google/wiki40b huggingface dataset:
Keittobanaani

Ulkonäkö ja koko

Keittobanaanikasvi on noin 3–10 metriä korkea. Sen ”runko” muodostuu lehtien kannoista, jotka kasvavat ylöspäin spiraalimaisessa muodostelmassa. Lehdet voivat kasvaa 1,5–3 metriä pitkiksi ja puolen metrin levyisiksi.

Levinneisyys

Keittobanaanin alkuperä lienee Kaakkois-Aasiassa. Kahdella tunnetulla alaryhmällä, horn plantainilla ja French plantainilla, uskotaan olevan yhteinen alkujuuri. Molemmat niistä kasvavat Intiassa, Afrikassa ja trooppisessa Amerikassa. French plantain -keittobanaani kasvaa myös Indonesiassa ja Tyynenmeren saarilla.

Taksonomiaa

Keittobanaanin ja tavallisen banaanin välinen erottelu on kasvitieteessä vaikeaa, ja niitä pidetään usein vaihtelevasti toistensa alalajeina taksonomistista riippuen.
Keittobanaanin jalostetut alalajit pohjautuvat kahteen kantalajiin: Musa acuminata Colla:an ja Musa balbisiana Colla:an. Niistä jalostetuista risteytyksistä käytetään joskus yleisiä nimityksiä Musa X paradisiaca L., Musa X sapientum L. tai ehkäpä eksakteimpana nimityksenä jopa M. acuminata X M. balbisiana Colla. Eri risteytystyypit erotellaan 2-4 kirjaimen kirjainyhdistelmillä, joissa A-kirjain edustaa acuminata-lajia ja B-kirjain balbisiana-lajia.
Eri keittobanaanilajikkeet on risteytetty sekä acuminata- että balbisiana-lajeista tai pelkästään jälkimmäisestä, kun taas tavallisen kaupallisen banaanin jalosteet ovat tyypillisesti AAA-tyyppiä, eli ne polveutuvat pelkästään acuminata-lajista.

Käyttö ruokana

Keittobanaania ei syödä raakana, ja se on rakenteeltaan tavallista banaania kiinteämpi. Keittobanaani on maultaan tavallista banaania miedompi. Sitä voidaan käyttää keitettynä kuten perunaa tai paistaa uunissa tai pannulla. Se valmistetaan yleensä vihreänä, mausteena käytetään usein kookosmaitoa ja sokeria. Keittobanaania voidaan myös kuivata myöhemmin keitettäväksi, tai siitä voidaan tehdä jauhoja. Eräissä osissa Itä-Afrikkaa, eritoten keski- ja itä-Ugandassa ja Tansaniassa Chagga-heimon keskuudessa, keittobanaania käytetään oluen valmistamiseen.
Matsalun kansallispuisto

Matsalun kansallispuisto (viroksi Matsalu rahvuspark) sijaitsee Läänemaan ja Pärnumaan maakunnissa Länsi-Virossa.  Se sijaitsee Läänerannan, Lääne-Nigulan ja Haapsalun alueella parikymmentä kilometriä Haapsalun keskustasta etelään. Puisto on laajuudeltaan 48 610 hehtaaria.
Kansallispuistoon kuuluvat Matsalunlahti ja Kasari jõen alajuoksu sekä noin 50 meren saarta. Puiston tarkoitus on suojella erityisesti erityisesti pesiviä, sulkivia ja muuttavia lintuja. 
Alue määriteltiin valtakunnalliseksi luonnonsuojelualueeksi vuonna 1957. Siitä tuli kansallispuisto vuonna 2004. 
Kansallispuiston opastuskeskuksena toimii Penijõen kartano Lihulan kaupungin pohjoispuolella.
Contact Air

Historia

Contact Air perustettiin ja se aloitti lennot vuonna 1974. Yhtiön laivasto koostui aluksi Dassault Falcon 20- ja Bombardier Learjet -koneista. Lufthansa Regional -allianssiin Contact Air liittyi huhtikuussa 1996.
29. marraskuuta 2011 Lufthansa ilmoitti lopettavansa yhteistyön Contact Airin kanssa 1. lokakuuta 2012. Contact Airilla oli tällöin käytössään kahdeksan Fokker 100 -konetta, joista kuudella operoitiin Lufthansan ja kahdella Swiss International Air Linesin lentoja. Toukokuussa 2012 OLT Express Germany osti Contact Airin, joka lopetti lentonsa saman vuoden syyskuussa.
Naamiohohtokaija

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 47 cm ja paino noin 322 g. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, otsa ja naama ovat mustat, rinta on keskeltä keltainen ja alaosasta oranssi, käsisulien reunat sinikiiltoiset ja pyrstö päältä vihreä, sinihohtoinen. Nokka on tummanharmaa, koivet tummanharmaat ja iiris oranssi. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on kuten aikuinen, iiris on kuitenkin ruskea ja nokka vaaleampi.

Esiintyminen

Naamiohohtokaijat elävät Fidžillä Viti Levun saarella ja mahdollisesti läheisellä Ovalaun saarella. Populaation koko on noin 88 000 yksilöä. Lajin kanta on taantunut ja suurimpana uhkana ovat metsien hakkuut ja järeiden pesäpuiden kaataminen.

Elinympäristö

Laji elää sekä vanhoissa, luonnontilaisissa metsissä, että nuoremmissa kasvatusmetsissä ja myös mangrovemetsiköissä ja puutarhoissa. Pesintä tapahtuu ehkä vain vanhoissa metsissä.

Lisääntyminen

Pesä on korkealla puunkolossa tai -onkalossa, joskus korkean kannon päässä.

Ravinto

Ruokavalio koostuu pääosin hedelmistä mutta myös marjoista, siemenistä, kukinnoista ja hyönteisistä.
Jacquemart de Hesdin

Jacquemart de Hesdin (n. 1355 – n. 1414) oli ranskalainen taidemaalari ja kuvittaja. Hän työskenteli Berryn herttua Juhanan palveluksessa.
De Hesdin syntyi ilmeisesti Hesdinissä pohjoisessa Ranskassa. Eräs hänen kuvittamansa teos on pitkään Brysselissä pidetty Très belles heures.
Perry Barr

Perry Barr on yksi Birminghamin kaupungin kymmenestä vaalipiiristä. Se muodostuu neljästä äänestysalueesta: Handsworth, Wood Lozells ja East Handsworth, Oscott ja Perry Barr. Vuonna 2009 Perry Barrissa oli 104 500 asukasta.
Marco Aurelio Soto

Elämä

Soto syntyi Tegucigalpassa 1846. Hän muutti perheensä kanssa Guatemalaan 1857. Hän valmistui San Carlos de Guatemalan yliopistosta ja oli lakimiehenä vuodesta 1867. Soto aloitti poliittisen uransa Guatemalassa Miguel Garcia Granadosin hallinnossa 1870-luvun alussa ja oli edelleen Guatemalan hallinnossa Justo Rufino Barriosin aikana.
Hondurasin presidentti José María Medina joutui eroamaan 1876 Guatemalan painostuksesa. Medina nimesi 27. elokuuta Soton seuraajakseen, väliaikaiseksi presidentiksi. Virallisesti Soto valittiin presidintiksi 30. toukokuuta 1877. Toiselle kaudelle Soto valittiin helmikuussa 1881. Soton aikana Hondurasissa toteutettiin monia taloudellisia, koulutuksellisia ja hallinnollisia uudistuksia. Soto siirsi maan pääkaupungin Tegucigalpaan, ja hänen aikanaan perustetiin muun muassa Hondurasin kansalliskirjasto ja -arkisto sekä posti- ja rahalaitos.
Soto oli presidenttinä Guatemalan Barriosin tuella. Hän menetti kuitenkin tukensa 1883 ja joutui eroamaan. Hondurasin kansalliskongressi hyväksyi Soton eronpyynnön lokakuussa. Valta oli ollut jo toukokuusta Enrique Gutiérrez Lozanon johtamalla ministerineuvostolla, kun Soto oli lähtenyt Yhdysvaltoihin. Hän asettui asumaan Pariisin, mutta pyrki uudestaan politiikkaan vuoden 1902 vaaleissa. Soto jäi äänestyksessä kolmanneksi Manuel Bonillan ja Juan Ángel Ariasin jälkeen kolmanneksi. Soto vetäytyi tämän jälkeen lopullisesti politiikasta ja palasi Pariisiin, missä kuoli 1908.
Valkosalava

Kuvaus

Valkosalava on kesävihanta, pitkä- ja vahvarunkoinen puu, jonka latvus on leveän kartiomainen. Lehtilapa on 4–9 cm pitkä, muodoltaan tasasoukan suikea ja ehyt- tai nystylaitainen. Lehdet ovat nuorina molemmin puolin karvaisia, myöhemmin päältä kaljuja. Hopeapajulla lehdet ovat myöhemminkin päältä hopeanharmaan karvoituksen peitossa. Valkosalava kukkii lehtien puhjettua. Kukinto on 2–5 cm pitkä lähes haaran myötäinen norkko.
Paolo Savoldelli

Paolo Savoldelli (s. 7. toukokuuta 1973 Clusone, Bergamon maakunta) on entinen italialainen kilpapyöräilijä ja kaksinkertainen Italian ympäriajon voittaja, vuosilta 2002 ja 2005. Savoldelli oli kiipijänä erinomainen, mutta sitäkin paremmin tunnettu alamäkiajosta, jossa hän oli maailman ehdotonta huippua. Tästä juontaa myös hänen lempinimensä Il Falco - haukka. Toinen paljon käytetty lisänimi oli babyface. Savoldellin alamäkitaidot olivat erityisen tärkeässä asemassa vuoden 2005 Italian ympäriajon toiseksi viimeisellä etapilla, jolloin hän saavutti alamäessä Gilberto Simonia ratkaisevasti kokonaisvoiton kannalta.
Savoldelli päätti uransa kauden 2008 jälkeen.
Antero Takala

Antero Takala (s. 7. kesäkuuta 1939 Helsinki) on suomalainen valokuvaaja ja Yleisradion entinen tv-kuvaaja. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1997.
Takala asui 1950-luvulla Kouvolassa ja aloitti valokuvauksen paikallisessa kameraseurassa. Vuonna 1960 hän aloitti Yleisradiossa kameramiehenä. Takala jäi eläkkeelle Ylen pääkuvaajan tehtävästä vuonna 2002. Hän on toiminut freelance-valokuvaajana vuodesta 1960.
Vuonna 1972 Takala toteutti televisiolle videoteoksen Romeo ja Julia, joka pohjautui kokonaan valokuviin. Balettiesityksestä otetut mustavalkoiset valokuvat kuvattiin videolle ja videokuva väritettiin tarkoitusta varten rakennetulla elektronisella efektilaitteella. Teknisin keinoin pysähtyneeseen kuvaan saatiin aikaan tanssin liike. Teoksen taustalla soi elektroakustinen musiikki. Vuonna 1974 Takalan Romeosta ja Juliasta tuli ensimmäinen videotaideteos, joka oli esillä suomalaisessa taidegalleriassa.
Suomen toinen videotaideteos, Takalan Piha (1980), jatkoi teknisesti samaa linjaa. Kehittyneemmän tekniikan avulla kuvaan voitiin luoda herkempiä värisävyjä. Piha pohjautui Bo Carpelanin samannimiseen teokseen, joka kertoi 1930-luvun Helsingin Kruununhaan takapihoista ja niiden ihmisistä. Videokuvan pohjaksi Takala kuvasi mustavalkokuvia muun muassa omasta tyttärestään pojan vaatteisiin puettuna. Molemmat teokset kuuluvat Suomen valokuvataiteen museon kokoelmiin.
Takalan valokuvat ovat klassisia mustavalkoisia valokuvia. Hän kuvaa filmille ja tekee kuvista hopeagelatiinivedokset, jotka digitoidaan. Digitoiduista kuvista tulostetaan näyttelyihin mustesuihkuvedokset. 
Takalan mukaan hänen valokuvansa eivät ole luontokuvia eivätkä dokumenttikuvia vaan fiktiota. "Vaikka aiheena on luonto, kuvat kertovat aika paljon minusta itsestäni." Takalan kuvista vuosilta 1960–2010 on koottu retrospektiivinen näyttely, joka oli esillä valokuvataiteen museossa keväällä 2010. Lisäksi kuvista on julkaistu kirja Mindscape – Mielenmaisema (Musta taide, 2010).
Takala asuu Helsingin Katajanokalla. Hän on Suomen Elokuvaajien Yhdistyksen jäsen.
Björkhamre

Björkhamre on entinen kauppala Keski-Ruotsissa Gävleborgin läänissä ja Hälsinglandin maakunnassa. Hedenin, Björktjäran ja Hamren kyliin Bollnäsin maalaiskunnassa perustettiin vuonna 1919 Björkhamren taajaväkinen yhdyskunta. Taajaväkinen yhdistyskunta erotettiin maalaiskunnasta Björkhamren kauppalaksi vuonna 1923. Björkhamre ympäröi Bollnäsin kauppalaa kokonaan pohjoisessa ja lännessä. Bollnäs ja sitä pienempi Björkhamren kauppala yhdistettiin vuonna 1942 Bollnäsin kaupungiksi. Nykyään alue on osa Bollnäsin kuntaa.
Madeleina Kay

Aktivismi

Kay ei kampanjoinut ennen vuoden 2016 kansanäänestystä, mutta kansanäänestyksen tulos sai hänet ryhtymään aktivistiksi.
Lokakuussa 2017 Kay nousi julkisuuteen, kun hän esiintyi "EU Supergirl" -asussaan Euroopan komission Brexit-neuvottelija Michel Barnierin ja Ison-Britannian silloisen Brexit-ministeri David Davisin lehdistötilaisuudessa. Kay saatettiin ulos lehdistötilasta ennen tilaisuuden alkua. Hän on esiintynyt muun muassa BBC:n, Channel 4 News -kanavan ja Deutsche Wellen Brexit-uutisoinnissa.
Kayn lempinimi ”Alba White Wolf” viittaa hänen valkoiseen Alba-saksanpaimenkoiraansa, joka esiintyy tämän kampanjakuvastoissa. Kayn muihin alter egoihin kuuluvat muun muassa ”Saboteur”-merirosvo ja EU Wonder Woman -hahmo.
Dilhani Lekamge

Nadeesha Dilhani Lekamge (s. 14. tammikuuta 1987 Eheliyagoda, Sabaragamuwa, Sri Lanka) on srilankalainen keihäänheittäjä. Lekamgen henkilökohtainen ennätys 58,41 metriä syntyi 27. tammikuuta 2018. Hän saavutti kultamitalin Bhubaneswarissa järjestetyissä Aasian-mestaruuskilpailuissa 2017 heitettyään parhaalla heitollaan 58,11 metriä. Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän sijoittui naisten keihäänheitossa viidenneksi.
Lekamge on 160 senttimetriä pitkä ja painaa 68 kilogrammaa.
Bobby Brown (jalkapalloilija)

Ura pelaajana

Brown teki pelaajadebyyttinsä II maailmansodan kynnyksellä 1939 Queens Parkissa, jota edusti myös sotavuosina. Hän palveli laivaston ilmavoimissa ja pelasi välillä jalkapalloa QPR:n ohella myös Portsmouthissa, Chester Cityssä ja Chelseassa. Sodan päätyttyä Brown siirtyi toukokuussa 1946 Rangersiin. Brown edusti Rangersia seuraavat kymmenen vuotta ja voitti tuona aikana viisi liigamestaruutta. Hän siirtyi 1956 Falkirkiin, jossa lopetti pelaajauransa 35-vuotiaana 1958.
Skotlannin maajoukkueessa Brown debytoi tammikuussa 1946 viimeisenä amatööripelaajana A-maajoukkuetasolla. Rangers-vuosinaan Brown edusti Skotlantia viidessä maaottelussa.

Ura valmentajana

Brown aloitti valmennusuransa St. Johnstonen peräsimessä 1958. Hän luotsasi seuraa yhdeksän vuotta ja nosti joukkueen kaksi kertaa Skotlannin pääsarjaan divisioonamestarina. Hän jätti tehtävänsä 1967 ja siirtyi Skotlannin maajoukkueen valmentajaksi. Brownin ensimmäinen ottelu maajoukkuevalmentajana päättyi ikimuistoiseen 3–2 voittoon Englannista Wembley Stadiumilla. Muutoin hänen uransa maajoukkuevalmentajana ei sujunut ruusuisesti. Usein seurat eivät päästäneet pelaajiaan maaotteluihin ja menestys jäi vaisuksi. Hän jätti tehtävänsä vuonna 1971.
Valmennusuransa jälkeen Brown on työskennellyt liikealalla sekä Plymouthin scouttina.
FPSO

FPSO (engl. Floating production, storage and offload unit) on öljyn- ja kaasuntuotantoon rakennettu tuotantoalus, joka kykenee tuottamaan, varastoimaan ja purkamaan nesteytettyä kaasua, öljyä ja öljyjalosteita. Yksi esimerkki alustyypistä on vuoden 2011 huhtikuussa toimintansa rakennusaikataulunsa mukaan aloittava Skarv FPSO, joka käy viimeisen rakennus- ja viimeistelyvaiheensa läpi Aker Solutionsin telakalla Norjan Stordissa.
Suola

Rakenne ja ominaisuudet

Suolalla on säännöllinen ionisidosten muodostama kiderakenne, ionihila. Ionihila on kova, mutta ilmenevien hylkimisvoimien vuoksi myös hauras rakenne. Kide pirstoutuu helposti iskun vaikutuksesta, kun positiiviset ionit osuvat kohdakkain positiivisten ja negatiiviset negatiivisten ionien kanssa. Suolan kiteisyys on seurausta ionihilasta.
Suolan korkea sulamispiste johtuu ionien välisistä voimakkaista sähköisistä vetovoimista. Vastakkaismerkkiset ionit vetävät toisiaan puoleensa ja pitävät siten yhdisteen hilarakenteen koossa. Suolan sulaessa ionit irtautuvat kidehilasta ja pääsevät liikkeelle. Sulaneina suolat johtavat vapaasti liikkuvien ionien vuoksi sähköä, mutta kiinteässä olomuodossa ne eivät johda, koska silloin ionit pysyvät paikoillaan kidehilassa.

Suolan liukeneminen veteen

Monet suolat liukenevat runsaasti veteen. Niiden joutuessa kosketuksiin veden kanssa pienet vesimolekyylit tunkeutuvat ionihilaan. Poolisuutensa vuoksi vesimolekyylit muodostavat ioni-dipolisidoksia suolan ionien kanssa ja saartavat ne. Suolat muuttuvat vesimolekyylien ympäröimiksi akvo­ioneiksi eli hydraateiksi, jolloin ionihilan ionisidokset eivät ole enää kyllin vahvoja pitääkseen hilaa koossa. Ionihila siis hajoaa akvaioneiksi. Akvo­ionit pääsevät vedessä liikkeelle hieman samaan tapaan kuin ionit suolasulatteessa. Suolan vesiliuokset johtavat siten sähköä.
Joissain suoloissa vesimolekyylit ovat osana kidehilaa. Tällaista vettä sanotaan kidevedeksi. Vettä sitovaa eli hygroskooppista suolaa kuumennettaessa vesi irtoaa kidehilasta ja kiteet rapautuvat. Rapautuneet kiteet pyrkivät ottamaan menettämänsä veden takaisin ja sitovat vettä ympäristöstään. Tällaista kuivattavaa suolaa pakataan joskus pieninä pusseina mukaan tuotteisiin, joiden on tarkoitus saapua kuivina kuluttajalle, esimerkiksi elektroniikkatuotteisiin ja kenkiin.
Suolojen liukoisuudessa veteen on eroavaisuuksia. Alkalimetalli- ja ammoniumsuolat sekä kaikki nitraatit liukenevat hyvin veteen. Toisaalta jotkut suolat kuten hopeakloridi AgCl ja bariumsulfaatti BaSO₄ sekä useimmat karbonaatit ja silikaatit ovat hyvin niukkaliukoisia tai käytännössä liukenemattomia.
Suolaa liukenee veteen, kunnes vesi muuttuu kylläiseksi. Kylläiseen veteen suola jää omaksi faasikseen.

Nimeäminen

Suolojen nimissä ensin tulee kationi ja sitten anioni. Jos kationina toimii metalli, jolla voi olla useita hapetuslukuja, sen varaus merkitään sulkuihin.  Esimerkkejä: kaliumnitraatti (KNO₃), kaliumnitriitti (KNO₂), natriumnitridi (Na₃N), lyijy(IV)oksidi (PbO₂), ammoniumnitraatti (NH₄NO₃).
Orgaanisia anioneja sisältävien suolojen nimissä metalli tulee myös ensin, mutta kaavassa kirjoitusjärjestys muuttuu, esimerkiksi natriumasetaatti (CH₃COONa), kalsiumoksalaatti ((COO)₂Ca).
Silopäät

Lajit ja anatomia

Silopäiden heimoon kuuluu 1 suku ja 3 lajia. Lajit ovat silopää (Leptochilichthys pinguis), L. agassizii ja L. microlepis. Silopäät ovat pienehköjä kaloja, jotka voivat saavuttaa suurimmillaan noin 30 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat pitkulainen ja hieman suorakulmainen ruumiinrakenne, suuret suomut, jotka puuttuvat päästä, kieletön suu sekä rasvaevän puuttuminen. Rintaevät sijaitsevat suhteellisen alhaalla ruumiissa.

Levinneisyys

Silopäälajeja tavataan lämpimistä vesistä Atlantin itäosista, Intian valtameren länsiosista sekä Tyyneltämereltä. Ne ovat syvänveden lajeja, jotka elävät tyypillisesti 800–3 100 metrin syvyydessä.
Symbiosis

Symbiosis on Stefan Lindforsin muotoilema veistos Turussa, Aurajokirannassa Forum Marinum -merimuseon ja Suomen Joutsenen lähellä. Vuonna 2014 paljastettu ja 2015 nykyiselle paikalleen sijoitettu veistos liittyy Saaristomeren suojelukampanjaan: sen pintaan hitsataan jatkuvasti lisää teräslaattoja, joihin on kaiverrettu lahjoittajien nimiä.
”Suomuiksi ja suliksi” kutsuttuja haponkestäviä teräslaattoja voivat ostaa yksityishenkilöt, yritykset ja yhteisöt, ja tuotto ohjataan Saaristomeren Suojelurahastoon. Pienimmät laatat maksavat 75 ja suurimmat 5 000 euroa. Tavoitteeksi asetetusta 3 500 laatasta oli lokakuuhun 2015 mennessä saatu kokoon tuhat.
Kalan ja linnun päitä kuvaava veistos on pinta-alaltaan 8 × 4,5 metriä ja korkeudeltaan 2,5 metriä. 
Veistoksen paljastivat Turun Itämeri-päivillä kesäkuun 2014 alussa Suomen ja Viron pääministerit Jyrki Katainen ja Taavi Rõivas. Tämä tapahtui Forum Marinumin edustalla, minkä  jälkeen veistos oli elokuussa 2014 tarkoitus lennättää näyttävästi joen yli ja sijoittaa Korppolaismäen kalliolle, jossa se olisi valaistuna toiminut eräänlaisena merelle näkyvänä ”majakkana”. Teoksen pysyväksi sijoituspaikaksi tuli yleisön ja myös Stefan Lindforsin toiveesta kuitenkin Aurajoen ranta Suomen Joutsenen katveessa, jossa se saa enemmän katsojia.
Maria Schrader

Maria Schrader (s. 27. syyskuuta 1965 Hannover) on saksalainen näyttelijä ja elokuvakäsikirjoittaja. Hänet tunnetaan muun muassa elokuvista Paahtavasta elämä (1994), Meschugge (1998), Aimée & Jaguar (1999) ja Ruusujen katu (2003). Hän oli tuomariston jäsenenä vuoden 2000 Berliinin elokuvajuhlilla.
Operaatio Teapot

Operaatio Teapot (suomeksi: teepannu) oli 14 ydinkokeen laukaisusarja. Se toteutettiin Yhdysvalloissa, Nevadan ydinkoealueella, tarkemmin Yucca Flatin ja Frenchman Flatin koealueilla. Testit toteutettiin helmi-toukokuussa 1955. Osa ydinräjähteistä laukaistiin torneista, osa taas tehtiin lentopudotuksina B-36 pommituskoneista. Ydinkokeiden räjähdysvoima vaihteli välillä 1 - 43kT, jossa Turk oli näistä voimakkain. Ydinkoesarjaa edelsi Operaatio Castle. Sitä seurasi Operaatio Wigwam.
Testisarja tuli lähinnä eniten tunnetuksi siitä, että niissä tutkittiin ensi kertaa todella vakavasti ydinaseiden vaikutusta siviileihin sekä yleiseen infrastruktuuriin, kuten eri tyyppisiin rakennuksiin ja sähkönsiirtojärjestelmään. Hyvin useassa videossa taikka tietoleikkeessä näytetään sellaista pätkää, joka on näissä ydinkokeissa kuvattu. Joitain rakennelmia tehtiin aina mallinukkeja sekä näiden ehostusta myöten, ydinräjäytysten tuhojen mallintamista varten.
Muun muassa W27 -tyypin ydinkärkeä kehiteltiin. Eräät kärjistä saivat nimet Linda ja Cleo. W28:n valmistus toteutui. Sen enin tuhovoima oli 1.2 MT.
Thomas Henry Ismay

Thomas Henry Ismay (7. tammikuuta 1837 – 23. marraskuuta 1899) oli englantilainen laivanvarustaja, jonka omistaja-aikana brittiläisestä White Star Line -varustamosta kasvoi yksi huomattavimmista Pohjois-Atlantilla liikennöivistä laivanvarustamoista. Hänen poikansa oli J. Bruce Ismay.
Ismay on yksi aikansa kuuluisimmista laivanvarustajista. Kuuluisuuden taustalla vaikutti muun muassa, että hän loi tuhansia kauppamerenkulun ja meriteollisuuden työpaikkoja. Hänelle myönnettiin City of Belfastin vapaakansalaisuus vuonna 1899. Tämän lisäksi hän oli tarjonnut koko laivastoaan kuningatar Viktorian palvelukseen ensimmäisessä buurisodassa. Sen lisäksi Ismay toimi Lancashiren ja Cheshiren kreivikuntien rauhantuomarina, armeijan ja merivoimien järjestämistä käsittelevän lordi Hartingtonin komission jäsenenä, Cheshiren varapäällikköluutnanttina ja yliseriffinä. Vuonna 1897 Ismaylle tarjottiin baronetin arvoa, josta hän kuitenkin kieltäytyi. 
Ismay kuoli Dawpoolin kartanossa Cheshiressä 23. marraskuuta 1899. Hänen leskensä Margaret Ismay lahjoitti miehensä kuoleman jälkeen muun muassa 10 000 sterlingpuntaa Liverpoolin katedraalin rakentamista varten. Lahjoituksella kustannettiin Thomas Henry Ismayn nimikkoikkuna.
Suomen herttua

Piispa Kol

Historioitsija Ericus Olai esitti 1400-luvun lopulla, että Linköpingin piispa Kol (k. 1196?) oli toiminut Varsinais-Suomen jaarlina (lat. Dux Finlandiae).
James Ellington

Ura

Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007 Ellington saavutti kultaa 4 × 100 metrin viestissä.
Ellington oli mukana vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa, jossa hän jäi 200 metrillä alkueriin. Vuoden 2014 EM-kilpailuista Ellington saavutti kultaa pikaviestistä. Saman vuoden Kansainyhteisön kisoissa Ellington saavutti Englannin edustajana hopeaa pikaviestistä. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 Ellington sijoittui 100 metrillä viidenneksi ja voitti kultaa Britannian joukkueessa 4×100 metrin viestissä. Rio de Janeiron olympialaisissa hän jäi 100 metrillä alkueriin ja juoksi viidenneksi sijoittuneessa Britannian pikaviestijoukkueessa.
Ellington on saavuttanut urallaan kolme Timanttiliigan osakilpailuvoittoa.
Ellington loukkaantui vakavasti tammikuussa 2017 Teneriffalla sattuneessa liikenneonnettomuudessa. Väärällä puolella tietä ajanut turisti törmäsi moottoripyörällä liikkuneeseen Ellingtoniin. Häneltä murtui onnettomuudessa molemmat sääret, sekä lisäksi lantio, pohjeluu ja silmäpohjaluu.
Seppälän Linnavuori

Linnavuori

Linnavuori sijaitsee Laitilan kirkosta 7,4 kilometriä luoteeseen ja valtatieltä 8 noin 2,5 kilometriä länteen. Kallioinen mäki sijaitsee Laitilan taajamaa ympäröivän peltoalueen luoteisreunalla pienessä metsäsaarekkeessa, joka kohoaa noin 10 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäen koillisrinne on jyrkkä, mutta muissa ilmansuunnissa loivat rinteet rajautuvat peltoihin. Mäen kaakkois- ja etelärinteissä on 1–3 metriä leveät ja 1,5 metriä korkeat vallit, jotka kiertävät mäkeä puolikaaren muotoisena. Vallin kokonaispituus on 90 metriä. Vallin ja jyrkänteen väliin jää 100×200 metrinen linna-alue.

Tutkimuksia

Kohdetta on tutkittu arkeologisilla kaivauksilla vuonna 1886 (Hjalmar Appelgren), mutta muuten sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1955 (Anna-Liisa Hirviluoto), 1994 (Sirkku Pihlman) ja 1994 (Teija Tiitinen). Kaivauksissa avattiin osa vallia, josta ei kuitenkaan löydetty mitään ajoitettavia esinettä. Viereiseltä pellolta löytyi 1990-luvulla pronssisen astian kappaleita.

Historiaa

Linnavuoren alue on löytöjen perusteella ollut rautaukaudella aktiivisessa käytössä. Noin 500 metrin päässä linnavuoresta sijaitsee Nystinmäen muinaisjäännösryhmä, josta on löydetty seitsemän maansekaista röykkiöhautaa, kuppikallio sekä kuppikivi ja merovingiaikaisia hautalöytöjä. Lisäksi Yli-Hakulan pronssi- ja rautakautinen hautapaikka  sekä Seppälän Heikkilän rautakautinen hautapaikka  sijaitsevat linnavuoren läheisyydessä.

Hoitaminen ja opastus

Linnavuori kuuluu Museoviraston hoitamiin muinaisjäännöksiin. Linnavuori sijaitsee talon pihapiirin yhteydessä ja sitä laidunnettiin vielä 1980-luvulla, mutta se on nykyään joutomaana. Linnavuoren lähelle on tasoitettu paikoitusalue, joka on merkitty paikoituskyltillä. Kohteelle johtaa polku ja paikalla on suojelukyltti. Se soveltuu hyvin kotiseutu- ja historianopetukseen.
Rudolf Baršai

Rudolf Borisovitš Baršai (ven. Рудольф Борисович Баршай, 28. syyskuuta 1924 – 2. marraskuuta 2010) oli venäläinen kapellimestari ja alttoviulisti. Hän opiskeli Moskovan konservatoriossa. 
Baršai soitti alttoviulua Borodin-kvartetissa 1945–1953. Hän perusti vuonna 1955 Moskovan kamariorkesterin ja johti sitä vuoteen 1977. Hän toimi Bournemouthin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina vuosina 1982–1988. Lisäksi Baršai johti uransa aikana muun muassa Lontoon sinfoniaorkesteria, Vancouverin sinfoniaorkesteria, Royal Philharmonic Orchestraa sekä Orchestre National de Francea.
Baršai muutti Israeliin 1977 ja esiintyi Venäjällä sen jälkeen vasta neuvostojärjestelmän romahdettua. Hän johti myös Helsingin Juhlaviikoilla