google/wiki40b huggingface dataset:
Witchery

Historia

Witchery perustettiin kun Satanic Slaughter hajosi. Witcheryyn kuului aluksi Jensen (The Haunted) ja Rille Rimfält, laulaja Toxine, rumpali Mique, ja basisti Sharlee D'Angelo (Arch Enemy, Mercyful Fate). Vuonna 1998 he nauhoittivat ja julkaisivat debyyttialbuminsa, Restless And Dead Necropolis Recordsin kautta. Myöhemmin samana vuonna Witchery julkaisi "Witchburner"-minialbumin. EP sisälsi 2 omaa ja 4 cover-kappaletta, näyttäen artistien musiikillisia vaikutteita. Vuonna 1999 Witchery lähti U.S.A:n kiertueelle Emperorin ja Borknagarin kanssa. Yhtyeen toinen pitkäsoitto, Dead, Hot and Ready, julkaistiin vähän myöhemmin, ja Euroopan kiertue aloitettiin. Symphony For The Devil, bändin kolmas albumi, nauhoitettiin Berno Studiosissa vuonna 2001, samalla studiolla ovat nauhoittaneet mm. Amon Amarth ja Dark Funeral. Levyllä soitti yhtyeen uusi rumpali, Martin "Axe" Axenrot (Opeth, Bloodbath). Witchery palasi kiertämään Pohjois-Amerikkaa myöhemmin samana vuonna The Hauntedin kanssa. He palasivat Berno Studiosiin vuonna 2004, ja nauhoittivat Don’t Fear The Reaper -albuminsa, tällä kertaa antoivat miksaamistehtävän Tue Madsenille ja hänen Antfarm Studiosille (The Haunted, Heaven Shall Burn, Himsa). Nauhoittamisen jälkeen yhtye allekirjoitti maailmanlaajuisen levytyssopimuksen Century Median kanssa.
Sean O’Brien

Pelaajaura

O’Brien aloitti koripallouransa Southern Illinoisin yliopiston joukkueessa. O’Brien pelasi yliopistossa täydet neljä vuotta, joiden aikana O’Brien teki keskimäärin 9,5 pistettä ja otti 6,2 levypalloa ottelua kohden.
Heinäkuussa 2017 O’Brien teki ensimmäisen ammattilaissopimuksen Korisliigassa pelaavaan Korihaihin.O'Brien pelasi Korihaissa koko kauden ja oli joukkueen tehokkain pelaaja tehden 13,8 pistettä ja 7,6 levypalloa per peli.
Kaudeksi 2018–2019 O'Brien teki sopimuksen tsekkiläisen Dekstone Tuři Svitavytan kanssa.
Linnakesaaret

Arviot

Helena Pilke kiittää laajassa arviossaan kirjoittajien asiantuntemusta, ja hän toteaa samalla että kirjasta henkii myös kirjoittajien "rakkaus vanhaan aselajiinsa sekä niihin saariin, joilla rannikkotykistön eri yksiköt ovat toimineet". Hän huomauttaa sisällysluettelon suppeudesta: alaotsikkoja ei ole mainittu. Hän olisi myös kaivannut alaviitteitä. Hän kuitenkin olettaa, ettei teosta ole tarkoitettu tutkimuskäyttöön vaan muillekin kuin aselajin väelle.
Timo J. Anttila kirjoittaa arviossaan, että teos on "kunnianosoitus linnakesaarten vaikeissa oloissa palvelleille sisukkaille miehille ja naisille". Hän huomauttaa, että keskittyminen rannikkotykistön alkuvaiheisiin ja sotavuosiin on perusteltua, sillä aselajin merkitys itsenäisyyden rakentamisessa oli merkittävä. Viime vaiheiden kuvauksen ylimalkaisuus harmittaa Anttilaa, ja häntä olisi kiinnostanut lukea enemmänkin rannikkotykistön liittämisestä merivoimiin, mutta hän toteaa toisaalta, että historiikki olisi saattanut muuttua poliittiseksi historiaksi.
Kirjaslampi (Valkeakoski)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä. Lammen rannassa on yleinen uimala , jonka yhteyteen on rakennettu laiturirakennelma. Etelärannalla sijaitsee myös tanssilava .

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Mallasveden alueeseen (35.711) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 84,2 metriä mpy. Lammesta on laskuoja Mallasveteen.

Historiaa

Lammen itärannat ovat olleet saarena silloin kun Mallasveden pinta oli nykyistä korkeampana. Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa tilanne näyttäisi olleen juuri sellainen . Saaressa on asuttu varhaismetallikaudella ja asuinpaikan ranta on Kirjaslammille päin.
Vuoden 1956 peruskartassa lammessa oli jo uimala ja sen etelärannalla tanssilava. Läheinen hotelli on rakennettu vasta vuoden 1986 kartan julkaisun jälkeen.
Koiranelämää

Koiranelämää on Thomas Brezinan Seitsemän tassua ja Penny -kirjasarjan ensimmäinen. Kirja käsittelee Pennyn, ja tämän koirien, pienen temppelikoira Millin ja elokuvatähti Robinin elämää ja seikkailuja. Millin oli joku heittänyt ulos liikkuvasta autosta, ja Robinin kouluttaja-emäntä oli halvaantunut vakavasti kuvauksissa, joten Robin oli jäänyt Pennyn luokse.
Turn Up the Sun

Live-esitykset

”Turn Up the Sun” esitettiin livenä ensimmäisen kerran toukokuussa 2005. Kappaletta soitettiin ainoastaan Don’t Believe the Truth Tour -kiertueen aikana, eikä sillä ollut tilaa Oasiksen myöhemmillä soittolistoilla.
SNCAO

Société nationale des constructions aéronautiques de l'ouest eli SNCAO oli Ranskan valtionyhtiö, joka luotiin 16. marraskuuta 1936 yhdistämällä kolme Breguet-lentokonetehdasta (sijainnit: Bouguenais, Loire-Nieuport ja Issy-les-Moulineaux). Yhtiö sulautettiin SNCASO-yhtiöön vuonna 1941, kun Ranska oli Saksan miehittämä. Vuonna 1957 SNCASO sulautui Sud Aviation -yhtiöön.
Albertus Saksilainen

Albertus Saksilainen (lat. Albertus de Saxonia; n. 1320 – 8. heinäkuuta 1390) oli saksalainen filosofi, joka tunnetaan panoksestaan logiikan ja luonnonfilosofian alalla. Hän vaikutti Jean Buridanin ajattelun ja occamismin leviämiseen Italiaan ja Keski-Eurooppaan. Albertus toimi Halberstadtin piispana vuodesta 1366 kuolemaansa saakka.

Elämä

Albertus syntyi Rickensdorfissa lähellä Helmstedtia. Hänen isänsä oli maanviljelijä. Kykyjensä ansiosta Albertus lähetettiin opiskelemaan ensin Prahan ja sitten Pariisin yliopistoon. Pariisissa hän oli Jean Buridanin oppilas ja sai paljon vaikutteita tämän luonnonfilosofian ja logiikan opetuksista.
Albertus opetti Pariisissa vuosina 1351–1362. Vuonna 1353 hän toimi yliopiston rehtorina. Vuonna 1362 Albertus lähti paavi Urbanus V:n hoviin Avignoniin Rudolf IV Itävaltalaisen lähettiläänä neuvotellakseen Wienin yliopiston perustamisesta. Neuvottelut olivat menestyksekkäitä, ja Albertuksesta tuli yliopiston ensimmäinen rehtori vuonna 1356.
Vuonna 1366 Albertus valittiin synnyinhiippakuntansa Halberstadtin piispaksi, missä virassa toimiessaan hän käytti nimeä Albertus III. Piispana hän liittoutui Braunschweig-Lüneburgin herttuan Magnus II:n kanssa Hildesheimin piispaa Gebhardusta vastaan. Hän joutui Gebharduksen vangiksi Dincklerin taistelussa vuonna 1367.
Albertus kuoli Halberstadtissa vuonna 1390.
Lissabonin laivastotukikohta

Lissabonin laivastotukikohta (port. Base Naval de Lisboa) on Portugalin laivaston päätukikohta, joka sijaitsee entisen Alfeiten alueella Tagusjoen estuaarin etelärannalla lähellä Almeidaa. Tukikohdasta käytetään toisinaan nimeä Alfeiten laivastotukikohta.
Pääosa laivaston aluksista on sijoitettu Alfeiteen samoin kuin useat huolto-, esikunta- ja koulutuslaitokset. Tukikohdan läheisyydessä sijaitsee myös merisotakoulu, laivaston tekninen koulu, Arsenal do Alfeite, merijalkaväentukikohta ja muita merivoimien yksiköitä.

Historia

Lissabon ja sen lähistöllä sijaitseva Tagusjoen estuaari ovat jo 1100-luvulta alkaen olleet Portugalin suurimmat ja merkittävimmät laivastotukikohdat. Löytöretkien aikaan 1400- ja 1500-luvuilla alueesta muodostui maailman merkittävin satama-alue.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen alueella ei ollut vain yhtä yhtenäistä tukikohtaa, vaan joukko pienempiä tukikohtia Taguksen kummallakin rannalla. Näitä olivat muun muassa Lissabonin laivastoarsenaali, Doca de Belémin sukellusvenetukikohta, Bom Sucesson merilentokonetukikohta, Vila Franca de Xiran hävittäjätukikohta, Vale do Zebron torpedoveneiden tukikohta, Alcántaran merivoimienkasarmit ja Doca da Marinhan laiturialue.
Muutamat ylemmistä upseereista esittivät 1800-luvun lopulta alkaen laivaston yksiköiden keskittämistä Lissaboniin ja Taguksenalueelle yhteen tukikohtaan. Uuden laivastoarsenaalin rakennustyöt alkoivat 1928 ja valmistuivat 1937. Arsenal do Alfeitea pidettiin yhtenä maailman suurimmista ja parhaiten varusteltuna. Tukikohtaan sijoitettiin pääosa laivaston aluksista, henkilöstöstä ja palveluista.
Alfeiten hallintoesikunta (port. Intendência de Marinha do Alfeite) nimettiin 3. joulukuuta 1958 Lissabonin laivastotukikohdaksi.
Portugalin puolustusministeriö antoi 5. helmikuuta 2009 määräyksen 33/2009, jonka mukaan telakka-alue yksityistetään. Telakka liitettiin osaksi Empordef, SGPS:ää yhtiötä, joka hallinnoi muitakin Portugalin valtion puolustusteollisuuden yhtiöitä. Telakkayhtiö aloitti toimintansa 1. syyskuuta. Yhtiön alue kattaa noin 36 hehtaaria laivastotukikohdan alueesta.
Yksimielisyysharha

Yksimielisyysharha tai virheellinen konsensusefekti on kognitiivinen vinouma, jossa yksilöllä on taipumus projisoida omaa ajattelutapaansa muihin yksilöihin. Toisin sanoen yksilö olettaa, että kaikki muut ajattelevat samalla tavalla, mikä johtaa virheelliseen näkemykseen vallitsevasta konsensuksesta. Tilastollisten tutkimusten mukaan oletus on kuitenkin väärä.
Vääristymä ilmenee usein ryhmässä, jossa yksilö ajattelee oman ryhmänsä kollektiivisen mielipiteen edustavan myös laajemman ryhmän käsitystä asiasta. Kun yksilö huomaa, että konsensusta ei löydykään, hän helposti olettaa, että eri mieltä olevat yksilöt ovat väärässä. Toiminnalle ei ole löydetty yhtä selittävää tekijää.
Kalle Valta

Kalle Valta (27. marraskuuta 1876 Lapinlahti – 6. maaliskuuta 1955 Pielavesi) oli suomalainen pienviljelijä, sosiaalidemokraattinen poliitikko ja kansanedustaja.
Valta syntyi Lapinlahden Onkiveden kylässä (nykyisin Maaningan kuntaa) torppari Pekka Lappeteläisen (myöhemmin Valta) ja Maria Virkkusen esikoiseksi. Perhe muutti vuonna 1896 Pielaveden Pangan kylälle.
Vuosisadan alussa Valta liittyi Löytynjärven työväenyhdistykseen. Kansalaissodan jälkeen Valta pidätettiin ja tuomittiin viideksi vuodeksi kuritushuoneeseen "kiihkeästi väärien tietojen levittämisestä".
Kansanedustajaksi Valta valittiin vuosiksi 1927–1930. Seuraavissa vaaleissa hän jäi varaedustajaksi, mutta Taavetti Nuutisen kuoltua Kalle Valta nousi eduskuntaan uudelleen vuosiksi 1932–1935. Tasavallan presidentin valitsijamies Valta oli vuosina 1931, 1937, 1940 ja 1943.
Valta oli myös SDP:n puoluevaltuuston jäsen ja pitkäaikainen Pielaveden kunnanvaltuutettu.
Valta meni vuonna 1898 naimisiin pielavetisen Aada Korhosen kanssa. Heillä oli yhdeksän lasta.
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 1998

Alkulohkot

Vihreällä pohjalla olevat joukkueet etenevät pudotuspeleihin.
Pirkanpohjan taidekeskus

Rakennukset

Taidekeskuksen vanhinta rakennusta kutsutaan Siniseksi taloksi. Sen on suunnitellut arkkitehti Elsi Borg, jonka muita tunnettuja töitä ovat Lastenlinna Helsingissä, Taulumäen kirkko Jyväskylässä sekä Teuvan kirkko. Sininen talo on valmistunut vuonna 1934 alun perin Ähtärin seurakuntakeskuksesi, mutta vuodesta 1974 lähtien se on ollut taidekeskuksen näyttelytilana. Taidekeskus laajeni 1990-luvulla, kun Sinisen talon viereen rakennettiin Punainen talo. Se sisältää neljä nykyaikaista näyttelyhuonetta, joista yksi toimii Eero Hiirosen taideteoksia esittelevänä veistossalina. Eero Hiirosen veistoksia on esillä myös Sinistä ja Punaista taloa ympäröivässä veistospuistossa.

Punainen talo

Punaisen talon alakerrassa on kokoelma taiteilijaprofessori Eero Hiirosen teoksia. Niissä on usein esillä hänelle rakas vesielementti. Yläkerrassa on kultakauden taiteilijoiden teoksia.

Sininen talo

Esillä Maria Matikan ja Jarkko Rantasen töitä.
Alexis Contant

Joseph Pierre Alexis Contant (12. marraskuuta 1858 Montreal – 28. marraskuuta 1918 Montreal) oli kanadalainen säveltäjä, urkuri, pianisti ja opettaja. Hän oli pitkälti itseoppinut, mutta sai myös opetusta Calixa Lavalléelta. Hän toimi Johannes Kastajan kirkon urkurina Montrealissa vuodesta 1885 kuolemaansa saakka. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Victor Brault, Claude Champagne, Orpha-F. Deveaux, Joseph Gagnier, Rodolphe Mathieu ja Wilfrid Pelletier.
Constantin sävellysten joukkoon lukeutuvat oratorio Caïn (1905), neljä messua orkesterisäestyksellä ja sävelruno L'aurore.
Alberich

Alberich oli merovingiajan germaanikansojen taruissa velho ja kääpiöiden kuningas. Hän esiintyy taruissa myös nimillä Oberon tai Alberon. Alberichilla oli kyky muuttua näkymättömäksi. Hänen nimensä tarkoittaa ”haltijoiden kuningas” tai ”maahisten kuningas” (elbe rex).
Ranskalaisessa keskiaikaisessa runoelmassa Huon de Bordeaux hahmo on nimeltään Oberon, metsässä asuva kääpiökuningas, joka auttaa taikavoimillaan sankaria mahdottomalta näyttävässä tehtävässä. Shakespeare sai runoelman englanninnoksesta vaikutteita ja lainasi hahmon nimen ja haltija-aiheen Kesäyön unelma -näytelmäänsä. Nibelungein laulussa Alberich on Nibelungein aarretta vartioiva kääpiö, jonka Siegfried voittaa. Siegfried pakottaa Alberichin luovuttamaan näkymättömyysviittansa. Richard Wagnerin Nibelungin sormus -oopperasarjassa Alberich on nibelungien johtaja ja Reininkulta-aarteen vartija. Alberich on oopperasarjassa synkempi hahmo kuin vanhoissa taruissa.
Latinalainen keisarikunta

Valtion vaiheita

Keisarikunta joutui heti alkuunsa vaikeuksiin, kun sen piti puolustautua bulgaareja vastaan. Keisari Balduin jäi bulgaarien vangiksi Adrianopolin taistelussa 5. huhtikuuta 1205. Latinalaisen armeijan pelasti Venetsian doge Enrico Dandolo, joka saapui paikalle myöhemmin. Dandolo kuoli pian tämän jälkeen. 
Balduinin nuoremmasta veljestä Henrikistä tuli keisari, ja hän hallitsi kymmenen vuotta, laajentaen samalla keisarikunnan alueita erityisesti Traakiassa. Vuonna 1211 Henrik hyökkäsi Nikaian keisarikuntaa vastaan liittoutuneena seldžukkien sulttaani Kaj-Khusrau I:n ja Trapezuntin (Trebizondin) kanssa. Tästä ei tullut mitään, kun Nikaia voitti seldžukit ja solmi heidän kanssa rauhansopimuksen. Epiroksen despotaatin hallitsija Theodoros Angelos Dukas valtasi vuonna 1215 Makedonian ja kukisti Tessalonikan kuningaskunnan vuonna 1224. Theodoros kruunautti itsensä keisariksi ja oli valtaamaisillaan Konstantinopolin takaisin, mutta bulgaarit kukistivat hänet vuonna 1230.
Henrikin kuoltua vuonna 1216 lapsettomana hänen lankonsa Courtenayn Pietari kruunattiin keisariksi Roomassa, mutta hän ei päässyt Konstantinopoliin ennen kuolemaansa. Pietarin vaimo Flanderin Jolanda hallitsi miehensä poissa ollessa. Kun Jolanda kuoli vuonna 1219, hänen ja Pietarin poika Courtenayn Robert valittiin keisariksi. Hän saapui Konstantinopoliin vuonna 1221.
Vuonna 1224 Nikaian Johannes Vatatzes oli ajanut latinalaiset Vähä-Aasiasta. Keisarikunta oli jo menettänyt yli puolet alueistaan. Keisari Robert tunnusti tappionsa ja lupasi mennä naimisiin Nikaian edellisen keisarin Theodoros Laskarisin tyttären Eudokian kanssa. Robertia vastustava salaliitto karkotti Robertin Konstantinopolista ja hän kuoli vuonna 1228. Robertia seurasi hänen 11-vuotias nuorin veljensä Balduin II Porfyrogennetos (purppurassasyntynyt). Keisarikunnan aateliset valitsivat elinikäiseksi (sijais-)hallitsijaksi seitsemissäkymmenissä olevan Briennen Johanneksen (joka oli ollut myös Jerusalemin kuningas perintökuningattaren puolisona). Nuoren Balduinin tuli mennä naimisiin Johanneksen tyttären Marian kanssa ja saada koko keisarikunta itselleen Johanneksen kuoltua. 
Vuonna 1234 Nikean Johannes Vatatzes solmi liiton Bulgarian kaanin (Asen-sukuisen ”Johannes”) Iivana Asenin kanssa. He hyökkäsivät yhdessä Konstantinopolia vastaan, mutta Venetsian laivasto piti vesiväylän avoimena ja esti siten kaupungin täydellisen piirityksen.

Keisarikunta kukistuu

Briennen Johanneksen kuoltua vuonna 1237 Balduin II hallitsi keisarikuntaa yksin, mutta siitä oli jäljellä vain Konstantinopolin kaupunki ja sen ympäristöt. Balduin kiersi melkein koko hallituskautensa Länsi-Euroopan hoveissa saadakseen apua minikokoisen keisarikuntansa pelastamiseksi, aivan kuten pari sataa vuotta myöhemmin tekivät viimeiset Palaiologokset. Kreikkalaisten keskuuteen taas levisi voimakas kansallistunne, suuri ajatus (kreik. Megali idea), että Konstantinopoli on valloitettava takaisin kreikkalaisille ja palautettava sen mahti.
Keisarikunta kukistui lopullisesti, kun Mikael VIII Palaiologos kaappasi vallan Nikeassa ja valtasi Konstantinopolin kaupunkialueen 25. heinäkuuta 1261.
Colmar

Historia

Ensimmäinen asiakirjamaininta Colmarista on vuodelta 823 nimellä Columbarium, joka merkitsee latinaksi kyyhkyslakkaa. Vuonna 1226 Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluvasta Colmarista tuli vapaa valtakunnankaupunki (freie Reichsstadt). Ludvig XIV:n joukot valtasivat Colmarin 1673, ja Ranskan valta vahvistettiin Nijmegenin rauhassa kuusi vuotta myöhemmin.
Vuosina 1871–1918 Colmar kuului Saksan keisarikuntaan osana Elsass-Lothringenia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen kaupunki liitettiin muun Elsass-Lothringenin tapaan takaisin Ranskaan. Toisessa maailmansodassa Saksa valloitti Colmarin 1940. Liittoutuneet valloittivat kaupungin 2. helmikuuta 1945 käydyssä Colmarin mottitaistelussa, joka oli samalla toisen maailmansodan viimeinen taistelu Ranskan maaperällä.
Kökar

Kunnan nimi

Kunnan nimi esiintyy tiettävästi ensi kerran tanskalaisten purjehtijoiden reittikuvauksessa 1200-luvulta. Nimen kirjoitusasu oli Thiyckækarl, mikä voisi viitata mahdollisesti saarella asuneeseen paksuun mieheen.
Kökarista on 1900-luvun alkupuolella joissakin yhteyksissä käytetty suomenkielistä nimeä Köökari.

Maantiede

Kökarin naapurikunnat ovat Föglö, Parainen ja Sottunga. Suomen eteläisimmät saaret Bogskärissä kuuluvat Kökariin. Suurimmat saaret ovat pääsaari ja Hellsö, joista jälkimmäinen on Ahvenanmaan saarista pinta-alaltaan kymmenenneksi suurin. Kökarin itäpuolella on Kihdin merenselkä ja länsipuolella Kökarinselkä. Kunnan alueella ovat Suomen ainoat tunnetut marjakuusen luontaiset esiintymät.

Kylät

Kunnassa on seitsemän kylää: Finnö, Hamnö, Hellsö, Karlby (Kaarlenkylä), Kyrkogårdsö, Österbygge ja Överboda.

Historia

Kökarin saaret olivat esihistoriallisella ajalla suurimmaksi osaksi meren alla, joten muinaislöytöjä on tehty niukasti. Nykyinen asutus on saanut alkunsa luultavasti 1100- ja 1200-luvuilla ja asukkaat ovat tulleet Ahvenanmantereelta. Hamnön saarella sijaitsi yksi Suomen kolmesta tunnetusta keskiaikaisesta fransiskaaniluostarista, Kökarin fransiskaanikonventti. Tarkkaa tietoa luostarin perustamisajankohdasta ei ole – ensimmäinen varma asiakirjamaininta siitä on vuodelta 1472 –, mutta se hävisi jo ennen 1500-luvun puoliväliä. Kökarilaisten pääelinkeino oli vuosisatojen ajan kalastus, ja tärkeintä saaliskalaa silakkaa vietiin jo keskiajalla Turkuun ja Tukholmaan, 1800-luvulta lähtien myös Helsinkiin ja Tallinnaan. Vuoden 1537 maakirjassa mainittiin jo kaikki Kökarin kylät ja sen mukaan pitäjässä oli 69 veroa maksanutta talonpoikaa. Väestön kokonaismääräksi on arvioitu 400–500 henkeä.

Talous

Vuonna 2015 kunnassa oli 75 työpaikkaa, joista 5 % oli alkutuotannossa, 11 % jalostuksessa ja 79 % palvelualoilla.
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat sähköteknistä suunnittelua tekevä JS EMC Ab, matkailuyritys Sandvik hällor AB ja liikennöitsijä Ålands Sjötrafik Ab.
Kesäaikana matkailupalveluita tarjoavat hotelli, kaksi matkustajakotia, kolme vierassatamaa ja  useita ravintoloita ja kahviloita.

Liikenneyhteydet

Kökariin pääsee Ålandstrafikenin lautalla Korppoon Galtbystä ja Lumparlandin Långnäsistä. Lautta pysähtyy kunnan pääsaarella ja Kyrkogårdsössä. Lauttamatkat sekä Korppoosta että Långnäsistä Kökariin kestävät noin 2,5 tuntia.

Tunnettuja kökarilaisia

Kökarissa ovat syntyneet kirjailija Ulla-Lena Lundberg (s. 1947) ja Tukholman Karoliinisessa instituutissa toiminut lääketieteen tutkija Erik Jorpes (1897–1973).
Jean-Jacques Dortous de Mairan

Jean-Jacques Dortous de Mairan (26. marraskuuta 1678 – 20. helmikuuta 1771) oli ranskalainen geofyysikko, tähtitieteilijä ja kronobiologisti. Hän syntyi Béziersissa 26. marraskuuta 1678. De Mairan menetti isänsä, François Dortous, 4-vuotiaana ja äidinsä 16-vuotiaana. Elämänsä aikana hänet valittiin moneen tieteellissiin seuriin ja teki tärkeitä löytöjä monissa aloissa mukaan lukien muinaisissa teksteissä ja tähtitieteessä. Hänen havainnot ja kokeet myös inspiroi biologisen sisäisen kellon tutkimisen. 92-vuotiaana hän kuoli keuhkokuumeeseen Pariisissa 20. helmikuuta 1771.
Isla Fisher

Varhainen elämä

Fisher syntyi skotlantilaisille vanhemmille Omanin pääkaupungissa Masqatissa, ja hänellä on neljä sisarusta. Fisher sai etunimensä Skotlannissa sijaitsevan Islayn saaren mukaan. Perhe muutti takaisin kotikaupunkiinsa Bathgateen, Skotlantiin ja sitten Perthiin, Australiaan Fisherin ollessa kuusivuotias. Hän kävi koulunsa Swanbourne Primary Schoolissa ja Methodist Ladies’ Collegessa. Fisherillä oli päärooleja koulunsa näytelmissä, kuten Pienessä kauhukaupassa. Hän alkoi esiintyä australialaisissa televisiomainoksissa yhdeksänvuotiaana.

Ura

Fisher teki debyyttinsä televisiossa Robyn Devereaux’n roolissa vuonna 1993 australialaisessa lasten seikkailusarjassa Paradise Beach. Hänen läpimurtoroolinsa oli Shannon Reed sarjassa Home and Away, jossa hän näytteli vuosina 1994–1997. Sinä aikana hän kirjoitti kaksi kirjaa, Seduced by Fame ja Bewitched.
Vuonna 2002 Fisher esitti Mary-Janea elokuvassa Scooby-Doo ja salaperäinen saari. Isomman roolin hän teki vuoden 2005 elokuvassa Kuokkavieraat, josta hän voitti MTV Movie Awards 2006 -tapahtumassa jaetun palkinnon kategoriassa ”vuoden läpimurtonäyttelijä”.
Fisher esiintyi Aprilin roolissa elokuvassa Ehdottomasti ehkä vuonna 2008. Hänen tunnetuimmat roolinsa lienevät pääosa elokuvassa Himoshoppaajan salaiset unelmat (2009) sekä Henley Reeves elokuvassa Suuri puhallus (2013).

Yksityiselämä

Nykyään Fisher asuu Los Angelesissa ja on naimisissa koomikko Sacha Baron Cohenin kanssa. Pari avioitui juutalaisessa seremoniassa Pariisissa maaliskuussa 2010. He olivat tavanneet eräissä juhlissa Sydneyssä vuonna 2002 ja alkaneet seurustella. Pariskunnalle syntyi tytär Olive vuonna 2008 ja toinen tytär Elula 2010. Vuonna 2015 he saivat pojan nimeltä Montgomery.
Ram Baran Yadav

Biografia

Ram Baran Yadav opiskeli lääketiedettä Intian Kalkutassa, promotoitiin tohtoriksi Chandigarhissa ja toimi kirurgina Janakpurissa. 
1960-luvulta lähtien Yadav alkoi olla poliittisesti aktiivinen ja ryhtyi 1980-luvun lopussa tukemaan monipuoluejärjestelmän palauttamista Nepaliin. Ensimmäisten demokraattisten vaalien jälkeen vuonna 1991 Yadavista tuli maan terveysministeri. Hänestä tuli uudelleen terveysministeri vuoden 1999 vaalien jälkeen.
Vuodesta 2006 lähtien Yadav toimi Kongressipuolueen pääsihteerinä. Hänet valittiin Dhanushan alueen edustajaksi vuoden 2008 perustuslakia säätävään kokoukseen. 
Ram Baran Yadav valittiin perustuslakia säätävän kokouksen istunnossa 21. heinäkuuta 2008 maan ensimmäiseksi presidentiksi. Hän voitti toisella äänestyskierroksella maolaisen kommunistipuolueen asettaman Ram Raja Prasad Singhin.
Kusarigama

Kusarigama (kirjaimellisesti "ketjusirppi" jap. 鎖鎌) on perinteinen japanilainen ase. Kusarigama koostuu sirpistä (kama), johon on yhdistetty pitkällä metalliketjulla (kusari) painava metallinen paino.
Vaikka kusarigama on kehitetty talonpoikien käyttämästä työkalusta, eivät talonpojat kuitenkaan käyttäneet kyseistä asetta. Kusarigama soveltui taisteluihin keihäillä tai miekoilla varustautuneita vihollisia vastaan. Asetta käytettiin enimmäkseen siten, että ketjun päässä ollut metallipaino singottiin vihollista tai hänen asettaan kohti, jolloin ketju tai paino saattoi sotkeutua esimerkiksi miekkaan tai vammauttaa käsiä tai jalkoja. Tämän jälkeen voitiin hyökätä kohti vihollista ja iskeä lähietäisyydeltä sirppiosalla. Muita tekniikoita ovat myös vastustajan sitominen ketjulla tai sirpin heittäminen.
Kusarigamasta on käytössä erilaisia variaatioita. Isshin-ryū kusarigamajutsu käyttää suoraa kaksiteräistä sirppiosaa, jossa on mukana käden suojus. Suiō-ryūn kusarigama muistuttaa Isshin-ryun käyttämää, mutta siihen ei kuulu kädensuojusta. Okinawalainen kusarigama on lyhyempiteräinen ja kaareva. Myös ketjun pituus ja kiinnitys vaihtelevat eri koulukunnissa.
Nykyaikana kusarigaman käyttöä harjoitellaan muiden muassa seuraavissa koulukunnissa: Araki-ryū, Isshin-ryū, Kashima-Shinryū, Kiraku-ryū, Nitō Shinkage-ryū, Suiō-ryū, Takenouchi-ryū, Tendō-ryū, ja Toda-ha Buko-ryū. Suomessa harjoitellaan Isshin-ryūta jōdōn yhteydessä.