google/wiki40b huggingface dataset:
Himo (romaani)

Juoni

Langennut enkeli Jim Heron jatkaa kumppaneineen ihmissielujen pelastamista kadotukselta. Kirjan päähenkilö on Jimin entinen armeijakaveri, salaisten erikoisjoukkojen sotilas Isaac Rothe, joka on poistunut omin luvin palveluksesta. Isaacin entinen pomo haluaa hänet hengiltä, ja myös Jimin arkkivihollinen demoni Devina sekaantuu asiaan.
Kuusisaarentie

Kuusisaarentie (ruots. Granövägen) on Helsingin Munkkiniemestä Espoon Keilaniemeen johtava tie tai katu. Sen alkaa Munkkiniemen ja Kuusisaaren väliseltä sillalta ja johtaa Kuusi- ja Lehtisaaren kautta Keilaniemeen, jossa se päättyy Kehä I:n liittymän. Sen jatkeina Munkkiniemessä ovat Pikkuniementie ja Ramsaynranta, jotka johtavat Munkkiniemen aukiolle, jonka kautta myös valtatie 1 kulkee Paciuksenkadun ja Huopalahdentien nimisinä.  
Kuusisaarentien varrella on kolme siltaa. Niistä pisin on noin 300 metrin pituinen Otaniemen silta kaupunkien rajalla Lehtisaaresta Espoon puoleiselle manterelle. Kaksi lyhempää siltaa johtavat Munkkiniemestä Kuusisaareen ja Kuusisaaresta Lehtisaareen,
Kuusisaarentietä pitkin kulkevat useat Helsingin seudun bussilinjat, muun muassa runkolinja 510, joka kulkee Itäkeskuksesta Westendinasemalle.
Nykyinen Kuusisaarentie rakennettiin pääosin 1950-luvun alussa. Aikaisemmin osittain samalla paikalla kulki Krimin sodan aikana rakennettu tykkitie, joka johti Munkkiniemestä Kuusi-, Lehti- ja Kaskisaaren kautta Lauttasaaren eteläkärkeen. Myös nykyisen Lehtisaarentien eteläosa noudattaa vanhaa tykkitien linjausta.

Entinen yhdystie 1142

Nykyisen Kuusisaarentien (silloisen Karhusaarentien) osuus Kehä I:ltä Otaniementien risteykseen sekä Otaniementien alkuosa muodostivat aikaisemmin lyhyen yhdystien, jonka numero oli 1142. Vuonna 2010 Espoo kuitenkin teki kadunpitopäätöksen jolla Kehä I:n ja Otaniemen välinen osuus muutettiin kaduksi.

Nimi ja entiset nimet

Nimi Kuusisaarentie annettiin ensin Munkkiniemessä manterella olevalle tieosuudelle, jonka nimi nykyisin on Kärkitie. Nimi vahvistettiin vuonna 1917 muodossa Granöntie (ruots. Granövägen), mutta vuonna 1938 sen suomenkielinen nimi muutettiin Kuusisaarentieksi. Vuonna 1956 nimi vahvistettiin myös sen jatkeena olleelle Kuusisaaren päätielle, ja manterella oleva osuus muutettiin kaksi vuotta myöhemmin Kärkitieksi. Tien Lehtisaaressa oleva osuus sai vuonna 1961 nimen Otaniementie, mutta vuonna 1964 sekin muutettiin osaksi Kuusisaarentietä.
Tien Espoon puolella oleva osuus oli aikaisemmin osa Karhusaarentietä, joka käsitti myös Kehä I:n eteläisimmän osan sen ja nykyisen Kuusisaarentien liittymästä Länsiväylälle. Tie sai nimensä sen ja Länsiväylän risteyksen ympärillä sijainneen, nykyisin mantereeseen yhdistetyn Karhusaaren (ruots. Björkholmen). Sen sijaan Kehä I:n osuus Karhusaarentien liittymästä Turunväylälle sai jo 1960-luvulla nimen Hagalundintie (ruots. Hagalundsvägen). Kehä I:n uudelleenrakentamisen yhteydessä, kun paikalle rakennettiin Keilaniemen tunneli, Espoo päätti antaa myös tunnelin ja Länsiväylän välissä olevalle Kehä I:n osuudelle nimen Hagalundintie, kun taas Karhusaarentien osuus Kehä I:n liittymästä Helsingin rajalle sai nimen Kuusisaarentie, joka sen jatkeella ennestään oli Helsingin puolella.
Miten historiaa on kirjoitettava

Historia

Lukianoksen teos on osoitettu jollekin Filon-nimiselle henkilölle. Teos on eräs esimerkki Lukianoksen myös eräissä muissa teoksissaan harjoittamasta kirjallisuuskritiikistä. Lukianos on kirjoittanut teoksensa noin vuonna 166–168, parthialaissodan aikana tai pian sen päätyttyä. Sodassa roomalaiset valtasivat Parthian, ja sotamenestys sai uset henkilöt kirjoittamaan sodasta.

Sisältö

Lukianoksen teos koostuu 63:sta suhteellisen lyhyestä luvusta. Lukianos aloittaa teoksensa havainnolla, että parthialaissota oli saanut lukuisat henkilöt kirjoittelemaan historianteoksia, joissa he yrittävät jäljitellä Herodotosta, Thukydidestä ja muita maineikkaita historioitsijoita, kuitenkaan ilman valmiuksia. Tämän vuoksi Lukianos ilmoittaa halukseen kirjoittaa itsekin teoksen aiheesta, tosin vain antaakseen neuvoja siitä, miten historiasta tulisi kirjoittaa.
Teoksen alkupuolella Lukianos käsittelee asioita, joita historiasta kirjoitettaessa on vältettävä. Näitä ovat muun muassa liioittelu tunnettuja henkilöitä ylistettäessä, tapahtumien (erityisesti tulevaisuuden tapahtumien) sepittely, kirjallisten esikuvien liian läpinäkyvä jäljittely, epäolennaisista yksityiskohdista jaarittelu sekä runouden konventioiden liiallinen käyttö. Samalla Lukianos tarjoaa useita ivailevia kuvauksia aikansa historiankirjoittelusta. Hänen kuvauksensa mukaisesti esimerkiksi eräskin ”Krepereios Kalpurnianos Pompeiopolislainen” olisi pyrkinyt jäljittelemään Thukydideen Peloponnesolaissotaa siinä määrin, että sepitteli sen mallin mukaan lähetystöjen välisiä puheita sekä tapahtumia, kuten kuvauksen ruton iskemisestä. Toinen taas laverteli loputtomasti epäoleellisista yksityiskohdista, kuvaten tuhansin sanoin ”Vologesoksen roimahousut ja hänen hevosensa kuolaimet”; kolmas liioitteli vihollisen kaatuneiden lukumääriä ja kopioi taistelukuvauksiin yksityiskohtia Homeroksen Iliaasta.
Tämän jälkeen Lukianos kuvaa historioitsijalta vaadittuja ominaisuuksia. Lukianoksen mukaan historiankirjoittajalla on oltava ennen kaikkea kaksi kykyä: kyky ymmärtää politiikkaa, sekä kyky kuvata asioita terävänäköisesti. Historioitsijan on myös oltava riippumaton, lahjomaton ja totuuden ystävä. Hän ei saa pelätä ketään, jotta joutuisi miellyttämään tätä. Historioitsijalla on vain yksi tehtävä: kertoa, miten asiat ovat tapahtuneet. Hän ei saa palvella nykyisyyttä, vaan hänen on palveltava pelkästään tulevia lukijoita. 
Teoksen lopuksi Lukianos antaa ohjeita siitä, mitä asioita historiankirjoittajan on käsiteltävä ja miten hänen on järjestettävä aineistonsa. Kielen on oltava aiheeseen sopivaa, ei liian runollista tai hienoa, mutta ei myöskään liian rahvaanomaista. Tapahtumat on järjestettävä hyvin ja esitettävä mahdollisimman selvästi, ja epäoleelliset asiat on jätettävä vähemmälle. Kiitosta ja moitetta on jaettava säästeliäästi. Sepitteellisen aineiston epävarmuus tulee mainita.
Fritt Folk

Fritt Folk oli Helsingissä vuosina 1906–1907 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Toimittaja Johannes Klockarsin ja J. J. Sederholmin perustama Fritt Folk edusti ruotsalaisen kansanpuolueen vasenta siipeä. Se pyrki esiintymään maaseudun äänenkannattajana ja ajoi kansansivistystyötä sekä kieltolakia. Kuudesti viikossa ilmestynyt lehti ei saavuttanut riittävää levikkiä ja se lopetettiin kannattamattoma.
Kääpiövirtahepo

Koko ja ulkonäkö

Kääpiövirtahepo on samannäköinen kuin sukulaisensa virtahepo, mutta on sitä huomattavasti pienempi. Ruumiin pituus on vain 1,7–1,9 metriä ja hännän pituus 15–21 cm. Korkeus on noin 75 cm ja paino 180–250 kg, puolet virtahevon korkeudesta ja alle 1/10 painosta. Keskimääräinen elinikä on vankeudessa 35 vuotta. Kääpiövirtahevon iho on musta tai ruskea, niiden iho kuivuu nopeasti mistä syystä ne viettävät paljon aikaa vedessä.

Levinneisyys

Kääpiövirtahepoa tavataan vain alankojen sademetsissä osassa Länsi-Afrikkaa. Lajin levinneisyysalueeseen kuuluvat Sierra Leone, Norsunluurannikko, Guinea ja Liberia. Kannan pääosa asustaa nykyään Liberiassa. Luonnossa elää luultavasti noin 3 000 yksilöä. Kääpiövirtahevon alalaji Hexaprotodon liberiensis heslopi eli Nigeriassa vielä 1900-luvulla, mutta alalajia ei päästy koskaan tutkimaan.

Elinympäristö

Kääpiövirtahevon elinympäristöä ovat virrat, joet, järvet ja suot.

Ravinto

Kääpiövirtahevon ravintoa ovat vesikasvit, ruohot, nuoret versot ja lehdet. Kääpiövirtahepo laiduntaa virtahevon tavoin hämärän tullessa. Eläin käyttää kuusi tuntia vuorokaudesta laiduntamiseen.
Masih Alinejad

Ura

Alinejad syntyi Masoumeh Alinejadina, mutta käyttää etunimeä "Masih", joka on islamin ja kristinuskon Nasaretilaisen Jeesuksen nimi.  Alinejad oli poliittisesti aktiivinen nuoresta iästä lähtien ja pidätettiin vuonna 1994 hallitusta vastaan olevien lehtisten tuottamisesta.  Alinejad aloitti journalismin uransa vuonna 2001. Lehdet kuten Shargh, Bahar, Vaghaye, Ettefaghiye, Ham-Mihan ja Etemad Melli  ovat julkaisseet hänen artikkeleitaan. 
Vuonna 2008 hän kirjoitti erittäin kiistanalaisen artikkelin Etemad-e Mell- lehteen nimeltä "Delfiinien laulu", jossa hän vertasi Mahmoud Ahmadinejadin seuraajia nälkäisiin delfiineihin, jotka tuottavat ääniä ja tekevät viihdyttäviä tekoja saadakseen ruokaa kouluttajaltaan. Jotkut pitivät artikkelia erittäin loukkaavana presidenttiä ja ihmisiä kohtaan, ja lopulta Mehdi Karroubi, lehden johtaja, joutui pyytämään anteeksi artikkelista. 
Kesällä 2009 Alinejad yritti päästä haastattelemaan Barack Obamaa Yhdysvalloissa. Häneltä evättiin kuitenkin haastattelu, vaikka hänelle oli myönnetty viisumi Obaman haastattelun vuoksi.  Hänen viisuminsa päättyi, ja hänen täytyi palata Englantiin.  Yhdysvalloissa hän osallistui eräisiin iranilaisiin protesteihin ja antoi puheen San Franciscossa, jossa hän puhui Iranin hallituksen viranomaisille, "Me olemme vapisseet kolmekymmentä vuotta, nyt on sinun vuorosi on vapista". Vuonna 2009 Iranin presidentinvaalien jälkeen hän julkaisi romaanin nimeltä "A Green Date".  
Alinejad valmistui vuonna 2011 tieteen, median ja kulttuurin tutkinnosta Oxford Brookesin yliopistosta .  
Vuonna 2014 Alinejad lanseerasi My Stealthy Freedom- facebook-sivun, joka kehottaa Iranin naisia lähettämään kuvia itsestään ilman hijabia. Sivu herätti nopeasti kansainvälistä huomiota, ja se on kerännyt satoja tuhansia tykkäyksiä.  
Vuonna 2015 järjestetty ihmisoikeuksia ja demokratiaa käsittelevä Geneven huippukokous antoi hänelle naisten oikeuksia koskevan palkinnon "antaessaan äänen äänettömälle ja tuettuaan Iranin naisten taistelua perusihmisoikeuksista, vapaudesta ja tasa-arvosta."  
Alinejad on sanonut, ettei vastutsta hijabia, mutta uskoo, että sen pitäisi olla henkilökohtainen valinta. Iranissa naiset, jotka näyttäytyvät julkisuudessa ilman hijabia, pidätetään.
Maputo

Historia

Jo Vasco da Gaman retkikunta vuonna 1502 havaitsi Maputonlahden luonnonsataman hyväksi rantautumispaikaksi, ja myöhemmin 1500-luvulla jokisuuhun perustettiin portugalilaisten kauppa-asema nimeltä Lourenço Marques. Hollantilaiset rakensivat linnoituksen 1700-luvulla nykyisen Maputon paikalle, mutta hylkäsivät sen kymmenen vuoden kuluttua. Heidän jälkeensä myös britit ja Transvaal esittivät aluevaatimuksia alueella.  
Lourenço Marquesista tuli Mosambikin pääkaupunki vuonna 1898. Kaupungin nimi vaihdettiin Maputoksi Mosambikin itsenäistyttyä vuonna 1975.

Talous

Maputon, ja koko Mosambikin, suurimpia hankkeita on Mozalin alumiinisulattamo, joka toimii 17 kilometrin päässä Maputosta. Mozalissa työskentelee vakituisesti yli tuhat ihmistä ja alihankkijoidensa kautta se työllistää välillisesti yli 10 000 ihmistä.
Kaupungissa on Maputon kansainvälinen lentoasema ja Mosambikin suurin satama. Sataman palveluihin kuuluvat erityisterminaalit alumiinin, sitrushedelmien, sokerin, konttien ja tankkerien lastaamiseen. Kaupungin tärkeimmät vientituotteet ovat hiili, puuvilla, sokeri, kromi, sisal, kopra ja mahonki.

Nähtävyyksiä

Maputossa sijaitsee Mosambikin presidentin virallinen asumus Palácio da Ponta Vermelha. Kasvitieteellinen puutarha on vuodelta 1885. 
Takorautarakenteistaan tunnettu ranskalainen arkkitehti Gustave Eiffel piirsi vuonna 1892 kuvernöörille palatsin, joka tunnetaan nimellä The Iron House. Metallirakenteet tekivät talosta sopimattoman subtrooppiseen ilmastoon, eikä kuvernööri koskaan asunut talossa. Nyt talo on museona. Myös rautatieasema vuodelta 1910 on Eiffelin piirtämä, ja sen rautaa ja marmoria yhdistävät rakenteet ovat edelleen jäljellä. Suuri kupoli on suunniteltu päästämään asemalle valoa ja raitista ilmaa.
Muihin nähtävyyksiin kuuluvat vallankumouksen museo, kansallinen taidemuseo, jossa on mosambikilaisten nykytaiteilijoiden teoksia, sekä Parcan vanha linnoitus.
Kaupungin ulkopuolella matkailijaa houkuttelevat Maccanetan rantakohde ja norsujen suojelualue kaupungin eteläpuolella. Siellä on yli 200 norsua.

Kulttuuri ja koulutus

Mosambikin vanhin yliopisto, Eduardo Mondlane -yliopisto, toimii Maputossa.
Mosambikin kansallinen tanssiryhmä, Companhia Nacional de Canto e Danca de Mocambique harjoittelee ja esiintyy Kulttuuritalolla (Casa de Cultura.
Portugalin pääkaupunki Lissabon on Maputon ystävyyskaupunki.
Vääskylän rautatieasema

Historiaa

Asema on otettu käyttöön vuonna 1926, kun radan viimeinen osuus Lomonosovista Kattilan kautta Veimariin valmistui. Vuonna 1974 alkoi Vääskylän ja Pietarin välillä sähköjunaliikenne. Vääskylä on nykyäänkin radan sähköistetyn osuuden pääteasema. Asemalla on kolme raidetta, joista kahdella on matkustajalaituri.
Bagmati

Bagmati Nepalin maanjäristyksen 2015 pahimpia vahinkoalueita

Bagmatin vyöhyke kärsi pahoin lauantaina 25. huhtikuuta 2015 sattuneesta voimakkuudeltaan 7,8 momenttimagnitudin maanjäristyksestä. Kun järistyksestä oli runsas kaksi vuorokautta, maan pelastusviranomaiset kertoivat siihen mennessä keräämänsä tiedon perusteella etenkin Kathmandusta pohjoiseen sijoittuneiden vuoristoisten piirikuntien kärsineen asukaslukuunsa nähden suurimmat henkilövahingot. Tiistaina 28.4.2015, jolloin tiedossa oli yli 5 000 kuolonuhria Nepalissa, lukumääräisesti eniten kuolonuhreja oli vahvistettu Bagmatin Sindhupalchokin (1 376 menehtynyttä), Kathmandun (1 034) ja Nuwakotin (638) piirikunnista. Selvästi yli puolet kaikista Nepalin huhtikuun 2015 maanjäristyksen vahvistetuista kuolonuhreista oli tähän mennessä raportoitu Bagmatin vyöhykkeeltä. Pelastustöiden edetessä syrjäisemmille alueilla näiden seutujen todettu uhrimäärä kasvoi. Esimerkiksi Sindhupalchokin piirikunnan, jossa jopa 90 rakennuksista arvioitiin tuhoutuneeksi, uhrimäärä nousi 4. toukokuuta mennessä jo 3 360 ihmiseen. Tässä vaiheessa koko järistyksen uhrimääräksi kirjattiin 7 467.
Tiistaina 28.4.2015 uutisoitiin väestöltään pienemmässä, mutta suhteellisesti pahimpiin turma-alueisiin kuuluvassa pohjoisessa Rasuwan piirikunnassa tapahtuneesta suuresta lumi- ja maavyörystä. Vyöry osui syrjäiseen Ghodatabelan kylään retkeilyalueena suositussa Langtangin kansallispuistossa. Vyöryn seurauksena noin 250 henkeä on kateissa.
Natalie Powers

Natalie Powers (s. 26. heinäkuuta 1977 Sutton Coldfield, Englanti) on yksi brittiläisen Scooch-yhtyeen solisteista. Hän edusti Isoa-Britanniaa Scoochin kanssa Eurovision laulukilpailussa 2007.
Jill Trenary

Jill Trenary (s. 1. elokuuta 1968) on yhdysvaltalainen entinen taitoluistelija.

Uran alku

Minnetonkassa Minnesotassa varttunut Trenary muutti 16-vuotiaana Colorado Springsiin Coloradoon Carlo Fassin, tunnetun italialaisen taitoluisteluvalmentajan valmennettavaksi. Vuonna 1985 hän voitti junioreiden Yhdysvaltain-mestaruuden ja vuonna 1986 hän sijoittui ensimmäisissä aikuisten Yhdysvaltain-mestaruuskilpailuissaan viidenneksi.

Huippuvuodet

Vuoden 1987 Yhdysvaltain-mestaruuskilpailuissa, jotka käytiin Tacoman kaupungissa Washingtonin osavaltiossa, Trenary voitti naisten yksinluistelussa ensimmäisen aikuisten mestaruutensa ja edellisvuoden mestari, hallitseva maailmanmestari Debi Thomas jäi hopeatilalle. Mestaruutensa myötä Trenary pääsi ensimmäistä kertaa osallistumaan taitoluistelun MM-kilpailuihin. Hän sijoittui Cincinnatissa käydyissä kisoissa seitsemänneksi. Seuraavana vuonna Thomas voitti yksinluistelun Yhdysvaltain-mestaruuden Trenaryn jäädessä toiselle sijalle. Trenary pääsi edustamaan Yhdysvaltoja MM-kilpailuissa sekä Calgaryn olympialaisissa. Ainoiksi jääneissä olympialaisissaan Trenary sijoittui lopputuloksissa neljänneksi, kun lyhytohjelman jälkeen hän oli ollut kuudennella sijalla. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui vuonna 1988 viidenneksi.
Vuonna 1989 Trenary voitti toisen kerran urallaan yksinluistelun Yhdysvaltain-mestaruuden, vaikka hävisi vapaaohjelmassa Kristi Yamaguchille. Saman vuoden MM-kilpailuissakin hän oli vielä lyhytohjelman jälkeen sijalla yksi, mutta epäonnistuneen vapaaohjelman jälkeen hän putosi pronssille ja hänen edelleen sijoittuivat kultaa voittanut japanilainen Midori Ito sekä hopeaa voittanut saksalainen Claudia Leistner. Vuonna 1990 Trenary voitti kolmannen ja viimeisen kerran urallaan yksinluistelun Yhdysvaltain-mestaruuden. Viimeisiksi jääneissä MM-kilpailuissaan, jotka käytiin Halifaxissa Kanadassa, Trenary voitti maailmanmestaruuden.

Kilpauran loppu

Trenary joutui jättämään kilpailukauden 1991 väliin nilkkavamman vuoksi. Tätä ennen hänen pitkäaikainen valmentajansa Carlo Fassi oli palannut takaisin kotimaahansa ja Trenaryn valmentajana Colorado Springsissä oli aloittanut Kathy Casey. Keväällä 1991 Trenary muutti Colorado Springsistä Clevelandiin Ohioon, jossa häntä valmensi Carol Heiss Jenkins. Trenaryn vamman parantuminen eteni kuitenkin hitaasti ja hänellä oli vaikeuksia saavuttaa aiempi tasonsa. Myös muutokset lajin arviointijärjestelmässä vaikeuttivat hänen paluutaan. Joulukuussa 1991 hän ilmoitti, ettei tavoittele enää edustuspaikkaa Albertvillen olympialaisissa 1992. Tämän jälkeen hän ei palannut enää kilpajäille.

Vuodet ammattilaisena

Kilpauransa päättymisen jälkeen Trenary kiersi seuraavat vuodet ammattilaisena Tour of Champions ja Stars on Ice -kiertueilla. Hän joutui lopettamaan luistelu-uransa vuonna 1997 terveyssyistä, kun hänen olkapäähänsä oli kehittynyt veritulppa.

Yksityiselämä

Trenary on ollut lokakuusta 1994 alkaen naimisissa englantilaisen jäätanssijan Christopher Deanin kanssa. He asuvat Colorado Springsissä ja heillä on kaksi lasta, vuosina 1998 ja 2000 syntyneet pojat.
Kansainvälinen Tähtilehti

Kansainvälinen Tähtilehti oli The Star Publishing Trustin julkaiseman lehden suomalainen versio. Lehdessä julkaistiin alkuperäisiä Krishnamurtin luentoja ja puheita. Lehteä julkaistiin ainakin vuoteen 1930 saakka. Lehden asiamiehenä suomessa toimi Helmi Jalovaara ja sen kustantajana Tähden kustannustoimisto.  Lehdellä oli myös sisarjulkaisu nimeltä Tähtilehti
Zürichin yliopisto

Zürichin yliopisto (saks. Universität Zürich, lat. Universitas Turicensis) on Zürichin kaupungissa sijaitseva Sveitsin suurin yliopisto, jossa on noin 23 500 opiskelijaa. Se on perustettu 29. huhtikuuta 1833, ja se on Euroopan ensimmäinen yliopisto, jonka on perustanut valtio eikä monarkki tai kirkko.
Yliopiston muodosti alun perin oikeustieteen, lääketieteen, filosofian sekä teologian tiedekunnat. Nykyisin näistä ovat mukana kaikki paitsi filosofian tiedekunta, ja lisäksi yliopistoon on lisätty taiteiden, luonnontieteen ja taloustieteen tiedekunnat sekä eläinlääketieteen tiedekunta, joka perustettiin vuonna 1901 ensimmäisenä maailmassa lajissaan.
Times Higher Education -lehden yliopistorankingissä 2016 Zürichin yliopisto sijoittui maailman yliopistoista sijalle 106.
Venttiilikoneisto

Venttiilikoneiston tyyppejä

Perinteisesti moottorin nokka-akseli antaa käyttövoiman ja ohjauksen venttiilin liikkeelle. Vaihtoehtoina on olemassa vapaaventtiili -moottoreita, joissa venttiilit ovat solenoidi-ohjattuja ilman nokka-akselia.
Mekaanisen voiman sijaan voidaan käyttää pneumaattisesti toimivia venttiilejä.
Claude King

Claude King (5. helmikuuta 1923 – 7. maaliskuuta 2013) oli yhdysvaltalainen countrylaulaja ja -lauluntekijä. Hän syntyi Louisianassa ja oli nuorella iällään  urheilija. 
King muistetaan varsinkin laulusta "Wolverton Mountain" (1962). Hän oli myös vähemmän tunnettu näyttelijä, joka teki elokuvaesiintymisiäkin.
Theban hegemonia

Theban hegemonia antiikin Kreikassa käsitti vuodet 371 eaa.–362 eaa. Theba nousi Kreikassa johtoasemaan lyötyään spartalaiset Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. mutta menetti sen Mantineian taistelun jälkeen vuonna 362 eaa.

Tausta

Ateena oli menettänyt johtoasemansa peloponnesolaissodan johdosta, ja Sparta taas oli heikentynyt oliganthropian eli laskeneen asukaslukunsa takia. Vuonna 386 eaa. loppunut Korintin sota oli myös heikentänyt Spartaa ja Ateenaa. Theban johtoon nousivat 370-luvulla aggressiivista politiikkaa suosivat Pelopidas ja Epameinondas, jotka myös uudistivat Theban armeijaa ja sen taktiikkaa.
Jan Söderblom

Jan Arne Söderblom (s. 2. marraskuuta 1970 Helsinki) on suomalainen viulisti ja kapellimestari. 
Muusikkoperheeseen syntynyt Söderblom aloitti uransa jo 12-vuotiaana, jolloin hän oli jäsenenä Uusi Helsinki -kvartetissa. Hän teki myös merkittävän elokuvaroolin nuorena Arto Arsina vuoden 1985 elokuvassa Da Capo. Sibelius-akatemian kapellimestariluokalla Söderblom opiskeli vuosina 1997–2001.
2000-luvulla hän on johtanut useita eri orkestereita sekä Suomessa että ulkomailla. Kotimaassa on johtanut muun muassa Radion sinfoniaorkesteria, Helsinki ja Tampere filharmonioita, Sinfonia Lahtea, Tapiola Sinfoniettaa sekä Avanti! -orkesteria. 
Ulkomailla Söderblom on johtanut useita eri orkestereita, kuten Skotlannin ja Lausannen kamariorkestereita, Helsingborgin sinfoniaorkesteria sekä Espanjan ja Norjan radioiden orkestereita.
Jan Söderblom on toiminut Lappeenrannan kaupunginorkesterin  sekä Musica Fiskars -festivaalin ja Joroisten Musiikkipäivien taiteellisena johtajana. Rauma Festivo -tapahtuman taiteellisena johtajana hän toimii kolmivuotiskauden 2012–2014. 
Syksyllä 2012 Söderblom aloitti Pori Sinfoniettan uutena kapellimestarina.
Jan Söderblomin veli on teatteriohjaaja Erik Söderblom. Heidän isänsä oli kapellimestari Ulf Söderblom. 
Söderblom ideoi ja organisoi kansainvälisen rauhankonsertin, joka järjestettiin Helsingin Musiikkitalolla 31.8.2014.
Veres

Veres on suomalainen musiikkifestivaali Kittilän Haudanperällä. Vereksessä esiintyy molempina päivinä musiikkiyhtyeitä popista punkiin. Järjestäjänä toimii Veres Ry. Tapahtumassa on myös 50-paikkainen olutteltta, jossa tarjoillaan olutta ja syötävää.

Historia

Veres-musiikkitapahtuma järjestettiin ensimmäistä kertaa kesällä 2008 markkinoita edeltävänä viikonloppuna. Esiintyjinä olivat Elina Koivuniemi (Kittilä), Unidentified (Kittilä), Shamaani, Menomono (Kittilä), JJNN (Kolari), Sivupersoonat Lappi, Pop/Rock, Mexican & Kittilä Punks, Shrink to Fit (Oulu) ja Fore (Oulu). Tapahtumassa pidettiin myös Guitar Heron Pohjois-Suomen osakilpailufinaali.
SMS Hindenburg (1915)

Palvelus

Alus oli viimeinen valmistunut Saksan keisarikunnan laivaston taisteluristeilijä ja siten sen ura jäi lyhyeksi. Alus saavutti täyden operaatiokyvyn 20. lokakuuta 1917, minkä vuoksi se ei osallistunut ainoankaan sodan suureen meritaisteluun. Alus suojasi 17. marraskuuta SMS Moltken ja II risteilijäosaston keveiden risteilijöiden kanssa Saksan rannikolla miinanraivaajia, jotka joutuivat Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Repulsen, HMS Courageous'n ja HMS Glorious'n yllättämiksi. Isku oli kuitenkin niin lyhyt, että suojausosasto ei kerennyt osallistua tapahtumiin. Hindenburg korvasi 23. marraskuuta SMS Seydlitzin I tiedusteluryhmän lippulaivana.
Sodan päätyttyä alus internoitiin Kuninkaallisen laivaston tukikohtaan Scapa Flow’ssa, jossa sen oma miehistö upotti sen myöhemmin Versailles’n rauhan epäedullisten ehtojen vuoksi. Alus nostettiin 22. heinäkuuta 1930 ja se romutettiin 1930-1932.