissa dopingnäytteen, jossa oli merkkejä kokaiinin käytöstä ja hänen suorituksensa hylättiin ja hän sai 21 kuukauden kilpailukiellon.
McPherson edusti Yhdysvaltoja yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 2011 ja 2013 mutta ei selvinnyt kummallakaan kerralla karsinnasta loppukilpailuun. Hän karsiutui loppukilpailusta myös sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 ja 2014. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän sijoittui kymmenenneksi tuloksella 193 ja Lontoon MM-kilpailuissa 2017 yhdeksänneksi ylitettyään 192. Hän oli seitsemäs Birminghamin sisäratojen MM-kilpailuissa 2018. 
McPherson on ainoastaan 163 senttimetriä pitkä, minkä vuoksi hän kohtasi nuoruudessaan merkittävää painostusta lajinvaihtoon. McPherson onkin kertonut hyödyntävänsä muun muassa balettia ja joogaa harjoittelussaan, jotta se soveltuisi mahdollisimman hyvin hänen omalle keholleen. Toisaalta punttiharjoittelua hän ei harrasta lainkaan.
McPhersonin ulkoiseen olemukseen kuuluvat olennaisesti lukuisat tatuoinnit, joissa esiintyvät muun muassa kolibri, Betty Boop, tiikeri ja luuranko. Hänellä on myös joitakin lävistyksiä kasvoissaan.
Apremont-sur-Allier

Apremont-sur-Allier [apʁəmɔ̃ syʁ alje] on vähäväkinen ranskalaiskunta Centre-Val de Loiren hallintoalueella Cherin departementin kaakkoisosassa. Kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 71, pinta-ala 30,69 neliökilometriä ja väentiheys siis 2,3 asukasta neliökilometrillä. Noin 15 kilometriä Neversin kaupungista lounaaseen sijaitseva kunta kuuluu departementissaan La Guerche-sur-l’Aubois’n kantoniin Saint-Amand-Montrondin arrondissementissa. Kylän läpi virtaa Loiren sivujoki Allier.
1400-luvun loppupuolella perustetun linnan ympärille syntynyt Apremont-sur-Allier kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France.
Esa Korhonen

Esa Korhonen (s. 4. tammikuuta 1944) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Laitapuolustajana pelannut Korhonen edusti uransa ajan vuosina 1963–1976 Kokkolan Palloveikkoja 1. divisioonassa ja mestaruussarjassa. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1969. Kaikkiaan Korhonen pelasi kymmenen kauden aikana 185 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki kolme maalia.
Korhonen pelasi maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1970.
Pohjoissilta

Pohjoissilta (engl. northbridge), tunnetaan Intelin laitteistoissa myös nimellä Memory Controller Hub eli MCH, on toinen emolevyn piirisarjan kahdesta päämikropiiristä. Pohjoissilta kytkee toisiinsa tietokoneen prosessorin, keskusmuistin sekä AGP-väylän tai PCIe-väylän eli osat, joiden välillä tiedon pitää liikkua verrattaen nopeasti.
Pohjoissiltapiirin tärkein tehtävä on toimia muistiohjaimena keskusmuistille koneissa, joissa suoritin ei sisällä DRAM-muistiohjainta, ja tällöin pohjoissiltapiirin tyyppi myös määrittää sen, minkä tyyppistä ja kuinka paljon keskusmuistia koneeseen voidaan asentaa.
Noin vuodesta 2011 erillisen pohjoissiltapiirin toiminnallisuus on sisällytetty suorittimelle ja piirisarja koostuu vain yhdestä piiristä joka vastaa entistä eteläsiltaa.
Orpington (kana)

Orpington on risteytyskana, jonka kehitti William Cook Orpingtonin kylässä Englannissa 1880-luvulla. Lintu on raskasrakenteinen ja pienisiipinen, minkä vuoksi se ei pysty juurikaan lentämään. Englannissa se on suosittu näyttelylintu.
Garum

Loisten levittäjänä

Kalojen loinen, lapamato, oli levinnyt roomalaisajalla yllättävän laajalle, varsinkin verrattuna roomalaista edeltäneisiin pronssi- ja rautakauden kulttuureihin. Garumin ei-kypsentävien valmistus- ja säilöntätapojen vuoksi loisen munat säilyivät, joten lapamato levisi kastikkeen mukana.  Kaakkoisaasialaisessa keittiössä käytettävän samantyyppisen kastikkeen korkea suolapitoisuus tuhoaa loisten munat.
Michael Rapaport

Michael David Rapaport (s. 20. maaliskuuta 1970 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa elokuvasta Zebrahead (1992) ja televisiosarjasta Pako, jonka neljännellä tuotantokaudella hän näytteli agentti Donald Selfiä. Paon lisäksi Rapaport on esiintynyt televisiosarjoissa Perhe sotajalalla, Kovan onnen kundi, Käytäväpeliä ja Frendit. Rapaport on palkittu Floridan elokuvajuhlien Enzian-palkinnolla vuonna 1994 ja hän on ollut Teen Choice Award -ehdokkaana vuonna 2006.
Rachel Edgren

Rachel Edgren (29. huhtikuuta 1893 Savonlinna –  11. marraskuuta 1957 Maarianhamina oli Suomen ensimmäinen terveyssisar ja hän oli ennaltaehkäisevän kansanterveystyön uranuurtaja. 
Egdren valmistui alkujaan kätilöksi Barnbördshuset i Helsingfors -nimisessä laitoksesta 1914. Hän suoritti sairaanhoitajatarkurssin Helsingin yleisessä sairaalassa ja aloitettuaan jo toimimisen terveyssisaren tehtävissä 1920-luvulla hän suoritti Kenraali Mannerheimin Lastensuojeluliiton terveyssisarkurssin. 
Edgren tuli vuonna 1921 Folkhälsanin palvelukseen. Ensimmäiset terveyssisaret tekivät tunnetuksi ennalta ehkäisevää kansanterveystyötä kansan keskuudessa, jotta paikallinen työ saataisiin käyntiin mahdollisimman monella paikkakunnalla Suomen ruotsinkielisillä alueilla. He järjestivät kursseja, seurasivat koululaisten terveydentilaa ja tekivät kotikäyntejä. Vuonna 1939 ruotsinkielisissä kunnissa oli noin 60 terveyssisarta. 
Hän oli keskeinen vuonna 1933 perustetun Barnavårdsinstitutet Folkhälsanin toiminnassa. Hän oli mukana tämän lastenhoitajien koulutuslaitoksen ja lastenhoidon mallilaitoksen rakennustoimikunnassa ja myöhemmin sen johtokunnan jäsen ja toimi myös laitoksen taloudenhoitajana. Hän oli Suomen Sairaanhoitajataryhdistys–Sjuksköterskeföreningen i Finlandin puheenjohtaja Suomessa 1932–1952, Sairaanhoitajien Pohjoismaisen Yhteistyön puheenjohtajana 1952–1956 ja mukana  sekä sairaanhoitajajärjestöjen koulutuskomitean että valtioneuvoston asettaman koulutuskomitean työssä 1940- ja 1950-luvun vaihteessa. Hän oli luomassa ja ylläpitämässä sairaanhoitajareserviä Suomen Punaisen Ristin (SPR) sairaanhoitajavaliokunnan jäsenenä 1930–1957.
Folhälsanilla työskentelyn jälkeen Rachel Edgren toimi kaivosmiesten sairaanhoitajana Nyhamnin saarella Ahvenanmaalla lyhyen aikaa.
Tonino Delli Colli

Tonino Delli Colli (20. marraskuuta 1923 Rooma – 16. elokuuta 2005 Rooma) oli italialainen elokuvaaja.
Delli Collin elokuvaura alkoi Cinecittàn studioilla vuonna 1938. Hänen ensimmäinen itsenäinen kuvaustyönsä oli László Kishin ohjaama Finalmente sì (”Vihdoinkin kyllä”) vuonna 1944. Vuonna 1952 hän kuvasi Italian ensimmäisen värielokuvan, Stenon ja Mario Monicellin ohjaaman Totò a colori (”Totò väreissä”). Myöhemmin Delli Colli osallistui lukuisiin italialais-yhdysvaltalaisiin yhteistuotantoihin, kunnes vuonna 1961 Pier Paolo Pasolinin Pummi teki hänestä ohjaajan vakikuvaajan. Hän työskenteli myös Sergio Leonen, Federico Fellini, Lina Wertmüllerin ja Marco Ferrerin sekä ulkomaalaisista ohjaajista muun muassa Louis Mallen, Roman Polanskin ja Jean-Jacques Annaud’n kanssa. Delli Colli voitti parhaan kuvauksen Golden Globe -palkinnon Roberto Benignin Oscar-palkitusta elokuvasta Kaunis elämä (1994).
Yli kuusikymmentä vuotta kestäneen uransa aikana Delli Colli voitti neljä David di Donatello ja kuusi Nastro d’argento -palkintoa. Vuonna 2005 hänelle myönnettiin American Society of Cinematographersin kansainvälinen elämäntyöpalkinto.
John Lauttamus

John Lauttamus (s. 1870 Kauhava) oli amerikansuomalainen kirjailija, joka varsinaiselta ammatiltaan oli seppä. Hän saapui Yhdysvaltoihin vuonna 1892, vaikuttaen aluksi Michiganin Calumetissa aj vuodesta 1906 lähtien Minnesotan Cloquetissa. Lauttamus toimi aktiivisesti paikallisissa raittiusjärjestöissä ja kuului myös suomalaissiirtolaisten Knights of Kaleva -järjestöön. Hän julkaisi kaksi teosta, joista Suomessa ilmestynyt Amerikan tuulahduksia sisältää kertomuksia amerikansuomalaisten elämästä Pohjois-Amerikassa.
Vuoriviirubulbuli

Levinneisyys

Vuoriviirubulbulia tavataan Intian niemimaan pohjoisosissa ja Kaakkois-Aasiassa. Sen on kuvattu olevan yleinen koko levinneisyysalueellaan. Bangladeshissa se on kuitenkin harvinainen ja mahdollisesti hävinnyt sieltä kokonaan. Vuoriviirubulbulin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Clithood

Klitoriksen hupun lävistys (engl. clitoral hood piercing) on yksi yleisimmistä naisten genitaalialueen lävistyksistä. Lävistys voidaan tehdä joko pysty- tai vaakasuunnassa, ja se menee klitoriksen suojahupun lävitse. Lävistys paranee nopeasti, noin kuukaudessa.
Liikunta saattaa ensimmäisinä päivinä tuntua hieman epämiellyttävämmältä, mutta asia korjaantuu nopeasti. Mikäli lävistys tuntuu ärsyyntyvän seksistä, sitä voi venyttää hieman. Tällöin myös uloskasvun/repeytymisen riski pienenee.
Tulimaankaivaja

Levinneisyys

Tulimaankaivajaa tavataan Argentiinassa ja Chilessä. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Henri Cartier-Bresson

Henri Cartier-Bresson (22. elokuuta 1908 Chanteloup-en-Brie – 3. elokuuta 2004 Montjustin) oli tunnettu ranskalainen valokuvaaja ja eräs 1900-luvun kuuluisimmista valokuvataiteilijoista. Häntä kutsutaan kuvajournalismin isäksi. Muiden ansioidensa lisäksi Bresson tunnetaan yhtenä Magnum Photosin perustajista. Vuonna 1982 Cartier-Bressonille myönnettiin kansainvälinen Hasselblad-palkinto.
Cartier-Bresson kuvasi Leican 35-millimetrin filmiä käyttävällä mittaetsinkameralla, lähinnä 50 millimetrin normaaliobjektiivilla sekä joskus laajakulmaobjektiivilla maisemia. Hän oli ensimmäisiä ammattikuvaajia, jotka kuvasivat kinofilmille työkseen, ja auttoi kehittämään kuvajournalismin niin sanottua katukuvaustyyliä, mikä vaikutti tuleviin valokuvaajasukupolviin. Cartier-Bresson ei koskaan kuvannut salaman kanssa, sillä hän piti sitä epäkohteliaana: "Impolite... like coming to a concert with a pistol in your hand." ("Epäkohteliasta...  kuin tulisi konserttiin pistooli kädessä.") Hän halusi muodostaa valokuvat kamerassaan eikä pimiössä. Tätä periaatettaan hän todisti täysin muokkaamattomilla täyden negatiivikuva-alueen kokoisilla vedoksilla.

Ratkaiseva hetki

Cartier-Bresson sai modernistisen maalaustaiteen koulutuksen. Tämä oli osaltaan vaikuttamassa "ratkaisevan hetken" käsitteen syntyyn. Ratkaiseva hetki ei ollut pelkästään tapahtumien huippuhetki vaan pikemminkin kuvan geometriaan ja tilallisuuteen liittyvä sommitteluperiaate. Vielä vanhalla iällään Cartier-Bresson piti yllä nuorena saamaansa kuvataiteen kipinää, sillä viimeiset vuotensa hän piirsi ahkerasti.
Joutsenon Opisto

Joutsenon Opisto on poliittisesti sitoutumaton kansanopisto, jonka taustayhteisönä toimii Joutsenon opiston kannatusyhdistys ry. Opisto sijaitsee Lappeenrannassa entisen Joutsenon alueella.
Joutsenon opisto tarjoaa avoimen yliopiston opetusta (psykologia, kasvastustiede, erityispedagogiikka, terveyden edistäminen, yhteiskuntatieteet ja filosofia, englanti ja japani), maahanmuuttajakoulutusta, vuoden mittaisia yleissivistäviä linjoja (lääkislinja, välivuosilinja, pelilinja, kuvataidelinja) sekä taideopetusta. Opistolla on myös puoli vuotta kestäviä opintoja (mm. sarjakuvalinja, korean linja). Kesäisin opisto järjestää Joutsenon Taidekesän.
Pierre Charles Le Monnier

Pierre Charles Le Monnier (20. marraskuuta 1715 – 3. huhtikuuta 1799) oli ranskalainen tähtitieteilijä. Hänen nimensä joskus kirjoitetaan Lemonnier.
885 Naval Air Squadron

885 Naval Air Squadron (885 NAS) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentolaivue.

Palvelus

Laivue perustettiin 1. maaliskuuta 1941 RNAS Dekheilassa kalustonaan kuusi Gloster Sea Gladiatoria ja kolme Buffaloa. Laivue siirtyi kaksi päivää myöhemmin HMS Eaglelle viikoksi ennen paluuta Dekheilaan, jossa laivue lakkautettiin 1. toukokuuta. Lokakuussa laivueen numero siirrettiin tilapäisesti 775 laivueelle, mutta se poistettiin vielä saman kuukauden aikana. Siitä koottiin lopulta lentue, joka muodosti rungon perustettaessa 889 laivuetta.
Laivue perustettiin 1. joulukuuta 1941 uudelleen RNAS Yeoviltonissa kalustonaan kuusi Hawker Sea Hurricane IB:tä, jolloin se liitettiin saattuetukialus HMS Chargerille. Tukialuksen jäätyä Yhdysvaltain laivastolle brittilentäjien kouluttamiseksi lentotukialuksille laivue siirrettiin kesäkuussa 1942 HMS Victoriousille, jonka mukana laivue suojasi heinäkuussa Jäämeren saattueita PQ17 sekä QP13.
Se lähti elokuussa lentotukialuksen mukana Välimerelle suojaamaan Maltan saattueita. Laivue siirtyi syyskuussa Machrihanishiin koulutettavaksi Pohjois-Afrikan maihinnousua varten, jolloin sen kalustona olisi Supermarine Spitfire V:t. Laivueen kalusto vaihdettiin myöhemmin kuudeksi Seafire IB:ksi ja IIC:ksi.
Laivue siirrettiin operaation ajaksi HMS Formidablelle, minkä päätyttyä se jatkoi Sisilian ja Salernon maihinnousujen suojaamista. Laivue palasi lokakuussa 1943 kotimaahan, josta sen oli tarkoitus matkata Yhdysvaltoihin varustettavaksi joulukuun aikana Brunswickissa kymmenellä Corsairilla. Laivue kuitenkin lakkautettiin 15. marraskuuta Lee-on-Solentissa.
Laivue perustettiin 15. helmikuuta 1944 uudelleen Lee-on-Solentissa liitettynä 3. Laivaston hävittäjälennostoon. Sen kalustona oli 12 Seafire F.III ja L.III konetta. Joitakin viikkoja Normandian maihinnousun jälkeen laivue muodosti 2. Taktisten ilmavoimien 34. Tiedustelulennoston tulenjohtoryhmän. Saman aikaisesti laivueen vahvuus nostettiin kahteenkymmeneen koneeseen. Laivueeseen liitettiin heinäkuussa 886 ja 887 laivueiden jäänteet.
Laivueen kalusto siirrettiin marraskuussa St. Merrynissä 709 ja 715 laivueille, jolloin sen kalustoksi saapui 24 Hellcat I ja II konetta. Laivue siirrettiin kuukautta myöhemmin HMS Rulerille siirrettäväksi Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon.
Laivue suojasi toukokuusta 1945 alkaen laivaston täydennysaluetta, jolloin muutama Corsair oli sijoitettu maihin Ponamiin. Saman aikaisesti laivueeseen liitettiin torpedolentue, joka oli varustettu Avengereilla. Laivueen Corsairit varustettiin heinäkuussa raketein, mutta ne eivät kerenneet osallistumaan sotatoimiin ennen Japanin antautumista.
Laivue vieraili Tokiossa, minkä jälkeen se siirtyi tukialuksen mukana Australiaan. Laivueen liittäminen 12. Lentotukialusrykmenttiin peruuntui ja se lakkautettiin 27. syyskuuta 1945 Schofieldissä.