Ignati Potapenko

Ignati Nikolajevitš Potapenko (ven. Игна́тий Никола́евич Пота́пенко; 30. joulukuuta (J: 18. joulukuuta) 1856 H’ersonin läänin Belozjorkan tai Fjodorovkan kylä – 17. toukokuuta 1929 Leningrad) oli venäläinen kirjailija ja lehtimies.
Ignati Potapenkon isä oli kristityksi kääntynyt juutalainen, joka yleni armeijan upseeriksi, sai aatelisarvon ja toimi myöhemmin ortodoksipappina. Äiti oli ukrainalainen talonpoikaisnainen. Ignati kävi H’ersonin hengellisen opiston ja Odessan pappisseminaarin, opiskeli Novorossijskin yliopistossa Odessassa, Pietarin yliopistossa sekä Pietarin konservatoriossa pääaineenaan laulu. Aluksi hän ansaitsi elantonsa kotiopettajana, työskenteli Odessan kaupunginhallinnossa ja kaupunginjohtajan sihteerinä. Myöhemmin hän asui Pietarissa ja Moskovassa.
Potapenkon julkaisi ensimmäiset huomattavat teoksensa vuonna 1881. Tunnetuksi hänet tekivät pienoisromaani Na deistvitelnoi službe (”Vakinaisessa palveluksessa”), kuvaus Sekretar jego prevoshoditelstva (”Hänen ylhäisyytensä sihteeri”) ja romaani Zdravyje ponjatija (”Terveitä käsityksiä”), jotka ilmestyivät kirjallisuuslehdissä vuonna 1890. Kirjailijana Potapenko oli tavattoman tuottelias. Hänen vuosina 1891–1899 julkaistut kootut teoksensa (Povesti i rasskazy) käsittävät 12 osaa. Erillisinä kirjoina ilmestyivät muun muassa romaanit Ljubov (”Rakkaus”, 1894), Zvezda (”Tähti”, 1894), Odin (”Yksin”, 1896), Ne geroi (”Ei sankari”, 1896), Stšastje ponevole (”Tahatonta onnea”, 1897), Živaja žizn (”Elävä elämä”, 1898), Slovo i delo (”Sanat ja teot”, 1898), Zapiski molodogo tšeloveka (”Nuoren miehen muistiinpanot”, 1898), Dva stšastja (”Kaksi onnea”, 1898) ja Svetlyi lutš (”Valonsäde”, 1899). Kirjailijan teemoja ovat ajankohtaiset yhteiskunnalliset kysymykset sekä narodnikkien vallankumousyritysten epäonnistumista seurannut ”pienten tekojen” teoria. Hänen sävyltään optimististen teostensa sankari on tervejärkinen hyvä ihminen, joka pyrkii menestykseen eettiset periaatteensa säilyttäen. 1890-luvulla Potapenko oli yksi Venäjän luetuimmista kirjailijoista varsinkin maaseudulla.
Vuodesta 1896 lähtien Potapenko toimi eri sanomalehtien pakinoitsijana sekä kirjallisuus- ja musiikkiarvostelijana. Hän toimitti myös omaa aikakauslehteä, minkä seurauksena hän teki vararikon ja joutui vuonna 1907 yhdeksän vuoden ajaksi toimitusmiesten holhoukseen. 1900-luvun alussa kirjailija julkaisi muun muassa romaanit Dva pokolenija (”Kaksi sukupolvea”, 1903), Mat i dotš (”Äiti ja tytär”, 1903) ja Istorija odnoi molodosti (”Eräs nuoruudentarina”, 1907) sekä pienoisromaanit Primirenije (”Sovinto, 1903), Na pokoje (”Rauhassa”, 1903) ja Muž tšesti (”Kunnian mies”, 1905), jotka eivät saaneet entisen kaltaista suosiota. Hänen näytelmiään esitettiin paljon, mutta niiden taiteellista tasoa pidettiin heikkona. Vuoden 1917 jälkeen Potapenko julkaisi uudelleen vanhoja teoksiaan ja kirjoitti kaunokirjallisia muistelmateoksia. Kirjailijan viimeiseksi teokseksi jäi romaani Mjortvoje more (”Kuollut meri”, 1929).
Potapenko oli kahdesti naimisissa. Hänen tuotteliaisuuttaan selitettiin usein sekavien perheasioiden ja rakkausjuttujen aiheuttamalla rahantarpeella. 1890-luvun alussa kirjailija ystävystyi Anton Tšehovin kanssa. Vuonna 1894 Potapenko rakastui Tšehovin ihailijaan Lika Mizinovaan, jonka kanssa hän matkusti ulkomaille ja sai lapsen. Tšehov kuvaa pariskuntaa näytelmässään ”Lokki”. Myöhemmin Potapenko kirjoitti Tšehovista kertovia muistelmia.