google/wiki40b huggingface dataset:
Koiton Näyttämö

Koiton Näyttämö oli vuosina 1906–1933 toiminut helsinkiläinen teatteri, joka on yksi nykyisen Helsingin Kaupunginteatterin edeltäjistä.

Historia

Koiton Näyttämö syntyi lokakuussa 1906, kun Helsingin Lammassaaressa toiminut Lammassaaren Näyttelyseura otettiin Raittiusyhdistys Koiton jäseneksi. Teatteriyhdistyksen nimi muuttui muotoon Koiton Näytelmäseura, ja se aloitti esitykset seuraavana vuonna valmistuneessa Koiton talossa Helsingin Yrjönkadulla.
Teatteri kiinnitti ensimmäiset ammattinäyttelijät vuonna 1921. Koiton Näyttämön johtajana toimi tuolloin Aarre Linnala. Näytelmäseuran aikana ohjelmisto oli koostunut kansannäytelmistä ja yhteiskunnallaisista näytelmistä, mutta ammattiteatteriksi ryhtymisen jälkeen se vaihtui modernimpaan draamaan sekä farsseihin ja musiikkinäytelmiin. Koiton Näyttämö ei menestynyt taloudellisesti erityisen hyvin, ja vuonna 1933 se yhdistyi Kansan Näyttämön kanssa Helsingin Kansanteatteriksi, joka puolestaan solmi vuonna 1948 yhteistyösopimuksen Helsingin Työväenteatterin kanssa. Lopulta vuonna 1965 ne yhdistyivät Helsingin Kaupunginteatteriksi.
David Prophet

David Prophet (9. lokakuuta 1937 Hongkong – 29. maaliskuuta 1981 Silverstone, Northamptonshire) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui kahteen Formula 1 -osakilpailuun kausilla 1963 ja 1965. Hän oli 14. Etelä-Afrikan GP:ssä 1965. Hän oli myös kuudes vuoden 1963 Randin GP:ssä.
Prophet kuoli helikopterionnettomuudessa Silverstonessa vuonna 1981.
Ultima Underworld II: Labyrinth of Worlds

Juoni

Avatar on kutsuttu Lord Britishin linnaan päivälliselle. Seuraavana aamuna linnan ympärille on muodostunut kupu mustasta kristallista, joka sulkee sisälläolijat ansaan. Avatar käyttää linnan alapuolisista viemäreistä löytämäänsä toista kristallia matkustaakseen muihin maailmoihin, vapauttaakseen linnan Guardianin taiasta.
Bell 206

Historia

Alun perin Bell suunnitteli kopteria Yhdysvaltain armeijan käyttöön partiokopteriksi. Bell ei kuitenkaan saanut sillä kertaa sopimusta, mutta myöhemmin koptereita ostettiin koulutuskäyttöön. Armeija käyttää kopterista nimeä TH-67 Creek. Yhdysvaltain laivasto ja merijalkaväki käyttää laivastokäyttöön sovitetusta mallista nimeä TH-57 Sea Ranger. Lisäksi kopteri oli pohjana suunniteltaessa OH-58 Kiowa-kopteria. Siviilimalli 206A Jetranger tuli markkinoille vuonna 1967. 
Jetrangerista tuli suosittu etenkin uutisryhmien käytössä.

Käyttö Suomessa

Rajavartiolaitoksen Vartiolentolaivueella on ollut käytössään kolme Agustan lisenssivalmistamaa Agusta AB 206 -kopteria. Ne korvattiin vuoden 2010–2011 aikana neljällä Agusta Westland AW 119 Ke Koalalla. Kaksi käytöstä poistunutta kopteria myytiin Latvian rajavartiolaitokselle ja ne toimitettiin ostajamaahan joulukuussa 2012.
Suomen ilmavoimilla Kuljetuslentolaivueessa oli yksi Agusta Bell 206 -kopteri vuosien 1968–1979 välisenä aikana. Vuonna 1979 kopteri siirtyi Rajavartiolaitokselle.
Iso arteesinen allas

Iso arteesinen allas (engl. Great Artesian Basin) on Australian mantereella sijaitseva maanalainen pohjavesialue, ja ainoa luotettava veden lähde Australian sisäosan alangolla. Siihen kuuluvat Eyrejärven valuma-alue ja Murray-Darlingin valuma-alue. Alueella on mantereen sisällä laajoja pohjavesialtaita, jotka ulottuvat joissakin paikoin 3 000 metrin syvyyteen. Se on suurin ja laajin pohjavesialue maailmassa. Se peittää 23 prosenttia Australian mantereesta ja sisältää eri arvioiden mukaan 9–65 km³ pohjavettä. Alue on kerroksittaista kvartsipitoista hiekkakiveä. Altaan reunat ovat syntyneet mannerliikuntojen seurauksena.
Eyrejärvi sijaitsee maanpinnan alimmassa kohdassa altaan yläpuolella, ja sen ympäristössä on useita arteesisia kaivoja. Australian sisäosissa sataa yleensä vähän, mutta joinakin vuosina monsuunit ja toisina vuosina talviset eteläiset syklonit tuovat sateita alueelle. Eniten sataa altaan itäisellä ja koillisella reunavuoristolla, josta vesi lähtee virtaamaan etelää ja lounasta kohti. Maaperä on huokoinen ja vesi tunkeutuu hiekkakiven sisään. Sen liike kuitenkin jatkuu maan sisällä arvoiden mukaan viiden metrin vuosivauhtia. Monin paikoin maankuoren rakenne ohjaa vettä ylöspäin ja syntyy pysyvä vesilähde eli keidas. Näiden keitaiden vesi on saattanut liikkua maan sisällä kaksi miljoonaa vuotta ennen pintautumistaan. Monet näistä sijaitsevat Eyrejärven lähettyvillä, alueella jossa sataa harvoin.
Ison arteesisen altaan vettä käytetään karjankasvatuksessa ja talousvetenä (vaatii vedenpuhdistusta). Se purkautuu sopivalla paikalla porakaivoista omalla paineellaan ulos. Laaja vedenkäyttö on paikoin johtanut paineen laskuun, ja vedenkuluttajat ovatkin huolestuneita mahdollisista kaivojen kuivumisista.
Tärkein joki alueella on Murray-Darling, Australian pisin joki, joka ei koskaan kuivu ja jonka alueella kasvien viljeleminen on mahdollista. Se laskee etelään, mereen asti. Alueen muut joet ovat useimmiten kuivia wadeja (arabia:kuivettunut joen uoma), mutta sadekautena ne saattavat tulvia äkisti ja voimalla. Toisinaan sateita tulee riittävästi wadien täyttämiseen kokonaan, ja Eyrejärvi alkaa täyttyä pintaa myöten.
Eva Louise Tigerstedt

Eva Louise Wilhelmina Tigerstedt (o.s. Donner, 19. huhtikuuta 1890 Helsinki – 8. joulukuuta 1967 Hyvinkää) oli suomalainen Lotta Svärd -järjestön aktiivi.
Hänen vanhempansa olivat professori Otto Donner ja Vilhelmina ”Minette” Munck (1848–1922), jotka omistivat Hyvinkäällä sijaitsevan Ahdenkallion kartanon. Tigerstedt kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta ja opiskeli Dresdenissä vuosina 1907–1910. Hän oli mukana Lotta Svärd -järjestön toiminnassa sen perustamisesta lähtien. Tigerstedt oli Hyvinkään Lotta Svärd -paikallisosaston puheenjohtaja sekä kuului myös Pohjois-Uudenmaan piirijohtokuntaan. Vuodesta 1930 lähten hän toimi piirin muonituspäällikkönä vastaten muun muassa heinäkuussa 1930 järjestetyn talonpoikaismarssin muonituksesta. Talvisodan aikana Tigerstedt johti lottien muonitus- ja huoltotehtäviä Hyvinkäällä.
Tigerstedin puoliso oli taiteilija Gregori Gustaf Tigerstedt (1891–1968). Pariskunta asui Ahdenkallion kartanon lähistöllä sijatsevassa Tiikerinkalliossa. Hänen veljensä oli Harry Donner. Heidän tuttavapiirinsä kuului muun muassa Helene Schjerfbeck, jonka vuonna 1924 maalaama Eva Tigerstedtin muotokuva on arvioitu yli 250 000 euron hintaiseksi.
Kultaviiruorneero

Koko ja ulkonäkö

kooltaan kultaviiruorneero on noin 24 cm. Lajin pää, selkä ja alaruumis ovat pohjaväriltään hyvin tummanruskeat, lähes mustat. Väri muuttuu vatsassa vaaleammaksi. Linnun siivet, perä ja pyrstö ovat väritykseltään yksivärisen kastanjanruskeat. Linnun muussa ruumissa on tiheästi vaaleankeltaisia viiruja, jotka muodostavat tumman pohjavärin kanssa voimakkaan kontrastin. Kultaviiruorneero muistuttaa ulkonäöltään isoviiruorneeroa (Thripadectes scrutator) ja viiruorneeroa (Thripadectes holostictus),  mutta ne ovat yleisväritykseltään valeampia ja kultaorneeron viirutus on voimakkaampaa kuin niiden.

Elinympäristö ja elintavat

Kultaviiruorneeroa tavataan Andeilta hyvin laikuttaisesti. Lajia tavataan Venezuelasta, Kolumbiasta, Ecuadorista ja Perusta. Lajin elinympäristöä on kosteiden vuoristometsien tiheä aluskasvillisuus ja metsien reunat. lajia elää yleensä 2 000–3 500 metrin korkeudella merenpinnasta Laji viettää piilottelevaa elämää aluskasvillisuusden suojissa. Yleensä lintu liikkuu yksin. Kultaviiruorneeron pesimäkausi ulottuu toukokuulta heinäkuulle. Pesä sijaitsee yleensä kallionkolossa tai törmässä.
Gryon

Sijainti

Gryon sijaitsee Avançonjoen laakson pohjoisrinteellä ja viitisen kilometriä Bexistä koilliseen. Gryonin kylä sijaitsee noin 1 100 metrin korkeudessa. Les Diablerets -vuoret kohoavat Gryonin itäosassa lähes kolmen kilometrin korkeuteen. Kunnan korkein vuorenhuippu on Pointes de Châtillon (2 367 m mpy.).

Matkailu

Kesämatkailu Gryoniin alkoi 1800-luvun jälkipuoliskolla. Talvimatkailu alkoi 1900-luvun vaihteessa. Alpe des Chaux’n matkailualuetta on kehitetty 1960-luvulta alkaen; ensimmäinen hiihtohissi avattiin vuonna 1968.

Liikenne

Gryon on Transports publics du Chablais -yhtiön (TPC) Bex–Villars-sur-Ollon-radan varrella.

Muuta

Suomalainen laulaja Juha Vainio asui viimeiset vuotensa Gryonissa ja menehtyi siellä vuonna 1990 sydänkohtaukseen.
Il signor Max

Juoni

Isältään rahaa perinyt lehtikioskin pitäjä Gianni tutustuu lomamatkallaan aristokraattiseen Paolaan ja ryhtyy tavoittelemaan tätä kreivi Max Varaldoksi tekeytyen. Pian hän tapaa myös Paolan palvelijattaren Laurettan, joka oppii tuntemaan hänet lehdenmyyjä Giannina. Lopulta mies kyllästyy kaksoiselämäänsä, tekee valinnan kahden elämäntavan välillä ja löytää aidon rakkauden.

Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Mustavalkoinen Il signor Max on kuvattu Cinecittàn studiolla Roomassa. Se on yksi ohjaaja Mario Camerinin viidestä pikkuporvaristoa kuvaavasta romanttisesta komediasta. Neljä muuta ovat Kyllä miehet ovat roistoja (Gli uomini, che mascalzoni..., 1932), Darò un milione (1935), Ma non è una cosa seria! (1936) ja I grandi magazzini (1939). Käsikirjoittajana ja Camerinin apulaisohjaajana toimi kirjailijana ja myöhemmin myös elokuvaohjaajana tunnettu Mario Soldati. Kuvaaja Anchise Brizzin merkkiteoksiin kuuluvat Alessandro Blasettin historiallinen elokuva 1860 (1933) ja De Sican neorealistinen klassikko Sciuscià – viattomat (1946). Elokuvan musiikki on yksi Renzo Rosselinin ensimmäisistä elokuvasävellyksistä. Pääosia esittävät Vittorio De Sica ja Assia Noris olivat 1930-luvun italialaisen elokuvan kirkkaimpia tähtiä.
Yläluokkaiseen ympäristöön sijoittuva Il signor Max on yhdistetty 1930- ja 1940-lukujen vaihteen telefoni bianchi -lajityyppiin. Kevyt ja harmiton elokuva toisaalta myös arvostelee toimettoman yläluokan ulkomaita matkivaa elämäntapaa. Sen vastineeksi asetetaan perinteiset perhearvot, lehdenmyyjien välinen solidaarisuus sekä Italian fasistien Opera Nazionale Dopolavoro -järjestö, joka tarjoaa työläisille tervehenkistä viihdettä. Lopussa ristiriita laukeaa Hollywood-tyyliseen onnelliseen loppuun, jossa voidaan nähdä fasistien konsensuspolitiikan heijastuma.
Il signor Max oli aikanaan valtava yleisömenestys. Se sai ilmestymisvuonnaan Italian kulttuuriministeriön palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla. Aikalaiskritiikissä ja myöhemmissä arvioissa elokuvaa on kiitetty sen kepeydestä, sujuvasta rytmityksestä ja erinomaisista näyttelijäsuorituksista.
Camerinin komedioiden menestys innosti Vittorio De Sicaa kokeilemaan siipiään ohjaajana teemoiltaan samankaltaisissa elokuvissa Rose scarlatte (1940), Maddalena... zero in condotta (1940) ja Teresa Venerdì (1941). Samoja juoniaineksia on havaittavissa myös De Sican ja käsikirjoittaja Cesare Zavattinin myöhemmissä neorealistisissa elokuvissa kuten Sciuscià ja Polkupyörävaras (1948). Il signor Maxista on sittemmin tehty kaksi uusintaversiota, Giorgio Bianchin Il conte Max vuonna 1957 ja Vittorio De Sican pojan Christian De Sican samanniminen elokuva vuonna 1991.
Erkki Sallinen

Erkki Sallinen (1680–1758) oli suomalainen sissipäällikkö Pikkuvihan aikana.
Sallisen vanhempia ei tunneta, mutta hänen kotitalonsa tiedetään sijainneen Kiihtelysvaaran Keskijärvellä. Pikkuvihan aikana 10. maaliskuuta 1742 Kiteen pappilassa käydyssä taistelussa upseerit jättivät talonpojat ylivoimaisen venäläisjoukon armoille. Talopojat alkoivat tästä sydämistyneenä ryhtyä itse vastarintaan. Sallinen oli yksi heidän valitsemistaan sissipäälliköistä, jonka apulaisena toimivat aika ajoin muun muassa Lauri Roivas ja Olli Haapalainen. Jonkin aikaa Kiteen taistelun jälkeen Sallinen johti joukkonsa rankaisuretkelle rajan taakse. Sieltä palatessaan hän joutui perimätiedon mukana 200-300 miehensä kanssa vastakkain ylivoimaisen vihollisen kanssa Tuupovaaran Öllölässä 7. huhtikuuta 1742. Viholliselle tuotettiin ankaria tappioita ja se joutui vetäytymään omalle puolelleen. Seuraavana kesänä Sallisen mainitaan olleen mukana Sortavalaa vastaan tehdyllä retkellä.
Sallisen puoliso oli Briita Kukkonen.
FIFA 100

FIFA 100 on jalkapallolegenda Pelén laatima luettelo omasta mielestään 125 parhaasta elävästä jalkapalloilijasta. Pelaajista 123 on miehiä ja kaksi naisia. Lista julkaistiin vuonna 2004 Fifan 100-vuotisjuhlien kunniaksi. 
Luettelon pohjalta on tehty pelaajaesittelyille rakentuva kirja.
Ivan Puni

Ivan Puni (Jean Pougny, ven. Иван Пуни; 20. helmikuuta 1892    - 28. joulukuuta 1956) oli Suomen suuriruhtinaskunnassa syntynyt venäläinen avantgardetaiteilija (suprematisti, kubofuturisti).

Elämä

Ivan Puni syntyi italialaistaustaiseen perheeseen Kuokkalassa, joka kuului tuolloin Suomen suuriruhtinaskuntaan (nykyisin osa Pietaria). Hänen isoisänsä oli tunnettu italialainen säveltäjä Cesare Pugni. Ivanin isä Alberto (Andrej) Puni toimi Mariinski-teatterin sellistina.  
Puni opiskeli 1910-1911 Pariisissa mm. Académie Julienissa omaksuen fauvistisen tyylin. Palattuaan Venäjälle 1912 hän tutustui pietarilaisiin taiteilijoihin kuten Kazimir Malevitšiin, Vladimir Tatliniin ja Velimir Hlebnikoviin, liittyi avantgarde-ryhmään nimeltä Nuorison liitto (ven. Союз Молодежи) ja osallistui   ryhmänäyttelyihin. Hän teki toisen Pariisin-matkan 1914 palaten Pietariin 1915. Palattuaan hän alkoi suosia maalauksissaan kubistista tyyliä. Vuonna 1915 Puni perusti usean muun taiteilijan (mm. Aleksandra Ekster, Ljubov Popova, Olga Rozanova, Nadežda Udaltsova, Nina Genke ja Ksenija Boguslavskaja) kanssa ryhmän nimeltä Supremus edistämään Malevitšin perustamaa suprematistista taidesuuntausta. Puni järjesti Pietarissa 1915 kaupungin ensimmäisen futuristisen näyttelyn nimeltä Raitiovaunu 5 ja myöhemmin samana vuonna näyttelyn nimeltä 0.10. Näihin osallistuivat mm. Malevitš, Tatlin ja Popova. Mukana oli myös Punin omia maalauksia ja rakennelmia. Malevitš ja Puni kirjoittivat yhdessä vuonna 1916 julkaistun Suprematistisen manifestin, joka julisti uuden abstraktin taiteen esiinnousua. Vuosina 1915-1916 Puni työskenteli monen suprematistin kanssa Verbovkan kylän kansankeskuksessa, Ukrainassa. Vuonna 1916 Strindbergin taidesalongissa, Helsingissä, järjestettiin Venäläisen taiteen näyttely, jossa oli esillä Punin ja muiden venäläisten avantgardetaiteilijoiden töitä. Hän toimi 1918 Venäjän taideakatemiassa luennoitsijana sekä 1919 Marc Chagallin johdolla opettajana Vitebskin taidekoulussa, Valko-Venäjällä. 

Puni ja hänen vaimonsa Ksenija Boguslavskaja muuttivat Venäjältä vuonna 1919 Suomeen ja myöhemmin vuonna 1920 Berliiniin, missä järjestettiin Punin ensimmäinen yksityisnäyttely, Galerie der Sturmissa. Berliinissä Puni suunnitteli myös pukuja ja lavasteita teatteriin. Hän muutti vaimonsa kanssa 1924 Pariisiin, minkä jälkeen hänen tyylinsä sai impressionismin sävyjä. Ranskaan muuton jälkeen hän allekirjoitti teoksensa nimellä Jean Pougny tehdäkseen etäisyyttä Venäjän aikaiseen tyyliinsä. Vuonna 1946 Punista (Pougnystä) tuli Ranskan kansalainen. Hän kuoli Pariisissa vuonna 1956.
Chantal Mouffe

Chantal Mouffe (s. 1943) on belgialainen politiikan teoreetikko. Mouffe on tullut tunnetuksi sosialistisen yhteiskuntateorian jälkimarxilaisena uudistajana, joka korosti luokkataistelun olevan vain yksi monista yhteiskunnallisen vastakkaiasettelun muodoista.
Vuonna 1985 Mouffe julkaisi Ernesto Laclaun kanssa hänet esiin nostaneen teoksen Hegemony and Socialist Strategy: Towards a Radical Democratic Politics. Mouffe toimii politiikan teorian professorina Westminsterin yliopistossa Lontoossa.
MacAulayn klaani

MacAulayn klaani on skotlantilainen klaani. Klaanin historiallinen keskus on ollut Ardincaplea ympäröivät maat, joka nykyään kattaa Rhun kylän ja Helensburghin burghin Argyll ja Butessa. Ardincaplen Macaulayt ovat pääosin sijainneet perinteisessä Dunbartonshiren kreivikunnassa, jonka läpi kulkee 'Ylämaan linja' jakaen sen Ylämaahan ja Alamaahan. MacAulayta on pidetty Ylämaan klaanina ja eri historioitsijat ovat yhdistäneet sen alkuperäisiin Lennoxin jaarleihin ja myöhemmin Gregorin klaaniin. Klaanin päällikköä on kutsuttu arvonimellä Ardincaplen lairdi.
On myös muita skotlantilaisia MacAulayn klaaneja, joilla ei ole historiallista yhteyttä tähän klaaniin. Näitä ovat Lewisin MacAulayn klaani ja Ullapoolin ja Loch Broomin MacAulayn klaani sekä mahdollisesti Uistin Macaulayn klaani.

Alkuperä

Klassisen gaelin henkilönnimi Amhlaoíbh, (nykyään englantilaisittain Aulay), oli yleinen kristitty nimi varhaisissa Lennoxin jaarlien perheissä.
Rauhanosinko

Rauhanosinko eli Peace dividend oli Yhdysvaltain presidentin George H. W. Bushin ja Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Margaret Thatcherin 1990-luvun alussa luoma termi, jolla he pyrkivät kuvaamaan ilmeisesti omille äänestäjilleen ja taustajoukoilleen, että puolustusmenojen leikkaaminen auttaa kansantaloutta. Se pohjautuu vanhaan "guns versus butter" -teoriaan. Kylmän sodan voiton jälkeen länsimaiden johtajilla oli tarve vähentää puolustusmenoja ja kuvata puolustusmenot taloudellisesti päinvastoin vaikuttavana kuin 1930-luvulta alkaen oli kuvattu.
Kansantaloudet ovat viimeisten parinsadan vuoden ajan menneet lamaan sotien päätyttyä muualla paitsi hävinneissä maissa, joissa jälleenrakennus pystytään aloittamaan. "Peace dividend" viittasikin pitempiaikaiseen nousuun - Clintonin kauden dotcom-hype osin liittyy tällaiseen aseista hyödyllisiin tuotteisiin ja teknologioihin siirtymiseen. Jos poliittista halua löytyy, rauhanosinko voi myös kohdistua sosiaalisiin ohjelmiin, köyhyyden vähentämiseen, terveydenhuollon kehittämiseen jne. Peace Dividend voidaan kohdistaa myös negatiivisena tulonsiirtona ylimpien tulonsaajien verojen alentamiseen.
Vaikka George Bush vanhempi otti termin käyttöön, Yhdysvaltojen puolustusmäärärähat eivät supistuneet. Niiden vähentäminen oli ollut hyvin vaikeaa jo toisen maailmansodan jälkeenkin. Länsi-Eurooppa ja Venäjä vähensivät merkittävästi puolustusmäärärahojaan, mutta Euroopassakin Englanti vähemmän kuin muut Länsi-Euroopan maat. Yhdysvalloissa puolustusmäärärahoja vähennettiin vuosien 1985 ja 1993 välissä, mutta sen jälkeen rahoitus pysyi muuttumattomana vuoteen 1999 ja kasvoivat voimakkaasti perusteena terrorisminvastainen sota.
Puolustumäärärahojen supistaminen on mahdollista vain, jos puolustusvoimilla ja -teollisuudella ei ole kansantaloudessa liian merkittävää osuutta. Vuonna 2008 alkaneessa lamassa muun muassa Saksa on vähentämässä merkittävästi puolustusmäärärahojaan, mutta esimerkiksi julkisen talouden kriisivaltio Kreikka taas ei.
Mighty Morphin Power Rangers: Mega Battle

Tarina

Pelin tarina pohjautuu löyhästi televisiosarjaan, kun viisi nuorukaista saavat supervoimat Zordonin voimakolikkojen myötä. Heidän tehtävänään on puolustaa Angel Grovea ja samalla maailmaa Rita Repulsalta ja hänen kätyreiltään. Kaupunkiin on ilmestynyt neljä salaperäistä tornia, jotka vilisevät Ritan kätyreitä. Todellinen pahuus on kuitenkin vielä tuloillaan.

Pelattavuus

Pelissä on pelattavina hahmoina kaikki viisi alkuperäistä Power Rangeria Jason, Zack, Billy, Trini, Kimberly ja myöhemmin Tommy. Jokaisen hahmon saa kehitettyä kolmella eri pääosalueella, aseeton hyökkäys, aseet ja eri energiatasot. Jokasella hahmolla on käytössä kaksi eri asetta, jokin teräase, kuten Punaisella Rangerilla miekka ja Mustalla Rangerilla taistelukirves ja laserase. Hahmon tasoa saa korotettua pelin aikana keräämistä keltaisista palloista, sekä tason läpäistyä tasobonus ja Megazord lopputaistelusta saaduilla pisteillä.
Pelin tarinatila etenee, kun pelaaja on valinnut yhden Power Rangerin pelattavaksi hahmoksi ja etenee tasosta toiseen. Aluksi pelin vastustajina ovat erilaiset savisoturit, joista hieman vahvemmat omaavat laseraseen. Edetessään kentillä tulee vastaan hieman vaativimpia vastustajia, kuten tengasotureita. Pelaajan päästyä viimeiselle tasolle vastaan tulee aina aluksi normaalikokoinen pomovastus, jonka jälkeen taistelu siirtyy Megazordilla taistelemiseen vihollisesta kasvettua jättiläisversio. Jokainen Megazord taistelu on jaettu kahteen vaihteeseen. Ensimmäinen keskittyy pelkästään ammuskelemaan pomovastuksen heikkoja kohtia ja estämään sen vastahyökkäyksiä. Ensimmäisen osion jälkeen Megazord siirtyy taistelutilaan ja peli jatkuu kuin normaali sivusta kuvattu taistelu. Tarkoituksena on tietyn ajan sisällä saada näppäin yhdistelmä oikein, joka määrää kuinka vahva Megazordin hyökkäys on.
Pelin muina pelitiloina ovat Rita's Tower, jossa tavoitteena on päästä aina viimeiseen kerrokseen asti. Jokaisessa kerroksessa on eritasoisia vastustajia, jotka voittamalla pääsee etenemään seuraavaan kerrokseen. Boss Rush on pelkästään Megazordilla käytävä pelitila, jossa pelaaja kohtaa kaikki viisi Megazordi taistelua tarinatilasta. Viimeinen pelitila on moninpelitila Angel Groove's Dojo, jossa 1-4 pelaajaa voivat tapella keskenään omalla Power Rangerilla.

Lisäosa

Peliin sai ladattua lisäosaksi viisi uutta hahmoa. Toisella tuotantokaudella punainen, musta, keltainen ja vaaleanpunainen ranger saivat uudet korvaajat Rocky, Adam, Aisha ja Kat. Lisäksi alun perin vihreänä rangerina ollut Tommy vaihtoi valkoisen rangerin rooliin, jonka saa pelattavaksi hahmoksi. Sinisen Rangerin roolissa myös sarjan toisella tuotantokaudella ollut Billy sai vaihtoehtoisen asun.
Phellinaceae

Tuntomerkit

Phelline-lajit ovat puita, joiden lehtilavat ovat sahalaitaisia, harvoin ehytlaitaisia. Puut ovat kaksikotisia, emi- ja hedekasvit ovat eri yksilöitä. Yksineuvoiset kukat ovat pieniä, 4–6-lukuisia. Verhiö on tyveltään yhdislehtinen, teriö sen sijaan erilehtinen. Hedekukissa heteenpalhot ovat ponsia lyhyempiä, ja emiön surkastuma on jäljellä. Emikukissa puolestaan on joutoheteitä ja kehänpäällinen sikiäin, joka koostuu kahdesta viiteen yhteen kasvaneesta emilehdestä. Luotit ovat kookkaita ja liuskaisia sekä enemmän tai vähemmän vartalottomia. Yhdessä sikiäimessä on 2–5 siemenaihetta kärki-istukassa. Hedelmä on luumarja, jonka kivet ovat erillisiä toisistaan.

Luokittelu

Heimon läheisin sukulainen on heimo Argophyllaceae. Heimot ovat toistensa rinnakkaishaaroja Asterales-lahkon evoluutiopuussa ja muodostavat yhteisen kladin. Sen ominaisuuksia ovat tietyt piirteet korkissa, siitepölyssä, emiön vartalossa ja siemenaiheissa. Aikaisemmin heimo on sijoitettu orjanlaakerikasveihin (Aquifoliaceae) tai omana heimonaan lahkoon Icacinales.
C. W. Åkerlund

Carl Wilhelm Napoleon Åkerlund (12. huhtikuuta 1840 – 19. kesäkuuta 1911) oli suomalainen liikemies, kunnallisneuvos ja lahjoittaja.
Åkerlund oli syntyjään köyhän äidin poika Helsingistä. Hän aloitti työuransa puotiapulaisena Hämeenlinnassa 13-vuotiaana. Åkerlundin työskentely kauppa-alalla jatkui Tampereella, aluksi kauppias L. J. Hammarénin palveluksessa ja myöhemmin, hänen ostettuaan Hammarénin kauppavarastot itselleen, itsenäisenä kauppiaana vuodesta 1870 lähtien. Vuonna 1886 Åkerlund aloitti työskentelyn Tampereen Säästöpankin rahastonhoitajan ja asiamiehen virassa. Hän hoiti näitä toimia aina kuolemaansa saakka.
Åkerlund oli Tampereen kunnalliselämässä keskeinen hahmo ja kuului kaupunginvaltuustoon 1874–1904. Ruotsinkielisestä kodista lähtöisin ollut Åkerlund liittyi suomenmielisten toimintaan ja oli heidän näkyvimpiä edustajiaan Tampereella, missä ruotsinmieliset hallitsivat kunnallista päätöksentekoa ja kunnallisvaaleja. Hän oli muun muassa perustamassa Aamulehteä vuonna 1881 ja Tampereen Suomalaista Klubia vuonna 1891. Lehtiyhtiön ensimmäisiin osakkeenomistajiin kuulunut Åkerlund oli yhtiön johtokunnan jäsen 27 vuotta ja toimi 13 vuotta sen puheenjohtajana. 
Tampereen Tullin alueella sijaitseva Åkerlundinkatu on nimetty C. W. Åkerlundin mukaan. Myös hänen kauppiaskollegallaan L. J. Hammarénilla on oma nimikkokatunsa samalla alueella.