Bobi Sivén

Nuoruus, itsenäisyysaktivismi ja alkava poliittinen ura

Isä V. O. Sivén ja muu aktivistien kärkijoukko alkoivat ensimmäisen maailmansodan syttyessä 1914 suunnitella jääkäriliikettä. Tavoitteena oli taistella Suomi vapaaksi suomalaisin sotilasjoukoin tai ainakin panna hanttiin venäläistä sortohallintoa vastaan. Nämä suomalaisjoukot koulutettaisiin Saksassa, joka oli sodassa Venäjää vastaan. Kesällä 1915 Bobi Sivén kuuli ensimmäisen kerran jääkäriliikkeestä, kun taas Paavo oli kuullut asiasta jo vuodenvaihteessa 1914–1915. Isän ollessa voimakas aktivistijohtaja ja itsenäisyysliikkeen esikunnan Aktiivisen komitean (AK) seitsenhenkisen johdon jäsen oli selvää, että veljekset Paavo ja Bobi jatkaisivat isänsä työtä. Paavo oli kuitenkin kolme vuotta vanhempi, joten hän pääsi heti isänsä mukana aktivistipiireihin. Kaiken lisäksi Ossin ja Paavon luottamus Bobiin meni pitkäksi aikaa, kun hän 16-vuotiaana oli mennyt paljastamaan ystävälleen erään koulukaverinsa lähtevän "Saksan matkalle". Alkusyksystä 1916 veli Paavo lähtikin pohjoiseen pyrkien Ruotsin kautta Saksaan, mutta päätyikin jääkärietapin hoitajaksi Hallan Ukon kanssa. Tosin Bobille ei tätä kerrottu. Luottamus Bobiin palautui pikkuhiljaa, ja hän sai erinäisiä kuriiritehtäviä, joissa hän ilmoitti partiojohtajalleen ja aktivistille Sven E. Donnerille jääkärietapin tukoksista. Joulukuussa 1916 V. O. Sivén lähti Hyrynsalmelle ottamaan selvää jääkärietappien tukoksista, jotka johtuivat venäläisten vastatoimista. Bobi Sivén oli kotona, kun venäläissantarmit tekivät keskellä yötä kotitarkastuksen Kammion sairaalaan. Aamulla Bobi ilmoitti kotitarkastuksesta Donnerille, joka varoitti V. O. Sivéniä, joka taas lähti maanpakoon. Tämän jälkeen hän tapasi Enson asemalla lappilaiseksi aktivistiksi muuttuneen Paavon, joka antoi Bobille tehtäväksi viedä tiedonantoja Helsingin aktivisteille. 

Koska Bobilla oli koulu kesken, hän toimi aluksi vain aktivistien tiedonvälittäjänä ja yhdyshenkilönä. Poliittista uraansa Sivén aloitteli Normaalilyseon konventin eli oppilaskunnan hallituksen puheenjohtajana vuonna 1917. Helmikuussa 1917 konventin järjestämissä tanssiaisissa hän tapasi Jean Sibeliuksen 14-vuotiaan tyttären Katarina (Kaisa) Sibeliuksen. Sivén teki vaikutuksen Sibeliukseen ensi keskustelulla tanssiaisissa, joka meni Sibeliuksen päiväkirjan mukaan näin: 

»Sivén: Aijotteko ylioppilaaksi?
Sibelius: En tiedä, minä en lue ryssää.
(Hetken hiljaisuus)
Sivén: Minä kunnioitan Teitä. Miksi ette lue?
Sibelius: En voi sietää sitä.
Sivén: En minäkään. Minulla on siinä aina prinsiipistä 4.
Sibelius: Minä saisin siinä vaikka ehdot – prinsiipistä.» 
Bobi Sivénin ja Kaisa Sibeliuksen välille kehkeytyi ystävyydestä luja rakkaussuhde, joka kesti Bobin kuolemaan saakka. Kihloihin he eivät koskaan ehtineet. Aatemaailmaltaan ja ajattelutavaltaan pariskunta oli samanlainen. Sibeliuksen perhe oli tunnetusti suomalaismielinen ja isänmaallinen, tulivathan Jean Sibelius ja V. O. Sivén keskenään hyvin toimeen jo jääkäriliikkeen alkuvaiheissa.

Kesä 1917

Vapaa-aikansa 17–18-vuotias Sivén käytti maailmankatsomuksensa muotoilemiseen. Hän totesi parhaimmaksi maailmankatsomukseksi idealismin ja realismin välimuodon, kultaisen keskitien, jolloin syntyisi jalat maassa kulkevia, mutta suuriin tekoihin kykeneviä ihmisiä. Lisäksi Sivén kulutti erityisesti kesällä 1917 aikaansa historian, valtio-opin, filosofian, klassikkojen ja päivänpolitiikan lukemiseen Sivénin kesäpaikassa, maatilalla Haloniemen kylässä, Ruokolahdella. Sivén myös kehittyi taitavaksi metsämieheksi, joka kulki uskollisen Pilkki-pystykorvansa kanssa Ruokolahdella metsästämässä. Hän oli myös erittäin tarkka ampuja, mistä oli hyötyä myöhemmässä elämässä. Hänen kerrotaan osuneen 25-penniseen 20 metrin päästä. 
Ruokolahdella kesällä 1917 Sivén teki ensimmäiset julkiset poliittiset esiintymisensä. Koko kesän ajan hänellä riitti tekemistä, kun isä oli vapausliikkeen ulkomaanvaltuuskunnan jäsenenä Ruotsissa ja Paavo jääkäriliikkeen tehtävissä ympäri Suomea. Hän ehti ottaa osaa maalaisliiton paikallisjaoston toimintaankin. V. O. Sivén oli jo Maalaisliiton perustamisesta 1906 lähtien kuulunut puolueeseen. Sivén oli isänsä kanssa samaa mieltä, ettei itsenäisyys voinut toteutua ilman suurimman väestöryhmän, maalaisten, tukea. Ruokolahdella juhannusjuhlan puheessaan 1917 Sivén kävi läpi Suomen historian Jaakko Ilkasta jääkäriliikkeeseen korostaen, ettei itsenäisyysaate ollut nuori, kuten valloittajat olivat uskotelleet, vaan se oli suomalaisten vuosisatainen tahto. Vapaus oli otettava vaikka aseellisesti:

»Tarpeeksi olemme vertamme vuodattaneet sotakentillä vieraitten kansojen hyväksi, tarpeeksi olemme antaneet itseämme piiskalla kurittaa. Nyt on siitä tehtävä loppu. Se on Suomen kansan tahto. Nyt toteutukoot Juhana Wilhelm Snellmanin ajatus eheästä ja yhtenäisestä Suomen kansasta, joka itse pystyy ottamaan omiin käsiinsä kohtalonsa ohjakset.» 
Ensimmäisen puheen aikoihin aktivistit, mukaan lukien Sivén, ja sosiaalidemokraatit kannattivat korkeimman vallan antamista Suomen eduskunnalle eli ensimmäistä valtalakia. Toisen puheensa ruokolahtelaisille Sivén piti suuressa kansalaiskokouksessa elokuun alussa 1917. Tällöin vasemmisto oli jo lietsonut luokkataistelua ja yhteiskunnalliset ristiriidat kytivät. Sivén varoitti, ettei puolue- ja luokkataistelua saa sekoittaa itsenäisyyspyrkimyksiin ja- tavoitteisiin. Oman kansan tuli mennä puoluetavoitteiden edelle:

»Kun kaikki kansanluokkamme seisovat samassa rintamassa saman aatteen puolesta, silloin unohtuu veljesviha, häviää luokkakauna, katoaa kateus. Silloin vasta tuntevat he itsensä saman kansan lapsiksi, silloin huomaavat he suuren yhteisen päämääränsä ja hehkuvin mielin ovat he valmiit rakentamaan tuleville sukupolville onnea.» 
Tätä yleisaktivistista venäläisten karkottamistavoitetta varten Bobi ja Paavo Sivén aloittivat Ruokolahdella sotilaskoulutuksen antamisen syksyllä 1917. Sivénin veljekset organisoivat nuorista miehistä ryhmiä, joille opetettiin taistelukoulutuksen alkeita ja harjoituskäsikranaattien heittämistä. Heillä ei kuitenkaan ollut kovin montaa oikeata asetta, kuten ei monella muullakaan tuon ajan varhaisilla taistelujärjestöillä. Sivénin veljekset kuitenkin tulivat luoneeksi Ruokolahden suojeluskunnan perustan, mikä oli ainutkertaista koko Etelä-Karjalassa sitten Voima-liiton. Yhteistyötä veljekset tekivät työväen urheiluseura Jyskeen kanssa. Samoin Bobi otti osaa suojeluskuntien harjoituskirjallisuuden kirjoittamiseen. Hänen kirjoittamansa merkinantoja koskeva luku löytyi kirjasesta Voima 1906, joka oli tärkeä suomalaisten taisteluhengen nostattaja.
Heinäkuun viimeisenä päivänä Venäjän väliaikainen hallitus hajotti valtalakia vastustaneiden oikeistopuolueiden myötävaikutuksella eduskunnan. Lokakuussa hajottamista laittomana pitänyt SDP hävisi uudet vaalit ja sosialistien kiihotustyö sekä vallankumouksen suunnittelu kiihtyi entisestään. Sensuuria ei ollut, joten maa joutui repeämispisteeseen. Sivén vihasi kaikkein eniten puolue- ja luokkataistelua ja niiden korostamista.

Helsingin Valkokaarti

Sivén ja muut aktivistit katkeroituivat siitä, että itsenäisyyttä ja jääkäriliikettä ennen kannattaneet sosialistit olivatkin kääntyneet itsenäisyyttä vastaan ja alkoivat veljeillä kansan vihollisen, venäläisten kanssa. Kevätlukukauden 1918 alkaessa Sivénin työskenteli E. E. Kailan avustajana Yrjönkatu 25 B:ssä "Uudessa Metsätoimistossa", joka oli peitenimi jääkäri- ja suojeluskuntaliikkeen keskusjohdolle. Paavo Sivén taas organisoi suojeluskuntatyötä Pohjois-Karjalassa Joensuusta käsin. 19. tammikuuta Sivén otti kiristyneessä ja huolestuneessa ilmapiirissä osaa "akateemiseen juhlaan Suomen riippumattomuuden saavuttamisen johdosta". Tilaisuudessa kuultiin ensi kerran Jääkärimarssi ja juuri saapuneet jääkärit olivat tilaisuudessa edustettuina. Kun kevätlukukautta oli kulunut kolme viikkoa, punaisten kapina alkoi 26. tammikuuta 1918. Suurin osa Norssin opiskelijoista asettui tukemaan laillista hallitusta, myös Sivén, jolle ei tuottanut aktiivisena valkoisena ongelmia valita puoltaan. 
Sivénin kotikaupunki Helsinki jäi punaisten haltuun, eikä kannattanut yrittää valkoiselle puolelle. Sivén kuuli Kaisa Sibeliukselta, kuinka punaiset olivat julmasti murhanneet kaikki, jotka olivat pyrkineet valkoiselle puolelle. Sivén ei sitä paitsi ehtinyt alkupäivinä paeta kaupungista, koska hänen vastuullaan oli Kammion sairaalassa toimiva käsikranaattitehdas. Sivénin johtaman koulupoikajoukon tuli aloittaa maanalainen suojeluskuntatyö. Sivén oli jo syksystä 1917 ollut mukana Helsingin suojeluskuntatoiminnassa. Maanalaisesti perustettiin Helsinkiin oma maanalainen suojeluskunta nimellä Helsingin Valkokaarti, jonka I pataljoonan 3. komppaniaan Sivén kuului. Sivén oli mukana hengenvaarallisissa vakoilussa (kontraspagiooni), aseiden hankinnassa ja salakuljetuksessa. Sodan alkupäivinä Sivén myös avusti pakoilevaa senaattoria Kyösti Kalliota ja piilotteli tätä Kammion sairaalassa. Lopulta Sivén joutui punaisten etsintäkuulutetuksi ja Sivén otti salanimekseen Hannu Halonen. Hannu viittasi etunimeen Hans ja Halonen perheen kesäpaikkaan Haloniemeen. Lopulta Sivénin koko aika meni lähes kokonaan punaisten pakoilussa. Kerran hän oli jäädä kiinni nukkuessaan kummitätinsä Anni Swanin luona, mutta Swan vaihtoi poikansa Anteron Bobin tilalle, jolloin punakaartilaiset löysivät ihmeissään sängystä lyseolaisen Swanin eikä lyseolaista Sivéniä. Toisen kerran Bobi oli jo menossa antautumaan punaisille, kun nämä olivat vanginneet viattoman Kammion sairaalan talonmiehen, koska Sivéniä ei löytynyt. Sivénin mielestä oli väärin, että joku viaton joutuisi kärsimään hänen takiaan. Siiri Sivén sai kuitenkin talonmiehen puhuttua vapaaksi ja käski punaisten esikuntaan menemässä ollutta poikaansa pakenemaan paikalta. 
Tähän aikaan Kaisa Sibeliuksen ja Bobi Sivénin suhde syveni. Tunne-elämään Sivénillä ei ollut ollut paljon aikaa aktivistien ja suojeluskuntalaisten piireihin päästyään. Kaisa Sibelius ilmeisesti tajusi olevansa rakastanut Bobiin 4. huhtikuuta 1918 tämän kanssa Kaivopuistossa tekemänsä kävelyn aikana. Sivén alkoi kirjoittaa myös runoja.

Helsingin valtaus

Helsingin valtauksessa Sivén koki tulikasteensa. Helsingin Valkokaartilla oli 1 500–1 700 kivääriä ja 11 konekivääriä. Sen tarkoituksena oli vallata eteläiset kaupunginosat eli Kaartinkaupunki, Eira, Punavuori, Katajanokka, Ullanlinna, Kaivopuisto ja Kruununhaka. Saksalaiset valtaisivat kaupungin pohjoisosat. 10. huhtikuuta Valkokaarti kokoontui ympäri pitkin kaupunkia, mutta vain pieniä kahakoita punakaartilaisten kanssa käytiin. Katutaistelut alkoivat 12. huhtikuuta, jonka aamuna saksalaiset hyökkäsivät kaupunkiin. Saksalaiset ja valkokaartilaiset kohtasivat Ruotsalaisen teatterin luona, joten valkokaarti toteutti suunnitelmansa vallata Etelä-Helsinki. Noissa taisteluissa Sivén ampui ainakin yhden punaisen, joka oli vaaninut suojeluskuntalaisia Erottajan apteekin päällä. Ammuttuaan punaisen yhdellä tarkalla laukauksella Sivén oli sanonut: "Niin tuli alas kuin ukkometso." Valtauksessa saksalaisia kaatui 54, suojeluskuntalaisia 17 ja punaisia 400. Valtauspäivän jälkeisenä päivänä saksalaiset keskittyivät punaisten lujimman tukikohdan, Pitkänsillan pohjoisosien, kukistamiseen. Valkokaarti taas keskittyi kaupungin puhdistamiseen punaisten pesäkkeistä ja sotavankien vartioimiseen.   
Taistelujen jälkeen Sivén ja muu Helsingin Valkokaarti osallistui saksalaisten perässä voitonparaatiin. Pian Helsingin Valkokaarti nimi muutettiin Helsingin Jääkäriprikaatiksi, jota saksalaiset alkoivat kouluttaa preussilaiseen kuriin. Tämä ei Sivéniä pahemmin innostanut ja hän halusi takaisin rintamalle. Samoin hän oli kuullut veljensä Paavon sotamenestyksestä komppanianpäällikkönä Karjalan rintamalla. Kuitenkin Sivén oli jo kiinnitetty Jääkäriprikaatiin ja hän oli vannonut sotilasvalan. Isä V. O. Sivén tuli maanpaosta Helsinkiin toukokuussa ja järjesti arvovaltaisena itsenäisyyspoliitikkona pojalleen siirron. Bobi keskusteli vielä Hallan-Ukon kanssa, joka antoi hänelle viestin, joka koski Itä-Karjalan asiaa ja tuli antaa karjalaisille aktivisteille. 6. toukokuuta Bobi saapui Viipuriin, jossa jääkärieversti Aarne Sihvo määräsi ratsuväkeen, 2. Karjalan rykmenttiin, jossa palveli kapteenina myös Paavo Sivén. Sivén ehti veljensä kanssa ratsastella Viipurissa muutaman päivän, kunnes piti lähteä Helsinkiin suureen voitonparaatiin. Sivén ei ehtinyt ottaa sotaan osaa kuin Helsingin taistelujen verran, mutta Itä-Karjalan kysymys alkoi kiinnostaa Sivéniä koko ajan yhä enemmän. Kunnostautumisestaan Helsingin valtauksessa Sivénille myönnettiin IV luokan Vapaudenristi.

Heimoaktivismi ja Itä-Karjala

Kun Suomen vapaus oli saavutettu, kääntyivät aktivistien katseet heimokansojen puoleen, Itä-Karjalaan. V. O. Sivén oli ollut heimoaatteen kannattaja aina, ilmeisesti myös Bobi, mutta oman maan itsenäisyyden puuttuessa sitä ei ollut korostettu. Maaliskuun lopulla 1918, vielä sisällissodan aikana, Carl Wilhelm Malmin johtamat suomalaisjoukot olivat edenneet syvälle Vienaan ja jääneet Uhtualle epäonnistuneen Vienan Kemin valtauksen jälkeen. 12. toukokuuta 1918 Kammion sairaalla pidettiin V. O. Sivénin johtama ja isännöimä "Kauko-Karjalan kokous", johon ottivat osaa Viipurista juuri saapunut ylioppilas Bobi Sivén, maisterit Lauri Hannikainen ja Herman Stenberg sekä jääkärit Oiva Willamo ja Vilho Suvirinne. Kokous päätti perustaa Aktiivisen komitean tapaisen piirin, joka ajaisi Itä-Karjalan asiaa aktiivisesti, mutta hallituksen rahoituksella ja tuella. Tarkoituksena oli nostaa vienalaisten keskuudessa oma jääkäriliikkeen tyylinen kehitys. Se päätti myös, että Vienan luonnonrikkaudet on käytettävä vain ja ainoastaan maakunnan hyväksi aina siihen, kunnes maakunta olisi muun Suomen tasolla. Samoin Vienalle annettaisiin itsehallinto ja Aunus sekä Viena erotettaisiin hallinnollisesti toisistaan. Tarkoituksena oli lähettää useita retkikuntia Itä-Karjalaan ei vain sotilaallisia, vaan myös tieteellisiä, poliittisia ja lääketieteellisiä. Toimintaa järjestelemään päätettiin lähettää Sortavalaan Lauri Hannikainen apulaisenaan Bobi Sivén. Sivén päätti lähteä mitä pikimmin ja haki eron armeijasta 13. toukokuuta. Saman päivän iltana Bobi kuuli isältään tämän olevan ehdolla sotaministeriksi ja keskusteli Gustaf Mannerheimin erosta. Isä-Sivén inhosi aatelista Mannerheimia, koska piti tätä "ryssäläisenä kenraalina", joka saattoi yrittää käyttää hyväkseen Suomea Venäjän keisarikunnan palauttamiseen. 
16. toukokuuta Sivén oli seuraamassa vapaussodan suurta voitonparaatia. Seuraavana päivänä hän otti osaa Vanhalla Ylioppilastalolla aktivistien kokoukseen, jossa mietittiin uutta maan hallitusta ja armeijan puhdistamista "ryssäläisistä upseereista", joilla tarkoitettiin Venäjän keisarikunnan armeijassa palvelleita suomalaisupseereja. 18. toukokuuta innostunut Bobi saapui Sortavalaan, mutta kuuli itse paikalla, ettei tilanne kehittynytkään poliittisesti suotuisasti. Sivén kotiutui Sortavalaan ja alkoi tutustua karjalaisuuteen. Sivén luki Sortavalassa seuraavat teokset: Martti Pihkalan Minkälainen Suomi meidän on luotava?, Ilmari Kiannon Vienan kansan kohtalossa I. K. Inhan Kansallista itsetutkiskelua ja Gustave Le Bonin sosiaalipsykologinen Joukkosielu. Viimeksi mainittu teki suuren vaikutuksen. Sivén päätti ottaa tuolloin tavoitteekseen valtiomiehen uran, varsinkin kun siihen näytti olevan aika hyvät mahdollisuudet. Tässä vaiheessa Sivénin filosofinen ajatusmaailma oli kehittynyt hegeliläis-snellmanilais-kalevalais-runebergiläiseksi, johon yhdistyivät antiikin hyveet ja kristillinen oikeudenmukaisuuden vaatimus. Kalevalaisuus oli Sivénille antiikin kulttuurin veroinen. Kalevalainen myyttinen historia yhdisti Suomen ja Karjalan kansoja, joita ei vielä ollut voitu yhdistää, mutta tultaisiin yhdistämään uudeksi suureksi kalevalaiseksi renessanssiksi, josta syntyisi hyvinvointia ja oikeutta. 
Bobin oltua 10 päivää Sortavalassa hän kuuli kotoaan, että edistystä ei tapahtunut, kun V. O. Sivénistä tulikin vain armeijan ylilääkäri sotaministerin sijaan. Tilannetta sekoitti Suomen sisäinen hallitusmuototaistelu. Paavo Sivén oli monarkisti, kuten isänsäkin. Bobi Sivén ilmeisesti taipui monarkiaan päin, jos se mahdollistaisi Suur-Suomen ja kansallisen yhtenäisyyden. Suomen koko poliittinen ja sotilaallinen johto oli Itä-Karjalan Suomeen liittämisen kannalla, mutta pelättiin sotaa Britannian kanssa. Britannia oli aseistanut karjalaisten oman Karjalan rykmentin, joka aloitti etenemisen kohti Vienan suomalaisjoukkoja. Britannia kun luuli, että saksalaiset havittelivat suomalaisten kautta Itä-Karjalaa. Malmin retkikunta Uhtualla alkoi hajota ja jääkärikapteeni, vannoutunut heimoaktivisti Toivo Kuisma päätti koota uuden joukon.

Ylioppilaspolitiikka

Bobi Sivén ei koskaan kirjoittanut ylioppilaaksi, vaan hänet julistettiin. Sisällissodan takia kirjoitukset keskeytettiin ja kaikki abiturientit julistettiin suoraan ylioppilaiksi. Sivén kirjoittautui sisään historiallis-kielitieteellisen tiedekuntaan ja opiskeli pääaineenaan historiaa, filosofiaa ja kansantaloutta sekä sivuaineenaan latinaa, jota hän sai luettua kevätlukukaudella approbaturin verran. Sivén oli erittäin kiinnostunut antiikista ja latinasta. Sivén kuului Karjalaiseen osakuntaan, joka oli ollut tuolloin vankasti heimoaatteellinen jo vuosi. Sivéniä kuitenkin harmitti, että hänen tulisi keskeyttää opintonsa varusmiespalveluksen takia. Sivén ei ollut luonteeltaan sotilas ja kaiken lisäksi oli hieman outoa, että taisteluissa kunnostautunut vapaus- ja heimosoturi joutuisi vielä varusmieheksi. Sivénin johtajaluonne pääsi heimoaktivistisessa osakunnassa esiin. Pian hän ehdotti osakunnassa, että varusmiespalveluksen voisi suorittaa Itä-Karjalassa eli käytännössä Suomeen liittyneessä Repolassa sekä niillä alueilla, jotka tultaisiin valtaamaan. Osakunta järjesti myös Repolan alakouluseminaarille kirjaston pyytämällä eri kustannusliikkeiltä lahjoituksia. Sivén myös perusti osakuntalaisista valtiokunnan Itä-Karjalan asiaa ajamaan. Sivén kirjoitti Paavo-veljelleen valiokunnasta: "Ehken saamme pystyyn joukon, joka tulee valloittamaan ihmiset kunhan te sotilaat valloitatte maan." Pian ensimmäiseksi hommakseen Sivénin valiokunta järjesti juhlat Aunuksen Karjalasta saapuneelle lähetystölle. Sivén oli henkilökohtaisesti kutsunut juhlan arvovaltaiset vieraat, joita olivat 13-henkinen Keski-Aunuksen lähetystö, ministeri Kyösti Kallio ja Itä-Karjalan asioita hoitava ministeri Mikko Luopajärvi, eduskunnan puhemies Lauri Kristian Relander. Lisäksi saapui joukko muita Karjalan ystäviä ja heimoaatteelle uhrautuneita. Bobi Sivén piti jo kesällä 1918 Ruokolahdella ja kevättalvella 1919 Norssin Viro-juhlassa pidetyn puheen Suur-Suomelle. Puhe sai suuret suosionosoitukset ja liikutti osaanottajia. Juhlan pääesiintyjä oli Ylioppilaskunnan Laulajat. Juhlan jälkeen Sivén seurusteli vaikutusvaltaisten poliitikkojen ja aktivistien kanssa solmien tärkeitä yhteyksiä. Tällöin hän pääsi esittämään myös tärkeimmän ideansa talonpoikais- ja ylioppilasnuorison puolueesta. Maalaisliitto loisi tälle puolueelle pohjan, johon yhdistyisivät ylioppilaat ja akateeminen keskiluokka. Tämä uusi puolue olisi toteuttanut porvarillista reformipolitiikkaa, joka olisi tähdännyt yhteiskuntaluokkien kuilun poistamiseen ja sisällissodan haavojen parantamiseen. Keskusteluissaan poliitikkojen kanssa Sivén korosti, että Maalaisliitto oli edelleen puolueista parhain, koska se tuki aktiivisesti heimopolitiikkaa. Sivénin maalaisliittolaisuutta korosti entisestään Kaila, josta tuli sittemmin 1920-luvulla Maalaisliiton vahva taustavaikuttaja. Kesäkuussa 1919 Sivénin oli tarkoitus lähteä varatuomari Otto Åkessonin kanssa järjestämään Aunukseen siviilihallintoa. Åkesson olisi ollut pääministeri ja Sivén hänen kansliapäällikkönsä, mutta ulkoministeri Rudolf Holsti kielsi aktivistien osallistumisen Aunuksen politiikkaan. 
Heimoaktivistit kiinnostuivat Vienan jälkeen Aunuksesta. Sivén ei itse lähtenyt Aunuksen retkelle, koska hänet määrättiin suorittamaan asepalvelustaan Valkoisen Kaartin Vöyrin pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Kuitenkin Sivén toimi E. E. Kailan pyynnöstä vapaaehtoisten aluksi värvääjänä toukokuussa ja kesäkuusta lähtien "Karjalan retkikunnan värväystoimiston keskuskanslian päällikkönä" Wladimirinkadulla. Vaikka Sivén ehti vain hätistellä värväystoimistosta luokalle jääneitä koulupoikia ja värvätä vain 53 vapaaehtoista heimosoturia, tärkeämpää oli se, että Sivén oli päässyt aktivistien vaikutusvaltaiseen sisäpiiriin. Sivénistä tuli Kailan luottomies. Kaila totesikin Bobista: "hitonmoinen poika tekemään näppärästi työtä heti ensi alussa".
Aktivisteille toinen paha takaisku monarkiahankkeen ja Itä-Karjalan retkien epäonnistumisen lisäksi oli Mannerheimin Ståhlbergille kärsimä tappio ensimmäisissä presidentinvaaleissa valitsijamiesäänin 143–50. Sivén oli poikkeuksellinen aktivisti, koska hän kannatti Ståhlbergiä, vaikka tämä olikin pitänyt jääkäreitä maanpettureina, eikä ollut suosiollinen Suomen itsenäisyydelle. Sivénin mielestä Mannerheim ei olisi auttanut kansallista eheytymistä sisällissodan jälkeen, koska punaiset vihasivat häntä punakapinan kukistajana. Sivén ei myöskään luottanut Mannerheimiin, koska tämä oli ruotsinkielinen aatelinen ja Venäjän armeijan upseeri. Sivén ei ollut varma oliko Mannerheim varmasti suomalaisten asialla. Bobi Sivén oli siis isänsä tapaan epäluuloinen Mannerheimiä kohtaan. Sivén levittikin kesä-heinäkuussa 1919 Kailan aktivistipiirissä kiertokirjettä Mannerheimikö presidentiksi?, jossa piti sisällissodan tärkeimpänä tehtävänä kansallisen yhtenäisyyden palauttamista, eikä Mannerheim olisi Sivénin mukaan tämän tehtävän mikään paras toteuttaja. 
Syyskuussa 1919 ilmestyi aktivistien Suunta-lehden numeroissa 18 ja 19 Sivénin yksi tärkeimmistä kirjallisista tuotoksista, kaksiosainen artikkeli "Imperialismi ja Kauko-Karjalan kysymys", joka on eräänlainen malliesimerkki heimoaatteesta puhtaimmillaan. Sivén tarkoitti imperialismilla valtion omien itsekkäiden etujen tavoittelua ja toisen kansallisuuden sortoa. Artikkelissa Sivén varoitti, että Suomi syyllistyisi imperialismiin, jos se ajattelisi Itä-Karjalan osalta vain sen metsiä, koskia ja runsaita kalavesiä. Suomalaisten Itä-Karjalan politiikalla tuli olla moraalisesti puhtaat perusteet. Suomen tuli auttaa Karjalaa vastineeksi siitä, että se oli saanut siltä aikanaan Kalevalan. Karjalaisten mahtavan kaunis, runollinen, sulosointuinen ja eloisa kieli ja kulttuuri kokisi Suomen yhteydessä "kalevalaisen renessanssin", mutta Venäjän yhteydessä ne kokisivat tuhon. Suomi oli kiitollisuudenvelassa Kalevalan syntykehdolle ja sen tuli auttaa Karjalaa kaikin tavoin. Sivénin mukaan kaikella piti olla moraalisesti puhtaat perusteet. Hänen mielestään Itä-Karjalan politiikkaa ja isänmaallisuutta ei saanut ylläpitää vain hehkuttamalla ryssänvihaa. Vaikka Sivénin työnantaja ja aktivistitoveri E. E. Kaila oli jo tuolloin tunnettu pohjattomasta vihastaan entistä valloittajakansaa kohtaan, Sivénille ryssänviha ei sopinut.

Repolan nimismies

31. elokuuta 1918 Suomeen liittyneen Repolan ensimmäinen nimismies oli marraskuusta 1918 myöhäissyksyyn 1919 toiminut suomalainen Otto Alfred Rautava. Repolaa johtanut Itä-Karjalan toimituskunta valitsi 36 hakijan joukosta Repolan nimismieheksi filosofian ylioppilaan H. H. Sivénin erittäin monen kokeneemman ohitse. Toimikunta halusi tehtävään asialle vannoutuneen henkilön, joka jatkaisi Repolassa Suomen yhteydessä alkanutta yhteiskunnallista kehitystä ja ymmärtäisi sekä arvostaisi karjalaisia. Vain 20-vuotias Sivén, jolla oli vielä asepalveluskin kesken, pääsi virkaan osakunta- ja heimoaktivistitoverinsa Lauri Kyanderin ja Itä-Karjalan asioista vastanneen maalaisliittolaisen ministerin Mikko Luopajärven tuella. Sivén nimitettiin Repolan vt. nimismieheksi 12. joulukuuta 1919. Luopajärvi kuitenkin kuoli 6. tammikuuta ja hänen tilalleen Itä-Karjalan toimikunnan päällikön ja ministerin tehtäviä tuli hoitamaan Kansallisen Edistyspuolueen Rudolf Holsti, josta tuli samalla Sivénin uusi esimies.

Joulukuu 1919 – maaliskuu 1920

Heti saavuttuaan Repolaan joulunpyhien 1919 jälkeen Siven sai käsiteltäväkseen ns. ruman jutun. Kyseessä oli ryöstömurha, jossa epäilty oli suomalainen jääkärivääpelinä esiintynyt suojeluskunnan harjoituspäällikkö August Viitanen. Joulukuussa 1919 Repolan suojeluskunta pidätti kaksi bolševikeiksi epäiltyä venäläistä Mihail Nikolnikov ja Ilja Bogdonov, joilla oli mukanaan suuri summa ruplia. 16. joulukuuta August Viitanen ja repolalainen suojeluskuntalainen Nikolai Höttönen lähtivät viemään vankeja valkoisten venäläisten vartiolle Muujärvelle, mutta pian repolalaiset löysivät ammutut ruumiit ryöstettyinä metsästä. Lisäksi murhaan sotkeutui Repolan Rautavan jälkeen ja ennen Sivénin tuloa nimismiehenä toiminut repolalainen jääkärivääpeli, mutta jääkärivänrikkinä esiintynyt Ville Mauranen, joka oli myöntänyt passit Viitaselle ja Höttöselle pakomatkaa varten. Sivén tiesi, että juttu oli paras selvittää mahdollisimman nopeasti ja siististi, jotteivät repolalaiset hermostuisi ja Itä-Karjalan politiikkaa vastustaneen vasemmiston lehdet olisi saaneet tapauksesta propaganda-asetta. Sivén vangitsi kunnantalolle Viitasen, Höttösen, Maurasen ja vielä suojeluskunnan paikallispäällikön repolalaisen Paavo Höttösen, jota epäili yllyttäjäksi murhaan. Sivén piti viisaasti psykologisen moraalisaarnan ja sai Viitasen tunnustamaan. Myöhemmin maaliskuussa 1920 Sivén toimi syyttäjänä oikeudenkäynnissä, jossa Viitanen tuomittiin elinkautiseen, Nikolai Höttönen kahdeksi vuodeksi ja Mauranen vuodeksi vankilaan, mutta Tarton rauhan takia vangit vapautettiin jo saman vuoden lopussa. Paavo Höttönen vapautettiin syytteistä. 
Nuori idealistinen nimismies H. H. Sivén saapui Repolaan suunnitelmanaan laaja uudistusohjelma, jonka keskeinen osa oli maanomistusolojen uudelleenjärjestäminen. Kuitenkin Sivénille selvisi erinäisten sotkujen ja juuri tämän ryöstömurhan kautta, kuinka sekavat oltavat Itä-Karjalassa ja Suomen suojelusalueilla oli. Pian Sivén ajautui kahnauksiin työnantajansa Itä-Karjalan toimituskunnan ja sitä kautta Suomen hallituksen kanssa. Erityisesti aatteenmiehenä Sivén otti yhteen valtion ja toimituskunnan byrokraattien sekä reaalipoliitikkojen kanssa. Sotku alkoi, kun Sivén huomasi, että Repolan elintarvikeasioita hoitanut Porajärven nimismies Mikko Terho oli jättänyt työnsä jäljiltä huonon tilikirjanpidon ja kuittiselvennyksen. Sivén kanteli tästä laittomasta toiminnasta ja Terho hyökkäsi häntä vastaan. Lopulta toimituskuntakin yhtyi Sivénin arvosteluun kuultuaan tämän arvostelleen toimikunnan ja hallituksen reaalipolitiikkaa repolalaisten kokouksissa. Välit tulehtuivat Suomen valtion byrokraattien kanssa, mutta Sivéniä ei voinut ajaa pois virastaan, koskaan tämä nautti erittäin suurta luottamusta, suosiota ja arvostusta repolalaisten keskuudessa. Toimikunta lopulta myönsikin Sivénin ansioitumiset repolalaisten kanssa, eikä toimiin Sivéniä vastaan lähdetty. 
Yksi Sivénin kanteluista, joka tuotti tulosta oli ns. Arranmaan juttu, jossa Sivén katsoi puutavarakauppoja tehdyn repolalaisille aivan liian huonoin ehdoin. Kaiken lisäksi hakkuuta oli toteutettu huonosti ja repolalaiset olivat harmissaan metsänhaaskuusta. Suomen valtio oli tehnyt sahatavarakaupat V. K. Arranmaan nimellä Repolan kunnan kanssa alkuvuodesta 1920, jolloin kunnan taloudellinen tila oli huono. Repolalaiset olivat aluksi tyytyväisiä kauppoihin. Kauppahinta vähennettiin Repolaan toimitetuista elintarvikkeista, mutta kun puutavaran arvo nousikin vuoden aikana nopeasti, ei kauppasopimus repolalaisista enää tuntunut edulliselta. Kaiken lisäksi metsätyömiehet saivat liian vaatimatonta palkkaa. Sivén puolusti repolalaisia ja sai muutettua sopimuksen heille paremmaksi. Tämä vahvisti entisestään Sivénin vankkaa suosiota repolalaisten keskuudessa.
Helmikuussa 1920 Sivén joutui organisoimaan Repolan ja sen alueen puolustuksen. Puna-armeija oli hajottanut valkoisten venäläisten joukot Muurmannilla, ja nämä alkoivat paeta kenraali Skobletsinin johdolla kohti Repolaa ja Porajärveä vetäen samalla bolševikkejä perässään. Repolan komennuskunnassa oli vain 27 miestä ja Porajärvellä vain noin 150, joten Sisä-Suomesta alueelle siirrettiin rajavartiojoukkoja ja kaksi pataljoonaa. Sivén oli pulassa, kun Repolaan ja Porajärvelle alkoi tulvia yhä enemmän nälkäisiä ja surkeita valkoisia venäläisiä sotilaita sekä pakolaisia. Suomalaiset joutuivat bolševikkien kanssa yhteenottoihin, kunnes Kalevalan päivänä 28. helmikuuta 1920 alkoivat todelliset suuret taistelut puna-armeijaa vastaan Porajärven suunnalla. Sivén joutui ottamaan siviiliviranomaisena vastuun pakolaisista. Tilanne maalis-huhtikuussa Repolassa oli todella kriittinen, vaikka suomalaiset pysäyttivät 1 200 miehen ja neljän tykin vahvuiset puna-armeijan joukot Soutajärven-Jänkäjärven seudulle vain 4 km:n päähän Porajärven kirkonkylästä. Sivén yritti organisoida alueen suojeluskuntalaisista tiedustelujoukkoja, jotka ottaisivat vastaan vihollisten etujoukot, mutta tästä ei tullut mitään. Hän totesikin, että tilanne oli sama kuin syksyllä 1918 Uhtualla ja kirjoitti: "Karjalan kansa ei ole sotaista. Kun tulee kriitillinen tilanne niin heidän vilkas mielikuvituksensa jähmettää tahdonvoiman. Tämä on kai syynä siihen, että se kautta koko historian ajan on näytellyt tuota alistuvan osaa." Sivén ehti jo todeta 5. huhtikuuta: "Suur-Suomi-aate on nyt kärsinyt täydellisen haaksirikon", mutta pian bolševikit lopettivat hyökkäykset Suomen suojelusalueille. Sivén kuitenkin päätti, että lähtisi Itä-Karjalasta asevelvollisuuden suoritettuaan ja lykkäisi varsinaiseen politiikkaan osallistumistaan.

Kevät ja kesä 1920

Sivénille ja muille heimoaktivisteille oli tulossa tuskalliset ajat, kun rauhanneuvottelut Tartossa käynnistyivät ja näytti siltä, että Itä-Karjalan kansalle hädin tuskin saataisiin edes autonomia. Eräät poliitikot, kuten erityisesti J. K. Paasikivi, aikoivat antaa Itä-Karjalan, käytännössä suomalaissuojeluksessa olevat Repolan ja Porajärven kunnat, Neuvosto-Venäjälle Petsamon vastineeksi. Sivén ei voinut hyväksyä tällaista reaalipolitiikkaa, jossa karjalaiset oli houkuteltu tyhjillä lupauksilla Suomen valtion pantiksi neuvotteluja varten. Tämä pantti sitten vaihdettaisiin taloudellisesti arvokkaampana pidettyyn Jäämeren rantaan. Tällaista "heimopetturuutta" Sivén ei voinut hyväksyä, kaiken lisäksi, kun karjalaiset olivat alkaneet kiinnostua kansallisesta vapaustaistelusta. Esimerkiksi maalis-huhtikuun vaihteessa "Vienan Karjalan väliaikainen toimikunta" eli Vienan Karjalan väliaikainen hallitus kutsui Uhtualle koolle 117 edustajan maakuntapäivät eli parlamentin, joka päätti erottaa Vienan Karjalan Venäjästä. Venäläiset rankaisivat tästä päätöksestä ryöstelyllä ja sotatoimilla, ja väliaikainen hallitus pakeni juhannuksena Suomeen.
Pitkin kevättä ja kesää 1920 Sivén teki Ulkoministeriölle ehdotuksia Itä-Karjalan vapauttamiseksi ja sen vapautusliikkeen tukemiseksi. Sivén sai Ulkoministeriöstä koko ajan hyvin tietää kuinka neuvottelut Tartossa etenivät ja hän tiesi, etteivät asiat olleet hyvin. Hän kävikin Holstin luona Ulkoministeriössä neuvottelemassa siitä, että tulisi hyödyntää Itä-Karjalassa Neuvosto-Venäjän ja Puolan välistä sotaa. Sivén alkoi laatia kesällä-syksyllä karjalaispakolaisten huonosti aseistettujen joukkojen johtajan jääkärikapteeni Kalle Matan kanssa Karhunpesäsuunnitelmaa, jonka tavoitteena oli synnyttää aseellinen painostuspolitiikka, jossa karjalaiset nousisivat vapaustaisteluun. Näin Suomi saisi painoarvoa vaatimuksilleen Itä-Karjalan suhteen. Sivén ei ainakaan joka tapauksessa kestänyt ajatusta, että Repola ja Porajärvi jätettäisiin Neuvosto-Venäjän armoille.  
Kesäkuun alussa 1920 Sivén teki viikonpituisen virkamatkan pitäjän ympäri. Hän määräsi lusmalaiset rakentamaan kyläänsä tiet ja valvoi Kiimasvaarassa Repolan ja Suomalainen Puuliike Oy:n välisiä kauppoja. Kesäkuun puolessavälissä Repolaan 79 puna-armeijaan ottoa paenneesta karjalaisesta Sivén osan otti maatöihin Repolaan ja suurimman osan lähetti Lieksaan. Ahkeralla Sivénillä riitti töitä, kun hän raportoi tiedustelutoiminnasta Ulkoministeriöön, järjesti yhteydenpidon Uhtuan ja Repolan välille, suoritti poliisikuulusteluita tulipalon ja kuolleen tyttölapsensikiön takia. Sivén ratkoi toki myös tavallisia riita-asioita. Hoidettavanaan hänellä oli myös Repolan piirin majoitusasiamiehen tehtävät. Kuun aikana Sivénille saapui 42 virkakirjettä ja hän lähetti 49. Sivénin toiminnan ansiosta repolalaiset olivat varmempia halustaan kuulua Suomeen kuin koskaan. 
Vapaa-aikansa Sivén käytti kansanperinnettä ja runoja keräillen. Hän ystävystyi syvästi erään Repolan kansanjohtajan Pekka Kyöttisen isän Konoi Kyöttisen kanssa. Konoi Kyöttisen kanssa Sivén kalasteli, tervasi veneitä ja keräsi tältä muistiin sananlaskuja, runoja ja kansantietoutta. Sivén suostui myös ottamaan osaa aktiivisesti repolalaisten juhlajärjestelyihin. Samalla Sivén karjalaistui erittäin nopeaa tahtia. Rutiinihommat vähenivät, kun Sivén sai loppukesästä apulaisnimismiehen, joka oli aluksi hänen vanha Norssin koulukaverinsa, lakitieteen ylioppilas Jaakko Sadeniemi. Myös Bobin sisko Anna Sivén kävi tutustumassa Repolaan.

Syksy 1920 – Sivénin ja Repolan kohtalo

Sivén halusi jatkaa humanistisia opintojaan yliopistossa syyslukukaudella ja haki eroa nimismiehen tehtävästä. Sivénille myönnettiin ero 15. syyskuuta lähtien, mutta Sivén päätti jäädä kuullessaan rauhanneuvotteluiden kulkevan kohti ratkaisua. Syksyyn mennessä Kalle Matan karjalaisjoukotkin oli jo lyöty takaisin Suomen puolelle. Syyskuun puolessa välissä alkoi selvitä, että Suomen hallitus aikoi jättää repolalaiset venäläisten käsiin. Repolassa, karjalaispiireissä ja heimoaktivistien keskuudessa syntyi ahdistus ja paniikki. Repolalais- ja karjalaislähetystöt ravasivat Helsingissä ja kuuntelivat hallituksen päätöksiä kauhun valtaamina kuin kuolemaan tuomitut. Kohtelu oli monesti tylyä, erityisesti vasemmistolta. SDP:n kansanedustaja Hannes Ryömä sanoikin repolalaisille: "Gylling hoitaa teidän asiat paremmin kuin koskaan Suomen porvarit." Historian valossa tarkasteltuna ja tuolloinkin Ryömän lausunto oli erittäin välinpitämätön ja törkeä, varsinkin, kun tiedetään mikä repolalaisten kohtalo oli Neuvosto-Karjalassa. Lähetystöt jakoivat pääasiassa Sivénin kirjoittamaa muistiota "Repolan ja Porajärven kysymys on kansallinen kysymys", jossa katsottiin olevan kysymys Suomen kunniasta, heimotoiveiden kohtalosta ja kansallisesta itsetunnosta. Karjalan hylkääminen olisi Sivénin mukaan myös Suomen kansakunnan tuho. Sivén kirjoitti vielä Holstille muistion, jossa ehdotettiin neuvotteluasetelmien parantamista siten, että Suomen vakinainen sotaväki miehittäisi Kiimasjärven kylän ja painostaisi näin bolševikkien eteläistä selustaa. Tämä ei johtanut toimiin, mutta Holsti lähetti muistion yleisesikuntaan. 
21. syyskuuta Repolassa järjestettiin kunnan edustajakokous, joka päätti yksimielisesti Repolan pysyvän vanhassa päätöksessään pysyä Suomen yhteydessä. Sivén oli edustajakokouksen keskeinen puuhamies. Edustajakokous ilmoitti, että se taistelisi mieluummin epätoivoisesti kuin alistuisi raakaan neuvostoterroriin. Edustajakokous ilmoitti ulkoministeriölle ja tiedotusvälineille repolalaisten nojaavan kansalliseen itsemääräämisoikeuteen ja uskovan, että Suomi vielä estäisi "Karjalan väestön joutumisen Venäjän punaisen laavavirran pyörteisiin". 
Syys-lokakuun vaihteessa Repolassa toimitettiin vaalit, jossa valittiin 12-henkinen Repolan toimituskunta, joka julistautui Repolan ainoaksi hallitukseksi ja otti hoitaakseen Itä-Karjalan toimituskunnan ja kunnanvaltuuston tehtävät. Puheenjohtajaksi tuli Pekka Kyöttinen, kansliapäälliköksi Paavo Höttönen ja voimakkaaksi taustavaikuttajaksi Bobi Sivén. Repola irtautui tällä toimituskunnan päätöksellä Suomen valtiosta ja julistautui Suomesta ja Venäjästä riippumattomaksi. Toimikunnan lähetiksi Helsinkiin lähetettiin kunnallislautakunnan jäsen F. V. Netsäinen, jonka tuli erityisesti pitää yhteyttä Suunta-lehden aktivisteihin, kuten Kai Donneriin ja Sivénin hyvään aktivistiystävään Toivo Kaukorantaan. Sivén sai kyllä itsekin juosta repolalaisten asioilla Helsingissä koko syksyn 1920. 
Tilanne oli kyllä niin epätoivoinen, että Sivén tiedusteli ystävältään Repolan kirkkoherralta Mikael Fiiliniltä suunnitelmistaan ampua itsensä vastalauseeksi Tarton rauhalle. Fiilin käski Sivéniä lopettamaan lapselliset puheet ja sanoi, että Karjalan asioiden muuttuessa juuri Sivénin kaltaisia miehiä tarvitaan. Sivén kysyi Fiiliniltä vielä myöhemmin uudestaan, mutta tämä käski ystäväänsä lopettamaan tuollaiset puheet, jotka suunnittelivat Jumalan antaman lahjan riistämistä. Sivén ilmeisesti samalla myös suunnitteli liittymistä ortodoksiseen kirkkoon, jonka toimintaa hän oli Repolassa aktiivisesti tukenut. Samoin hän oli edesauttanut siveellisyyttä ja raittiutta koko pitäjässä. Fiilinhän palkitsikin Sivénin myötämielisyydestään ortodokseille praasniekkajuhlien jumalanpalveluksessa erityisellä tunnustusleivällä, mikä oli erittäin harvinainen kunnianosoitus luterilaiselle. 
9. lokakuuta kansanäänestyksellä valittu Repolan hallitus, Repolan toimituskunta määräsi Sivénin ja Netsäisen "edustajikseen Suomen Hallituksen, Vienan- ja Aunuksen-Karjalan hallintoelinten sekä Suomessa olevien ulkovaltojen edustajien luo avonaisilla valtuuksilla". Tarton rauhan solmimisen päivänä 14. lokakuuta Sivén ja Mata loivat muistion, jota voidaan pitää karhunpesäsuunnitelman ensimmäisenä luonnoksena. Suunnitelma oli kuitenkin idealistinen ja perustui siihen, että 800 Matan miestä hyökkäisi Muurmannille päivän aiheuttaen kansannousun. Aunuksen retken esikuntapäällikkö jääkärikapteeni Ragnar Nordström neuvoi Sivéniä realistisemmalle kannalle kirjoittaen tälle rahoituksen tärkeydestä.
Sivén alkoi suunnitella varsinaista karhunpesäsuunnitelmaa Repolan toimikunnan kansliapäällikön ja Repolan suojeluskunnan paikallispäällikön Paavo Höttösen kanssa. Ilman Sivéniä ja Höttöstä Repolalla ei olisi ollut mitään puolustussuunnitelmaa sen Tartossa päätetyn kohtalon tultua ilmi. Höttönen otti käytännössä koko vetovastuun Repolan puolustuksen järjestämisestä. Pääideana oli metsätyöt ja tukkikaupat, joilla kerättäisiin sotilaat eli metsätyömiehet ja rahoitettaisiin samalla repolalaisten vastarinta. Suunnitelmasta olisi syntynyt karhunpesä, jota olisi voitu puolustaa kevääseen 1921 asti ja odottaa muita Neuvosto-Venäjällä tapahtuvia kapinoita. Höttösellä oli suhteita matruuseihin ja hän oli ilmeisesti tietoinen Kronstadtin kapinan suunnittelusta. Sinnikkäällä repolalaisten ja karjalaisten taistelulla luotaisiin Karjalan kansalle urhoollinen vapaustaistelu – tai ainakin sen yritys, josta kansa voisi myöhemmin ammentaa voimaa kansalliseen taisteluun. Ideana oli myös, että Suomi kiinnostuisi ja auttaisi jälleen Itä-Karjalaa, kun se näkisi, että karjalaiset panisivat uutta vallanpitäjää vastaan hanttiin. 
Toimikunta hyväksyi karhunpesän tukkikaupat ja samalla koko karhunpesäsuunnitelman 25. marraskuuta edustajainkokouksessa, jossa Repolan toimituskunnalle myönnettiin äänin 48–17 uudella hallintosäännöllä diktatoriset valtuudet päättää Repolan kohtalosta. Samassa kuussa Sivén pestasi heimoystävä Jalmari Takkisen apulaisekseen. Jo 12. marraskuuta Sivénille oli myönnetty jälleen ero Repolan nimismiehen tehtävistä, mutta se oli muodollista. Sivén jatkoi nimismiehen tehtäviä Takkinen ja konstaapeli Eemil Huhtala apunaan. Tosin virallisesti Sivén oli nyt ulkoministeriön virkamies ja Suomen tasavallan virallinen edustaja Repolassa ja Porajärvellä. Ulkoministeriö yritti tehdä Sivénistä myös Repolan ja Porajärven Suomen konsulia, joka varmistaisi rauhansopimuksen toteuttamisen tuolla alueella. Sivén kieltäytyi kuitenkin jyrkästi ja ilmoitti: "En katso voivani itse ruveta parsimaan sen politiikan tuloksia, jota olen vastustanut." 
Sivén kertoi rehellisenä miehenä karhunpesäsuunnitelmasta ulkoministeri Holstille. Rauhanomaisesti Repola ja Sivén yrittivät vaikuttaa lähettämällä eduskunnalle Tarton rauhansopimuksen päivänä ilmeisesti Sivénin kirjoittaman sähkeen, jossa toivottiin, ettei eduskunta vahvistaisi rauhaa, jossa "Karjalalle luetaan kiduttava kuolemantuomio. – – Tiedämme, että pyydämme veljeskansalta paljon, enemmän kuin olemme ansainneet, mutta äärimmäinen inhimillinen hätä pakottaa meidät rukoilemaan armoa", sähkeessä anottiin. Ratifioinnin jälkeen Repolan toimikunta ilmoitti, että Repolan tahto kuulua Suomeen oli lopullisesti rauennut ja toi julki "kiitollisuutensa Suomen hallitukselle ja Suomen kansalle siitä ajasta, jonka se on saanut nauttia Suomen sotilaallista suojaa ja jonka kestäessä sen oman kansallisen elämän perusta laskettiin". 
Suunnitelma kuitenkin kehittyi hyvin. E. E. Kailan Jääkäritoimisto lähetti Repolaan 500 kivääriä ja 100 000 patruunaa. Lieksan ja Joensuun alueen sotilasviranomaiset saatiin ummistamaan silmät asekuljetuksilta. 16. joulukuuta Bobi Sivénin Paavo-veljelleen kirjoittamassa kirjeessä Sivén kertoi, että metsää oli saatu myytyä kahden miljoonan markan arvosta. Työtä riitti ja Sivén oli vielä toiveikas. Joulukuussa 1920 Sivén vietti Eemil Huhtalan kanssa Porajärvellä viikon ja muodosti alueella 60-miehisen joukon, joka vetäytyisi merkin saatuaan karhunpesään, Repolaan. Muuten Sivén ja Huhtala päättivät jättää Porajärven suosiolla bolševikeille. Passiivisella Porajärvellä käynti kuitenkin masensi Sivéniä ja matkan jälkeen hän sanoi epätoivoisena Huhtalalle: "Olisi parasta laskea kuula kalloonsa, eihän sitä ilkiä palata Suomeen. Uskotko Huhtala sitä?". Huhtala vastasi, ettei Sivén ajatellut asiaa noin, mutta Sivén vain valitti väsymystään.
31. joulukuuta Repolan kunnantalolla laskettiin alas Suomen lippu. Sivén totesi ystävälleen: "Veli, en jaksa kärsiä tätä häpeää. Karjalan asia on henkeni arvoinen. Repolasta poistun viimeisenä ja tuskin silloin elävänä". Sivén kuitenkin päätti vielä yrittää karhunpesäsuunnitelmaa. Jos suunnitelma ei tuottaisi tulosta, olisi oman henkilökohtaisen ratkaisun aika.

Tammikuu 1921 – Sivénin viimeiset päivät

Joulukuun lopulla aktivistien ja karjalaisten rivit alkoivat rakoilla. Mannerheim ei ollut innostunut karhunpesäsuunnitelmasta, samoin karjalaiset alkoivat miettiä jos Edvard Gyllingin Karjalan työkansan kommuuni pitäisikin lupauksensa. Lopulta tammikuun alkupäivinä suunnitelma romahti. Karhunpesäsuunnitelmaa varten Lieksaan kuljetettujen aselaatikkojen sisältö päätyi julkisuuteen. On epäilty, että paikallisten kommunistien ansiosta. 6. tammikuuta 1921 ulkoasiainministeri Holstin apulainen, ulkoasiainministeriön ensimmäinen sihteeri varatuomari Arne Broms vaati Sivéniltä selvitystä asekuljetuksista. Sivén myönsi, että Repolaan oli kuljetettu 500 kivääriä, mutta ei pitänyt tiedustelua vakavana, koska ulkoministeriö tiesi kaiken karhunpesäsuunnitelmasta. Silti Sivén vastauskirjeessään ilmoitti eronpyyntönsä ja esitti toivomuksensa Repolaan jäämisestä siviilihenkilönä. Sivén ilmoitti mieluummin kuolevansa kuin palaavansa Suomeen. Tällä Sivén tarkoitti lähinnä karjalaisten rinnalla aseellisessa taistelussa kaatumista. Ulkoministeriö ja Sivénin läheisen heimoaktivistiystävän Toivo Kaukorannan luottamus karhunpesäsuunnitemaan oli mennyt. Lopulta Sivén kutsuttiin Helsinkiin, mutta hän ei koskaan sinne ehtinyt lähteä, kun tapahtui lopullinen käänne.
Repolan toimikunnan jäsenet, Repolan sotilaskomennuskunnan päällystö ja joukko repolalaisia oli kokoontunut juhlimaan ortodoksista joulujuhlaa karjalaiseen tapaan Repolan kirkonkylän kansakoululle 8. tammikuuta. Puolelta öin, kun Sivén oli jo mennyt nukkumaan, Höttönen esitteli taskuasettaan, joka kuitenkin laukesi aiheuttaen luodin tunkeutumisen hänen vatsaansa. Repolasta lääkäri oli jo lähtenyt, joten Höttöstä lähdettiin viemaan reellä Lieksaan, jonka edustalla Höttönen kuoli vammoihinsa aamuyöllä 9. tammikuuta.

Sivénin kuolema – kansallinen surujuhla

Kapteeni Paavo Sivén saapui Repolaan 17. tammikuuta. Hän yritti kunniakysymyksenä jatkaa veljensä perintöä eli karhunpesäsuunnitelmaa, jota oli alun perin pitänyt kannattamattomana, mutta lopulta suunnitelma kuivui itsestään kokoon. Sivén sotilaana tiesi, että suunnitelmalle oli heikot perusteet, varsinkin kun repolalaiset eivät tahtoneet uskoa, että bolševikkivallan myötä olot muuttuisivat. Suunnitelma olisi kuitenkin ehkä saattanut toimia, koska pian karhunpesäsuunnitelman suunnitellun täytäntöönpanon hetken tultua, Neuvosto-Venäjällä puhkesi levottomuuksia, muun muassa Kronstadtin kapina. 
Lupauksensa mukaisesti Pelagia Mauranen pesi Sivénin ruumiin, jonka sitten sairaanhoitaja Helmi Palo puki. Palo verhosi arkun valkoisella kankaalla ja laittoi Sivén-vainajan päälle koristeeksi havunoksia. Kun Paavo Sivén saapui Repolaan, hän ehti tiellä vielä hyvästellä veljensä. 15. tammikuuta Lieksan kunnanlääkäri antoi kuolintodistuksen ja 17. tammikuuta ruumis lähetettiin Helsinkiin osoitteenaan "Suomen ulkoasiainministeriö". 18. tammikuuta Helsingin rautatieasemalla vainajaa vastassa olivat Chopinin surumarssin soidessa suojeluskunnan kunniakomppania sotilassoittokuntineen, Toimen Poikien partiolaisia, aktivisteja ja omaisia. Jo Viipurissa, jossa juna oli seisahtunut, heimoystävät ja suojeluskuntalaiset olivat tehneet kunniaa vainajalle. Helsingissä karjalaiset suojeluskuntalaiset tekivät kunniavartion Sivénin ruumista kuljettaneen vaunun ympärille. Ruumis kuljetettiin patologiselle laitokselle, jossa Sivénin päähän laitettiin antiikin sankarin tyyliin laakeriseppele. Toivo Kaukoranta halusi, että ystävästään otettiin kuolinnaamio, jonka teki kareliaani, taiteilija Alpo Sailo. Sittemmin kuolinnaamio päätyi Juseliuksen mausoleumin oveen korkokuvana. 
Pian lehtien sivut täyttivät Sivénille omistetut muistokirjoitukset, jotka olivat erityisen ymmärtäväisiä, kiittäviä ja kunnioittavia. Sivénin ylioppilaskuva vuodelta 1918 pääsi lehtien kansiin. Sivénin kirjoittama avoin kirje Holstille julkaistiin useissa lehdissä, mikä lisäsi tapauksen vakavuutta ja vaikuttavuutta. Erityisesti aktivistien Suunta-lehti kiitti Sivéniä periaatteellisesta ja aatteellisesta työstä, joka päättyi periaatteelliseen ratkaisuun. Sivénin ratkaisu nähtiin "vapauttavana herätyshuutona" Suomen heimopolitiikalle ja kansalliselle yhtenäisyydelle sekä osoituksena siitä, että toiset osaavat "taittua, mutta eivät taipua". Sivénistä tuli mies, joka taisteli viimeiseen asti aatteensa ja suuren asian puolesta. Sivénin katsottiin olevan "Karjalan puolesta" kuollut "Karjalan sankari". Sivénin marttyyrikuolemasta kehittyi muutamissa päivissä ja viikoissa myytti.

Hautajaiset

Sivénin hautajaisista Hietaniemen hautausmaalla perjantaina 21. tammikuuta 1921 muodostui suuri isänmaallinen suomalais-karjalainen surujuhla. Hautausmaan kappeli oli täynnä surevia omaisia, työ- ja aatetovereita, ystäviä ja tavallisia kansalaisia. Tilaisuus alkoi Ylioppilaskunnan Laulajien kuoron laulamalla virrellä Mä kuljen kohti kuolemaa. Pastori Väinö Forsman piti puheen, jossa käsitteli Sivénin ihanteille ja aatteille omistettua elämää sekä siunasi lopulta viimeiseen lepoon. Omaisten hautaseppeleen jälkeen arkun viereen Sivénin aatetoveri ja vanha ystävä Toivo Kaukoranta laski Karjalan Liiton kukat. Kaukoranta piti puheen, jossa muisteli ystävänsä olleen jo kouluaikoina poliittisesti aktiivinen ja määrätietoinen. Kaukoranta kertoi Sivénin merkityksen Karjalan asian ajamisessa ja myös siitä, miten Sivénin teko tuli tulkita ja missä valossa se oli nähtävä sekä mihin se velvoitti. Hän muistutti, että aina oli aatteiden ja ihanteiden puolesta kuolemaan asti taistelevia nuoria miehiä, jotka eivät valtiovallan horjuvasta politiikasta välitä. Kaukorannan puheen päätteeksi mieskuoro esitti Emil Genetzin veljensä Arvid Genetzin runoon tekemän sävellyksen Karjala loppuosan säkeestä "Kun oikeuttas', uskoas" lähtien. 
Ulkoministeriön seppeleen laskivat varatuomari Arne Broms ja vänrikki Tapio Voionmaa. Repolalaisten seppeleen laskivat maanviljelijät Peka Kyöttinen ja Grigori Grigorjeff. Kyöttinen muisti lämmöllä ystäväänsä ja työtoveriaan. Tämän jälkeen hän veti esiin Repolan kunnantalon katolla heiluneen Suomen lipun, joka oli laskettu vuoden 1920 viimeisenä päivänä. Kyöttinen noudatti Sivénin viimeistä toivomusta ja antoi lipun Karjalan Liitolle talletettavaksi. Vankka heimoaatteen mies, Karjalan Liiton puheenjohtaja professori E. N. Setälä otti lipun vastaan. Setälä piti puheen, jossa näki, että Suomen tärkein tehtävä oman itsenäisyyden saavuttamisen jälkeen oli Karjalan vapauden hankkiminen. Kuitenkaan tätä eivät kaikki olleet tajunneet, joten kansakunnan yhteinen häpeä oli se, ettei tarpeeksi ollut tehty Repolan ja Porajärven Suomeen kuulumisen turvaamiseksi. Lopuksi Setälä siteerasi Ateenalaisten laulun sanoja "Nuorukaiselle kuolla kuuluu" -säkeestä lähtien. Tämän jälkeen seppeleet laskivat Karjalan Kansalaisliiton Itä-Karjalan komitea, Karjalainen osakunta, valtioneuvoston Itä-Karjalan toimituskunta, Repolan Sivistysseura ja Helsingin Suomalaisen Normaalilyseon luokkatoverit. Kappeli kohahti, kun paikalle saapui kenraali Mannerheim seuranaan kenraalit Hannes Ignatius ja Harald Åkerman. Mannerheim laski arkulle seppeleen, jonka nauhoista hän luki suomeksi ja ruotsiksi: "Isänmaalliselle nuorukaiselle, joka kaatui Suomen lipun laskiessa Itä-Karjalassa."
Lopulta repolalaiset, luokka- ja partiotoverit kantoivat arkun kappelin ulkopuolella odottaviin ruumisvaunuihin. Arkkua seurasivat Karjalaisen osakunnan ja partiolaisten surunauhoilla koristellut liput. Ulkona arkkua vastassa olivat Valkoisen Kaartin soittokunta ja Vöyrin komppania. Valkoisen Kaartin soittokunta aloitti virrellä "Herra, siunaa Suomen kansa". Kun arkkua alettiin kuljettaa kohti hautapaikkaa, soittokunta soitti Chopinin surumarssin. Ruumista laskettaessa hautaan Vöyrin komppania ampui kolme yhteiskunnialaukausta, joiden jälkeen soitettiin Karjalaisten laulu ja Sotilaspoika. 
Haudalle kukat laski vielä Toimen Poikien puolesta lääkintäkapteeni Sven E. Donner. Lisäksi Ylioppilaskunnan Laulajat laski kukkansa entisen kuorotoverinsa muistoksi. Aktivistien seppeleen laskivat E. E. Kaila, Rainer Sopanen ja Lauri Blomqvist. Aktivistien Suunta-lehden lähetystön puolesta puhui maisteri Eino Tikkanen. Tikkanen kiteytti aikansa ajatukset siitä, että Sivénin ratkaisu oli tehty itse asiassa oikeuden, vastuun ja todellisen puhtaan moraalin puolesta. Suomen valtiojohto oli unohtanut oikeudenmukaisuuden ja moraalisen vastuun heimoveljistä toteuttaessaan kylmää reaalipolitiikkaa. Illan pimennyttyä saattojoukko alkoi poistua haudalta ja hajaantua kukin omille teilleen.