google/wiki40b huggingface dataset:
Chen Yun

Chen Yun (alkuperäinen nimi Liao Chenyun; 1905 Shanghai – 10. huhtikuuta 1995 Peking) oli kiinalainen kommunistipoliitikko. Mao Zedongin valtakautena ja Maon kuolemaa seuranneina vuosina hän tuli tunnetuksi käytännöllisenä talouspoliitikkona. Deng Xiaopingin aikana 1980- ja 1990-luvuilla Chen Yun oli Kiinan kommunistisessa puolueessa (KKP) Dengin uudistuspolitiikkaa vastustaneen vanhoillisen siiven keulahahmo.
Chen Yun kuului KKP:n puoluejohtoon poikkeuksellisen pitkän ajan. Hän oli keskuskomitean jäsenenä vuosina 1931–1987 ja politbyroossakin yli 40 vuotta. Chenillä ei ollut mitään muodollista kuolutusta kansakoulua lukuun ottamatta. Hän toimi 1920-luvulla kommunistien salaisena ammattiyhdistystoimitsijana ja osallistui vuosien 1934–1935 pitkään marssiin. Sen jälkeen hän oli jonkin aikaa komennuksella Moskovassa, mutta palasi vuonna 1937 Kiinan kommunistien päämajaan Yan’aniin. Vähäisestä koulutuksestaan huolimatta Chen alkoi erikoistua talouskysymyksiin. Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen hän toimi monissa tärkeissä viroissa, kuten varapääministerinä, teollisuusministerinä ja valtion suunnittelukomiteassa. Hän oli yksi niitä harvoja, jotka vuonna 1957 uskalsivat ilmaista epäilyksensä Maon suunnittelemaa suurta harppausta kohtaan. Suuren harppauksen aikana Kiinan talouspolitiikka siirrettiin pois Chenin johtamien keskussuunnitteluelinten käsistä, mutta suuren harppauksen epäonnistuttua hänet kutsuttiin vuonna 1961 johtamaan kansantalouden elvytystoimia.
Kulttuurivallankumouksen aikana Chen Yun tuomittiin ”kapitalistina” ja hänet siirrettiin pois kaikista viroistaan keskuskomitean jäsenyyttä lukuun ottamatta. Hänen merkityksensä kasvoi Deng Xiaopingin noustuaan valtaan vuodesta 1977 alkaen. Chen pysyi uskollisena marxilaisille näkemyksilleen ja suhtautui epäilevästi Dengin ajamiin rohkeisiin talousuudistuksiin. Chen ja hänen kannattajansa muodostivat 1980- ja 1990-luvuilla Kiinan johdossa jarruttavan voiman, joka hidasti Dengin suunnitelmien toteuttamista ja pakotti useasti Dengin kompromisseihin. Chen kuvasi Kiinan kansantaloutta kuuluisaksi tulleella lintuhäkkivertauskuvalla. Hänen mukaansa markkinoille oli suotava rajoitettuja vapauksia kuten häkissä olevalle linnulle on annettava tilaa, ettei se tukehdu. Hän sanoi hyväksyvänsä talouden modernisaation sillä ehdolla, että valtio ei antaisi ”linnun paeta häkistä”. Dengin painostuksesta Chen luopui vuonna 1987 tehtävistään KKP:n keskuskomiteassa ja politbyroossa, mutta säilyi tosiasiassa sen jälkeenkin hyvin vaikutusvaltaisena, sillä hän tuki nuorempia vanhoillisia johtajia. Chen ja Deng elivät molemmat hyvin korkeaan ikään, mutta Chen kuoli kaksi vuotta ennen Dengiä.
Jokisieppo

Levinneisyys

Jokisieppoa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Busan

Historia

Ensimmäiset merkit ihmisasutuksesta Korean niemimaalta ovat paleoliittiselta kivikaudelta, jonka lopulla ihmiset ilmeisesti saapuivat nykyisen Busanin alueelle. Arkeologiset jäänteet lisääntyvät pronssikaudella. Rautakaudella Busanin alue oli merkittävää raudan tuotantoaluetta. Goryeo-dynastian aikana sai nimen Pusanp’o. Kaupungin sotilaallinen merkitys kasvoi ulkoisten uhkien, kuten Japanin myötä. Japanin hyökätessä Koreaan vuonna 1592 Busan ja sen linnoitus olivat Japanin ensimmäisiä valloituksia Koreassa.
Busan avattiin japanilaisille kauppiaille vuonna 1876 ja kansainväliselle kaupalle vuonna 1883. Kaupungin nykyaikainen satama rakennettiin Japanin miehitysajalla 1910-45. Busan yhdistettiin lauttaliikenteellä Shimonosekin kaupunkiin Japanissa ja rautateillä Kiinaan ja Venäjään. Korean itsenäistyessä vuonna 1945 kaupunkiin asettui suuri joukko pakolaisia, joiden toinen aalto saapui Korean sodansytyttyä vuonna 1950. Sodan aikana Busan toimi Korean tasavallan väliaikaisena pääkaupunkina. Busanista tuli Jikhalsi eli suoraan keskushallinnon alainen kaupunki vuonna 1963 ja metropolikaupunki vuonna 1995. 1950-luvulta 1980-luvulle yksi Etelä-Korean talouden ja demokraatisten uudistusten keskuksista. Aasian talouskriisi iski kaupunkiin 1990-luvulla, mutta sittemmin sen talous on elpynyt.

Liikenne

Busanin metron ensimmäinen osuus avattiin liikenteelle vuonna 1986. Kaupungista on myös lauttaliikennettä useisiin Japanin satamiin.
Busanin satama on rahtimäärältään Etelä-Korean suurin satama ja kuului vuonna 2011 maailman 15 suurimman rahtisataman joukkoon. Konttisatamana Busan oli tuolloin maailmanlistan 5. suurin satama. Sataman jakaa Yeongsaari, joka on yhteydessä mantereeseen nostosillalla. Sataman suurempaa itäosaa käytetään ulkomaankaupan tarpeisiin ja pienempää läntistä kalastukseen. Hieman länteen alkuperäisestä satamasta sijaitsee uusi konttisatama, jonka rakentaminen alkoi 1990-luvulla. Sen ensimmäisen osa avattiin vuonna 2006.

Talous

Busanin teollisuuden aloihin kuuluvat laivanrakennus-, auto-, elektroniikka-, teräs-, keraaminen, kemikaali- ja paperiteollisuus. Kaupungin teollisuuspuistoissa toimii useita korkean teknologian yrityksiä. Turismin merkitys on myös kasvanut. Kaupungin matkailukohteita ovat esimerkiksi Haeundaen rannan kuumat lähteet, sekä Songjeongin ja Kwangallin rannat kaupungin itäosassa.
Potin satama

Potin satama (georg. ფოთის საზღვაო ნავსადგური, Potis sazghvao navsadguri) on tärkeä satama Mustanmeren itärannikolla Rioni-joen suulla Potin kaupungissa Georgiassa. Sen UN/LOCODE on GEPTI.
Potin satama on risteyskohta Transkaukasian käytävän eli TRACECAn varrella. Se on monikansallinen projekti, joka kulkee Taškentista Ašgabatin, Türkmenbaşyn, Bakun ja Potin kautta Constanțan satamaan Romaniassa ja Varnan satamaan Bulgariassa. Se liittää siten Keski-Aasian sisämaavaltiot ja Kaukasuksen alueen Itä-Eurooppaan.
Potin ohella Georgian toinen merkittävä satama on Batumin satama.

Historia

Sataman rakentaminen Potiin aloitettiin pian sen jälkeen, kun Venäjän keisarikunta oli valloittanut paikan osmaneilta vuonna 1828. Vuonna 1858 Potille annettiin satamakaupungin asema, mutta vasta vuonna 1899 Potin pormestarin Niko Nikoladzen suojeluksessa rakennustyöt kiihtyivät, ja satama valmistui pääosin vuonna 1907. Kun Georgia julistautui itsenäiseksi Saksan tuella vuonna 1918, yhteistyösopimus maiden välille solmittiin juuri Potissa. Brest-Litovskin rauhan jälkeen saksalaiset joukot saapuivat Potin satamaan 15. maaliskuuta 1918 ja kaupunki toimi saksalaisten tukialueena joukkojen kuljettamiseksi muualle Georgiaan. Saksan antauduttua ensimmäisessä maailmansodassa Potiin ja Georgiaan saapuivat brittiläiset joukot.
Satama on sen jälkeen rakennettu uudelleen useita kertoja, viimeksi Alankomaiden valtion ja Euroopan unionin tuella.
Huhtikuussa 2008 Georgia myi 51 prosenttia Potin satama-alueesta Arabiemiirikuntien Ras Al Khaimahin emiraatin investointiviranomaiselle. Sopimuksen tarkoitus on kehittää alueelle vapaatalousalue (FEZ) 49 vuoden sopimuksella ja ottaa käyttöön uusi satamaterminaali. Suunnitelman toteutuksen avasi virallisesti Georgian presidentti Mikheil Saakašvili 15. huhtikuuta 2008.
8. elokuuta 2008 Venäjä pommitti Potin satamaa Etelä-Ossetian konfliktin kärjistyttyä. Georgian hallituksen lausunnon mukaan satama "tuhoutui täysin". Myöhemmin tarkennetuin tiedoin Venäjän ilmavoimat pommittivat Potin satamaa kahdesti: 9. elokuuta kello 00:12 upottaen merikartoitusaluksen ja kaupunkia 01:00. Sataman yhteydessä toimii myös Potin laivastoasema, jonka venäläiset joukot valloittivat elokuussa 2008. Laivastoasemalla tuhottiin sotilaskäyttöinen tutka ja rakennuksia.
Potin laivastoasema ja Potin satama olivat päiviä Venäjän federaation asevoimien hallussa 2008. Kuitenkaan Georgian transitoöljynvienti sataman kautta ei estynyt. Joukot tuhosivat sotilaallisia kohteita Potin laivastoasemalla sekä rannikkovartioston aluksia.
Fight for Life

Fight for Life on vuonna 1987 julkaistu draama/televisioelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Jerry Lewis, Morgan Freeman, Jaclyn-Rose Lester, Gerard Parkes, Patty Duke, Barry Morse, James Bearden, Robert Benson ja Alana King. Elokuvassa ohiolainen optikko matkustaa Englantiin hakemaan lääkettä kuusivuotiaalle epilepsiaa sairastavalle tyttärelleen ja pyrkii saamaan lääkkeen lailliseksi Yhdysvalloissa. Elokuvan on ohjannut Elliot Silverstein.
Theodor Stolojan

Theodor Dumitru Stolojan (s. 24. lokakuuta 1943 Târgoviște) on romanialainen poliitikko, joka toimi maan pääministerinä vuosina 1991–1992. Stolojan on suorittanut taloustieteen tutkinnon vuonna 1966 ja väitellyt taloustieteen tohtoriksi. Hän työskenteli vuodesta 1972 lähtien talousministeriössä budjettiosastolla, kirjanpidossa sekä tarkastajana ja neuvonantajana.
Stolojan oli Nicolae Ceaușescun vallasta nousseen Kansallisen pelastuskomitean jäsen ja Romanian hallituksen toinen valtiovarainministeri joulukuusta 1989 sekä valtiovarainministeri Petre Romanin hallituksessa 1990–1991. Tämän jälkeen hänet nimitettiin Romanian pääministeriksi vuosiksi 1991–1992. Hän johti myös Kansallista yksityistämisvirastoa. Vuodet 1992–1998 Stolojan työskenteli Washingtonissa Maailmanpankin ekonomistina.
Hän lähti uudelleen politiikkaan vuonna 2000 Partidul Național Liberalin (PNL) jäsenenä. Hän pyrki presidentiksi marraskuun 2000 vaaleissa, mutta jäi kolmanneksi. Hän nousi kuitenkin puolueen johtoon vuonna 2002. Samana vuonna Stolojan sai professorin viran Transilvanian yliopistossa Brașovissa.
Hänen johdollaan puolue lähestyi silloisen Bukarestin pormestarin Traian Băsescun johtamaa Demokraattista puoluetta, ja ne muodostivat Oikeuden ja Totuuden allianssin vuoden 2004 vaaleihin. Stolojan valittiin sen presidenttiehdokkaaksi. Hän luopui kuitenkin yllättäen ehdokkuudesta ja puoluejohtajuudesta vedoten terveydellisiin syihin. Băsescu nousi Allianssin presidenttiehdokkaaksi ja voitti vaalit. Stolojan työskenteli hänen neuvonantajanaan vuodesta 2004. 
Presidentillä ja liberaalipuolueen pääministerillä Călin Popescu-Tăriceanulla oli vakavia erimielisyyksiä.
10. lokakuuta 2006 Stolojan erotettiin Liberaalipuolueen jäsenyydestä. Hän muodosti kannattajineen uuden puolueen Partidul Liberal Democrat, jonka johtoon hänet valittiin 31. maaliskuuta 2007. Tammikuussa 2008 puolue kuitenkin liittyi Demokraattiseen puolueeseen muodostaen Partidul Democrat-Liberalin (PD-L). Stolojan valittiin Euroopan parlamenttiin marraskuun 2007 vaaleissa, joissa valittiin edustajat vuosiksi 2007–2009 korvaamaan Romanian liittyessä Euroopan unioniin nimetyt edustajat. Hän istui Euroopan parlamentin konservatiiviryhmässa.
Marraskuun 2008 viimeisen päivän vaaleissa eniten ääniä saivat sosiaalidemokraatit, mutta liberaali-demokraatit saivat yhden paikan enemmän edustajia (115–114). 10. joulukuuta presidentti Băsescu nimitti Stolojanin hallituksenmuodostajaksi. Hän luovutti kuitenkin tehtävän seuraavalla viikolla Emil Bocille.
Aleksandra Ekster

Aleksandra Aleksandrovna Ekster (ukrainaksi Олександра Олександрівна Екстер, venäjäksi Александра Александровна Экстер) (18. tammikuuta 1882 Białystok, nykyisin Puolaa – 17. maaliskuuta 1949 Fontenay-aux-Roses Ranska) oli venäläinen taidemaalari ja muotoilija. Hän vaikutti elämänsä aikana Kiovassa, Pietarissa, Wienissä ja Pariisissa. Ekster vietti lapsuutensa Kiovassa ja valmistui Kiovan taidekoulusta vuonna 1906.

Elämänvaiheita

Aleksandra Ekster, tyttönimeltään Grigorovitš, syntyi erittäin varakkaan perheen tyttäreksi. Hänelle hankittiin erittäin monipuolinen koulutus, johon kuului kieliä, musiikkia ja kuvataiteita. Perheen muutettua Kiovaan, hän aloitti siellä lukion ja taideopinnot. Hän valmistui Kiovan taidekoulusta vuonna 1906. 
Avioliiton Aleksandra Grigorovitš solmi juristi Nikolai Eksterin kanssa vuonna 1908. Eksterin suku kuului Kiovan yläluokkaan ja oli tunnettu sekä älyllisistä- että kulttuuriharrastuksistaan. Nuoripari matkusti Pariisiin useaksi kuukaudeksi ja Aleksandra Ekster opiskeli maalaustaidetta Montparnassella  Académie de la Grande Chaumièressa. 
Matkan jälkeen Ekster vuonna 1908 osallistui uusien tulokkaiden näyttelyyn sekä Kiovassa että Pietarissa. Samana vuonna hän järjesti näyttelyn yhdessä Natalia Gontšarovan kanssa. 
Muutamassa vuodessa, käytännössä vuosina 1908- 1915 Eksterin tyyli vaihtui impressionismista kubismiin ja siitä vielä futurismiin. Vuodesta 1916 alkaen hänen työnsä ovat puhdasta pintaa, tasapainoa ja liikettä sekä valon ja värin tutkimista. Kyseinen aika vuodesta 1915 alkaen, loppuen 1920-luvun alussa, oli hänen luovin kautensa.Hän teki myös kuuluisuutta saavuttaneita lavastuksia, kuten lavasteen vuonna 1917 esitettyyn Oscar Wilden Salomeen. 
Vuonna 1924 Ekster muutti Pariisiin. Hän ei kokonaan katkaissut suhteitaan Neuvostoliittoon. Hän teki yhteistyötä elokuvaohjaaja Jakov Protazanovin kanssa hänen tehdessään elokuvaa Aelita. Sitä pidetään ensimmäisenä venäläisenä Science fiction elokuvana. Myöhemmin hän auttoi rakentamaan Neuvostoliiton paviljonkia Exposition des Artes Décoratifs Industrielles Modernesiin.  
Ranskassa Ekster opetti Fernand Légerin Académie d´Art Contemporainissa vuosina 1926- 1930. Hän oli mukana ryhmänäyttelyssä New Yorkissa ja piti yksityisnäyttelyn Prahassa. Hän teki myös kirjojen kuvituksia ja teatterilavastuksia, mutta ei päässyt yhtä huipulle kuin syntymämaassaan. Viime vuosina hänen töidensä arvostus ja myyntiarvot ovat nousseet. Hänen töistään on löydetty myös väärennöksiä.
Washington-on-the-Brazos

Vallankumouksen jälkeen

Kylän johtajat yrittivät tehdä Washington-on-the-Brazosta Texasin tasavallan pääkaupungin. Pääkaupunki päätettiin kuitenkin perustaa Waterloohon, joka myöhemmin nimettiin Austiniksi.
Washingtonin piirikunta perustettiin 1836. Washington-on-the-Brazos oli piirikunnan hallintokeskus vuoteen 1844, jolloin se siirrettiin Brenhamiin. Kylä oli lähes hylätty kun 1900-luku alkoi.
Siivetönruokki

Ulkonäkö ja koko

75–90 senttimetrin pituinen ja 5 kilogramman painoinen lentokyvytön siivetönruokki oli ruokeista suurin. Nimestään huolimatta se ei ollut täysin siivetön, mutta sen surkastuneet siivet olivat vain noin 17 senttimetrin mittaiset.
Siivetönruokki ja pingviinit ovat esimerkki konvergentista evoluutiosta, jossa eliöt jotka eivät ole toisilleen läheistä sukua kehittävät samantapaisia piirteitä samankaltaisen elinympäristönsä ja ekologisen lokeronsa ansiosta. Lentokyvyttöminä, kalaa syövinä viileän ilmanalan merilintuina siivetönruokit elivät vastaavassa ekologisessa lokerossa kuin eteläisen pallonpuoliskon pingviinit, mikä johti myös niiden elintapojen ja ulkonäön samankaltaisuuteen.

Levinneisyys ja elinympäristö

Siivetönruokkia esiintyi aikoinaan runsaslukuisesti Pohjois-Atlantin alueella eli Kanadan itärannikon saarilla, Grönlannissa, Islannissa, Norjassa, Britteinsaarilla ja Itämerellä.
Ruotsin Uddevallasta on löydetty eräästä sorakuopasta siivetönruokin luuranko, jonka arvioidaan olevan 3 000–4 000 vuotta vanha. Löydön perusteella on päätelty, että laji olisi esiintynyt viime jääkauden jälkeisenä aikana myös Ruotsin länsirannikolla. Siivetönruokin mahdollisesta pesimisestä siellä ei kuitenkaan ole tietoa. Vielä historiallisella ajalla laji oli säännöllinen vieras eteläisen Ruotsin rannikolla. Tästä on olemassa jopa kirjattu havainto, joka on tehty 18. joulukuuta 1783 Bohusläänin Mollösundissa.

Elintavat ja lisääntyminen

Siivetönruokki eli yhdyskunnissa. Se oli erinomainen uimari ja käytti lyhyitä siipiään uidessaan veden alla. Toisin kuin muut ruokit, siivetönruokki ei kyennyt lentämään, mikä teki siitä helppoa riistaa ihmisille.
Siivetönruokit munivat muiden ruokkilintujen tapaan vain yhden munan vuodessa.

Sukupuutto

Siivetönruokkia metsästettiin ainakin jo 700-luvulla muun muassa valaanpyytäjien ja muiden merenkulkijoiden ruuaksi sekä patjoissa käytettyjen untuvien vuoksi. Lisäksi niiden munia kerättiin ravinnoksi. Hitaasti lisääntynyt laji harvinaistui nopeasti. Luonnonhistorialliset museot ja yksityiset keräilijät hankkivat innokkaasti näytteitä häviämässä olleesta lajista, mikä osaltaan edisti sen katoamista. Yksi viimeisistä pesimäpaikoista oli Islannin Geirfuglaskerenissä. Suuri tulivuorenpurkaus autioitti tämän ihmisille vaikeapääsyisen turvapaikan vuonna 1830, jolloin lintujen oli siirryttävä muille saarille. Siivetönruokki kuoli lopulta sukupuuttoon. Viimeinen pari tapettiin pesältään hautomasta munaansa 3. heinäkuuta 1844 Islannin rannikolla sijaitsevalla Eldeyn saarella, ja viimeinen elävä lajin yksilö nähtiin vuonna 1852 Newfoundlandin edustalla.
Sytokiniinit

Sytokiniinit ovat kasvihormoneja, jotka edistävät solunjakautumista ja ehkäisevät lehtien kellastumista ja hedelmien kypsymistä. Sytokiniineja on myös muilla organismeilla: esimerkiksi Agrobacterium tumefaciens tuottaa sytokiniinejä.

Historia

Sytokiniinit löydettiin, kun tutkittiin mitkä aineet saisivat tupakan varren solut kasvamaan solukkoviljelmässä. Havaittiin, että sillin maidista saatu DNA aktivoi kasvua. Aktivoiva tekijä eristettiin ja nimettiin kinetiiniksi (C₁₀H₉N₅O). Kinetiini on DNA:n hajoamistuote. Myöhemmin maissista löydettiin tseatiiniksi (C₁₀H₁₃N₅O) nimetty aine, joka toimii kinetiinin tavoin. Tseatiini on yleisin kasvien sytokiniini. Nykyisin sytokiniineiksi lasketaan aineet, jotka vaikuttavat trans-tseatiinin (tseatiinin aktiivinen muoto) tavoin.

Kemiallinen rakenne

Yleisimmällä sytokiniinillä tseeatiinilla on kaksi rengasta sisältävä rakenne. Se voi esiintyä vapaana aminopuriinina, ribosidina, ribotidina tai glykosidina. Tseatiinin trans-muoto on aktiivisempi kuin sen cis-muoto. Tseatiinimäärä voidaan määrittää esimerkiksi immunologisilla menetelmillä.

Vaikutukset

Sytokiniinit säätelevät solusykliä. Ne saavat auksiinin kanssa solun siirtymään syklin S-vaiheeseen. Mikäli solussa on pulaa sytokiniineista, solusykli pysähtyy G2-vaiheeseen eikä etene mitoosiin.
Sytokiniini säätelee auksiinin kanssa kasvaako solukosta juuria, versoja vai kallusta. Sytokiniinin ja auksiinin määrät ja suhteet vaikuttavat kasvutulokseen. Ks. hormonien eri määrillä voidaan laboratoriossa saada samanlaisesta solukosta kasvamaan toisessa viljelmässä juuria ja toisessa versoa.
Sytokiniinit aiheuttavat apikaalidominanssin purkautumisen. Mikäli sytokiniineja lisätään hankasilmuihin, alkavat ne kasvattaa versoa vaikka normaalissa kasvissa kärkisilmusta erittyvä auksiini pitää hankasilmut levossa.
Sytokiniinit pidentävät lehtien ikää. Sytokiniineja liikatuottavien kasvimutanttien lehdet kukoistavat tavallisten kasvien kellastuessa. Kasvimutanttien lehdissä on myös enemmän klorofylliä. Sytokiniinit lisäämät ravintoaineiden kulkeutumista lehteen.
Sytokiniinit laajentavat soluja sirkkalehdissä, mutta estävät solujen laajenemista varressa ja juurissa.
Ernst Degner

Ernst Eugen Wotzlawek Degner (s. 22. syyskuuta 1931 Gleiwitz, Saksa – 10. syyskuuta 1983 Teneriffa, Espanja)) oli puolalaissukuinen itäsaksalainen ratamoottoripyöräilijä, joka loikkasi Länsi-Saksaan.  Loikkaamisen jälkeen hän voitti maailmanmestaruuden 50-kuutioisissa Suzukilla.
Ernst Degner syntyi Saksassa Ylä-Sleesian provinssissa Gleiwitzin kaupungissa puolalaiseen perheeseen. Kaupunki sijaitsee nykyisin Puolan puolella ja on nimeltään Gliwice. Ylä-Sleesia oli kaksikielinen alue ja siellä oli vahva puolalainen vähemmistö. Sleesian kansannousujen jälkeen osa Sleesiasta siirtyi Puolalle ja osa, mukaan lukien Gleiwitz, pysyi yhä Saksalla. Sleesian jakamisen jälkeen moni Saksan alueelle jäänyt alkoi muuttaa nimiään saksalaisiksi. Näin teki myös Ernst Degnerin isä, joka muutti sukunimensä Wotzławek kirjoitusasun ja otti uuden sukunimen Degner. Degnerin isä kuoli hieman ennen Toisen maailmansodan päättymistä ja Neuvostoliiton puna-armeija lähestyi, mikä sai Degnerin perheen lähtemään Luckauhun, joka jäi sittemmin muodostetun Itä-Saksan alueelle.
Toivo Lehto

Toivo Urho Lehto (ent. Lintunen, 2. tammikuuta 1891 Jyväskylä – 15. lokakuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen sosialidemokraattien poliitikko ja kansanedustaja 5. syyskuuta 1922 – 31. heinäkuuta 1929 Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä. Hän oli myös Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen. Vuoden 1925 presidentinvaalissa Lehto oli valitsijamiehenä.
Lehto kävi kansakoulun ja työskenteli vuosina 1905–1911 lehtipoikana, latojana ja taittajana. Hän valmistui latojaksi vuonna 1910 ja työskenteli Sorrettu Voima -lehden konelatojana Jyväskylässä 1911–1913 ja Gummeruksen kirjapainon konelatojana 1913–1918.
Vuosina 1918–1919 Lehto oli vankilassa poliittisista syistä. Vapauduttuaan hän toimi Työn Voiman päätoimittajana Jyväskylässä vuodet 1919–1928, ja myöhemmin Suomen Sosialidemokraatin konelatojana vuodesta 1937.
Pirttijärvi (Ikaalinen)

Maantietoa

Järven pituus on 500 metriä, leveys 550 metriä ja sen pinta-ala on 13 hehtaaria. Se sijaitsee Latoveden länsipuolella ja siihen laskee kuusi metsäojaa. Sen oma laskuoja Pirttioja lähtee järven eteläpäästä ja laskee viiden kilometrin jälkeen Mustalampeen, joka laskee vuorostaan Sisätönjärveen. Järvessä on yksi 30 metriä pitkä saari. Rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä. Noin neljäsosa rannasta on suota ja kahdessa kohtaa ranta viettää jyrkästi veteen. Rantaan on rakennettu kuusi vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet Sisätöltä.
Valgansikloviiri

Ominaisuudet ja käyttö

Rakenteeltaan valgansikloviiri on valiinin ja gansikloviirin esteri. Yhdiste on aihiolääke, joka hydrolysoituu ihmiselimistössä gansikloviiriksi. Gansikloviiri estää sytomegalovirusten DNA-polymeraasientsyymiä, jolloin viruksen jakautuminen estyy. Toisin kuin gansikloviiriä, valgansikloviiriä voidaan annostella tablettina sen paremman biosaatavuuden vuoksi. Valgansikloviiriä käytetään sytomegalovirusten aiheuttamien verkkokalvontulehdusten hoitamiseen erityisesti potilailla, joiden immuunipuolustus on heikentynyt esimerkiksi HIV-infektion takia.

Haittavaikutukset

Tyypillisiä valgansikloviirin aiheuttamia haittavaikutuksia voivat olla huonovointisuus, pääkipu, ihottuma ja luuydintoksisuudesta aiheutuva anemia. Valgansikloviiri saattaa olla karsinogeenista.
North Vancouver (kunta)

Historia

Satoja vuosia ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui salish-intiaaneihin kuuluvia sḵwx̱wú7mesh-, musqueam- ja tsleil-waututh-intiaaneja.
Vuonna 1791 espanjalainen tutkimusmatkailija José María Narváez löysi ensimmäisenä eurooppalaisena Point Atkinsonin (joka nykyisin tunnetaan Lighthouse Parkin nimellä), Vancouverin rannikolla. Brittiläinen tutkimusmatkailija George Vancouver espanjalaiskapteenien Cayetano Valdezin ja Dionisio Gallianon kanssa purjehtivat ensimmäisinä eurooppalaisina Burrard salmen lävitse tutkiakseen ja kartoittaakseen aluetta.
Vuoden 1863 kesäkuussa käynnistettiin alueen ensimmäinen "Pioneer Mills" -saha, joka kuitenkin ajautui konkurssin partaalle. Julkisessa huutokaupassa sen sai haltuunsa John Oscar Smith, ja antoi sille uuden nimen, Burrard Inlet Mills. Vain kaksi vuotta myöhemmin saha vaihtoi jälleen omistajaa, kun Sewell Prescott Moodyn osti sen. Sahan aluetta alettiin kutsua jatkossa nimellä "Moodyville".
Vuonna 1890 alueella asui noin 100 asukasta. Asukkaat anoivat Brittiläisen Kolumbian varakuvernööriä perustamaan Burrardin salmen pohjoispuolelle itsenäisen kunnan. Kuvernööri myönsi luvan seuraavana vuonna. Uusi kunta sai nimekseen "North Vancouver". Moodyville ei kuulunut uuteen kuntaan omistajiensa pyynnöstä vaan oli itsenäinen alue. Vuonna 1907 Lonsdale ja läheiset alueet irtautuivat kunnasta ja muodostivat uuden North Vancouverin kaupungin, johon liitettiin myös entinen Moodyville. Vuonna 1912 kunnasta lohkottiin West Vancouverin kunta omaksi itsenäiseki alueekseen.
Oslon oopperatalo

Oslon oopperatalo on vuonna 2008 valmistunut oopperatalo Oslossa, Norjassa. Rakennuksessa harjoittelee ja esiintyy Norjan kansallisooppera ja -baletti, Den Norske Opera & Ballet. Oopperatalo sijaisee veden äärellä vanhalla satama-alueella. Oopperatalon lasiseinät nousevat vedenrajasta, rakennus itse ulottuu merenpinnan alle. Oopperatalon viistolla katolla voi kävellä ja katsella maisemia.