google/wiki40b huggingface dataset:
Tatu Vaaskivi

Vaaskivi kriitikkona

Vaaskivi tuli vain 18-vuotiaana Kalevan toimitusharjoittelijaksi kesäkuussa 1930. Kriitikontyönsä hän aloitti kirjoittamalla kirja-arvosteluja Kalevaan.  Hänestä kehittyi tuottelias kriitikko ja esseisti. Vaaskivi oli perehtynyt ranskalaisiin symbolisteihin, kuten Arthur Rimbaud’hon ja Charles Baudelaireen, joita hän luki alkukielellä. Vuonna 1932 hän julkaisi laajan artikkelin Goethe ja Goethen Faust, myöhemmin taas mm. luonnekuvan ruotsalaisesta runoilijasta Gustaf Frödingistä. Kotimaisten runoilijoiden ja kirjailijoiden teoksista hän kriitikkona tarkasteli muun muassa Saima Harmajan, Uuno Kailaan ja Volter Kilven tuotantoa. Arvioituaan Eino Kailan teoksen Persoonallisuus (1934) hän kirjoitti laajan kaksiosaisen artikkelin Nerous ja mielenvikaisuus 21-vuotiaana.
Vuonna 1935 Vaaskivi julkaisi Helsingin Sanomissa kirjoituksen Frans Eemil Sillanpäästä ja sai sen myötä kirjailijalta kutsun Pohjoismaiseen kirjailijakongressiin Helsinkiin. Vaaskivi oli kiinnostunut kasveista ja niiden keräilystä, ja eräs hänen Kalevaan kirjoittamistaan arvosteluista oli kirjasta Suomen kasvio. Vuonna 1935 hänet pyydettiin Suomalainen Suomi -lehden päätoimiseksi kirjallisuusarvostelijaksi Helsinkiin. Hänestä kehittyi Lauri Viljasen ja Raoul Palmgrenin ohella Suomen johtava kirjallisuuskriitikko.

Kirjailijanura

Vaaskiven varsinainen kirjailijanura alkoi F. E. Sillanpään elämäkerrasta F. E. Sillanpää. Elämä ja teokset (1937). Parhaiten hänet muistetaan historiallisista romaaneistaan Loistava Armfelt ja Yksinvaltias, josta hän sai järjestyksessä ensimmäisen Kalevi Jäntin palkinnon, sekä kuoleman jälkeen julkaistusta Jeesus-aiheisesta ja kesken jääneestä romaanistaan Pyhä kevät.  Kirjailija Vaaskiven varhainen kuolema johtui hänen elämäkerturinsa Holger Lybäckin ja hänen vaimonsa Elina Vaaran mukaan osittain jo pitkäaikaisesta sairastelusta – Vaaskivellä oli suolitulehdus –, osittain liian kuluttavasta elämäntavasta ja työtahdista, huonosta ruokavaliosta sekä runsaasta kahvinjuonnista ja tupakoinnista. Lybäckin mukaan Vaaskivi kuoli sydänhalvaukseen.
Edie Brickell

Edie Brickell, (s. 10. maaliskuuta 1966 Dallas, Texas)  on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä.
Brickell syntyi Dallasissa vuonna 1966. Hän liittyi vuonna 1985 New Bohemians -yhtyeeseen ja kirjoitti sille lauluja seuraavien vuosien aikana. Edie Brickell & New Bohemians -yhtyeen esikoisalbumi Shooting Rubberbands at the Stars (1988) oli suurmenestys ja myös kriitikkojen arvostama.
Yhtyeen toinen albumi ei menestynyt, ja yhtye hajosi. Brickell meni naimisiin muusikko Paul Simonin kanssa ja sai lapsen.
Tauon jälkeen Brickell julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Picture Perfect Morning (1994). Seuraava studioalbumi oli Volcano (2003). New Bohemians palasi yhteen albumille Stranger Things (2006). Brickellin kolmas sooloalbumi Edie Brickell ilmestyi vuonna 2011. Steve Martinin kanssa tehty Love Has Come for You (2013) toi Brickellille Grammy-palkinnon. Kaksikko kirjoitti sen jälkeen yhdessä musikaalin Bright Star, joka sai ensi-iltansa 2014.
Mayojenkarvatonkoira

Ulkomuoto

Mayojenkarvatonkoira oli pieni ja hoikkarakenteinen, 38-41 cm korkea. Iho oli pään alueella hieman ryppyinen ja päässä, raajoissa ja hännänpäässä oli kiinanharjakoiran tapaan töyhtomäistä karvaa. Väritys oli vaalea.

Alkuperä

Mayojenkarvatontakoiraa käytettiin öisin lämmittävänä kuumavesipullona ja päivisin parantavana lämpötyynynä: se painettiin ihon kipukohtaa vasten ja ihon hohkaama kuumuus lievitti särkyä. 800-900-luvuilla jaa. se oli mayojen keskuudessa suosittu, koska muut keinot pysyä lämpiminä olivat hyvin alkeellisia.
Patrick Tiainen

Patrick Tiainen (s. 1993 Kokkola) on suomalainen pastori ja saarnaaja, joka tunnetaan Word of Faith Church Finland -seurakunnan perustajana ja entisenä johtajana.
Koulukiusaamisesta kärsinyt Tiainen tuli uskoon rippileirillä. Myöhemmin varusmiespalveluksen suoritettuaan hän matkusti Keniaan, jossa hän opiskeli pastoriksi paikallisessa raamattukoulussa. Suomeen palattuaan hän perusti Kokkolaan suomalaisen Word of Faith -seurakunnan toukokuussa 2014. Liikkeen toiminta levisi parin vuoden aikana eri puolille Suomea, kunnes toukokuussa 2017 Tiainen ilmoitti eroavansa seurakunnan johdosta uupumuksen, auto-onnettomuuden ja mieshenkilöön olevan avioliiton ulkopuolisen suhteen takia.
Tapani Salojärvi

Ura

Salojärvi aloitti uransa 1920. Hän työskenteli Jyväskylän, Karhulan, Turun ja Varkauden Työväen Näyttämöillä, Viipurin Työväen Teatterissa sekä Joensuun ja Kemin Teattereissa. Hänen vaimonsa Meri Salojärvi (o.s. Haapakumpu, s. 1905 Jyväskylä) oli myös näyttelijä ja työskenteli samoissa teattereissa kuin puolisonsa.
Vuonna 1930 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa Salojärveä luonnehditaan ensirakastajaksi. Hänen roolitehtäviään olivat muun muassa Pekka näytelmässä Unelma karjamajalla, Huotari laulunäytelmässä Tukkijoella, Mosca komediassa Volpone ja Uolevi balladissa Elinan surma. Daniel Hjort oli suosittu ja usein esitetty näytelmä 1900-luvun alkupuoliskolla. Salojärvi näytteli Juhana Flemingin roolin.
Kiev 88

Kiev 88 on neuvostoliittolais-ukrainalainen keskikoon (6 cm x 6 cm) kamera, jonka esikuvana on ollut Hasselblad 1000 -kamera. Kameraa myydään edelleen.
Tulostettava elektroniikka

Tulostettava elektroniikka on sähkömagneettisesti, optisesti ja elektromekaanisesti toiminnallisten rakenteiden muodostamista tulostus- ja  painoteknisillä menetelmillä. Tulostettavasta elektroniikasta käytetään myös termiä painettava elektroniikka, jolloin viitataan painoteknisiin menetelmiin joilla painolevy tai painolevyssä oleva muste-materiaali koskettaa ja tarttuu alustaan vettymisilmiön seurauksena. Puhuttaessa tulostusteknologioista joissa materiaali saadaan siirrettyä pintaa koskettamatta alustalle, esimerkiksi mustesuihku, käytetään termiä tulostettava elektroniikka.
Tulostettava elektroniikka yhdistää laaja-alaisesti osaamista usealta liiketoiminta-alueelta kuten kemia-, elektroniikka-, ja tulostus-, ja tulostuslaiteteollisuudesta. Johtuen tulostettavan elektroniikan valmistusprosessien erilaisuudesta verrattuna perinteisiin elektroniikan valmistusprosesseihin odotetaan sen muuttavan elektroniikkatuotteen suunnittelu-, valmistus- ja arvoketjua. 
Sähköisesti toiminnallisia, yleisemmin nestemäisiä materiaaleja, on saatavilla laaja kirjo sähköisesti johtavien, eristävien, puolijohtavien, optisten ja sensorirakenteiden luomiseen. 
Tulostettavassa elektroniikassa pääasiallisena materiaalin prosessointimuotona ovat erilaiset pintakäsittely-, sekä materiaalia lisäävät tulostus-, kuivatus-, kovetus- ja sintrausprosessit.
Tulostettavassa elektroniikassa käytettävät tulostettavat materiaalit koostuvat toiminallisesta osasta, sekä prosessin aikana poistuvista aineosista. Esimerkiksi sähköisesti johtavan rakenteen muodostamiseen käytettävät musteet voivat sisältää pieniä metallisia nanopartikkeleita, niiden ympärille kiinnitettyjä ennenaikaiselta yhteensulautumiselta suojaavia aineosia, sekä liuottimia.
Sintrausprosesseissa näistä metallinanopartikkeleista muodostuu yhtenäisiä metallikerroksia sekä metallinanopartikkeleita suojaavat aineosat joko poistuvat tai muodostavat muita toiminnallisia ominaisuuksia. Poistuvia aineosia ovat myös painonesteissä käytettävät liuottimet.
Harri Merilahti

Harri Jaakko Antero Merilahti (1953 – 22. lokakuuta 2009) oli suomalainen basisti. Hän soitti useissa yhtyeissä ja toimi studiomuusikkona. Merilahti soitti muun muassa Hurriganesissa sekä Pepe Willbergin, Remu Aaltosen, Sami ja Maarit Hurmerinnan, Tuomari Nurmion ja M. A. Nummisen taustayhtyeissä. Merilahti oli mukana myös Ernos-yhtyeen kolmannella albumilla Ernos (1972). Hänen poikansa Rocka Merilahti on myös muusikko.
Merilahti soitti Remun Sound Of Hurrigane, Zin Khan, Message For You soololevyillä ja kirjoitti yhdessä Remun kanssa kappaleita Hurriganes levyille Fortissimo, Rockin' ja Merilahti soittaa komppikitaraa levyllä Seven Days, Seven Nights.
Joseph D. Pistone

Joseph D. Pistone (s. 17. syyskuuta 1939) on yhdysvaltalainen entinen FBI-agentti. Hän toimi peitetehtävissä käyttäen peitenimeä Donnie Brasco ja soluttautui Bonannon mafiaperheeseen. Pistonen toiminta johti yli sadan mafioson vangitsemiseen sekä Yhdysvaltain mafian heikkenemiseen.

Tausta

Pistone syntyi vuonna 1939 Erien kaupungissa Pennsylvaniassa, mutta varttui italialaiskorttelissa Patersonissa New Jerseyssä. Hän on syntyperältään sisilialainen. Pistone valmistui korkeakoulusta vuonna 1965.

Populaarikulttuurissa

Vuonna 1997 julkaistiin elokuva Donnie Brasco, jossa Johnny Depp näyttelee Pistonea. Elokuva perustuu Pistonen kirjaan Donnie Brasco: My Undercover Life in the Mafia (1987).
World of Warcraft: Legion

Demoninmetsästäjä

Demoninmetsästäjä (engl. Demon hunter) on kuolonritarin jälkeen pelin toinen "sankarihahmoluokka". Kuolonritareiden aloittaessa Lich-kuninkaan palvelijoina, demoninmetsästäjät aloittavat Illidanin palvelijoina. Demoninmetsästäjien taistelutapaa perustuu "taistelemiseen tulella tulta vastaan", käyttämällä demonitulta apua fyysisissä hyökkäyksissä ja hyödyntäen tappamiensa demonien voimaa taistelussa Palavaa Legioonaa vastaan. Samalla he saavat itse demoninkaltaisia piirteitä.
Kuolonritarin tavoin, demoninmetsästäjäkin voi aloittaa jo ylemmällä tasolla ja aloitustaso demoninmetsästäjälle on 98. Demoninmetsästäjä voi olla rodultaan vain joko yöhaltia tai verihaltia. Demoninmetsästäjällä on kaksi eri suuntautumista: hävitys (engl. Havoc) ja kosto (engl. Vengeance).

Artefaktiaseet

Artifaktiaseet (engl. Artifact Weapons) ovat voimakkaita aseita, joita ovat kantaneet itse Warcraft-universumin legendaarisimmat hahmot ja ovat myös ainoat uudet aseet koko Legion-lisäosassa. Jokaiselle hahmoluokalle ja erikoistumiselle on tietty ase ja niitä on yhteensä 36. Aseisiin kuuluvat Ashbringer (suom. Tuhkantuoja), Tirion Fordringin kantama miekka paladiineille, Doomhammer (suom. Tuomiovasara), Thrallin kantama vasara shamaaneille, sekä Icebringer ja Soul Reaper, kuolonritareille suunnatut miekat, jotka on taottu Frostmournen sirpaleista. Pelaajat voivat myös vaikuttaa aseiden ulkomuotoon.

Tarina

Archimonden saatua surmansa vaihtoehtoisessa Draenorissa, Gul'dan siirtyy demoniportaalin kautta todelliseen aikajatkumoon ja saa tehtäväksi avata Palavalle Legioonalle tien Azerothiin, jotta nämä voisivat tehdä suuremman hyökkäyksen kuin Muinaisten sodan aikoina. Tutkiessaan Broken Islesin kätkettyjä holveja, Gul'dan löytää Illidan Stormragen ruumiin. Arkkimaagi Khadgar huomaa Palavan Legioonan paluun ja varoittaa kuningas Varian Wrynniä nousevasta uhasta.
Suvaitsevuusperiaate

Suvaitsevuusperiaate eli toleranssiperiaate on filosofi Rudolf Carnapin esittämä periaate. Teoksessaan Logische Syntax der Sprache Carnap kirjoitti:
»Logiikassa ei ole mitään siveyttä. Jokainen voi rakentaa oman logiikkansa, siis kielensä muodon, niin kuin parhaaksi näkee. Mutta mikäli hän tahtoo keskustella kanssamme, hänen on selvästi ilmoitettava, kuinka hän aikoo menetellä. Filosofisten selvittelyjen sijasta hänen on esitettävä kieliopillisia sääntöjä.»
(Carnap 1934, s. 45.)
Tämä periaate painottaa toisaalta kielellistä ja käsitteellistä selkeyttä, toisaalta suvaitsevuutta erilaisten kielten valinnassa todellisuuden jäsentämistä varten.
Pop Wine

Kappaleet

Kaikki kappaleet Ted Curson.
Fingolfin

Fingolfin on J.R.R. Tolkienin Arda-aiheisissa kirjoissa esiintyvä fiktiivinen fantasiahahmo. Fingolfin on noldor-sukuinen haltia.
Fingolfinin isä oli koko noldorin alkuperäinen johtaja ja kuningas, Finwë, joka johti noldorin Keski-Maasta Valinoriin. Melkor Morgoth vihasi suuresti Finwëä ja tappoi hänet lopulta. Finwëllä oli myös kaksi muuta poikaa, joista Feänor oli vanhin ja Finarfin nuorin, Fingolfinin ollessa keskimmäinen. Finwën kuoltua ja Morgothin varastettua Silmarilit Feänor johti noldorin maanpakoon Beleriandiin. Siellä Feänor kuoli, jolloin Fingolfinista tuli noldorin korkea kuningas. Dagor Bragollachin jälkeen Fingolfin menetti kaiken toivon noldorin menestykseen, totesi kaiken olevan hyödytöntä ja ratsasti kaksintaisteluun Morgothia vastaan. Hän haavoitti Morgothia seitsemästi, mutta lopulta kompastui epätasaisella alustalla, jolloin Morgoth laski jalkansa haltiakuninkaan niskalle. Vielä viimeisellä epätoivoisella iskullaan hän kuitenkin sai iskettyä Morgothia jalkaan. Sen jälkeen Morgoth tappoi Fingolfinin, jolloin noldorin korkeaksi kuninkaaksi tuli hänen poikansa Fingon. Hänen muut lapsensa olivat Turgon, Aredhel ja Argon.
Flagship

Oracle-sarja

Vuonna 2000 Flagship aloitti kolmen uuden Zelda-pelin kehittämisen Game Boy Colorille. Projektin valvojana toimi Shigeru Miyamoto ja uuden pelisarjan suunniteltu nimi oli Triforce Trilogy, Triforcen legendan mukaan. Kolme peliä muodostuivat Zelda-pelisarjan kahden ensimmäisen osan uudelleenohjelmoinnista ja kolmannen pelin luomisesta. Miyamoton neuvosta alkuperäisestä suunnitelmasta luovuttiin ja kolmen uuden, Hyrulen kolmen jumalattaren ympärille keskittyvien pelien luominen aloitettiin. Pelisarjan nimeksi vaihdettiin Mysterious Seed Trilogy. Eri vuodenajoissa liikkuva Din-jumalattaren peli oli nimeltään The Mysterious Seed of Power, aikakausissa liikkuva Farore-jumalattaren peli The Mysterious Seed of Courage ja värejä ongelmanratkaisussa käyttävä Nayru-jumalattaren peli The Mysterious Seed of Wisdom. Myöhemmin Nintendo päätti kahden pelin olevan sopivampi määrä ja The Mysterious Seed of Courage peruutettiin. Jäljellä oleva materiaali sekoitettiin, yhteydet jumalattariin poistettiin ja The Legend of Zelda: Oracle of Ages ja The Legend of Zelda: Oracle of Seasons julkaistiin.

Four Swords ja A Link to the Past

Flagship käänsi suositun SNES-pelin The Legend of Zelda: A Link to the Past:n Game Boy Advancelle. Saman pelikasetin kylkiäisenä Flagship suunnitteli uuden, monen pelaajan Zelda-pelin The Legend of Zelda: Four Swords. Four Swordsin ideoita käytettiin myöhemmin Flagshipin suunnittelemassa The Legend of Zelda: The Minish Cap ja Nintendon suunnittelemassa The Legend of Zelda: Four Swords Adventures -peleissä.

The Minish Cap

The Legend of Zelda: The Minish Cap täydentää Four Swordiin liittyvää legendaa. Peli sai markkinoilla hyvän vastaanoton ja se sisältää monia uusia ideoita, jotka mahdollisesti esiintyvät tulevissa Zelda-peleissä.
Toveritar

Lehden vaiheet

Päätös oman lehden perustamisesta tehtiin Duluthissa vuonna 1909 pidetyssä Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön naisten neuvottelukokouksessa. Vuonna 1911 järjestön länsipiirin sanomalehden Toverin yhtiökokous lupasi ryhtyä julkaisemaan lehteä, jos sille löydetään 3 000 tilaajaa. Toverittaren ensimmäinen numero ilmestyi 11. heinäkuuta 1911. Ajatusta erityisestä naisten lehdestä vastustettiin miesten ja varsinkin järjestön itäisen piirin lehden Raivaajan taholta, mutta jo ensimmäisenä ilmestymisvuotenaan sen levikki nousi viiteen tuhanteen. Sosialistijärjestön Smithvillen edustajakokouksessa 1912 Toveritar tunnustettiin Amerikan sosialistipuolueen äänenkannattajaksi.
Lehden ensimmäinen toimittaja oli Suomessa SDP:n kansanedustajana toiminut Maria Raunio. Hänen kuolemansa jälkeen toimittajana työskentelivät Hellin Vitikainen, Hilda Sikanen, Esther Laukki, Lydia Korvola-Gratcheff ja vuodesta 1915 lähtien entinen Raivaajan toimittaja Selma Jokela-McCone. Jokela-McCone ryhtyi kehittämään lukijakunnalleen vieraaksi jäänyttä Toveritarta oikean naistenlehden suuntaan, ja hänen aikanaan alle kahteen ja puoleen tuhanteen laskenut levikki nousi nopeasti jälleen lähes viiteen tuhanteen. Jokela-McConen jälkeen lehden toimittajana työskenteli vähän aikaa Anna Kokko (Järvi) ja vuodesta 1917 aiemmin Työmiehessä toiminut Maiju Nurmi, joka jatkoi lehden kehittämistä muun muassa laajentamalla sen kirjeenvaihtajaverkostoa. Hänen jälkeensä toimittajana oli hetken aikaa Rosa Välimäki.
Vuonna 1920 Toverittaren toimittajaksi tuli kirjailijana tunnettu Helmi Mattson. Hänen aikanaan lehden levikki nousi yli 10 000 kappaleen tammikuussa 1921. Samalla se muuttui Toverin tavoin amerikansuomalaisten kommunistien äänenkannattajaksi. Vuodesta 1922 lähtien toimittajana työskenteli Eteenpäin-lehdestä tullut Anna Leppänen eli Hanna Karhinen, joka muutti Neuvosto-Karjalaan vuonna 1926. Hänen jälkeensä lehteä toimitti jälleen Helmi Mattson. Toveritar saavutti parhaimmillaan 13 000 kappaleen levikin ja levisi myös Kanadaan, jossa sillä oli vuonna 1929 yli 3 000 tilaajaa.
Alaotsikolla Amerikan suomalaisten työläisnaisten äänenkannattaja julkaistun Toverittaren kustantajina toimivat Toverin lehtiyhtiöt The Western Workman’s Cooperative Publishing Co. ja Pacific Development Society. Tiistaisin ilmestynyt lehti oli aluksi kahdeksansivuinen ja nelipalstainen, mutta kasvoi myöhemmin 12-sivuiseksi. Poliittisen aineiston lisäksi lehti sisälsi kotitalousneuvoja, nuortensivuja ja kaunokirjallisuutta, mikä houkutteli sen lukijoiksi naisia myös kommunistisen liikkeen ulkopuolelta. Lehdessä oli myös jonkin verran englanninkielistä aineistoa.
Kanadan viranomaiset kielsivät Toverittaren levittämisen syksyllä 1929, jolloin Yhdysvaltain Suomalainen Työväenjärjestö päätti perustaa kanadalaisia varten Työmiehen yhteyteen uuden lehden Työläisnaisen. Taloudellisesti heikentynyt Toveritar lopetettiin syyskuussa 1930 ja lokakuussa sen korvasi Wisconsinin Superiorissa ilmestynyt Työläisnainen (vuodesta 1936 lähtien Naisten Viiri).
George Karl

Pelaajaura

Karl pelasi lukiokoripalloa Penn Hillsin koulussa ja yliopistokoripalloa Pohjois-Carolinan yliopistossa. Vuonna 1973 hän osallistui NBA:n varaustilaisuuteen, jossa New York Knicks varasi hänet tilaisuuden neljännellä kierroksella. Karl siirtyi kuitenkin pelaamaan ABA-liigan San Antonio Spursiin. Tilastollisesti hänen paras kautensa seuran paidassa oli kausi 1974–1975, jolloin hän teki keskimäärin 8,1 pistettä ja antoi 4,1 syöttöä ottelua kohden. Karl pelasi seuran paidassa NBA:ssa kaudesta 1976–1977 lähtien. Vuonna 1978 hän lopetti ammattilaisuransa.

Valmentajaura

Karl aloitti päävalmentajauransa NBA:ssa kaudella 1984–1985, jolloin hänet palkattiin Cleveland Cavaliersin päävalmentajaksi. Hän valmensi seuraa kahden kauden ajan ja siirtyi vuonna 1986 Golden State Warriorsin valmentajaksi niin ikään kahdeksi vuodeksi. Tämän jälkeen Karl valmensi ulkomailla Real Madridia kaiken kaikkiaan kahden kauden ajan.
Vuonna 1992 Karl palasi NBA:han valmentajamaan Seattle SuperSonicsia. Kaudella 1995–1996 joukkueen voittosuhde oli 64–18, jolla joukkue saavutti konferenssin voiton. Hän valmensi joukkuetta vuoteen 1998 asti, jonka jälkeen hän siirtyi Milwaukee Bucksin valmentajaksi. Karl valittiin myös Yhdysvaltain koripallomaajoukkueen päävalmentajaksi vuoden 2002 MM-kilpailuihin. NBA:ssa hän valmensi Milwaukeeta vuoteen 2003 asti. Vuosina 2005–2013 Karl valmensi Denver Nuggetsia. Kauden 2012–2013 päätteeksi hänet valittiin NBA:n vuoden valmentajaksi.
Paul Mariner

Paul Mariner (s. 22. toukokuuta 1953 Farnworth, Lancashire) on englantilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja, jonka peliuran parhaat vuodet olivat 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän oli Ipswich Townin joukkueessa voittamassa FA Cupia vuonna 1978 ja UEFA-cupia vuonna 1981 sekä saavuttamassa kakkossijan Englannin liigan 1. divisioonassa kausina 1980–1981 ja 1981–1982. Hän pelasi myös Englannin maajoukkueessa.

Seurajoukkueura

Mariner nousi tähtipelaajaksi Ipswich Townin joukkueessa, johon hän siirtyi Plymouth Argylesta lokakuussa 1976. Hän pelasi Ipswichissä kahdeksan kauden aikana 260 liigaottelua ja teki niissä 96 maalia. Vuonna 1978 Ipswich voitti FA Cupin loppuottelussa Arsenalin ja Mariner valittiin ottelun parhaaksi pelaajaksi. Vuonna 1981 Ipswich voitti UEFA-cupin loppuottelussa alankomaalaisen AZ Alkmaarin yhteismaalein 5–4 ja Mariner teki Ipswichin kolmannen maalin kotivoittoon 3–0 päättyneessä ensimmäisessä osaottelussa.
Helmikuussa 1984 Mariner siirtyi Arsenaliin, jossa hän pelasi runsaan kahden vuoden aikana 60 liigaottelua ja teki niissä 14 maalia. Vuonna 1986 hän siirtyi Portsmouthiin, jossa hän pelasi vuoteen 1988. Viimeisinä pelivuosinaan hän pelasi Yhdysvalloissa.
Valmentajana Mariner on toiminut Yhdysvalloissa ja Kanadassa sekä myös kotimaassaan Plymouth Argylessa vuosina 2009–2010.

Maajoukkueura

Mariner pelasi 35 maaottelua ja teki niissä 13 maalia vuosina 1977–1985. Kaksi maalia yhdessä ottelussa hän teki kesäkuussa 1982 Helsingissä Suomea vastaan, ja tuo ottelu oli yksi viidestä peräkkäisestä Englannin maaottelusta, joissa Mariner teki vähintään yhden maalin. Hän pelasi kahdessa arvokilpailujen lopputurnauksessa: EM-kilpailuissa 1980 hän pääsi kahdessa ottelussa vaihtopelaajana kentälle ja MM-kilpailuissa 1982 hän pelasi täyden ajan kaikissa viidessä ottelussa ja teki maalin Englannin ensimmäisessä ottelussa  Ranskaa vastaan.
Holidair Airways

Historia

Holidair Airwaysin perusti vuonna 1987 torontolainen Travel ’N’ Save -holdingyhtiö. Holidairin kotipaikaksi tuli Edmonton. Yhtiö pyrki aloittamaan lennot joulukuun 1988 puolivälissä, mutta kohtasi ongelmia ensimmäisen Douglas DC-8 -koneensa hankkimisessa. Niinpä se joutui vuokraamaan ensimmäisille lennoilleen wet lease -sopimuksilla koneet (Boeing 727 ja Lockheed TriStar) ja miehistöt Yhdysvalloista. DC-8 toimitettiin lopulta joulukuun lopulla, jolloin yhtiö alkoi lentää sillä Calgarystä Las Vegasiin. Sen lisäksi Holidair lensi myös Cancúniin ja Honoluluun.
Holidairin emoyhtiö Travel ’N’ Save meni konkurssiin lokakuussa 1989. Tästä alkoivat myös Holidairin vaikeudet, ja se lopetti toimintansa toukokuussa 1990.

Laivasto

Holidair hankki viisi Douglas DC-8-50 -konetta, joskin vain yhtä niistä käytettiin säännöllisesti.
Ein deutsches Requiem

Ein deutsches Requiem (Saksankielinen sielunmessu) opus 45 on Johannes Brahmsin säveltämä teos kuorolle, kahdelle solistille ja orkesterille sekä uruille vuosilta 1863–1869.

Teoksen luonne

Muista sielunmessuista poiketen teos ei perustu latinankieliseen tekstiin vaan saksankielisiin Martti Lutherin kääntämiin raamatunkohtiin (muutama lause on otettu myös apokryfikirjoista). Vaikka teoksen nimi on sielunmessu, se ei ole hautajaismusiikkia, vaan on se luotu enemmänkin elävien lohduksi kuin kuolleiden muistoksi. Brahms korosti teoksen inhimillistä luonnetta ja jopa vältti käyttämästä suorasti kristinuskoon viittaavia jakeita, vaikka teksti onkin Raamatusta. Tekstin nähdään heijastavan Brahmsin syvällistä raamatuntuntemusta sekä hänen henkilökohtaista uskonelämäänsä, joka tähdensi vapaamuotoista uskonnollisuutta. Teos on luonteeltaan kuoroteokseksi varsin melodinen, pitkiin teemoihin perustuva.

Teoksen historia

Brahms oli suunnitellut sielumessun säveltämistä jo kauan, ja usein arvellaan, että Robert Schumannin kuolema vuonna 1856 antoi suunnitelmalle lisäpontta. Schumann ja Brahms olivat olleet läheiset ystävät. Brahms näyttikin valmiin sielunmessunsa partituurin ensimmäiseksi Robertin leskelle Clara Schumannille, joka oli teoksesta erittäin innostunut. Teosta säveltäessään Brahms menetti myös äitinsä.
Teoksen kolme ensimmäistä osaa esitettiin joulukuussa 1867 Wienissä. Sävellys ei vielä tuolloin saavuttanut mainittavaa menestystä. Seuraavana vuonna teoksen kokonaisesitys (ilman sopraano-osuutta) pitkänäperjantaina Bremenin tuomiokirkossa seuraavana vuonna sai jo enemmän suosiota. Teoksen ensimmäisestä versiosta puuttui sopraano-osuus Ihr habt nun Traurigkeit, ja Brahms lisäsi sen vuonna 1869.  Ensimmäinen lopullisen version esitys oli 18. helmikuuta vuonna 1869 Leipzigssa. Kun teos alkoi saada lopullisena versiona suurta suosiota, se nosti Brahmsin säveltäjänä pian laajemman yleisön tietoisuuteen. Tuolloin Brahms ei ollut vielä säveltänyt ainuttakaan sinfoniaa, ja laajalle yleisölle sielunmessu oli Brahmsin ensimmäinen merkkiteos. Saksankielistä sielunmessua esitettiin ensimmäisen kymmenen vuoden aikana jo pelkästään saksankielisissä maissa yli sata kertaa, ja se kuuluu yhä musiikinhistorian suosituimpiin suuriin kuoroteoksiin. Vuonna 1869 Brahms julkaisi teoksesta myös nelikätisen pianosovituksen Lontoon-esitystä varten.

Levytyksiä

Teoksen tunnetuin levytys, jota monet klassisen musiikin CD-oppaat yhä suosittelevat, on Otto Klempererin vuonna 1962 brittiläisen Filharmonisen kuoron ja orkesterin kanssa tekemä levytys, jossa solisteina ovat Dietrich Fischer-Dieskau ja Elisabeth Schwarzkopf.