google/wiki40b huggingface dataset:
Pekka Laiho

Pekka Matias Laiho (s. 14. toukokuuta 1943 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Laiho on toiminut pitkään näyttelijänä ja ohjaajana Helsingin Kaupunginteatterissa. Hän jäi eläkkeelle teatterista vuonna 2008.
Pekka Laiho kirjoittui ylioppilaaksi vuonna 1963 Helsingin toisesta lyseosta. Hänen näyttelijänuransa  alkoi Ylioppilasteatterissa, jossa hän esiintyi mm. Lapualaisoopperassa. Vuosina 1965–1967 Laiho oli kiinnitettynä Mainos-Televisio Oy:n teatteriin ja 1967–1971 Tampereen teatteriin. Vuodesta 1971 aina vuonna 2008 tapahtuneeseen eläkkeelle siirtymiseensä asti Laiho kuului Helsingin kaupunginteatterin näyttelijäkuntaan. Myöhemmin Laiho on esiintynyt freelancerina useissa teattereissa.
Laiho on esiintynyt elokuvien lisäksi myös paljon televisiosarjoissa ja toiminut ääninäyttelijänä useissa animaatioelokuvissa.
Laiholle myönnettiin 1983 parhaan miessivuosan Jussi-patsas elokuvasta Menestyksen maku.
Pekka Laiho on ollut neljästi naimisissa: 1963–1968 Raili Virolaisen, 1968–1982 Eeva Keinosen, 1984–2009 Krista Marttisen ja vuodesta 2016 Aila Luoteen kanssa. Hänellä on  kuusi lasta. Lapsista Miro Laiho muun muassa käsikirjoittaa, ohjaa sekä tuottaa ja Samuli Laiho toimii muusikkona ja säveltäjänä. Hänen poikansa Marius Laiho on myös näyttelijä, ja on näytellyt Salatuissa elämissä. 
Laiho on kirjoittanut elämästään ja urastaan kirjan Poika ja kapakkasaatana (WSOY 2012).
Pohjoisvaltiot

Yhdysvaltain Pohjoisvaltiot eli Unioni on nimitys Yhdysvaltain sisällissodassa Etelävaltioita vastaan taistelleesta 23 osavaltiosta. Pohjoisvaltiot olivat Etelävaltioita teollistuneempia ja suhtautuivat kielteisemmin orjuuteen. Niiden sotajoukot olivat kaksi kertaa niin suuret kuin Etelävaltioilla.
Pohjoisvaltioihin kuuluivat Kalifornia, Connecticut, Illinois, Indiana, Iowa, Kansas, Maine, Massachusetts, Michigan, Minnesota, Nevada, New Hampshire, New Jersey, New York, Ohio, Oregon, Pennsylvania, Rhode Island, Vermont ja Wisconsin. Lisäksi useat osavaltiot joutuivat heti sodan alettua Konfederaation miehityksen alle, pysyen kuitenkin Unionille uskollisena. Länsi-Virginia erosi orjuuskysymyksen vuoksi Virginiasta Unionin puolelle. Nevada liittyi sotaan mukaan tullessaan osavaltioksi keskellä sotaa.
Pohjoisvaltioita johtivat muun muassa Yhdysvaltain silloinen presidentti Abraham Lincoln sekä kenraali Ulysses S. Grant. Pohjoisvallat kannattivat republikaaneja.
Sota päättyi Pohjoisvaltioiden voittoon.
Termillä jenkki (engl. yankee) viitattiin sodan aikana ja sen jälkeen Pohjoisvaltioista kotoisin olevaan ihmiseen, mutta nykyisin sanalla saatetaan Suomessa kuvata ketä tahansa yhdysvaltalaista ihmistä.
Mary Jo Catlett

Ura

Catlett aloitti näyttelijänuransa teatterissa 1960-luvulla New Yorkissa. 1970-luvulla hän alkoi esiintyä pienissä rooleissa televisiosarjoissa, joita olivat muiden muassa Kojak, M*A*S*H, Starsky ja Hutch ja The Dukes of Hazzard. Vuonna 1982 hän alkoi esittää Pearl Gallagheriä Diff'rent Strokesissa ja esitti tätä sarjan loppuun saakka, vuoteen 1986.
1990-luvulla hän alkoi tehdä myös runsaasti äänirooleja animaatiosarjoihin. Hänen tunnetuin ääniroolinsa on rouva Pöhön rooli piirrossarjassa Paavo Pesusieni, jota hän esitti myös Paavo Pesusieni – elokuvassa. Sivuääniä hän teki jo 1980-luvulla Smurffeihin ja 2000-luvulla muun muassa Kim Possibleen ja American Dad!:iin.
Heta Pyrhönen

Heta Marjatta Pyrhönen (s. 4. joulukuuta 1960 Helsinki) on suomalainen kirjallisuustieteilijä. Hän on Helsingin yliopiston yleisen kirjallisuustieteen professori ja on tutkinut erityisesti englanninkielistä kirjallisuutta. 
Pyrhönen on valmistunut filosofian maisteriksi 1989, filosofian lisensiaattiksi 1994 ja Helsingin yliopistosta väitellyt filosofian tohtoriksi 1998 yleinen kirjallisuustieteestä tutkimuksella Crime is common, logic is rare.
Pyrhönen on ollut tutkimusapulainen Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunnassa 1985–1986, tutkimusapulainen Suomen Akatemiassa 1986, assistentti yleisen kirjallisuustieteen, estetiikan ja teatteritieteen laitoksella Helsingin yliopistossa (1989–1990, 1992, 1994), tohtorikoulutettava kirjallisuuden ja tekstuaalisuuden tohtorikoulussa 1995–1997, yleisen kirjallisuustieteen apulaisprofessori 1997–1998 ja yleisen kirjallisuustieteen professori vuodesta 2000.
Pyrhönen toimii vuonna 2018 kaunokirjallisuuden Finlandia-palkinnon esivalintaraadin puheenjohtajana.
Punakorvakilpikonna

Ulkonäkö ja koko

Punakorvakilpikonnan kuori on sen kuoriutuessa noin kaksisenttinen, eläinkaupasta ostettaessa halkaisijaltaan yleensä noin viisi senttiä. Neljässä vuodessa se kasvaa 15–20 sentin mittaiseksi. Aikuinen naaraskilpikonna on noin 25–30 cm pitkä, uros 15 cm. Sen pääväri on vihertävän ruskea keltaisin juovin ja sen korvanseutu on punainen.

Lisääntyminen

Punakorvakilpikonna munii kerralla 2–20 munaa.

Elintavat

Punakorvakilpikonna viettää vuosittain horroskauden viileässä vedessä. Horroskausi ei kuitenkaan ole millään tavalla välttämätön. Sen uimishalu on huomioitava, ja siksi se tarvitsee 500–700 litran kokoisen akvaarion, jossa on kuiva alue, ja jossa kilpikonna voi kävellä ja kuivatella.

Levinneisyys

Punakorvakilpikonna on alun perin kotoisin Yhdysvaltojen eteläosasta, missä niitä esiintyy virtaamattomissa, pehmeäpohjaisissa vesissä. Karanneet lemmikit ovat villiintyneet vieraslajiksi monin paikoin maailmassa. Punakorvakilpikonna on luokiteltu maailmanlaajuisesti sadan haitallisimman vieraslajin joukkoon.

Elinympäristö

Punakorvakilpikonnaa pidetään lemmikkinä akvaariossa tai vesitäytteisessä terraariossa, mutta sen on päästävä välillä kuivalle maalle kävelemään harjoittaakseen lihaksiaan.

Ravinto

Poikasina punakorvakilpikonnat ovat lähinnä lihansyöjiä, mutta kasvaessaan muuttuvat sekasyöjiksi. Niiden ravintoon kuuluvat muun muassa tuore perkaamaton kala, hyönteiset, kastemadot, kurkku, salaatti, vähärasvainen liha, ravut, katkaravut, osterit, kypsennetty kananmuna ja erilaiset kilpikonnan ruuat. On tärkeää, että ruoka on monipuolista, vähärasvaista ja sisältää tarpeeksi kalkkia ja A- ja D-vitamiineja. Aikuisina konnille on pidettävä joka viikko 2–3 päivän ruokatauko etteivät ne lihoisi ja elimet rasvoittuisi.
Kosti Sironen

Kosti Sironen (s. 11. syyskuuta 1946 Tuusula) on suomalainen kirjailija ja luovan kirjoittamisen aikuisopettaja.
Sironen opiskeli suomen kieltä, kirjallisuutta, kasvatustiedettä, puheoppia ja sosiaalipsykologiaa Tampereen yliopistossa valmistuen 1981 humanististen tieteiden kandidaatiksi. Hän suoritti myös puheopin tutkinnon. Hän oli peruskoulun ala-asteen vs. luokanopettajana Espoossa 1981–1984 ja toimi Uudenmaan läänin ohjaavana läänintaiteilijana 1984–1989. Vuonna 1992 hän auskultoi luovan kirjoittamisen ja kirjallisuuden aikuisopettajaksi. 
Sironen on toiminut freelancer aikuisopettajana ja kirjailijana. Hän on opettanut luovaa kirjoittamista ja kirjallisuutta työväen- ja kansalaisopistoissa, kansanopistoissa, kesäylipistossa, Teknillisessä korkeakoulussa ja muissa opistoissa eri puolilla Suomea 1970-luvulta alkaen. Sironen on ollut kirjallisuuden ja opettamisen sekatyöläinen. Nuorempana hän on tehnyt myös ruumiillisia töitä.
Sironen on julkaissut useita runokokoelmia ja yhden romaanin. 
Vuonna 2014 Sironen sai puolikkaan valtion taiteilijaeläkkeestä.
Rickard Falkvinge

Rickard "Rick" Falkvinge (s. 21. tammikuuta 1972 Göteborg, Ruotsi) on ruotsalainen it-yrittäjä ja Piratpartietin perustanut poliitikko.
Vuosina 1993–1995 Falkvinge opiskeli Chalmersin teknillisessä korkeakoulussa ja kuului samoihin aikoihin Maltillisen kokoomuksen nuorisoliittoon. Valmistuttuaan hän työskenteli Microsoftilla josta hän siirtyi myöhemmin pienemmän ohjelmistoyrityksen johtajaksi. Lopulta Falkvinge erosi kokonaan ryhtyäkseen täyspäiväiseksi Piratpartietin puheenjohtajaksi. Nykyään puolue on jäsenmäärältään Ruotsin kolmanneksi suurin sosiaalidemokraattien ja Maltillisen kokoomuksen jälkeen. Piratepartiet osallistui myös viime europarlamenttivaaleihin jossa se sai 7,13 % äänistä ja yhden paikan.
Falkvingen esimerkki tekee parhaillaan läpimurtoa eri puolilla Eurooppaa. Ainakin Alankomaissa, Bulgariassa, Espanjassa, Italiassa, Itävallassa, Puolassa, Saksassa, Suomessa ja Sveitsissä on omat piraattipuolueet. Ruotsin lisäksi Saksan Piratenpartei osallistui eurovaaleihin saaden 0,9 % äänistä, muttei vielä yhtään edustajaa.
Suljettu kaiutinkotelo

Suljettu kotelo on äänentoistossa käytetty kaiutinkotelon rakenne, joka on nimensä mukaisesti suljettu.
Suljetussa kotelossa oleva ilma toimii jousena ja kontrolloi elementin liikettä, minkä vuoksi kotelon tulee olla täysin tiivis. Sen etuina on helppo toteutus ja tarkempi bassotoisto kuin refleksikotelolla ja verraten pieni koko. Haittapuolina ovat pienempi herkkyys sekä bassotoiston huono ulottuvuus ja suurempi särö.
Suljettu kotelo toimii ilmajousiperiaatteella. Elementin pyrkiessä ulospäin positiivisella virralla ilmajousi muodostaa koteloon alipaineen, joka vastustaa elementin liikettä. Negatiivisella virralla elementti pyrkii liikkumaan kotelon sisään ja taas suureneva ilmanpaine vastustaa liikettä.
Elementin takasäteily vaimenee kokonaan kotelon sisälle. Tämän vuoksi kaiuttimen vaste muuttuu tasaisesti laskevaksi.
Suljettu kotelo on helppo suunnitella, sillä muutamien kymmenien prosenttien vaihtelu tilavuudessa ei yleensä juuri vaikuta lopputulokseen.
Suljetun kotelon sisäiset paineen vaihtelut eivät ole suuria, refleksikotelo taas on aina mitoitettava tukevammaksi.
Suljettu kotelo on lineaarinen matalimmille taajuuksille asti, mutta äänen herkkyys kärsii tällöin. Suljetun kotelon transienttien toisto on erinomainen. Subwooferia suunniteltaessa refleksikotelo on usein parempi ratkaisu. Suuren elementin käyttö parantaa suljetun kotelon toimintaedellytyksiä.
822 Naval Air Squadron

822 Naval Air Squadron (822 NAS) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentolaivue.

Palvelus

Laivue perustettiin 3. huhtikuuta 1933 Netheravonissa yhdistämällä 442 ja 449 lentueet kalustonaan 12 Fairey IIIF:ää. Laivue siirrettiin 21. huhtikuuta 1933 HMS Furiousille. Laivue varustettiin kesäkuussa 1936 tilapäisesti kahdellatoista Fairey Seal -koneella, jotka oli poistettu 821 laivueelta, odottaessaan marraskuulle siirrettyä 12 Blackburn Shark II -koneiden toimitusta. Laivueen kalusto vaihdettiin elokuussa 1937 Fairey Swordfisheihin. Laivue siirrettiin tukialukselle laskeutumiskoulutukseen ja siirrettiin 8. helmikuuta 1939 HMS Courageousille. Laivueen siirryttyä Amiraliteetin valvontaan sen nimi piti vaihtaa 768 laivueeksi, mutta sen sijaan se liitettiin 24. toukokuuta 1939 767 laivueeseen.
Osa laivueesta oli kuitenkin sijoitettu 15. toukokuuta 1939 822 laivueen A lentueeksi Eastleighiin ja lentueesta täydennettiin 1. heinäkuuta uusi 822 laivue. Uudelleen muodostettu laivue siirrettiin 12. elokuuta HMS Courageousille.

Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan syttyessä laivue palveli edelleen HMS Courageousilla. Laivue lakkasi olemasta tukialuksen upotessa 17. syyskuuta 1939. Laivueesta jäljelle jäänyt henkilöstö liitettiin 767 laivueeseen.
Laivue perustettiin uudelleen 15. lokakuuta 1941 RNAS Lee-on-Solentissa kalustonaan yhdeksän Fairey Swordfishiä. Laivueen koneet vaihdettiin maaliskuussa 1942 Fairey Albacoreiksi. Laivue siirrettiin 17. heinäkuuta HMS Furiousille saattuepalvelukseen ja sittemmin suojaamaan Pohjois-Afrikan maihinnousua. Laivue hyökkäsi 10. marraskuuta yhdessä muiden laivueiden kanssa La Senian lentotukikohtaan, jolloin 47 vihollislentokonetta tuhottiin. Laivue menetti hyökkäyksessä neljä konetta, joista yhtenä oli laivueen komentajan kone. Laivue siirrettiin maihin Gibraltarilla.
Laivue siirrettiin HMS Furiousille suojaamaan Jäämeren saattueita. Laivueen maakenttänä toimi RNAS Hatston. Laivueen kalusto vaihdettiin heinäkuussa 1943 kahteentoista Fairey Barracudaan RNAS Lee-on-Solentissa. Laivue liitettiin lokakuussa osaksi 45. Laivaston torpedopommittajalennostoa. Laivue siirrettiin huhtikuussa 1944 RAF St. Thomas Mountiin Etelä-Intiaan. Koneet ja henkilökunta matkasivat erikseen. Laivueen konevahvuus nostettiin heinäkuussa 21:een sulauttamalla 823 laivueen henkilöstö ja kalusto laivueeseen. Laajentunut laivue siirrettiin HMS Victoriousille, jonka mukana se suoritti syöksypommituksia Sumatran operaatiossa. Laivueen kalusto osoittautui sopimattomaksi trooppisiin olosuhteisiin ja laivue kuljetettiin takaisin Englantiin lokakuussa 1944.
Laivue ryhmitettiin uudestaan 18. marraskuuta 1944 RNAS Lee-on-Solentissa kalustonaan 12 Fairey Barracuda III:a. Laivue palveli osana rannikkolennostoa Englannin Kanaalin alueella tukikohtinaan RNAS Thorney Island ja RNAS Manston. Laivueen lentokoneet siirrettiin kesäkuussa 1945 860 laivueeseen ja laivue vastaanotti Barracuda II:t, joihin oli asennettu amerikkalaiset ASH tutkat. Laivue valmistautui siirtymään tukialuspalvelukseen ja matkaamaan Kauko-Itään. Siirto kuitenkin peruutettiin sodan päättyessä. Laivue lakkautettiin helmikuussa 1946.
Dennis Praet

Seurajoukkueura

Praet debytoi RSC Anderlechtin edustusjoukkueessa liigassa lokakuussa 2011 Lierse SK:ta vastaan tultuaan vaihdosta kentälle. Cupissa hän oli debytoinut jo kuukautta aiemmin. Praet on voittanut Anderlechtin kanssa Belgian mestaruuden kausina 2011–2012, 2012–2013 ja 2013–2014. Elokuussa 2016 hän siirtyi italialaisseura Sampdoriaan, jossa hän pelasi kolmen kauden aikana 98 ottelua ja teki neljä maalia Serie A:ssa.

Maajoukkueura

Praet on edustanut Belgiaa eri nuorten maajoukkueissa. Hän pelasi vuosina 2012-2014 alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa yhdeksän ottelua ilman maaleja. Belgian A-maajoukkueessa Praet debytoi marraskuussa 2014 ystävyysottelussa Islantia vastaan. Toisen maaottelunsa hän pääsi pelaamaan lokakuussa 2018. Ensimmäisen täyden maaottelunsa hän pelasi lokakuussa 2019 EM-karsintaottelussa Kazakstania vastaan.
Veikkausliigan kausi 2013

Suomen mestarijoukkueessa HJK:ssa pelanneet

Suomessa ei mestaruuden saavuttaneita pelaajia nimetä virallisesti. Viimeisin tiedossa oleva Suomen Palloliiton (tai Veikkausliigan) julkaisema luettelo pelaajista, jotka saavuttivat Suomen mestaruuden on kaudelta 1980. Ko. mestariluetteloissa oli aina joku minimimäärävaatimus kauden aikana pelatuille otteluille (oli yleensä vähintäin puolet kauden otteluista), jonka pelaajan oli pitänyt pelata saadakseen nimensä mestarien luetteloon. 
HJK:n liigapeleissä pelasivat kauden aikana seuraava pelaajat (Kausi 2013 ottelut/maalit) :
Nikolai Alho (23/3), Mikael Forssell (27/14), Tapio Heikkilä (21/1), Tuomas Kansikas (15/-), Timi Lahti (4/-), Fredrik Lassas (1/-), Mathias Lindström (13/-), Robin Lod (23/7), Sebastian Mannström (22/2), Eero Markkanen (6/1), Sakari Mattila (20/5), Valtteri Moren (27/4), Akseli Pelvas (4/-), Joel Perovuo (22/2), Joel Pohjanpalo (21/5), Saku-Pekka Sahlgren (1/-), Demba Savage (28/11), Rasmus Schüller (23/7), Sebastian Sorsa (28/2), Mikko Sumusalo (27/1), Teemu Tainio (20/2), Ville Wallén (32/-), Mika Väyrynen (3/-), Erfan Zeneli (31/11).

Parhaat maalintekijät

Luettelon tiedot Jalkapallokirjasta

Parhaat maalisyöttäjät

Luettelon tiedot Veikkausliiga.com
Yllä olevissa taulukoissa esitetyt pelaajien kansalaisuudet ks. nimellä Veikkausliigan tilastohistoriasta, tai ovat merkityt erikseen.
KOP-kolmio

KOP-kolmio on Turussa Kauppatorin laidalla sijaitseva liikekiinteistö ja ostoskeskus, joka on valmistunut vuonna 1964. Sen on suunnitellut vuonna 1962 arkkitehti Viljo Revell alun perin Kansallis-Osake-Pankin konttoriksi. KOP-kolmio oli Turun ensimmäinen ostoskeskus, ja se oli tehty varta vasten uudenlaiselle ”city-ihmiselle” autoistuvassa kaupungissa. Rakennuksen nimi tulee sen tilaajasta, Kansallis-Osake-Pankista (sittemmin Merita Pankki ja nykyisin Nordea) ja muodosta. Rakennuksen alin kerros on neliskanttinen, mutta muut kerrokset ovat kolmioita. 
KOP-Kolmio rakennettiin arkkitehti Sebastian Gripenbergin suunnitteleman Postitalon tilalle, joka purettiin 1961. Rakennuttajana aloitti Rakennusliike Ahti A. Ahtola Oy, joka kuitenkin ajautui talousvaikeuksiin ja joutui jättämään urakan kesken. Työtä jatkoi Rakennustoimisto Ruola Oy.
Rakennuksen julkisivu on travertiinia ja väritys modernistisia periaatteita noudattava valkoinen. Julkisivussa käytetään samoin modernistisesti lasia, paljon enemmän kuin vanhemmissa naapurirakennuksissa. Torin puoleinen kulma jätettiin avoimeksi, ja kadulta nousivat liukuportaat toisen kerroksen pankkisaliin.
Valmistuttuaan vuonna 1964 KOP-Kolmio sai positiivisen vastaanoton kaupungissa, ja sitä pidettiin modernina maamerkkinä sekä tulevaisuuden ratkaisuna. Jälkikäteen rakennusta on arvosteltu Turun rumimmaksi rakennukseksi mm. kuluneen ja likaisen julkisivunsa takia, jota koristivat 90-luvulla räikeät ja sekalaiset mainokset. Saneerauksen jälkeen rakennuksen maine on muuttunut huomattavasti positiivisemmaksi, ja se mielletään nykyään merkittäväksi ja tunnetuksi osaksi Turun keskustanäkymää .
Ajan saatossa KOP-kolmio on kokenut useita muutoksia. Alun perin kauppakeskuksen läpi kulki kaksi diagonaalista kauppakäytävää, joiden varrella oli pieniä putiikkeja. Vuonna 1992 Åbo Akademin säätiö osti rakennuksen, ja 1996 sen nimi muutettiin Mezzoksi. Samalla toiseen kerrokseen avattiin ravintola ja alakertaan uusia liikkeitä.
Vuonna 2006 kiinteistön osti Turkulaisen Rauno Puolimatkan sijoitusyhtiö. Paria vuotta myöhemmin 2008 valmistui koko rakennuksen kattanut julkisivukorjaus ja merkittävä remontti, jossa mm. pahasti tummunut ulkopinta uusittiin kokonaan. Samalla kiinteistön nimi muutettiin takaisin KOP-Kolmioksi. Remontin jälkeen liiketiloissa on toiminut mm. vaate- ja kenkäliikkeitä kuten H&M, Dinsko, Aleksi 13 sekä useita kahviloita. Rakennuksen ylemmissä kerroksissa toimii lukuisia yrityksiä sekä Lounais-Suomen Maistraatti
Vampyyritursas

Anatomia

Vampyyritursaan vaipan pituus on korkeintaan 13 cm ja kokonaispituus 30 cm. Lihakset ovat pehmeät ja heikosti kehittyneet, minkä vuoksi ennen luultiin, ettei laji ole kovin hyvä uimaan vaan lähinnä ajelehtii. Varmpyyritursaan lonkerot ovat yhdistyneet kudoksella räpyläksi, joka muodostaa löysän pussin suun ympärille. Kahdeksan normaalin lonkeron lisäksi lajilla on kaksi pitkää ja venyvää lonkeroa, joiden ajatellaan olevan eräänlaiset tuntosarvet. Nämä tuntosarvet ovat kiertyneenä pussissa, kun niitä ei käytetä.
Vampyyritursaan silmät ovat eläimen kokoon nähden eläinkunnan suurimmat, halkaisijaltaan noin 2,5 cm.
Vampyyritursaalla on valoelimiä lähes koko ruumiissaan, erityisesti lonkeroiden päissä.
Venäjän patriootit

Venäjän patriootit (ven. Патрио́ты Росси́и) on venäläinen vasemmistolainen puolue. Puolue sai nykyisen nimensä vuonna 2005. Perustaminen ja rekisteröinti tapahtui 2002 Venäjän työn puolueen pohjalta, johon yhdistyivät Kansallis-valtakunnallinen puolue ja Euraasialainen puolue – patrioottien liitto.
Syyskuussa 2008 lakkautetun Venäjän uudelleensyntymän puolueen (Партия возрождения России) tukijat ja jäsenet liittyivät puolueeseen ja marraskuussa 2008 Rauhan ja yhtenäisyyden puolue (Партия мира и единства) päätti liittyä Venäjän patriootteihin.
Puolueen johtaja on Gennadi Semigin, akateemikko ja III ja IV duuman jäsen kommunistisen puolueen listalta. Semigin valittiin vuonna 2000 Venäjän kansallis-patrioottisen liiton (NPSR) johtoon, joka oli kommunistien ja eräiden pienpuolueiden yhteistyöelin. Vuonna 2003 NPSR ja KPRF:n välille syntyi konflikti ja kommunistit vetäytyivät yhteistyöstä.
Venäjän patrioottien edustajat liittyivät 2006 Rodinan ryhmään duumassa. Rodinan yhdistyttyä eräiden puolueiden kanssa Oikeudenmukaiseksi Venäjäksi puolue lähti yksin vuoden 2007 duuman vaaleihin joissa se sai 0,89 % äänistä ja jäi ilman paikkoja. Myöhemmin puolue on saanut edustajia eräiden alueiden duumiin.
Tomáš Mikúš

Seuraura

Mikúš on HK 36 Skalican kasvatti. Hän kuului kaudella 2010–2011 seuran U20-junioreiden kapteenistoon ja oli tehoilla 21+25=46 Skalican toiseksi paras pistemies Vladimír Lantošin jälkeen. Mikúš sijoittui koko sarjan pistepörssissä kahdeksanneksi. Hän debytoi samalla kaudella myös 17-vuotiaana Skalican Exraliga-joukkueessa, jossa Mikúš pelasi kahdeksan runkosarja- ja viisi playoff-ottelua tehopistein 2+4=6.
Spartak Moskova varasi Mikúšin 37. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2011. Kauden 2011–2012 hän pelasi noin puoliksi Skalican Extraliga-joukkueessa ja puoliksi U20-junioreissa. Mikúš voitti Skalican U20-joukkueen sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 24+23=47, joilla hän sijoittui koko Slovakian A-junioriliigan maalipörssissä neljänneksi ja jakoi pistepörssin viidennen sijan MHk 32 Liptovský Mikulášin Jakub Matějkan kanssa.  Extraligassa Mikúš pelasi kauden aikana Skalican ja Slovakian alle 20-vuotiaiden maajoukkueen riveissä yhteensä 32 runkosarjaottelua tehopistein 3+3=6 ja viisi playoff-ottelua tehden kaksi maalia.
Mikúšin KHL-ura ei alkanut hänet varanneessa Spartak Moskovassa, vaan hänen kotimaassaan laajennusjoukkue HC Slovan Bratislavan paidassa kaudella 2012–2013. Mikúšin tulokaskausi toi 34 runkosarja- ja kolmessa playoff-ottelussa tehot 3+4=7. Hän pelasi kauden aikana myös kolme ottelua lainalla Skalicassa. Kesken kauden 2013–2014 Mikúš palasi kuitenkin loppukaudeksi takaisin kasvattajaseuraansa pelattuuaan KHL:ssä 30 runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2.
Kaudeksi 2014–2015 Mikúš siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Kajaanin Hokkiin. Hän oli joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 23+18=41. Mikúš sijoittui Mestiksen maalipörssissä toiseksi edellään vain KooKoon Teemu Rinkinen. Hän voitti myös koko sarjan ylivoimamaalipörssin 13 osumallaan.
Kaudeksi 2015–2016 Mikúš siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Tšekin Extraligan HC Olomouciin.

Maajoukkueura

Mikúš pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2013, jolloin hän toimi Slovakian varakapteenina ja palkittiin joukkueen top-3-pelaajana. Mikúš pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011, joissa hän toimi myös joukkueensa varakapteenina.

Muuta

Mikúšin isoveli Juraj on myös jääkiekkoilija. Hän on pelannut miesten MM-tasolla ja kuului mm. Slovakian MM-hopeaa voittaneeseen joukkueeseen vuonna 2012.
Nathan Gerbe

Ennen NHL:ää

Gerbe valittiin 16-vuotiaana USA Hockeyn junioreiden kehitysohjelmaan Ann Arboriin. Hän edusti maataan kahdesti alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa, joista toisella kerralla, vuonna 2005, oli joukkueensa toiseksi paras pistemies Yhdysvaltojen viedessä kultamitalit kolmen vuoden tauon jälkeen. Buffalo Sabres varasi Gerben vuoden 2005 NHL-varaustilaisuudessa viidennellä kierroksella, numerolla 142. 
Välittömästi farmiin menemisen tai Kanadan pääjunioriliigan sijaan Gerbe päätti liittyä Boston Collegeen, jossa ensimmäinen kausi meni totutteluun. Seuraavalla kaudella hänen tehonsa kuitenkin yli kaksinkertaistuivat, ja kolmannella kaudella hän oli jo ehdokkaana parhaalle yliopistopelaajalle annettavaan Hobey Baker Awardiin. Neljän joukkueen Frozen Four -lopputurnauksessa Gerbe teki yhteensä kahdeksan tehopistettä, valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi, ja johdatti Boston Collegen yliopistomestaruuteen. Gerbe edusti maataan myös toistamiseen (ensimmäinen kerta 2006) nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa Yhdysvallat otti pronssia.

NHL

Kolmannen yliopistovuoden jälkeen Gerben oli aika siirtyä ammattilaiskaukaloihin, ja toukokuussa Gerbe allekirjoitti hänet varanneen Buffalo Sabresin kanssa kolmen vuoden ja 2,55 miljoonan dollarin sopimuksen. Gerbe pelasi ensimmäisen ammattilaiskautensa  AHL-farmijoukkue Portland Piratesissa, ja erinomaisten otteiden ansiosta hän pääsi pelaamaan kymmenen NHL-ottelua sekä tuli valituksi AHL:n vuoden tulokkaaksi.  
Toisella AHL-kaudellaan Gerbe valittiin liigan tähdistöotteluun, ja muutenkin hän pelasi pääosin farmipelejä. NHL-kokemusta Gerbelle tuli yhdeksän ottelua lisää, ja hänen maalitilinsä aukesi 9. joulukuuta 2009 3–0-kotivoitossa Washington Capitalsia vastaan. Yhteensä pisteitä kertyi viisi (kaksi maalia ja kolme maaliin johtanutta syöttöä).  
Kaudesta 2010–2011 alkaen Gerbe pelasi kolme kautta kokonaan Sabresin NHL-miehistössä. Hän teki tuolla kaudella 31 tehopistettä, 16 maalia ja 15 syöttöpistettä, 64:ssä runkosarjaottelussa sekä kaksi tehopistettä, molemmat maaleja, seitsemässä pudotuspeliottelussa, kaudella 2011–2012 25 tehopistettä, kuusi maalia ja 19 syöttöpistettä, 62:ssa runkosarjaottelussa ja työsulun lyhentämällä kaudella 2012–2013 kymmenen tehopistettä, viisi maalia ja viisi syöttöpistettä, 42:ssa runkosarjaottelussa.  
Heinäkuussa 2013 Gerbe teki vapaana pelaajana yksivuotisen ja kaksisuuntaisen sopimuksen Carolina Hurricanesin kanssa.