google/wiki40b huggingface dataset:
Iwo Jiman lipunnosto

Iwo Jiman lipunnosto (engl. Raising the Flag on Iwo Jima) on amerikkalaisen sotakuvaajan Joe Rosenthalin vuonna 1945 ottama kuuluisa valokuva. Se esittää viittä Yhdysvaltain merijalkaväen ja yhtä laivaston sotilasta pystyttämässä Yhdysvaltain lippua Suribachi-vuoren huipulle Iwo Jiman taistelun aikana. Kuva on kenties tunnetuin toisen maailmansodan aikainen valokuva ja sitä on pidetty myös historian kaikkien aikojen levitetyimpänä valokuvana, josta on lisäksi tehty lukematon määrä erilaisia parodioita. Iwo Jiman lipunnosto voitti uutisvalokuvauksen Pulitzer-palkinnon heti julkaisuvuotenaan.

Valokuva

Suribachin valtaaminen oli Iwo Jiman taisteluiden kannalta tärkeää, koska japanilaiset pystyivät käyttämään sen huippua tykistönsä tulenjohtajien tähystyspaikkana. Amerikkalaiset saivat vuoren haltuunsa aamupäivällä 23. helmikuuta 1945, neljä päivää Iwo Jiman saarelle tehdyn maihinnousun jälkeen. Associated Pressin valokuvaajana toimineen Rosenthalin kuva esittää todellisuudessa toista Suribachin huipulle pystytettyä lippua. Ensimmäinen lippu osoittautui liian pieneksi, eikä se näkynyt 169 metriä korkean vuoren huipulta alas meren rannalle. Niinpä paria tuntia myöhemmin lavastettiin uusi lipunnosto, jonka Rosenthal tallensi Graflex-merkkisellä laatikkokamerallaan. Hän saapui vuoren huipulle kahden merijalkaväen valokuvaajan kanssa juuri kun lippua oltiin pystyttämässä ja joutui sen vuoksi ottamaan kuvansa hätäisesti kameraa kohdistamatta. Rosenthal lähetti filminsä kehitettäväksi Yhdysvaltain tukikohtaan Guamin saarelle ja Associated Press laittoi kuvan jakoon sadoille sanomalehdille vajaan vuorokauden kuluttua sen ottamisesta.
Valokuvassa esiintyy kuusi sotilasta, joista Harlon Block (s. 1924), Franklin Sousley (s. 1925) ja Michael Strank (s. 1919) kaatuivat myöhemmin Iwo Jimalla. Muut sotilaat olivat John Bradley (1923–1994), Rene Gagnon (1925–1979) sekä Ira Hayes (1923–1955).

Kuva muissa yhteyksissä

Rosenthalin ottamaa valokuvaa on vuosikymmenten kuluessa käytetty lukuisissa eri tarkoituksissa. Vuonna 1954 valmistui Virginian Arlingtoniin Merijalkaväen muistomerkki, joka kuvaa lipun pystytystä. Yhdysvaltain postilaitos julkaisi ensimmäisen kuvasta tehdyn postimerkin jo saman vuoden heinäkuussa. Kolikkoon aihe pääsi vuonna 2005. Kuvasta muokattuja versioita on myös tehty vuosien kuluessa lukemattomia määriä. Niitä on esiintynyt populaarikulttuurissa, taiteessa, erilaisissa yhteiskunnallisissa yhteyksissä sekä mainoksissa. Valokuvan alkuperäinen vedos on vuodesta 1961 lähtien ollut Yhdysvaltain kongressin kirjaston kokoelmissa.
Lannoite

Lannoite eli apulanta on ravinneseos, jota lisätään viljelysmaahan viljelykasvien kasvun parantamiseksi. Lannoittamisen ajatus on palauttaa maaperän orgaaniseen osaan ne ravinteet, jotka poistuivat sadonkorjuun, lehtien haravoinnin tai nurmikonleikkuun mukana. Lannoitteena voi toimia periaatteessa mikä tahansa ravinteita sisältävä aines, kunhan ravinteet liukenevat siitä kasvien käyttöön. 
Apulannalla voidaan viitata myös yksinomaan teollisesti epäorgaanisista aineista valmistettuihin lannotteisiin eli nk. väkilannoitteisiin. Apulanta on tyypillisesti raemaista ja nopeasti liukenevaa.
Lannoitteina apulannan lisäksi käytetään muiden muassa tuhkaa, eri eläinten lantaa ja kompostia.

Historia

Vaikka lantaa, tuhkaa ja raudanvalmistuksen sivutuotetta tuomaskuonaa on käytetty lannoitteena vuosisatojen ajan, nykyään lannoitteet valmistetaan teollisesti epäorgaanisista materiaaleista. Aikoinaan maanviljelyssä käytettiin vain maaperässä jo olevia ravinteita, puutuhkaa ja sadon syömisestä syntyviä virtsaa ja ulosteita levittiin takaisin pelloille. Myöhemmin lannoitteena käytettiin myös orgaanista guanoa. Hyödynnettiin myös teollisuuden sivutuotteita kuten tuomaskuonaa, jota 1800-luvun loppupuolelta alkaen alettiin korvata epäorgaanisella superfosfaatilla. 1900-luvun alussa lannoitteita kehitettiin kasvavan kemiantietämyksen avulla edelleen, mutta niitä päästiin hyödyntämään toden teolla vasta toisen maailmansodan jälkeen.

Valmistus

Lannoitteita valmistetaan pääsääntöisesti kaivettavista mineraaleista ja ilman kaasuista. Teollisesti valmistettu apulanta on yleensä raemaista ja nopeasti veteen liukenevaa. Lannoiteteollisuus on hyvin energiaintensiivistä, ja lannoitetehtaat on perinteisesti perustettu vesivoimalaitosten yhteyteen, koska näin tuotettu sähkö on edullista.

Typpi

Typpilannoitteet valmistetaan Haber–Bosch-menetelmällä. Siinä maakaasun sisältämästä vedystä ja ilmakehän typestä valmistetaan katalyyttisesti noin 700 °C:n lämpötilassa ammoniakkia. Sitä voidaan käyttää sellaisenaan tai siitä voidaan valmistaa edelleen esim. ureaa, ammoniumnitraattia tai rikkihapon kanssa ammoniumsulfaattia.
Typpilannoitteita valmistetaan lähes yksinomaan maakaasusta, mutta käytännössä biokaasun metaania voitaisiin myös käyttää Haber–Bosch-menetelmässä. Lisäksi veden elektrolyysillä saatavasta vedystä voidaan valmistaa typpilannoitteita, lähinnä vesivoimaloiden yhteydessä, mutta elektrolyysissä käytettävä sähkö on kalliimpaa kuin maakaasun käyttäminen.

Fosfori

Fosforilannoitteet valmistetaan kaivettavista fosforimineraaleista kahdella tavalla. Ensimmäisessä valmistustavassa käytetään  rikkihappoa ja kivihiilestä kuivatislaamalla saatavaa koksia. Rikkihappo valmistetaan öljynjalostuksen ja kivihiilen polttamisen sivutuotteena saatavasta rikistä. Toisessa tavassa fosforista valmistetaan fosforihappoa. 
Tunnetuista fosforivarannoista noin 40 prosenttia sijaitsee Marokossa.  Suurimmat fosforilannoitteiden tuottajat ovat Kiina ja Yhdysvallat.

Kalium

Kaliumlannoitteet (kaliumin suoloja) valmistetaan kaliumpitoisista mineraaleista.
Kosti Kotiranta

Kosti Ilmari ”Komo” Kotiranta (12. kesäkuuta 1957 Helsinki – 24. heinäkuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen opettaja, näyttelijä, laulaja ja juontaja.
Kotiranta tunnettiin Ylellä jouluaattoaamuisin esitettävän Joulupukin kuumalinja -ohjelman joulupukkina. Hän esiintyi ohjelmassa vuosina 1991–2005 ja 2007–2011. Vuosi 2006 jäi väliin aivoinfarktin takia. Vaikean aivokasvaimen löytyminen esti Kotirannan paluun joulupukiksi vuoden 2011 jälkeen.
Kotiranta toimi monena vuonna myös Lappeenrannassa järjestettävien Lasten Kalenoiden, paikallisen lasten kansantanssitapahtuman, maskottina nimeltä Kalenakatti.
Kotiranta juonsi 1980-luvulla esitettyä lasten Sanaleikki-nimistä visailuohjelmaa sekä nuortenohjelmaa Yykaakoo. Ohjelmassa esiintyi muun muassa Kakopojiksi itseään kutsunut ryhmä, joka teki hurjapäisiä temppuja. Lisäksi Kotiranta muistetaan nuorille suunnatusta televisiovisailusta Ioxiosta, jota hän juonsi 1990-luvulla yhdessä Sami Aaltosen kanssa.
Kotiranta menehtyi heinäkuussa 2015 pitkän sairastamisen jälkeen 58-vuotiaana.
Kirchberg (Sankt Gallen)

Sijainti

Kirchberg sijaitsee Thurjoen länsipuolella, noin 25 kilometriä Winterthurista itään ja noin 25 kilometriä Sankt Gallenista länteen.

Liikenne

Valtatie 16 (saks. Hauptstrasse 16) Saksan Konstanzista Liechtensteiniin kulkee Kirchbergin kautta. SBB:n rautatie Wilistä Lichtensteigiin kulkee Kirchbergin Bazenheidin kautta.
Meletos

Meletos (m.kreik. Μέλητος; 400–300-lukujen eaa. vaihde) oli antiikin kreikkalainen tragediarunoilija. Hän oli kotoisin Ateenasta, Pithoksen demoksesta. Platon nimeää Meletoksen Sokrateen puolustuspuheessa Sokrateen pääsyyttäjäksi. Hänet mainitaan myös Platonin dialogissa Euthyfron.
Platon antaa ymmärtää, että Meletos olisi ollut jo tunnettu runoilijana Sokratesta syyttäessään, mutta toisaalta, että tämä olisi esittänyt syytöksensä saadakseen mainetta. Meletoksen sanotaan esittäneen näytelmän nimeltä Oidipodeia samana vuonna kuin Aristofanes esitti näytelmän Pelargoi. Epikrates puolestaan viittaa tämän kirjoittamaan eroottiseen runouteen.
Platonin mukaan Meletos syytti Sokratesta loukkaantuneena runoilijoiden puolesta. Tällöin hän olisi voinut loukkaantua niistä Sokrateen puheista, missä tämä pilkkaa runoilijoita; tällainen suhtautuminen käy ilmi myös useista Platonin dialogeista. Joskus Meletos on yhdistetty samannimiseen uskonnolliseen fanaatikkoon, joka syytti Andokidestä jumalattomuuksista. Tällöin hän olisi voinut olla enemmän kiinnostunut Sokratesta vastaan esitetyistä syytteistä, joiden mukaan tämä ei tunnustanut valtion tunnustamia jumalia.
Sokrates puhuu Meletoksesta nuorena, ainakin itseään selvästi nuorempana, oikeudenkäynnin aikaan. Vaikka Meletos kuvataan pääsyyttäjänä, tämä oli todellisuudessa syyttäjistä merkityksettömin, ja erään antiikin aikaisen tiedon mukaan muut syyttäjät, Anytos ja Lykon, olisivat lahjoneet hänet mukaan oikeudenkäyntiin. Näin hän on saattanut lähinnä toimia Anytoksen johtaman ryhmän puhemiehenä.
Sokrateen oikeudenkäynnissä Meletos ja muut syyttäjät ovat pitäneet syytöspuheet Sokratesta vastaan. Näitä puheita ei ole säilynyt. Platonin Sokrateen puolustuspuhe kuvaa kuitenkin, kuinka Sokrates puolestaan ristikuulustelee Meletosta. Sokrates sanoo Meletoksen syyttäneen häntä nuorison turmelemisesta, mutta Meletos ei kuitenkaan pysty esittämään mitään motiivia, miksi hän olisi tehnyt näin. Mitä tulee siihen syytteeseen, että Sokrates ei tunnustanut samoja jumalia kuin valtio, Meletos erehtyy väittämään, ettei Sokrates tunnusta mitään jumalia, mutta myöntää kuitenkin, että myös Sokrateen daimonion on eräänlainen jumala tai jumalten jälkeläinen. Suuressa osassa tätä ristikuulustelua Meletos pysyy vaiti, eikä hänellä vaikuta olevan valmiita vastauksia Sokrateelle.
Diogenes Laertioksen mukaan ateenalaiset olisivat Sokrateen kuoleman jälkeen katuneet tämän kuolemaantuomiota niin, että olisivat puolestaan tuominneet Meletoksen kuolemaan. Sudan mukaan Meletos olisi kivitetty kuoliaaksi.
Keskinen suuralue

Keskinen suuralue on yksi Tampereen suuralueista. Keskiseen suuralueeseen kuuluvat Keskustan, Sampon ja Iideksen suunnittelualueet.
Eero Heinäkangas

Eero Juhani Mikonpoika Heinäkangas (1. helmikuuta 1799 Hauho – 18. lokakuuta 1884 Hauho) oli suomalainen 1800-luvulla elänyt tunnettu karhunkaataja ja maanviljelijä.
Hauholla Heinäkankaan kylässä Heikkilän talossa syntyneen Eero Heinäkankaan isä oli talollinen ja metsämies Mikko Heikkilä ja äiti Helena Yrjöntytär. Heinäkangas oppi paimenpoikana tuntemaan kotiseutunsa erämaat ja saatuaan 14-vuotiaana luodikon hän ampui sillä seuraavina vuosina sekä susia että ilveksiä. Ensimmäisen karhunsa Heinäkangas kaatoi 29-vuotiaana. Hän ehti kaataa 30 vuoden aikana 73 karhua ja lisäksi susia ja ilveksiä 24 kappaletta kumpaakin. Useimmiten Heinäkangas kaatoi karhunsa yksin vain pyssy, kirves ja koirat apunaan. Heinäkangas oli myös tunnettu pellonraivaajana ja hän sai Suomen Talousseuran mitalin ansioistaan.
Eräkirjailija Onni Wetterhoff kävi haastattelemassa 84-vuotiasta Heinäkangasta ja julkaisi vuonna 1887 Heinäkankaan muistelmia Saloilta ja vesiltä kirjansa I osassa otsikolla Eero Juhani Heinäkangas ja hänen karhumajansa Hämeessä.
Heinäkankaan puoliso vuodesta 1827 oli Anna Maria Matintytär (k. 1862).
Sokrateen puolustuspuhe

Sokrateen puolustuspuheet eli apologiat (m.kreik. Ἀπολογία Σωκράτους) ovat tietynlainen filosofisen kirjallisuuden tyylilaji. Tällaiset puolustuspuheet on kirjoitettu jälkikäteen puolustuspuheiksi länsimaisen filosofian isälle Sokrateelle, joka tuomittiin oikeudenkäynnissä kuolemaan vuonna 399 eaa. Kirjoitusten tyylilajina on oikeuden edessä pidettävä puhe.
Tunnetuimman Sokrateen puolustuspuheen kirjoitti Platon, ja muista Sokrateen aikalaisista muun muassa Ksenofon.

Apologia lajityyppinä

Sokrates tuomittiin kuolemaan melko kevyin perustein, syytettynä nuorison turmelemisesta ja jumalanpilkasta. Yhtenä kuolemantuomion syynä on pidetty huonoa puolustusta. Ksenofonin mukaan Sokrates oli kyllä ryhtynyt suunnittelemaan puolustuspuhetta parikin kertaa, mutta hänen daimonioninsa oli estänyt häntä. Lysiaan kerrotaan kirjoittaneen filosofille puolustuspuheen oikeuden istuntoa varten, mutta Sokrates ei halunnut sitä käytettävän, koska piti sitä liian hienona hänelle.
Sokrateen oikeudenkäynnistä käytiin Ateenassa paljon jälkipyykkiä 390- ja 380-luvuilla eaa. Sitä ruokki muun muassa sofisti Polykrateen kirjoitus Sokrateen syyte, joka esitti olevansa Sokratesta syyttäneen Anytoksen oikeudessa pitämä puhe. Ksenofonin on arveltu vastanneen tähän teoksellaan Muistelmia, ja Platonin dialogillaan Gorgias. Myös Isokrates hyökkäsi Polykrateen retoriikkaa vastaan teoksellaan Busiris.
Varsinaisia Sokrateen puolustuspuheita 300-luvulta eaa. tunnetaan vain kaksi, Platonin ja Ksenofonin versiot. Platonin Sokrateen puolustuspuhe esittää olevansa se puhe, jonka Sokrates piti oikeudessa, ja Platon mainitsee kahdesti olleensa itse paikalla oikeudenkäynnissä. On kuitenkin mahdollista, että Platon käytti puhetta kirjoittaessaan kirjallista vapautta enemmän tai vähemmän. Ksenofon sen sijaan ei ollut itse paikalla. Hänen Sokrateen puolustuspuheensa kertoo, mitä hän oli kuullut Hermogeneeltä oikeudenkäyntiä koskien.
Myöhemmistä antiikin aikaisista kirjailijoista puolustuspuheen kirjoittivat ainakin reetori Theodektes, filosofit Demetrios Faleronlainen, Zenon Sidonlainen, Theon Antiokialainen ja Plutarkhos, sekä vielä seitsemänsataa vuotta myöhemmin reetori Libanios. Myöhemmin kirjoitetut puheet ovat enemmän retorisia harjoituksia, sen sijaan että ne esittäisivät olevansa historiallisia Sokrateen pitämiä puheita. Esimerkiksi Theodektes laittoi puheen omiin nimiinsä, eikä Sokrateen itsensä esittämäksi puheeksi.
Puolustuspuheiden kirjoittaminen oli suosittua mahdollisesti juuri siksi, että se tarjosi haasteen retorisen harjoituksen muodossa. Lajityyppi oli niin suosittu, että puolustuspuheiden laatimiselle muodostui ajan kuluessa tietynlaiset säännöt. Myöhemminkin useiden vuosisatojen aikana tällaisen puolustuspuheen kirjoittaminen on kuulunut filosofian opiskelijoiden koulutukseen. Opiskelijoiden tehtävänä on ollut perustella esimerkiksi, miksi filosofian opiskelu on tarpeellista.
Naso

Koko ja ulkonäkö

Nasot ovat vartalonmuodoltaan litteitä, soikeita kiekkoja, ja suurimmat lajit kasvavat jopa metrin pituisiksi. Tyypillinen väritys on hopean ja sinisen sävyinen. Joidenkin lajien otsassa on sarvi. Nasojen iho ja suomurakenne on samantapainen kuin hailla, ja ne voivat uida nopeasti pitkiä matkoja.

Elinympäristö

Nasot ovat kotoisin Indopasifiselta merialueelta: Havaijilta Intian valtamerelle ja Punaisellemerelle asti. Ne viihtyvät parvissa riutan jyrkillä ulkosyrjillä ja avomerellä.

Ravinto

Nuoret Nasot ovat lähes kokonaan kasvissyöjiä, ja laiduntavat riutalla kasvavaa levää. Aikuistuvat yksilöt siirtyvät asteittain eläinplanktonin syöjiksi.
Jorma Lyytinen

Jorma Edvard Lyytinen (15. elokuuta 1937 Kuopio – 1. helmikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen laulaja. 
Osallistuttuaan iskelmälaulukilpailuun ja saatuaan levytyssopimuksen Jorma Lyytinen muutti Helsinkiin vuonna 1956. Lyytisen ensilevytys oli Anastasia vuonna 1957. Hänen läpimurtonsa tapahtui samana vuonna Saukin suomeksi sanoittamalla italialaisperäisellä tangolla Hiekkaa. Vuoden 1957 levysatoa olivat vielä Toivo Kärjen ja Reino Helismaan Kuutamotango ja Tulivuori-tango, jotka niin ikään nousivat levylistoille. Vuoden 1959 kohtalaisen suuri hitti oli beguine Rakkauden satu, jonka sanoitti suomeksi Sauvo Puhtila melko harvoin käyttämällään salanimellä Merja.
Lyytinen oli solistina Matti Viljasen ja Ronnie Kranckin yhtyeissä, kunnes perusti 1960-luvun alussa oman yhtyeen, jonka yhtenä jäsenenä oli Martti Metsäketo. 1960-luvun alun humppakuumeen aikana Lyytinen levytti muiden muassa vanhat foxtrotit Alaska ja Silmät tummat kuin yö. Lyytisen yhtye kutsuttiin esiintymään myös ulkomaille; se esiintyi kuusi viikkoa yhdessä Saksan suosituimmista tanssiravintoloista, mikä oli suomalaisyhtyeelle tuohon aikaan varsin harvinaista.
Lyytinen esiintyi omana itsenään myös Jack Witikan ohjaamassa elokuvassa Suuri sävelparaati vuodelta 1959.
Jorma Lyytisen aktiivinen ura jäi vain kahdeksan vuoden mittaiseksi, ja sen jälkeen hän esiintyi ja levytti vain satunnaisesti onnistumatta  jostakin syystä pääsemään mukaan 1960-luvun tangokuumeen imuun. Hänen viimeiseksi levytyksekseen jäi Kullervon säveltämä ja sanoittama tango Sanoja vain vuodelta 1965. Hän kuoli seuraavana vuonna vain 28 vuoden iässä.
Andrei Sinjavski

Andrei Donatovitš Sinjavski (ven. Андрей Донатович Синявский; 8. lokakuuta 1925 Moskova – 25. helmikuuta 1997 Pariisi) oli neuvostoliittolainen kirjailija ja toisinajattelija. Hänet tuomittiin työleirille gulagiin Juli Danielin kanssa ”neuvostovastaisesta toiminnasta” 14. helmikuuta 1966.
Sinjavski oli julkaissut salanimellä Abram Terts satiirisia proosakirjoituksia, joissa arvosteltiin neuvostojärjestelmää. Kirjoitukset oli julkaistu ulkomailla. Kun KGB sai tietää, että Sinjavski oli salanimen takana, hänet pidätettiin ja tuomittiin näytösoikeudenkäynnissä vuonna 1966 pakkotyöhön seitsemäksi vuodeksi. Hänet vapautettiin kuitenkin jo 8. kesäkuuta 1971.
Ryhmä merkittäviä ulkomaalaisia ja neuvostoliittolaisia allekirjoittajia lähetti Leonid Brežneville kirjeen, jossa he vetosivat, että hän ei palaisi stalinismin aikaan. Allekirjoittajien joukossa oli akateemikkoja, mm. Andrei Saharov, Igor Tamm ja Maija Plisetskaja. Kirjettä pidetään neuvostoliittolaisen toisinajattelijaliikkeen alkuna.
Kärsittyään rangaistuksen Sinjavski sai vuonna 1973 luvan muuttaa perheineen Ranskaan, ja hänestä tuli Sorbonnen yliopiston dosentti oppiaineenaan venäläinen kirjallisuus. Sinjavski kirjoitti aktiivisesti Radio Free Europeen. Hänen vankeusajan kirjeenvaihtonsa vaimonsa kanssa julkaistiin Lontossa kirjana (1973, Golos iz khora, "A Voice from the Choir"), ja se julkaistiin myöhemmin useissa länsimaissa. Hänen vuosina 1975 ja 1976 julkaistut teoksensa Progulki's Pushkinym ("Walking with Pushkin", 1975) ja V Teni Gogolja ("In the Shadow of Gogol", 1976) saivat kuitenkin ristiriitaisen, jopa vihamielisen vastaanoton Venäjän ulkopuolella asuvilta venäläisiltä lukijoilta.
Sinjavski palasi hetkeksi Moskovaan perestroikan vallitessa vuonna 1988, kun hänen ystävänsä Juli Danielin kuoli. Hän kuoli itse syöpään 71-vuotiaana vuonna 1997.
Camden (New Jersey)

Historia

Camdenin alue asutettiin ensimmäisen kerran 1681. Camdenista tuli varsinainen asutuskeskus vasta 1773, kun ensimmäisen asukkaan William Cooperin jälkeläinen Jacob Cooper suunnitteli kaavan ja nimesi alueen Camdenin brittiläisen Camdenin jaarlin, Charles Prattin mukaan. Siitä tuli oma paikallishallinnollinen yksikkönsä 1828. Sen merkitys alkoi pian kasvaa, kun Camdenin–Amboyn rautatie valmistui. Kaupungista tuli 1844 piirikuntansa pääkaupunki.
Camden jäi Philadelphian varjoon, mutta sekin pystyi houkuttelemaan kaupunkiin huomattavasti teollisuutta. Vuonna 1891 parikymmentä vuotta aiemmin perustetusta pienestä yrityksestä tuli Campbell Soup Company, ja vuonna 1899 New York Shipbuilding Corporation aloitti toimintansa. Sen telakalla työskenteli pian 5 000 työläistä. Eldridge R. Johnson perusti 1901 Victor Talking Machine Companyn, joka yhdistyi myöhemmin RCA:n kanssa. Camden kehittyi klassiseksi teollisuuskaupungiksi. 1930-luvun lama vaikutti hieman Camdeniin, mutta kaupunki kukoisti jälleen toisen maailmansodan aikana. Tuolloin pelkästään New York Shipbuilding Corporationin palveluksessa oli 47 000 ihmistä.
Sodan jälkeen alueen kehitys alkoi keskittyä Camdenin esikaupunkeihin, kuten Cherry Hilliin. Monet kaupan ja teollisuuden toimijat jättivät kaupungin ja samalla väkiluku alkoi pienentyä. Vuonna 1950 Camdenin väkiluku oli 124 555, mutta se alkoi siitä laskea nopeasti. Myös väestön rakenne alkoi muuttua, kun kaupunkiin alkoi sodan jälkeen tulvia afroamerikkalaisia ja puertoricolaisia. Kaupungissa syttyivät vuonna 1971 neljä päivää kestäneet mellakat, kun poliisi oli ampunut puertoricolaisen miehen. Camden alkoi köyhtyä, ja sen tulotaso oli vuonna 1990 selvästi koko maan ja osavaltion keskitasoa matalampi. Jopa kolmannes asukkaista eli köyhyydessä. Samalla Camdenista tuli yksi Yhdysvaltojen vaarallisimmista kaupungeista: esimerkiksi vuonna 2003 FBI:n väkivalta- ja omaisuusrikostilastojen perusteella Camden oli Yhdysvaltain vaarallisin kaupunki.

Tunnettuja asukkaita

Runoilija Walt Whitman vietti elämänsä parikymmentä viimeistä vuotta Camdenissä. Hänen mukaansa on nimetty Camdenin eteläpuolelta Delawarejoen yli Philadelphiaan kulkeva silta.
Lauri Hyvämäki

Lauri Elias Gottlieb Hyvämäki (vuoteen 1934 Hymander; 10. elokuuta 1913 Vimpeli – 15. tammikuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija. Hyvämäki tutki erityisesti Suomen 1800-luvun lopun poliittista historiaa, mutta julkisuudessa hänet tunnettiin paremmin suomalaisen 1900-luvun oikeistoradikalismin tutkijana ja sodan jälkeisiin vuosiin liittyvästä teoksistaan Vaaran vuodet 1944–48 sekä Lista 1:n vangeista kertoneesta teoksesta.

Ura

Kansakoulunopettajan poika Lauri Hyvämäki kirjoitti ylioppilaaksi 1932, valmistui filosofian kandidaatiksi 1937 ja toimi Osuuskauppalehden toimitussihteerinä 1937–1952. Opiskeluaikanaan Akateemiseen Karjala-Seuraan valajäsenenä kuulunut Hyvämäki myös kirjoitti AKS:n ensimmäisen historiikin, joka ilmestyi 1937. Talvisodassa hän loukkaantui vakavasti ja vammautui pysyvästi.
Vuonna 1946 Hyvämäki organisoi Punaisen Valpon vastaisen antikommunistisen lentolehtiskampanjan. Vuosina 1953–1954 hän kirjoitti kuuluisimman teoksensa Vaaran vuodet 1944–48 elinkeinoelämän perustaman kommunismin vastaisen Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiön palkkaamana. Historiankirjoituksessa sodan jälkeisistä vuosista käytetty käsite ”vaaran vuodet” on syntynyt juuri tästä teoksesta. Hyvämäki työskenteli Taloudellisen tiedotustoimiston toimittajana 1954–1958, mutta jättäytyi vapaaksi tutkijaksi vuonna 1958 ja väitteli tohtoriksi 1964.
Hyvämäki oli Helsingin yliopiston assistenttina 1962–1967 ja poliittisen historian dosenttina 1965–1974. Suomen 1800-luvun lopun historiaa koskeneiden tutkimusten jälkeen hän aikoi perehtyä suomalaiseen oikeistoradikalismiin, mutta sai valmiiksi ainoastaan tutkielman Sinistä ja mustaa. Työ keskeytyi, kun hänet nimitettiin poliittisen historian apulaisprofessoriksi vuosiksi 1974–1977. Hyvämäki toimi myös oppiaineen vt. professorina 1966–1967 ja 1976–1977, mutta hävisi vakinaisen professuurin Keijo Korhoselle. Hän sai kuitenkin professorin arvonimen 1979. Lisäksi Hyvämäki oli Valtion yhteiskuntatieteellisen toimikunnan vanhempana tutkijana 1967–1974 ja Suomalainen Suomi -lehden päätoimittajana 1966–1968.
Luminoli

Kemiluminesenssi luminolilla

Luminoli + H₂O₂ + OH- (+ katalyytti) → Virittynyt Dianioni (3-aminoftaaliatsiini) + O₂ → 3-aminoftaaliatsiini + valoa + N₂ + H₂O (+ katalyytti)

Luminolin käyttötavat

Luminolia hyödynnetään muun muassa verijälkien löytämiseksi poliisitutkinnassa. Tässä kemiluminesenssissä katalyyttinä on veren hemoglobiinin sisältämä rauta. Valotikuissa käytetään useimmiten dibentsoyyliperoksidia (kauppanimi Cyalume), joka aiheuttaa vetyperoksidin kanssa kemiluminesenssin.
Tulimaan, Etelämantereen ja Etelä-Atlantin saarten provinssi

Tulimaa, Etelämantereen sektori ja Etelä-Atlantin saaret (esp. Provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur) on Argentiinan eteläisin maakunta. Siihen kuuluu Tulimaan suurimman saaren Isla Grande de Tierra del Fuegon itäinen osa. Lisäksi Argentiinan aluevaatimuksiin kuuluu Falklandinsaaret, Etelä-Georgia ja Eteläiset Sandwichsaaret, sekä Argentiinan aluevaatimuksiin kuuluva Antarktiksen alue. Maakunta on pinta-alaltaan 21 571 neliökilometriä ja sen asukasluku oli vuonna 2010 yhteensä 126 190. Maakunnan pääkaupunki on noin 62 000 asukkaan Ushuaia (2010).