google/wiki40b huggingface dataset:
Liechtensteinin jalkapallomaajoukkue

Lähihistoriaa

Liechtenstein on pelannut virallisia maaotteluita vuodesta 1982 lähtien, mutta ensimmäisen kerran se osallistui arvokisojen karsintoihin vasta 1996 Englannin EM-kisoihin, missä sen ainoa valopilkku oli 0–0-tasapeli Irlannin kanssa. Sittemmin liechtensteinilaiset seurajoukkueet alkoivat ottaa osaa Sveitsin sarjoihin ja jonkinasteista kehitystä on tapahtunut, mukana on muun muassa joitakin ammattilaispelaajia kirkkaimpana tähtenä Mario Frick, mutta satunnaisia poikkeuksia lukuun ottamatta joukkue on säilyttänyt paikkansa "pisteautomaattina" isompia joukkueita vastaan.
Huono menestys innoitti brittiläisen kirjailijan Charlie Connellyn seuraamaan joukkueen taivalta 2002 MM-kisojen karsinnoissa, joissa joukkue hävisi kaikki kahdeksan otteluaan kykenemättä tekemään yhtään maalia. Sittemmin joukkue on sillon tällöin väläytellyt parempia otteita. 2006 MM-karsinnoissa se saavutti historiansa ensimmäisen vierasvoiton ja ensimmäisen voittonsa MM-karsinnoissa voitettuaan Luxemburgin 0–4. Luxemburg kaatui myös Liechtensteinissa. Lisäksi joukkue saavutti tasapelit Slovakiaa sekä edellisten EM-kisojen hopeajoukkuetta Portugalia vastaan.
Vihivaunu

Vihivaunujen toiminta

Vaunu lähtee liikkeelle saatuaan tehtävän ohjausjärjestelmältä. Tehtävän tiedot, kuten haku- ja jättöosoitteet, välitetään vihivaunulle radiosignaalin välityksellä. Tavallisille vihivaunuille on opetettu reitit, joita ne kulkevat. Käytännössä yhtä vaunua voi käyttää silloin enintään muutamalla "linjalla".  Kehittyneemmissä järjestelmissä vaunu tunnistaa paikkansa radiolähettimien tai heijastimien avulla. Edellisen työvaiheen päätyttyä vaunu voi saada kutsun seuraavaan kohteeseen ilman, että sen pitää palata takaisin alkupaikkaan.
Vihivaunu menee akkujen jännitteen laskettua tarpeeksi alas latausasemaan ja lataa akkunsa automaattisesti.

Vihivaunujen turvallisuus

Turvallisuussyistä vihivaunut kulkevat aina pitkin ennalta merkittyjä reittejä. Yleensä vaunu antaa liikkuessaan pientä äänimerkkiä, ja on varustettu huomiovilkulla. Näin samassa tilassa työskentelevät ihmiset havaitsevat vaunun paremmin.
Kaikissa vihivaunuissa on tunnistimet tai tutkalaitteet, eli ne pysähtyvät, jos tiellä on mikä tahansa odottamaton este. Laitteen ohjelmoinnista ja ympärillä olevasta tilasta riippuu, voiko se automaattisesti muuttaa reittiään siten, että se ohittaa esteet, vai jääkö se odottamaan kunnes pääsee taas jatkamaan matkaa. Törmäysten välttämiseksi turvalaitteita on useita ja tutkat on varmistettu puskurimaisella tunnistimella, jossa on mekaaninen kytkin vihivaunun pysäyttämiseksi.
Laukaus yössä

Juoni

Roger Balfour löytyy murhattuna kotonaan Lontoossa. Scotland Yardin etsivä Burke saapuu haastattelemaan talon asukkaita, joita ovat hovimestari Williams, sir James Hamlin ja Hamlinin sukulaispoika Arthur Hibbs. Burke löytää itsemurhaviestin ja tapaus näyttää ratkenneelta.
Viisi vuotta myöhemmin taloon on muuttamassa uusia asukkaita: neiti Smithson ja hänen sulhasensa Thomas. He näkevät talon eräässä ikkunassa valoa. Kaksi hahmoa, terävähampainen, silinterihattuinen mies ja kalpea nainen, tulevat ulos talosta ulos ja pelästyttävät nuorenparin tiehensä. Smithson vakuuttaa sir Jamesille, että Balfourin talossa on vampyyreja.
Etsivä Burke saapuu sir Jamesin vieraaksi. Sir James on vakuuttunut, että Balfour murhattiin, ja että talossa nähdyt kaksi hahmoa liittyvät tapaukseen jotenkin. Balfourin tytär Lucille vannoo kuulleensa isänsä äänen puutarhassa. Burke ja sir James avaavat Balfourin haudan ja havaitsevat sen olevan tyhjä.

Kadonnut elokuva

Laukausta yössä pidetään kadonneena elokuvana. Viimeinen varma havainto elokuvasta on 1950-luvun puolivälissä, jolloin se sijaitsi MGM:n holvissa numero 7. Vuonna 1967 holvissa syttyneen tulipalon uskotaan tuhonneen elokuvan viimeisen kopion.
Elokuvasta on säilynyt useita valokuvia. Vuonna 2002 elokuvantekijä Rick Schmidlin rekonstruoi yli 200 valokuvasta ja alkuperäistä käsikirjoitusta apuna käyttäen 45-minuuttia kestävän version. Robert Israel sävelsi uuteen versioon musiikin.
Katutaide

Katutaide on julkisissa tiloissa kehittynyt kuvataiteen muoto. Sitä voivat olla esimerkiksi kaduilla tapahtuvat performanssit, installaatiot, graffitit, neulegraffitit,  sapluunatyöt, veistokset, tarrat ja julisteet.
Suomeen katutaide saapui 1970 ja 1980-luvuilla graffitien muodossa yhdysvaltalaisen hip hop -kulttuurin ohessa.
Batmobile

Varustus ja rakenne

Batmobilen yleisimpiin varusteisiin kuuluu jättimäinen tulipakoputki, sisäänkäyntinä toimiva itsestään aukeneva katto sekä hätäkytkin, joka piippaa Batmanin painaessa sitä ollessaan tiukassa paikassa tai tarvitessaan autoa johonkin muuhun tarkoitukseen ja tykki, joka on konepeltiin piiloutunut ohjus.
Tim Burtonin Batman -elokuvissa Batmobilen varustukseen kuuluivat muun muassa suojakilvet, kauko-ohjaus sekä pilari, jonka avulla auto pystyy tekemään 180 asteen käännöksen paikallaan.
Pituudeltaan auto on yleensä vähän yli viisi metriä pitkä ja rakenteeltaan erittäin vankka. Batmobile kulkee paljon nopeammin, kuin esimerkiksi Ferrari tai F1-auto.
Osakan akvaario

Osakan akvaario Kaiyukan on yleisöakvaario Japanissa Osakan kaupungissa.
Akvaariossa esitellään Tyynenmeren tulirenkaan eri osien eläimistöä Etelämantereen pingviineistä koralliriuttojen perhoskaloihin ja syvän meren meduusoihin. Näyttely koostuu viidestätoista eri osia esittelevästä altaasta sekä yhdeksän metriä syvästä sylinterinmuotoisesta pääaltaasta, jonka suurin nähtävyys on valashai.
Laajakoskenjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 38 hehtaaria, se on 800 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Sen erottaa Kymijoen itäisestä laskuhaarasta eli Pernoonhaarasta kapea kannas, jonka itäpuolella se sijaitsee. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Järven rantaviivan pituus on 3,0 kilometriä.

Kasvisto ja linnusto

Järvi kuuluu Natura 2000 -alueisiin (72 hehtaaria, FI0408003). Laajakoskenjärven vesikasvillisuusvyöhykkeet ovat laajat ja rehevät, eikä järvessä ole kovin laajoja avovesialueita. Järveä ympäröi pensaikkokaistale ja rantalehtoja, joita ympäröivät viljelyalueet. Linnustoltaan Laajakoskenjärvi on monipuolinen pesimäpaikka ja huomattava muutonaikainen levähdysalue. Lajistoon kuuluu muun muassa runsaasti ruovikkolajistoa ja rantakanoja.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kymijoen alaosan alueella (14.11), jonka Kymijoen suuhaarojen alueeseen (14.111) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 13,7 metriä mpy. Järveen on laskenut pelto-oja Laajakosken kylän takaa. Se on tuonut Ohrakankaan rinteiden soiden kuivatusvedet sekä nykyään myös Mustamaan turvetuotantoalueen kuivatusvedet. Järvellä on lyhyt lasku-uoma Uittu, joka virtaa soistuneen kannaksen poikki Kymijokeen Jäppilän kohdalle. Vanhojen karttojen mukaan lasku-uoma on ollut aikoinaan leveämpi.

Historiaa

Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 oli järvi piirretty tiiviimmin yhteydessä joen uomaan. Järvi muodosti silloin joen laajentuman, jolla ei ollut erillistä uomaa jokeen. Tämä on mahdollista, mikäli joen vedenpinnan korkeus on ollut nykyistä korkeammalla. Järven ympärillä oli tuolloin vain niittyjä ja metsämaata. Se oli muuten autio, mutta vastarannalla sijaitsi yhdeksän talon muodostama Jäppilän kylä, viiden talon suurinen Kurittulan kylä ja etelämpänä omalla puolella jokea 15 talon suuruinen Högforsin kylä.
Vuoden 1967 peruskartassa oli järven alue jaettu maanomistusrajoin eri taloille. Järveä ympäröivät kosteikot on ollut maatalojen niittyjä ja niityistä osa oli raivattu peltomaiksi. Vuoteen 1988 mennessä on joitakin niittyjä metsitetty uudelleen tai annettu soistua.
Moottoritorpedovene Häijy

Valmistus ja toimitus

Alus tilattiin talvisodan aikana 1940 Bagliettolta Italiasta , mutta materiaalien puute hidasti aluksen rakentamista. Se luovutettiin 13. huhtikuuta 1943 La Speziassa Suomesta saapuneille insinöörikomentaja professori Jaakko Raholalle, komentajakapteeni Orvo Peuranheimolle ja luutnantti diplomi-insinööri Jarl von Schantzille. Alus lähti sisaraluksineen maantiekuljetuksena Stettiniin, mitä oli vaikeuttanut Saksan ja Italian kiristyneet välit. Italian meriministeri Riccardin avustamana tarvittava kuljetuskapasiteetti saatiin kuitenkin järjestettyä. Aluksia kuljettaneeseen Päämajan rahtaus- ja huolintatoimiston päällikön luutnantti Aarno Kaivolan johtamaan saattueeseen kuului 20 moottoriajoneuvoa, kun se lähti Genovasta ylittämään Alppeja kohti Saksaa ja edelleen laivalla Turkuun, jossa se laskettiin Aurajokeen kaksitoista päivää myöhemmin. Alukset vastaanotti aluksista muodostetun osaston päällikkö kapteeniluutnantti ekonomi Ilmari Lehtonen, joka varusti veneensä ensimmäisiä harjoituksia varten.

Palvelus

Häijy sijoitettiin sisaraluksineen Moottoritorpedoveneosaston 2. laivueeseen, joka siirtyi 19. toukokuuta Teikariin emälaivansa Döbelnin johtamana. Laivue siirrettiin heinäkuuksi Helsinkiin, jossa se oli koulutettavana. Lentokonemoottorien laatu oli huono ja niiden käyttö harjoituksissa oli kiellettyä, mikä heikensi koulutuksen tehoa. Kahdenkymmenen tunnin käytön jälkeen moottorien teho oli pahasti laskenut. Laivue palasi elokuun alussa Virolahdelle uuteen tukikohtaan.
Aluksen käyttö moottoritorpedoveneenä lopetettiin ja siitä tehtiin nopea miinanlaskija ja savunkehittäjä. Aluksesta poistettiin torpedoputket ja niihin rakennettiin miinakiskot, joilla kyettiin kuljettamaan kaksi miinaa sekä 2-4 raivausestettä. Alus osallistui uudessa roolissaan Lavansaareen johtavien huoltoväylien miinoittamiseen syksyllä 1943. Alus osallistui Lavansaaren luoteiskulman Salpa 3:n 24.-25. syyskuuta, lounaiskulman Salpa 4:n 15.-16. lokakuuta ja Diamant matalan Salpa 1:n täydentämiseen 2.-3. joulukuuta sekä 3.-4. joulukuuta miinojen laskuihin.
Alus siirrettiin 9. joulukuuta laivueen mukana Helsinkiin talviteloille jäätilanteen estäessä toiminnan. Kesän taistelutoimet aloitettiin siirtymällä toiminta-alueelle Klamilaan 13. toukokuuta 1944.
Alus muutettiin 1949 moottoritykkiveneeksi, minkä jälkeen se palveli aina 1960-luvun alkuun saakka. Alus myytiin 1962 huutokaupassa siviilikäyttöön.
Häijyn neljä sisaralusta olivat moottoritorpedoveneet Hyöky, Hirmu, Hurja ja Hyrsky.Häijy purjehti huvialukseksi kunnostettuna 2006 Vesivehmaalla.
Perkolaattori

Toiminta

Perkolaattorissa vesisäiliö on alimmaisena ja pannukarkea kahvijauhe annostellaan säiliön päällä olevaan siivilään. Kuumentunut vesi virtaa suodatinputkea ylös pannun yläosaan ja valuu sieltä kahvijauheen päälle. Suodatuttuaan neste valuu siivilän läpi takaisin alasäiliöön.
Sykli jatkuu kunnes koko nesteen lämpötila on lähellä kiehumispistettä, ja pannun pulputus lakkaa. Koska kahvi ei saa kiehua, pienentävät termostaatilla varustetut perkolaattorit pulputuksen päätyttyä lämmitystehoaan. Manuaaliohjasteisesta laitteesta on siinä vaiheessa kytkettävä sähkö pois tai säädettävä tehoa pienemmäksi.
Ensimmäiset perkolaattorit olivat levyllä tai avotulella suoraan ulkopuolelta kuumennettavia. Nykyään useimmat perkolaattorit toimivat omalla sähkömekanismillaan.
Samuli Kiviharju

Ura

Kiviharju aloitti uransa hämeenlinnalaisessa HaU:ssa. Sittemmin hän siirtyi vuonna 2005 Salibandyliigassa pelanneeseen Gunnersiin. Kiviharju pelasi joukkueen riveissä yhden kauden. Sittemmin hän palasi takaisin Hämeenlinnaan ja Trackersiin. Yhden kauden jälkeen Kiviharju siirtyi syyskuussa 2007 Vincemuksen riveihin, jossa hän pelasi kolmen kauden verran. Kaksi kautta II-divisioonassa ja yhden kauden I-divisioonassa.
Kaudella 2010–2011 Kiviharju siirtyi takaisin paikallisseuraan Trackersiin.
Vihollisen keskellä: Kolumbia

Juoni

Kolumbiassa vallitsee kaaos ja hallituksen ja sissien välillä riehuu sota. Salaista tarkkailutehtävää osapuolten välisestä neuvottelusta suorittavat SEALit joutuvat lavastetuiksi kummankin puolen johtohenkilön murhista. Oman hallituksensa hylkäämän ryhmän on selviydyttävä hengissä tarpeeksi pitkään todistaakseen syyttömyytensä – ja estettävä julman sodan leviämistä rajan yli.
Medusa (Annie Lennox)

Kiitokset

Kiitoksissa on mainittu Steve ja Heff, Simon ja Catri, Marius, Anne Dudley, levyllä soittavat muusikot, 19 Managementin, The Aquariumin, RCA UK:n ja BMG:n henkilöstö, Clive Davis ja muut USA:n Arista Recordsissa, Jack Rovenor, Laurence Stevens, Joe Dyer, Cathy Hood ja muut Partizan-yhtiössä, Peter-John Vettese, Danny D, Steve Sidelynk, David Field, Mike McCormack, Steven Howard, Ian Silvester, Ian Cooper, Robert Andrews, Paul Ward, Al Stone, Andy Stinson, Charles Bradbrook, Chucho Merchan, Keith Le Blanc, Pete Glennister, John Giblin, Mark Blagden, Tony Fernandez, Ima Ribalaiga Briones ja Jose Obregon.
Z Grill

Benjamin Franklin Z Grill tai Z Grill on helmikuussa 1868 Yhdysvalloissa julkaistu Benjamin Franklinia esittävä yhden sentin postimerkki. Se on Yhdysvaltain harvinaisin postimerkki, sillä sitä tunnetaan vain kaksi kappaletta. Postimerkin ulkonäkö on sama kuin 1860-luvun muissa yhden sentin merkeissä, mutta se erottuu muista niin sanotulla "Z"-ristikkopainamallaan, joka muodostaa pieniä painaumia merkkiin. Ristikkopainaman tarkoituksena oli imeä leimaisimen muste postimerkkiin niin, ettei merkkiä pystynyt pesemään ja käyttämään uudelleen.

Tunnetut merkit

Nykyisin merkkiä tiedetään olevan vain kaksi kappaletta, molemmat ovat leimattuja. Toisen omistaa New York Public Library osana Benjamin Millerin kokoelmaa.
Toinen Z Grill myytiin vuonna 1998 Siegelin huutokaupassa 935 000 dollarilla postimerkkiliike Mystic Stamp Companylle. Siegel myi merkin osana Robert Zoellnerin kokoelmaa. Merkki vaihtoi omistajaa syksyllä 2005 vaihtokaupassa, jossa Mystic Stamp Company luovutti Z Grillin liikemies Bill Grossille saaden vaihtona neljän merkin ryhmän vuoden 1918 Inverted Jenny -merkkejä. Inverted Jennyt Gross oli ostanut aiemmin 2,97 miljoonalla dollarilla. Z Grillin saatuaan Grossilla oli ainoana täydellinen yhdysvaltalaisten 1800-luvun postimerkkien kokoelma. Guinnessin ennätystenkirja listaa tämän kaikkien aikojen arvokkaimmaksi postimerkkivaihdoksi.
Alastomat ja kuolleet

Vastaanotto

Kirja herätti ilmestyttyään paljon keskustelua. Se sisältää runsaasti rohkeata arvostelua ja sitä pidettiin brutaalina ja karkeana. Nuoren veteraanin sanottiin "oksentavan maailmalle sotakokemuksensa". Kirja nousi hetkessä bestseller-listojen kärkeen, ja sitä kehuivat monet arvostetut lehdet, kuten The Guardian, The Times ja Newsweek.
Suomessa Helsingin Sanomat sanoi teoksen olevan suurisuuntaisin ja täydellisin amerikkalainen yritys päättyneen sodan esittämiseksi ja vertasi sitä Dos Passoksen, Ernest Hemingwayn ja Erich Maria Remarquen teoksiin.Ilta-Sanomien mukaan teos on "korkealuokkaisinta kertomataidetta, mitä nykyamerikkalaisella kirjallisuudella on tarjottavanaan.
Järveotsa järv

Maantietoa

Järvi sijaitsee Turbasta viisi kilometriä luoteeseen. Sen pinta-ala on 17 hehtaaria ja se on 800 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole tulo- tai laskuojia, joten se on umpijärvi. Järven valuma-alueen laajuus on 0,7 neliökilometriä.
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 2,1 metriä ja suurin syvyys 6,3 metriä. Rannat ovat äkkisyviä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00035 kuutiokilometriä eli 0,35 miljoonaa m³ . Järven rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä. Itärannat ovat metsämaata lukuun ottamatta pohjoisrannan maatalon peltoa; länsirannat ovat suota. Rannat ovat hiekkaisia pohjoispäässä ja muualla järvenpohja on mutainen.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (viroksi Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 5) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on vaalea (viroksi pehme- ja heledaveeline järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä pehmeävetiseksi että miksotrofiseksi järveksi  (viroksi pehmeveeline miksotroofne tai pehmeveeline segatoiteline, PM). Silloin veden kalkkipitoisuus on pieni, mutta samalla sen ravinnepitoisuudet ja humuspitoisuudet ovat korkeat.

Luontoarvoja

Järvessä ei ole kovin paljon kalaa. Yleismmät lajit ovat allikkosalakka ja ruutana. Järvessä esiintyy myös ahven, karppi, törö ja särki.
Järven länsirannasta saa alkunsa merkitty 6,5 kilometriä pitkä patikkareitti, joka kiertää lännessä Valgejärven ja Valgejärven suon laitaa (Valgejärv raba).
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2009

Vuoden 2009 hiihdon MM-kilpailut järjestettiin Liberecissä, Tšekin tasavallassa 18. helmikuuta – 1. maaliskuuta. 
Kisat myönnettiin Liberecille FIS:n kokouksessa Miamissa 3. kesäkuuta 2004 äänin 11-4 Osloa vastaan.
Kilpailun johtajana toimi entinen tšekkiläinen hiihtäjä Kateřina Neumannová.
Kilpailupaikkoina olivat Vesec (maastohiihto) ja  Ještěd (mäkihyppy). Molemmat paikat sijaitsevat Liberecin eteläosissa. 
Kilpailuihin ilmoittautui 589  urheilijaa 61 maasta, ja niistä raportoi noin 1 500 lehdistön edustajaa.

Muutoksia edellisiin kisoihin verrattuna

Naisten mäkihyppy oli ensimmäistä kertaa MM-kilpailulajina. Yhdistetyssä kilpailtiin neljä kilpailua, kolme henkilökohtaista ja joukkuekilpailu. MM-kisaohjelmassa oli ensimmäistä kertaa yhdistetyn yhteislähtökilpailu, jossa hiihdettiin ensin 10 kilometriä yhteislähdöllä ja sen jälkeen hypättiin normaalimäestä kaksi kierrosta. Muissa yhdistetyn kilpailuissa hypättiin vain yksi mäkikierros. Maastohiihdossa naisten 30 kilometrin ja miesten 50 kilometrin yhteislähtökilpailuissa kilpailijoilla oli mahdollisuus vaihtaa sukset kilpailun aikana.
Vilho Viikari

Vilho Eino Viikari (15. toukokuuta 1905 Nakkila – 13. elokuuta 1980 Pori) oli suomalainen laulaja ja diplomiurkuri.
Vilho Viikari opiskeli Viipurin musiikkiopistossa, Helsingin konservatoriossa, Pariisissa urkujensoittoa Olivier Messiaenin oppilaana sekä Milanossa laulua Manlio Marcantonin johdolla. Hän antoi ensikonserttinsa laulajana 1934 ja urkurina vuotta myöhemmin. Viikari toimi Mikaelin kirkon kanttorina Viipurissa 1936–37, Porin kaupunkiseurakunnassa 1944–1946 ja oli sitten Helsingin Hietaniemen kappelin urkurina vuoteen 1953 saakka, jolloin hänet valittiin Helsingin vanhan kirkon urkuriksi. Sitä tehtävää hän hoiti eläkkeelle jäämiseensä 1975 saakka.
Viikari toimi vuosina 1951–1953 Kansallis-Kuoron johtajana ja oli vuonna 1977 mukana perustamassa Helsingin NMKY:n Seniorilaulajat-kuoroa. Hän toimi myös kuoron varajohtajana. Hän kirjoitti musiikkiarvosteluja Suomen Sosialidemokraatti -lehteen.
Kevyen musiikin laulajana Viikari levytti vuonna 1930 salanimellä Veli Veijo yhteensä 18 kappaletta hanuristi Nils Ekmanin ja tämän orkesterin kanssa.
Vilho Viikari sai director musices -arvonimen 1954 ja Pro Finlandia -mitalin vuonna 1975.
Konfetti

Konfetti on erilaisissa tapahtumissa käytettävä ja ilmaan ammuttava erikoistehoste. Konfetit ovat joko valkoista tai värjättyä paperisilppua tai hyvin ohuesta muovista valmistettua nauhaa, joita yleisimmin näkee hopean, kullan tai valkoisen värisenä. Nauhojen pituudet vaihtelevat muutamasta sentistä aina 10 metriin, kun taas paperisilppu on kooltaan muutamasta millimetristä senttimetriluokkaan. Konfettien materiaali on aina kevyttä, niin että ne leijuisivat ilmassa mahdollisimman pitkään. Lisäksi konfetit ovat pääsääntöisesti palokyllästettyjä, jotta niitä voidaan käyttää rajoitetusti myös pyrotekniikan kanssa.

Konfettilaitteet

Konfetteja ilmaan ampuvat laitteet toimivat yleisimmin hiilidioksidilla tai paineilmalla. Lisäksi löytyy myös laitteita, joissa on tuuletin, mutta sellaisten teho on käytännössä vaatimaton, koska konfetit vaativat noustakseen korkealle suuren lähtönopeuden keveydestään johtuen. Lisäksi markkinoilla on niin kutsuttuja käsikonfettitykkejä. Ne ovat kertakäyttöisiä ja sisältävät konfettien lisäksi voimanlähteenä paineilmapatruunan. Konfetteja voidaan myös sirottaa ylhäältä alaspäin konfettisirottimella. Tällä menetelmällä tavoitellaan yleensä lumisateen vaikutelmaa, varsinkin kun käytetään lumenvalkoisia, noin 1 cm x 1 cm kokoisia konfetteja.

Konfettien siivoaminen

Konfettien käyttö jättää huvitilaan jälkensä ja niiden laadusta riippuen siivoaminen saattaa olla isokin urakka. Käyttökelpoiseksi välineeksi on osoittautunut lehtipuhallin, joka kytketään imemään ilmaa.
Robert Wilhelm de Geer

Robert Wilhelm de Geer till Tervik (vuoteen 1809 De Geer af Tervik; 6. syyskuuta 1750 Pernaja – 4. marraskuuta 1820 Helsinki) oli suomalainen virkamies ja kreivi, joka toimi 1785–1789 Kyminkartanon läänin maaherrana, vuoden 1809 Porvoon valtiopäivien maamarsalkkana ja 1809–1820 
Suomen senaatin sotilastoimituskunnan ensimmäisenä päällikkönä.

Elämäkerta

De Geer kuului ruotsalaisen De Geer -aatelissuvun haaraan, joka oli vuonna 1766 korotettu vapaaherralliseen arvoon nimellä De Geer af Tervik. Hän palveli aluksi Ruotsin armeijassa Savon joukoissa ja 1778–1783 Ruotsin Venäjän-lähestystössä Pietarissa, kunnes erosi everstin arvoisena. Sen jälkeen hän toimi Kyminkartanon läänin varamaaherrana 1783–1785 ja varsinaisena maaherrana 1785–1789. De Geer oli lähellä Georg Magnus Sprengtportenin johtamaa itsenäisyysmiesten piiriä ja menetti vuonna 1789 maaherran virkansa, minkä jälkeen vietti hiljaista elämää omistamassaan Tervikin kartanossa Pernajassa. Suomen sodan aikana De Geer oli ensimmäisiä merkittäviä suomalaisia, jotka tunnustivat uuden venäläisen hallinnon – venäläiset joukot saapuivat hänen kartanolleen jo muutaman päivän sisällä rajan ylittämisestä helmikuussa 1808. Hänen vastaanottavaisuutensa palkittiin sitten monin tavoin. Vuonna 1809 De Geer sai toimia maamarsalkkana Porvoon valtiopäivillä ja heinäkuussa hänet nimitettiin hallituskonseljin talousosaston jäseneksi ja sotilastoimituskunnan päälliköksi. Samaan aikaan hänet myös korotettiin kreiviksi nimellä de Geer till Tervik ja hänen sukunsa esiteltiin myöhemmin Suomen ritarihuoneelle kreivillisenä sukuna numero 3.
Salaneuvoksen arvon vuonna 1817 saanut de Geer oli seurapiiritähti ja ansioitui senaatissa lähinnä henkilökohtaisten taloudellisten etujen hankkimisessa. Sairautensa vuoksi hän ei voinut viimeisinä vuosinaan lainkaan hoitaa senaattorintehtäviään. Senaatin talousosaston vanhimpana jäsenenä de Geer oli kuitenkin periaatteessa puheenjohtajaa vastaavassa asemassa, sillä erillistä talousosaston varapuheenjohtajan virkaa ei ollut vielä luotu. Hän oli senaattori kuolemaansa saakka. Helmikuusta 1820 alkaen hän oli lisäksi kahtia jaetun talousosaston toisen jaoston puheenjohtaja.
Pertti Klemola

Pertti Klemola (2. heinäkuuta 1939 Helsinki – 15. maaliskuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija, joka toimi myös tutkijana 1970-luvulla TANDEM-projektissa (Tasa-arvon ja demokratian tutkimus). 
Klemola oli 23-vuotiaana Suosikin ensimmäinen päätoimittaja, ja sen jälkeen hän työskenteli naistenlehti Annan toimitussihteerinä ja kolumnistina. Myöhemmin hän oli toimittajana Yleisradiossa ja julkaisi useita kirjoja. Kun Suomen Akatemian rahoittama tasa-arvoa ja demokratiaa tutkiva ryhmä TANDEM perustettiin 1973, oli Klemola mukana ryhmässä tutkijana.
Klemolan kirja Kenen asialla SAK? herätti aikanaan huomiota, koska hän paljasti siinä SAK:n sosiaalidemokraattien saaneen taloudellista tukea työnantajien STK:lta Metallityöväen liiton vaalitaistelua varten. Toinen huomiota herättänyt Klemolan kirja oli 1981 ilmestynyt Helsingin sanomat, sananvapauden monopoli.

Elämä

Hänen vanhemmat olivat Valto Klemola (1907-50) ja Else Margit Lindroos (1911-77). Hänen serkku oli entinen Euroopan parlamentin jäsen Kyösti Virrankoski. Klemola kuoli lyhyen sairauden jälkeen maaliskuussa 2003.
Jonny Brodzinski

Ura

1. huhtikuuta 2015 Los Angeles Kings kiinnitti Brodzinskin kahden vuoden tulokassopimuksella.
Keltavälskäri

Koko ja ulkonäkö

Keltavälskäri on tasaisen kirkkaankeltainen ja litteä kala, joka kasvaa jopa 20 cm pitkäksi, yhtä korkeaksi mutta vain pari senttiä paksuksi. Sillä on suuri, tumma silmä ja ohut nokka, jolla se nyppii levää pienistäkin kivenkoloista.

Alkuperä

Keltavälskäreitä elää 2–50 metrin syvyydessä koralliriutoilla Tyynellämerellä ja Intian valtamerellä, Havaijin länsipuolella ja Japanin itäpuolella.

Käyttäytyminen

Keltavälskärit pysyttelevät itsekseen tai hajanaisissa ryhmissä; niiden on havaittu kutevan sekä ryhminä että koiraiden reviireillä.

Vesiolot ja ravinto

Keltavälskäreitä pidetään 24–27-asteisessa merivedessä, yleensä riutta-akvaariossa. Ne syövät pääasiassa kasvisruokaa, etenkin akvaariossa kasvavaa levää, mutta myös kuivaruokaa. Ne ovat hyvä lisä yli 400 litraisiin riutta-akvaarioihin.