google/wiki40b huggingface dataset:
Tore Modeen

Tore Gunnar Werner Modeen (25. syyskuuta 1929 Helsinki – 11. helmikuuta 2007) oli suomalainen juristi, oikeustieteen tohtori ja professori. Hän oli Åbo Akademissa 1964–1968 hallinto-oikeuden apulaisprofessori ja 1968–1977 valtio-oikeuden ja kansainvälisen oikeuden professori. Vuosina 1977–1995 hän oli Helsingin yliopistossa kunnallisoikeuden ja kunnallistalouden professori. Tieteellisissä tutkimuksissaan Modeen on käsitellyt muun muassa erilaisia valtio- ja hallinto-oikeudellisia kysymyksiä. Hän on laatinut henkilöhistorioita sukunsa jäsenistä.
Modeenin isä oli tilastotieteilijä Gunnar Modeen.
Pak Doo-Ik

Pak Doo-Ik (박두익 朴斗翼 s. 17. maaliskuuta 1942 Pjongjang, Pohjois-Korea) on entinen pohjoiskorealainen jalkapalloilija. Hänet muistetaan parhaiten siitä, että hän teki kuuluisan voittomaalin Italiaa vastaan vuoden 1966 kisoissa. Voiton jälkeen hänet palkattiin Pohjois-Korean armeijaan. Italialaisen urbaanilegendan mukaan Doo-Ik olisi ollut hammaslääkäri. Jalkapallouransa jälkeen hän on ollut töissä kuntosalilla.
1-bromibutaani

Ominaisuudet

1-Bromibutaani on huoneenlämmössä väritöntä tai kellertävää nestettä, joka ei liukene juurikaan veteen. Sen sijaan se liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanolin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Yhdiste reagoi emäksisten vesiliuosten kanssa helposti hydrolysoituen butanoliksi. Reaktio on tyypiltään SN2-reaktio.
1-Bromibutaania valmistetaan butanolista vetybromidin avulla rikkihapon läsnä ollessa.
Yhdistettä käytetään väriaineiden sekä lääkkeiden kuten bupivakaiinin, tetrakaiinin ja hyoskyamiinibutyylibromidin valmistamiseen. Siitä voidaan valmistaa myös organometalliyhdisteitä kuten n-butyylilitiumia.
Taistelevat metsot

Taistelevat metsot on suomalaisen taidemaalari Ferdinand von Wrightin öljyvärimaalaus vuodelta 1886. Maalausta pidetään yhtenä taiteilijan pääteoksista. Lintujen kuvaaminen oli von Wrightin suosikkiaiheita jo lapsuudesta asti ja kiinnostus aihepiiriin säilyi hänen elämänsä loppuun saakka. Samoin kuin hänen veljiensä Magnus von Wrightin ja Wilhelm von Wrightin, Ferdinand von Wrightin taide perustui luonnontieteelliseen havainnointiin ja pikkutarkkaan esitystapaan. Taistelevien metsojen sommittelun pohjana on kultainen leikkaus. 
Ferdinand von Wright oli teosta maalatessaan jo iäkäs ja kärsi halvauksista. Taiteilija maalasi teosta osittain vuoteenomana kotiseudullaan Kuopion Haminalahdella, jonne hän oli rakentanut piilopirttinsä, Lugnet-talon. Rauhaa rakastava ja erakoitunut taiteilija suosi eläinaiheisissa teoksissaan toimintaa ja jännitystä. Myös metsojen soidinmenoja kuvaavassa Taistelevat metsot -maalauksessa on kerronnallisuutta ja dramatiikkaa.  
Suomen kansan keskuudessa teoksen suosio on ollut ilmiömäinen. Se tuli kolmanneksi Ateneumin taidemuseon vuonna 2006 järjestämässä Maamme taulu -äänestyksessä. Taistelevat metsot lienee myös Suomen kopioiduin teos, jonka suosiota sähköinen tiedonvälitys ja kuvankäsittelyn digitalisoituminen eivät ole vähentäneet. Teos on levinnyt suomalaisiin koteihin kuvajäljennöksinä, ristipistotöinä, t-paitoina, hiirimattoina ja palapeleinä. Maalauksesta on tehty parodioitakin.
Vaikkei taiteilija niin alun perin tarkoittanutkaan, myöhemmät sukupolvet näkivät talvisodan aikana Taistelevat metsot Suomen ja Venäjän välisen taistelun symbolisena kuvauksena. Suomen Taideyhdistys osti teoksen pian sen valmistuttua, ja se kuuluu nykyisin Ateneumin kokoelmiin.
Lumiapina

Ulkonäkö ja koko

Lumiapinauroksen pituus on 58–68 ja naaraan 47–52 senttimetriä. Hännän pituus on 50–70 senttimetriä. Uroksen paino on 15–40 kilogrammaa (useimmiten 20) ja naaraan 6–12 kilogrammaa.
Lumiapinan turkki on useimmiten kullanvärinen, ja siinä on mukana lisäksi ruskeaa ja keltaoranssia. Hartiat, selkä ja häntä ovat harmaanmustat. Naaraat muistuttavat muuten uroksia, mutta niillä on ruskea pää. Kun uros vanhenee, sen turkki muuttuu aiempaa oranssimmaksi.

Levinneisyys ja elinympäristö

Lumiapinaa tavataan vain keskisen Kiinan länsiosissa Sichuanin, Gansun, Hubein ja Shaanxin provinsseissa. Lajia on huhuttu tavattavan myös Intian rajalla, mutta tälle tiedolle ei ole varmaa näyttöä.
Lumiapina elää kesällä suurissa vuoristometsissä jopa kolmen kilometrin korkeudessa. Talvella se laskeutuu alemmas. Lumiapina elää sekä lehti- että havumetsissä. Luonnonvaraiset yksilöt viettävät yli 90 prosenttia elinajastaan puissa, vankeudessa kasvatetut hieman vähemmän. Lumiapinoiden elinalueella on lunta tavallisesti joulukuusta maaliskuuhun, joskus jopa neljä kuukautta vuodessa.

Käyttäytyminen

Muiden apinoiden tavoin lumiapinat ovat melko älykkäitä. Ne elävät laumoissa, joiden koko on kesällä yleensä korkeintaan 200 yksilöä ja talvella 20–30 yksilöä. Kesälaumat voivat yhdistyä vielä suuremmiksi 400–600 yksilön yksiköiksi. Laumat koostuvat pienemmistä perhekunnista, joista kuhunkin kuuluu johtava uros ja noin neljä naarasta. Sosiaalisten verkostojensa ansiosta lumiapinat kykenevät torjumaan petojen aiheuttamaa uhkaa. Ne pakenevat petoja korkealle puuhun.
Reviiritaisteluissaan lumiapinat uhittelevat pikemmin kuin käyvät toistensa kimppuun. Reviirihierarkiassa synnyttäneet emot ovat hedelmättömiä naaraita korkeammalla. Uroksista arvostetuimpia ovat ne, joilla on eniten kumppaneita laumassa.
Lumiapina on kasvinsyöjä, jonka ruokavalio vaihtelee vuodenajan mukaan. Se syö ympäri vuoden mäntyjen ja nuorten kuusten neulasia ja kaarnaa. Kesällä sen ruokavalioon kuuluvat myös silmut, versot, kukat, siemenet, hedelmät ja lehdet.
Lumiapinat lisääntyvät läpi vuoden, mutta useimmat poikaset syntyvät maaliskuun ja toukokuun välillä. Kantoaika on noin kuusi kuukautta, ja emo synnyttää kerralla useimmiten yhden poikasen, harvoin kaksi. Poikasta hoitaa pääasiassa sen emo, mutta myös lauman muut jäsenet osallistuvat hoitamiseen. Urokset ovat sukukypsiä noin seitsemän vuoden iässä ja naaraat neljä–viisivuotiaina. Vankeudessa lumiapinan tiedetään eläneen 23-vuotiaaksi, joten laji on melko pitkäikäinen.

Uhat

Lumiapinan elinalueet ovat pirstaloituneet ensin jääkauden ja sittemmin hakkuiden ja asutuksen leviämisen seurauksena. Apinoita myös metsästetään niiden turkin, luiden ja lihan takia. Uhanalaisuusluokitukseltaan lumiapina on erittäin uhanalainen laji. Sen kannan vahvuus on 8 000–20 000 yksilöä, joista noin 4 000 elää vuoristossa.
Jan Mayen

Historia

Jan Mayenin saaren löysi 500-luvulla irlantilainen Pyhä Brendan. Brendan-munkki purjehti saaren ohitse juuri, kun alueella oli paljon vulkaanista toimintaa. Brendan oli näkemästään niin vaikuttunut, että hän vakuuttui nähneensä helvetin portit. 
Henry Hudson löysi saaren vuonna 1607, ja antoi sille nimen Hudson's Tutches tai Touches. Saaren löysi uudestaan vuonna 1614 hollantilainen Jan Jacobs May van Schellinkhout, jonka mukaan saari on nimetty. Saari on kuulunut Norjalle vuodesta 1929 lähtien.
Aikaisemmin Jan Mayen oli tärkeä valaanpyytäjien tukikohta, ja saarta ympäröivät edelleenkin tärkeät kalastusalueet. Grönlannin ja Norjan välillä oli pitkään kiistaa kalastusoikeuksien ja mahdollisten kaasu- ja öljyesiintymien hallinnasta, mutta sopu syntyi vuonna 1993 kansainvälisen oikeuden välittämänä. Saarella ei ole luonnonvaroja. Sillä on sääasemia ja radiomastoja sekä yksi päällystämätön lentokenttä: pelkkä 1 585 metrin pituinen kiitotie. Saarella on 124,1 kilometriä rantaviivaa, mutta ei satamia.

Hallinto

Jan Mayen on ollut kiinteä osa Norjaa vuodesta 1921, jolloin sille perustettiin norjalainen sääasema. 8. toukokuuta 1929 Norja julisti kuninkaallisella asetuksella saaren kuuluvan Norjalle.

Saaren maantiede ja luonto

Jan Mayen on vulkaaninen saari, jota peittää osittain lakijäätiköltä virtaavat toistakymmentä jäätikköä. Saari jakautuu kahteen kannaksen yhdistämään osaan. Saari sijaitsee Grönlannin ja Pohjois-Norjan välissä. Saaren korkein huippu on Beerenberg pohjoisessa (2 277 m), joka on maailman pohjoisin tulivuori. Vuoren luultiin sammuneen, mutta vuonna 1970 se purkautui rajusti.
Jan Mayenia asuttavat miljoonat linnut, muun muassa myrskylinnut, myrskypääskyt, pikkukajavat, pikkuruokit, kiislat ja lunnit. Näiden lisäksi saarella on asutusta Loran-C-asemalla 14 ja sääasemalla neljä henkilöä, muutoin saari on asumaton.
Kovan päivän ilta

Kovan päivän ilta oli Yleisradion rinnakkaisohjelmassa epäsäännöllisesti lähetetty rock-ohjelma 1970-luvulla. Alkuperäisversio toi suomalaiseen radioon ensimmäisen kerran ulkomaiset listat, joita 1970-luvun alussa dominoi muutamaa poikkeusta lukuunottamatta brittitähdet (esim. Slade, Black Sabath, Sweet, Suzy Quatro, Bay City Rollers, Uriah Heep, Gary Glitter, Jethro Tull jne; poikkeuksina mainittakoon amerikkalaiset Santana, Osmonds ja Alice Cooper). 1970-luvun lopulla juonnetun ohjelman aiheet vaihtelivat, usein lähetyksellä oli jokin teema. Juontajia oli useita, muun muassa Heimo Holopainen, Juhani Kansi ja Jake Nyman. Suuressa kanavauudistuksessa ohjelma jatkoi Radiomafian puolella. Myöhemmän uudistuksen yhteydessä ohjelma siirtyi Radio Suomeen. Ohjelman juontajat ovat pysyneet pitkälti samoina.
Pyörimisnopeus

Pyörimisnopeus eli kierrostaajuus, joskus myös kierrosnopeus tai kierrosluku (tunnus n) on suure, joka ilmoittaa, montako kierrosta jokin kappale pyörähtää akselinsa ympäri aikayksikössä. Tasaisessa pyörimis­liikkeessä pyörimis­nopeus on samalla pyörähdysajan käänteisluku.
Samantapainen suure on kulmanopeus, mutta se kertoo kierroksien sijaan kulmamuutoksen aikaa kohti. Pyörivässä liikkeessä kulmanopeus saadaan kertomalla pyörimisnopeus 2 π:llä.
SI-järjestelmässä pyörimis­nopeuden yksikkönä on kierros sekunnissa (s⁻¹ tai r/s). Vaihtoehtoisesti yksikkönä voi olla kierros minuutissa (min⁻¹ tai r/min), josta esimerkiksi moottoreiden käyntinopeutta kuvattaessa käytetään usein lyhennettä RPM (englanniksi rotations per minute tai revolutions per minute).
Koodinmurtaja (korttipeli)

Koodinmurtaja on tavallisella 52 kortin pakalla pelattava korttipeli. Pelin voittaja, eli "koodinmurtaja", on pelaaja, joka onnistuu pitämään omat korttinsa piilossa muilta pelin loppuun asti.
Pelin alku on lähinnä pelkkää arvailua, mutta pelin edetessä pelaajien kortteja paljastuu helpottaen vastapelaajien korttien selvittämistä. Jo alussa kukin pelaaja tietää, ettei vastapelaajilla voi olla samoja kortteja, kuin itsellä on.

Alkuvalmistelut

Koodinmurtajaa pelataan 2-4 pelaajan kanssa puolella pakalla (padat ja hertat). Jos pelaajia on useampia tai jos pelistä halutaan pitkäkestoisempi, voidaan pelata koko pakalla. Maksimissaan pelaajia voi olla 8.

Pelin alku ja kulku

Korttipakan sekoituksen jälkeen jokaiselle pelaajalle jaetaan 4 korttia, joita ei näytetä vastapelaajille. Kortit laitetaan kunkin pelaajan eteen kuvapuoli alaspäin suuruusjärjestykseen niin, että jokainen on selvillä kummassa päässä on suurin ja kummassa pienin kortti. Ässä on tässä pelissä 14, eli suurin luku. Keskenään samanarvoisten korttien arvojärjestys on suurimmasta pienimpään pata ♠ > hertta ♥ > ruutu ♦ > risti♣.
Esimerkiksi, jos pelaajalla on ♠7, ♥8, ♥6 ja ♥7, on korttien arvojärjestys seuraava: ♥6 < ♥7 < ♠7 < ♥8.
Jäljelle jäävä pakka laitetaan pelialustan keskelle. Jakajasta seuraava nostaa pakan päältä yhden kortin näyttämättä sitä muille ja koettaa arvata jonkin numeron vasemmalla puolellaan istuvan pelaajan korteista. Maata ei tarvitse tietää, pelkän numeron arvaus riittää. Jos arvaus osuu oikeaan, kyseinen kortti käännetään kaikkien näkyville. Arvonsa perusteella paljastetun kortin sijainti rivissä helpottaa loppujen korttien arvaamista.
Oikein arvannut pelaaja voi joko jatkaa vuoroaan arvaamalla uudelleen saman pelaajan tai tästä seuraavan pelaajan kortin. Tai hän voi lopettaa vuoronsa laittamalla keskipakasta nostamansa kortin omaan koodiinsa oikealle paikalleen vieläkään näyttämättä sitä muille. Tämän jälkeen vuoro siirtyy vasemmalla puolella istuvalle pelaajalle ja kyseinen pelaaja nostaa pakasta kortin.
Jos pelaajan arvaus menee väärin (joko heti alussa tai jatkaessa vuoroaan), joutuu pelaaja laittamaan pakasta nostamansa kortin koodiinsa oikealle paikalleen niin päin, että kaikki näkevät sen, ja vuoro siirtyy seuraavalle.
Peli jatkuu näin, kunnes keskellä olevasta pakasta loppuu kortit ja pelaajat joutuvat paljastamaan vieressään istuvien pelaajien kortteja nostamatta itselleen ylimääräistä korttia. Peli loppuu, kunnes vain yhdellä pelaajalla on kortteja piilossa.

Mainittavaa

Peli on hyvää päättelykyvyn harjoitusta. Pelaaja joutuu miettimään mikä luku sopii paljastettujen lukujen väliin, ja mitä lukuja vastapelaajalla ei voi olla.
Huom! Arvausvuorossa oleva pelaaja ei voi laittaa pakasta nostamaansa korttia piiloon koodiinsa, jollei ole arvannut vähintään yhden pelaajan korttia oikein. Pelaaja ei voi myöskään hypätä arvaamaan muiden kortteja arvaamatta oikein heitä edeltäneiden pelaajien kortteja.
Sinettäjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 940 hehtaaria eli 9,4 neliökilometriä. Se on 12,1 kilometriä pitkä ja 2,1 kilometriä leveä. Siinä on kaksi järviallasta, joita alle 100 metriä leveä Sinetänsalmi yhdistää toisiinsa. Järven luoteista osaa kutsutaan Lehtojärveksi ja kaakkoista osaa Sinettäjärveksi. Järvi on täysin saareton.
Järvi on luodattu, ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 91 miljoonaa kuutiometriä eli 0,091 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 9,6 metriä ja suurin syvyys on 40 metriä. Syvin kohta sijaitsee Sinettäjärvessä kaakkoispään pitkän syvänteen pohjoispäässä. Syvänteessä on yli 30 metriä syvää, mutta siinä on useita huomattavasti syvempiä kohtia. Lehtojärvellä on suurin osa alle kolme metriä syvää. Sen syvin kohta sijaitsee toisessa yli kolme metriä syvässä kohdassa.
Järven rantaviivan pituus on 33 kilometriä. Järven asutus on pääasiassa Lehtojärvellä olevaa haja-asutusta, mutta Sinetänsalmi on pieni kylä. Sinettäjärvellä on lähes pelkästään vapaa-ajan asutusta. Niille johtaa tiet kantatieltä 83 haarautuvilta kyläteiltä. Itse Sinettä sijaitsee 4,5 kilometrin päässä Ounasjoen rannalla.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Ala-Ounasjoen alueen (65.5) Ounasjoen alaosan alueella (65.51), jonka Sinettäjärven alueeseen (65.514) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 96,1 metriä mpy.
Valuma-alue saa pääosan vedestään Sonkajoesta, joka on Sonkajärven valuma-alueen (65.515) Sonkajärvestä laskeva laskujoki. Järven laskujoki on Sinettäjoki, joka laskee Ounasjokeen kuljettuaan Sinettäjoen alueen (65.513) läpi.
Teemu Sulonen

Pelaajaura

Sulonen pelasi uransa ensimmäiset kolme kautta Tapiolan Hongan I-divisioona-joukkueessa. 
Kaudelle 2013–2014 Sulonen siirtyi Järvenpääläiseen JKS Baskettiin. Kauden 2014–2015 Sulonen jatkoi Järvenpäässä, mutta yhteistyösopimuksen avulla hän pääsi pelaamaan Korisliigassa pelaavaan Helsinki Seagullsiin. Kauden 2015–2016 Sulonen pelasi kokonaan Seagullsin riveissä.
Heinäkuussa 2016 Sulonen palasi I-divisioonaan ja teki sopimuksen Forssan Koripoikien kanssa. Kausi 2016–2017 oli Sulosen tehokkain kausi I-divisioonassa, kun hän heitti 17,9 pistettä per peli ja upotti kolmen pisteen heittonsa 40,6 %:n tarkkuudella.
29. kesäkuuta 2017 Sulonen teki sopimuksen Korisliigassa pelaavaan uusikaupunkilaiseen Korihaihin. Sulonen teki läpimurtonsa Korisliigassa, kun hän teki 6,8 pistettä per peli ja heitti kolmen pisteen heitot 38,4 %:n tarkkuudella, ollen yksi Korihaiden parhaimmista heittäjistä.
29. kesäkuuta 2018 Sulonen teki 1+1 vuotisen sopimuksen BC Nokian kanssa.
Austin Ejide

Seurajoukkueura

Ejide on pelannut urallaan kolmessa seurassa. Hän aloitti uransa Gabros Internationalissa, josta hän siirtyi Tunisiaan Étoile Sportive du Saheliin, jossa hän viihtyi neljä vuotta. Vuonna 2006 Ejide siirtyi SC Bastiaan, jossa hän pelasi ykkösmaalivahtina kahden kauden verran. Kolmannella kaudella hän jäi varavahdin roolin ja kesällä 2009 vaihtoi seuraa israelilaiseen Hapoel Petah Tikvaan.

Maajoukkueura

Maajoukkueessa Ejide on pelannut 34 ottelua ja on ollut mukana useissa arvokisoissa, muun muassa MM-kisoissa 2002, missä hän ei päässyt pelaamaan, Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2008 ja 2010.
Ikarios (Sparta)

Ikarios (muinaiskreikaksi Ἰκάριος) oli kreikkalaisessa mytologiassa Oibaloksen, Spartan kuninkaan, ja Gorgofonen poika. Hänellä oli veljet Hippokoon ja Tyndareus, mutta heidän isänsä kuoltua ja Hippokoonin anastettua vallan Ikarios joutui pakenemaan Spartasta Tyndareuksen kanssa.
Ikarios meni naimisiin Periboian kanssa, ja liitosta syntyivät lapset Thoas, Damasippos, Imeusimos, Aletes, Perilaos ja Penelope.
Ikarioksen kerrottiin antaneen tyttärensä vaimoksi kosijalle, joka voittaisi juoksukilpailun. Odysseus teki näin, mutta tämän lähdettyä Penelope mukanaan Ithakaan, Ikarios, joka oli toivonut sulhasen jäävän Spartaan, lähti heidän peräänsä pyytäen tytärtään tulemaan takaisin. Tämä oli kuitenkin päättänyt lähteä miehensä mukaan.
Ritva Auvinen

Ritva Alina Auvinen-Kolehmainen (s. 18. lokakuuta 1932 Sortavala) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. 
Auvisen puoliso oli kenraalimajuri Pentti Kolehmainen. Auvinen oli nuorin yhdeksänlapsisessa perheessä, jonka äiti oli musikaalinen. Hän oli alkujaan kouluttautunut voimistelunopettajaksi ja aloitti laulunopinnot yli 30-vuotiaana Mirjam Helinin oppilaana. Ensikonserttinsa hän piti 1965. Hänen uraansa kuuluu yli 50 oopperaroolia, ja hän on konsertoinut myös ulkomailla. Lisäksi hän on toiminut laulunopettajana Sibelius-Akatemiassa ja Stadiassa. Konserteissa hänen pianistinaan on toiminut Gustav Djupsjöbacka, toinen pitkäaikainen yhteistyökumppani on Collin Hanssen.
Auvinen sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1979.
Suurjärv (Rõuge)

Maantietoa

Järvi sijaitsee Rõugen taajamassa pitkässä jääkaudella siihen muodostuneessa painaumassa. Järven pinta-ala on 15 ha (hehtaaria) ja se on 600 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Rõuge jõgi (Aiju jõgi) virtaa järven läpi. Siihen laskee neljä lyhyttä ojaa, joista luoteisrantaan laskee Kaussjärven laskuoja, kaakkoispäähän Liinjärven ja Valgjärven laskuojat. Liinjärven vedenpinta on samalla tasolla Suurjärven kanssa. Järven valuma-alueen laajuus on 25,8 km² (neliökilometriä).
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 11,9 metriä ja suurin syvyys 38 metriä. Tärllä arvolla Suurjärv on Viron syvin järvi. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0018 km³ (kuutiokilometriä) eli 1,8 m³ miljoonaa . Järven rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä ja se on taajama-aluetta. Etelärannan rinteet kohoavat 25 metriä järven vedenpintaa korkeammalle.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (viroksi Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 3) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa lämpötilakerrostuu (viroksi keskmise karedusega kihistunud veega järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti samalla sekä kovavetiseksi järveksi että eutrofiseksi järveksi (viroksi kalgiveeline eutroofne tai kalgiveeline rohketoiteline, KE). Silloin järven veden kalkkipitoisuus on keskikorkea tai korkea ja sen ravinnepitoisuudet ovat korkeat. Järvi on silloin rehevöitynyt.

Luontoarvoja

Geologiassa Rõugen rotkolaakso (viroksi Rõuge ürgorg) tunnetaan viimeisen jääkauden loppupuolella syntyneenä subglasiaalisena uomana, jossa mannerjäätikön alla virranneet pohjois-eteläsuuntaiset jään sulamisvedet kuluttivat moreenipinnan pois ja uursivat seudun hiekkakivikallion murrosta syvemmäksi. Voimakkaan jäätikköjoen virtaukset puhdistivat rotkon irtoaineksista ja kun jäätikkö suli pois, jäi alue paljaaksi rotkoksi. Rotkolaakson syvänteisiin syntyi järviä, jotka muodostavat nykyisen järviketjun lammet ja järvet: Kahrila, Suurjärv, Ratasjärv, Tõugjärv, Valgjärv, Liinjärv ja Kaussjärv.
Chabad-Lubavitch

Chabad-Lubavitch (tai Chabad Lubavitch, joskus myös Chabad, Habad tai Lubavitch) on yksi hasidismi-juutalaisuuden suurimmista lahkoista ja yksi suurimmista ortodoksijuutalaisuuden hasidiliikkeistä maailmalla, erityisesti Yhdysvalloissa ja Israelissa. Päämaja on New Yorkissa.
Liike on lähtöisin Venäjältä nykyisen Valko-Venäjän alueelta. Sen nimen osista ”Chabad” tulee heprean kielen sanojen Chochma (”viisaus”), Bina (”ymmärrys”) ja Da'at (”tieto”) alkukirjaimista. Lubavitch on pienen valkovenäläiskaupungin nimi (tarkoittaa venäjäksi ”rakkauden kaupunkia”). Liikkeen perustajan Rabbi Shneur Zalmanin poika Dovber Schneuri (1773–1827) asettui kaupunkiin asumaan.
Järjestön Suomen osasto on toiminut noin vuodesta 2004, ja se muun muassa pitää Helsingissä päiväkotia. Järjestö omistaa Helsingissä Vanhan tulli- ja pakkahuoneen, johon se rakennuksen peruskorjauksen jälkeen perustaa näyttely- ja koulutuskeskuksen.
Jälkikaiunta-aika

Jälkikaiunta-aika (tunnus T₆₀ tai T) on aika, jona äänenvoimakkuus laskee 60 dB äänilähteen sulkemisesta. Käytännössä jälkikaiunta-aika on se aika, kuinka kauan huonetilassa kaiku on kuultavissa esimerkiksi voimakkaan käsien yhteen paukautuksen jälkeen.
Tilojen tavoiteltu jälkikaiunta-aika riippuu niiden käyttötarkoituksesta. Tiloissa, joissa puheviestinnän sujuvuus on tärkeää, suositeltava jälkikaiunta-aika on noin 0,5 sekuntia. Tällaisia tiloja ovat muun muassa koulut, päiväkodit, toimistotilat ja terveydenhuollon rakennukset. Pitkä jälkikaiunta-aika tällaisissa tiloissa heikentää puheen erotettavuutta ja myös vähentää viihtyvyyttä. Toisaalta tila, joka on vaimennettu liian hyvin, kuulostaa tukkoiselta ja siellä joutuu käyttämään ääntään enemmän. Tiloissa, jotka on tarkoitettu musiikin soittamiseen ja kuunteluun (konserttisali, kirkot), jälkikaiunta-ajan tavoitearvo on noin 1,5-2,0 sekuntia.
Tilojen jälkikaiunta-aikaan vaikuttavat niiden koko ja muoto sekä pinta- ja sisustusmateriaalien äänenvaimennuskerroin. Hyvin vaimentavat materiaalit (esimerkiksi mineraalivillapohjaiset levyt ja erilaiset reikälevyt) lyhentävät jälkikaiunta-aikaa. Kovat tasaiset pinnat (betoni, lasi, rakennuslevyt) puolestaan pidentävät jälkikaiunta-aikaa.
Jälkikaiunta-aika voidaan laskea Sabinen kaavalla , missä  on huoneen tilavuus,  absorptioala,  pinta-ala ja  pinnan absorptiokerroin. Sabinen kaava ei päde tilanteessa, jossa on yhdensuuntaisia vastakkaisia pintoja, joiden absorptiokerroin poikkeaa muista pinnoista.
Kari Saaren-Seppälä

Kari Saaren-Seppälä (s. 1940) on suomalainen diplomi-insinööri, systeemisuunnittelija ja muotoilija.
Saaren-Seppälä kävi koulun Turussa ja valmistui ylioppilaaksi 1960. Tämän jälkeen hän kävi armeijan rannikkotykistössä 1960-1961. Saaren-Seppälä opiskeli Helsingin Teknillisessä Korkeakoulussa arkkitehtuuria 1961-1963 ja valmistui talo- ja sillanrakennuksen rakennusinsinööriksi vuonna 1970. Tämän jälkeen Saaren-Seppälän elämä suuntautui atk-alalle.

Seinätaulutekniikka eli Seinätekniikka

Kari Saaren-Seppälä tunnetaan systeemisuunnitteluun kehitetyn Seinätekniikan  uranuurtajana. Seinätekniikkaa kutsutaan myös nimillä Seinätaulutekniikka, Seinätaulumenetelmä sekä Wall Chart Technique. Menetelmässä neuvotteluhuoneiden seinille tehdään suunnitelmia suurina havainnollisina värikuvina pienistä tarrakiinnitetyistä osista, joita voi nopeasti siirtää, lisätä ja poistaa. 
Kun käyttäjät ymmärsivät systeemikuvaukset, he osallistuivat suunnittelutyöhön aktiivisesti. Saaren-Seppälä suunnitteli systeemien käyttäjien kanssa Seinätekniikalla kymmeniä atk-järjestelmiä mm. Unicille, Nesteelle, Imatran Voimalle ja Kemiralle, piti aiheesta seminaareja ja kirjoitti siitä kaksi suomenkielistä kirjaa. Teokset mainitaan Scandinavian Journal of Information Systems -lehdessä Juhani Iivarin ja Kalle Lyytisen (1998) katsauksessa skandinaaviseen tietojärjestelmätutkimukseen. 
Saaren-Seppälä osallistui keskusteluun käyttöliittymän ominaisuuksista 1990-luvun alkupuolella. 
Seinätekniikkamenetelmän käytöstä on raportoitu esimerkiksi vanhusten palvelukeskuksen laatutyön yhteydessä  ja terveydenhuollon tietojärjestelmien kehittämisen oppaassa , molemmat mainitut esimerkit vuodelta 2007.

Tuotesuunnittelu

Vuodesta 2005 lähtien Kari Saaren-Seppälä on suunnitellut Mestari™-tuotteita.
Polttopuiden kantamiseen ja säilyttämiseen suunniteltu Mestari-kantoteline palkittiin Chicago Athenaeum, Museum of Architecture and Designin GOOD DESIGN-palkinnolla 2011 ja saksalaisella iF Product Design -palkinnolla 2012.
Portaattomasti säädettävä Mestari-grilli sai 2009 Chicago Athenaeum, Museum of Architecture and Designin GOOD DESIGN-palkinnon vuonna 2009. Mestari-grilli pääsi myös The Industrial Designers Society of American International Design Excellence Award –finalistiksi 2010.