google/wiki40b huggingface dataset:
Presbyteeri

Presbyteeri (m.kreik. πρεσβύτερος suom. vanhin) on yksi kristillisen kirkon viroista. Uudessa testamentissa sanalla viitataan paikallisten kristillisten seurakuntien johtajiin. Nykyään sana on synonyymi papille katolisessa kirkossa, ortodoksisessa kirkossa sekä useissa protestanttisissa kirkoissa, kuten luterilaisuudessa ja anglikaanisuudessa. Sanasta tulevat useat nykykielten pappia tarkoittavat sanat, kuten englannin priest, ranskan prêtre, ruotsin präst, ja saksan Priester. 
Vapaissa suunnissa tällä termillä tarkoitetaan maallikkovanhimman virkaa.

Uudessa testamentissa

Kristinuskon syntyessä johdossa olivat apostolit, muun muassa Pietari. Käytännön avustamistyötä eli köyhien ja sairaiden avustamista varten apostolit perustivat diakonin viran. Kristinuskon levitessä apostolit asettivat seurakuntia johtivia kaitsijoita (m.kreik. ἐπίσκοπος) kätten päälle panemisella. Nämä kaitsijat jatkoivat uusien kaitsijoiden eli piispojen toimeen asettamista. Uudessa testamentissa tästä on esimerkkinä Timoteus, jonka tehtävä oli nimittää uudet kaitsijat ja muut seurakunnan johtohenkilöt. Kaitsijat olivat siis apostolien tehtävän perillisiä, ja heidän tehtävästään syntyi piispan virka jo varsin varhain.
Presbyteerin virka perustettiin avustamaan piispaa opetuksessa, kasteissa ja seurakunnan johtamisessa. Paikallista seurakuntaa johti piispa. Apostolien teoissa kerrotaan, että Paavali ja Barnabas nimittivät presbyteerit seurakuntiin, jotka he perustivat Galatiaan. Samoin kirjeessä Titukselle annetaan hänelle oikeus asettaa seurakuntiin presbyteerit "jokaiseen (Kreetan) kaupunkiin".

Varhainen kirkko

Uuden testamentin jälkeissä kirjoituksissa on myös useita mainintoja presbyteereistä. Rooman piispa Kleemensin kirjeessä korinttilaisille vuodelta 96 on maininta siitä, että seurakuntalaiset syrjäyttivät omat presbyteerinsä. Kirjeen lopussa hän kirjoittaa: Mutta te, kapinan alkuunpanijat, olkaa kuuliaiset presbytereille, notkistakaa sydämenne polvet ja antakaa kurittaa itsenne mielenmuutokseen. Polykarpos Smyrnalainen nuhtelee  kirjeessään filippiläisille heidän seurakuntansa presbyteerin Valensin ja hänen vaimonsa lankeemusta.
Ignatios Antiokialaisen teologia ajoitukseensa (100-luku) nähden korkeaa: Mutta teidän rukouksenne on tekevä minut täydelliseksi Jumalaa varten, jotta saavuttaisin sen osan, joka minulle on armossa tullut, kun panin turvani evankeliumiin niin kuin Jeesuksen ilmestymiseen lihassa ja apostoleihin niin kuin kirkon presbyteereihin.
Dofus

Lemmikit

P2P pelaajan on myös mahdollista hankkia itselleen lemmikki. Lemmikit jakaantuvat kahteen alalajiin: Ruokittaviin lemmikkeihin (Esimerkiksi Ghast) ja niihin joiden tasot nousevat tappamalla tiettyjä monstereita. Esimerkiksi Gobtubby. nostavat pelaajien tasoja.

Luolastot

Pelissä on luolastoja eli dungeoneja, joissa pyritään yksin tai ryhmässä voittamaan erilaisia yleensä ryhmänä esiintyviä otuksia. Lähes kaikki luolastot ovat omalla tavallaan haasteellisia ja sisältävät lopussa erityisen hankalan loppuvastuksen. Esimerkiksi Peki Peki.
Pelaaja voi myös kuulua kiltaan (Guild).

Paholainen Tai Enkeli

Pelissä voi myös olla Paholainen eli Brakmarian tai Enkeli eli Bontarian, ennen tämä etu kuului vain maksaville jäsenille, mutta nykyään jokainen voi osallistua PvP-taisteluihin (Player-versus-Player). Jiva serverissä toimii myös Seriane Kerm eli auttajat.
Sreeni Pattathanam

Sreeni Pattathanam (s. 1954) on intialainen, Keralan osavaltiosta kotoisin oleva skeptikko. Hän on ateisti. Euroopassa hänet tunnetaan parhaiten Äiti Ammaa kohtaan esittämästään kritiikistä. Hän on työskennellyt poliisina, toimittajana sekä opettajana.
Teoksessaan Matha Amritanandamay: Divya Kathahalun Yatharthyam (Matha Amritanandamay: pyhiä tarinoita ja tosiasioita) Sreeni Pattathanam kritisoi Äiti Amman väitetettyjä ihmetekoja ja liittää hänet viiteen selittämättömään kuolemantapaukseen. Lisäksi teoksessa kerrotaan Äiti Amman henkilökohtaisesta elämäntyylistä.
Äiti Amman asianajaja on yrittänyt haastaa Sreeni Pattathanamin oikeuteen tämän teoksen loukkaavaksi väitetystä sisällöstä. Keralan osavaltion oikeuslaitos ei ole kuitenkaan suostunut käsittelemään asiaa.
Karabudahkentin piiri

Karabudahkentin piiri (ven. Карабудахкентский район, Karabudahkentski raion; kumykiksi Къарабудагъгент район, Qarabudağgent raion; dargiksi Къарабудагъкентла район, Karabudagkentla raion) on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1935 perustetun piirin pinta-ala on 1429,2 neliökilometriä. Asukkaita on 71 900 henkeä (vuonna 2010).
Karabudahkentin piiri sijaitsee Dagestanin keskiosassa Kaspianmeren rannikolla ja vuoriston reuna-alueella. Se rajoittuu pohjoisessa Mahatškalan ja Kaspijskin kaupunkeihin, lännessä Buinakskin ja Levašin piireihin ja etelässä Sergokalan ja Kajakentin piireihin sekä Izberbašin kaupunkiin.
Piiriin kuuluvat Manasin ja Atši-Sun kaupunkimaiset taajamat (kaupunkikunnat) sekä 12 maalaiskuntaa: Adanak, Agatšaul, Geli, Gubden, Gurbuki, Dorgeli, Kaka-Šura, Karabudahkent, Manaskent, Paraul, Ullubijaul ja Zelenomorsk. Hallinnollinen keskus on Karabudahkentin kylä, josta on 42 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Mahatškalaan. Asutuskeskuksia on yhteensä 18. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 64,1 % piirin asukkaista on kumykkeja, 33,7 % dargeja ja 1,1 % lakeja. Kaupunkiväestön osuus on 10,0 % (vuonna 2010).
Piirin kautta kulkee Donin Rostovin ja Azerbaidžanin rajan välinen M29-valtatie, Moskovan ja Bakun välinen rautatie sekä Manasin–Sergokalan ja Karabudahkentin–Džangutain maantiet. Piirin alueella sijaitsee myös Mahatškalan kansainvälinen lentokenttä.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut karjanhoitoon sekä viinirypäleiden, viljan, hedelmien ja vihannesten viljelyyn. Piirin alueella toimii kaksi suurkanalaa. Teollisuus on keskittynyt maataloustuotteiden, varsinkin viinirypäleiden jalostukseen. Lisäksi on rakennustarviketeollisuutta. Lezzetin parantolan yhteydessä toimii kivennäisvesipullottamo. Seudulla on myös lukuisia lomakyliä.
Piirissä toimii 12 lastentarhaa ja 26 koulua. Kulttuurilaitoksia ovat 17 kerhotaloa, 18 kirjastoa ja neljä museota.
Nähtävyyksiin kuuluu luonnonkaunis Bekenezin lähde, Gentorunin (Ermenjurtin) ja Guržijurtin muinaislinnat sekä hunnien pääkaupungin Varatšanin (Urtsekin) jäänteet. Ullubijaulin kylässä on dagestanilaisen bolševikkivallankumouksellisen Ullubi Buinakskin kotimuseo.
Paikallislehtinä ilmestyvät kumykinkielinen Rajonnu jašawu, darginkielinen Šila djah ja venäjänkielinen Budni raiona (”Piirin arkea”).
Samsa Tuikka

Samsa Petteri Tuikka (s. 23. heinäkuuta 1976 Toholampi) on suomalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä.
Tuikka voitti 200 metrin juoksun Suomen mestaruuden Helsingissä vuonna 2003 (aika 21,13), Porissa vuonna 2005 hän oli pronssilla. 100 metrillä hän on ollut hopealla vuosina 2001 ja 2004 sekä pronssilla vuonna 2003. Hallikisoista hän on Suomen mestari 60 metrin juoksussa vuosilta 1999 ja 2001, 200 metrillä vuodelta 2002 sekä pituushypyssä vuodelta 1998. Ulkona hän on ollut pituushypyssä parhaimmillaan SM-kisoissa neljäs (1999).
100 metrillä Tuikka juoksi ennätyksensä 10,44 Jämsänkoskella 29. kesäkuuta 2003. Joukkue Samsa Tuikka, Nipa Tran, Jarkko Ruostekivi ja Visa Hongisto juoksi Göteborgissa 27. elokuuta 2005 4 × 100 metrin viestissä ajan 39,30, joka sivusi silloista Suomen ennätystä. Joukkue Samsa Tuikka, Kari Louramo, Tommi Hartonen ja Tuomas Näsi juoksi matkan aikaan 39,42 Turussa 2. elokuuta 2000, se on kaikkien aikojen kuudenneksi paras suomalaisaika.
Nykyään hän työskentelee alakoulun opettajana.
Terttu Nousiainen

Terttu Sisko Sipi, o. s. Nousiainen, käytti kirjailijanimeä Terttu Nousiainen (s. 14. tammikuuta 1922 Vesanto) on suomalainen lastentarhanopettaja ja lastenkirjailija.
Nousiaisen vanhemmat olivat rovasti Edvin Johannes Nousiainen ja Olga Maria Räisänen. Hän oli naimisissa vuodesta 1958 Kauko Arvo Uolevi Sipin kanssa.
Beta Tauridit

Beta Tauridit ovat vuosittainen meteoriparvi, jotka kuuluu "päiväparviin", joiden huiput ovat auringonnousun jälkeen. Ne ovat yleensä aktiivisia kesäkuusta heinäkuuhun. Niiden radiantti on härän tähdistö.
James Elgin

James Bruce, Elginin 8. jaarli, Kincardinen 12. jaarli (20. heinäkuuta 1811 Lontoo – 20. marraskuuta 1863 Dharamsala, Intia) oli brittiläinen siirtomaahallinnon virkamies, joka toimi 1847–1854 Kanadan provinssin kenraalikuvernöörinä ja 1862–1863 Intian varakuninkaana.
James Elginin isä oli diplomaattina ja taideryöstäjänä tunnettu Thomas Bruce, Elginin 7. jaarli. Elgin valittiin 1841 Southamptonista parlamentin alahuoneeseen toryjen liberaalisiiven edustajana, mutta jo samana vuonna hän siirtyi ylähuoneeseen perittyään isänsä skottilaisen päärinarvon. Elgin toimi 1842–1847 Jamaikan kuvernöörinä ja pyrki kehittämään sokeriruo’on viljelyä.
Tultuaan 1847 Kanadan provinssin kenraalikuvernööriksi Elgin sai tehtäväkseen toteuttaa maassa itsehallinnon sekä parlamentaarisen ”vastuullisen hallituksen”, joita hänen appensa lordi Durham oli suositellut vuonna 1839 laatimassaan kuuluisassa raportissa. Elgin tuki vuonna 1849 Kanadan uuden hallituksen esittämää Rebellion Losses Actia, jonka mukaan kansalaisille korvattaisiin kaikki vuoden 1837 kapinan aiheuttamat taloudelliset menetykset. Kiistelty laki nostatti voimakkaan toryjen vastarinnan Kanadassa ja johti 25. huhtikuuta 1849 levottomuuksiin, joiden yhteydessä väkijoukko kivitti Elginiä ja Montréalin parlamenttitalo sytytettiin tuleen. Elgin onnistui kuitenkin kuvernöörikaudellaan säilyttämään hyvän yhteistyösuhteen Kanadan hallitusten kanssa ja hän neuvotteli vuonna 1854 Yhdysvaltain ja Kanadan provinssin välisen vastavuoroisuussopimuksen. Hän myös kehitti Kanadan koululaitosta ja lakkautti seigneurial-maanomistusjärjestelmän. Hän sai 1849 Elginin paronin arvon ja nimityksen valtakunnanneuvoston (privy council) jäseneksi.
Elgin toimi Britannian erikoislähettiläänä Kiinassa vuosina 1857–1859 ja 1860–1861 järjestelemässä maiden välisen sodan päättämistä. Ollessaan ensimmäisellä kerralla matkalla Kiinaan Intian kautta hän lainasi sotilassaattueensa kenraalikuvernööri Charles Canningin käyttöön sepoy-kapinan kukistamisessa. Kun neuvottelut Kiinan kanssa takkuilivat, Elgin pakkotti sotilaallisella painostuksella Kiinan allekirjoittamaan briteille edullisen Tianjinin rauhansopimuksen. Hän vieraili 1858 myös Japanissa ja neuvotteli kauppasopimuksen, joka avasi Japanin satamat eurooppalaisille kauppalaivoille. Kaukoidän komennustensa välillä Elgin toimi 1859–1860 postiministerinä Palmerstonin hallituksessa. Kiinan kieltäydyttyä ratifioimasta Tianjinin rauhansopimusta sota puhkesi uudestaan 1860. Elgin lähetettiin takaisin Kiinaan, ja hän pääsi ranskalaisten joukkojen avulla Pekingiin, jolloin Kiinan hallituksen oli ratifioitava Pekingin rauhansopimus ja tunnustettava ulkovaltojen edustus pääkaupungissaan. Tällä komennuksella Elginin alaiset joukot myös ryöstivät Pekingin Kesäpalatsin.
Elgin nimitettiin keväällä 1862 Canningin seuraajana Intian varakuninkaaksi. Tarmokkaasta alusta huolimatta hänen voimansa ehtyivät pian ja hän kuoli seuraavana vuonna. Hänen poikansa Victor Elgin toimi samassa virassa vuosina 1894–1899.
Orkhomenos (Arkadia)

Maantiede

Orkhomenoksen akropoliina eli yläkaupunkina toimi suhteellisen korkea, noin 800 metrin korkeudelle kohoava kukkula, joka sijaitsee nykyisen kylän pohjoispuolella. Sen ympärillä oli tasankoa ja vuoria. Kaupunkivaltion alueen eteläpuolella oli Mantineian alue, josta sen erottivat Ankhisia-vuoret, kun taas pohjoispuolella Oligyrtos-vuorten takana sijaitsivat Feneos ja Stymfalos.

Historia

Orkhomenos on Arkadian vanhimpia kaupunkeja. Sen paikka on ollut asuttu jo esihistoriallisella ajalla. Antiikin ajalla kaupunkia kutsuttiin Arkadian Orkhomenokseksi erotukseksi Boiotian Orkhomenoksesta eli Minyalaisten Orkhomenoksesta. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupungin perustaja oli Lykaonin poika Orkhomenos. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä arkadialaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan.
Orkhomenos kukoisti erityisesti arkaaisella kaudella 600- ja 500-luvuilla eaa. Se oli Arkadian suurimpia kaupunkeja Mantineian ja Tegean ohella, ja kävi usein näiden kanssa sotia. Kaupunki löi omaa rahaa, mikä kertoo sen vauraudesta. Roomalaisella kaudella Orkhomenos hylättiin vähitellen. Pausaniaan vieraillessa 100-luvulla jaa. paikka oli jo paljolti raunioina. Seudulla oli kuitenkin jonkin verran asutusta vielä varhaiskristillisellä ja bysanttilaisella kaudella.
Orkhomenoksen arkeologiset kaivaukset aloitti vuonna 1913 École française d’Athènes eli Ranskan arkeologinen koulu. Vuosina 1973–1976 ja edelleen vuodesta 1980 kaivauksia ovat jatkaneet kreikkalaiset arkeologit. Arkeologinen alue on avoinna yleisölle.

Rakennukset ja löydökset

Esihistoriallisen ajan asutus on löydetty akropoliin juurelta nykyisen Katalýmatan alueelta, ja mykeneläisen kauden asutus ja samalta kaudelta oleva pyhäkkö Mýtikaksen alueelta lähempää nykyisen Orchomeńoksen kylän itäpuolella sijaitsevaa Palaiópyrgoksen kylää. Esihistorialliselta ajalta on löydetty myös tumulus-hautoja.
Akropoliilla sijaitsivat muun muassa antiikin aikaisen kaupungin agora, jonka ympäristöstä on tunnistettu muun muassa buleuterion, sekä Artemis Mesopolitikselle omistettu hekatompedon-temppeli ja linnoitusmuuria. Kukkulan rinteessä on myös hellenistisen kauden alkupuolella noin 300/200-lukujen eaa. taitteessa rakennettu teatteri, joka on kaupungin merkittävimpiä jäänteitä. Siihen mahtui noin 4 000 katsojaa. Sekä esihistorialliselta ajalta että antiikin ajalta on löydetty seudun vesistöjen kuivatukseen ja jokien uudelleenohjaukseen käytettyjä rakennelmia.
Kaupungin läheltä on löydetty arkaaisella kaudella rakennu silta. Nykyisten Orchoménoksen ja Palaiópyrgoksen kylien väliltä on löydetty antiikin aikaisen pyhäkön ja varhaiskristillisen basilikakirkon jäänteet. Läheisessä Kalpákissa ovat antiikin aikaisen linnoitusmuurin kivistä rakennetun keskiaikaisen tornin jäänteet.
Seppo Lakovaara

Seppo Tapio Lakovaara (13. marraskuuta 1931 Käkisalmi – 14. joulukuuta 2008) oli perinnöllisyystieteen professori.
Lakovaaran vanhemmat olivat yliluutnantti Sulo Lakovaara ja Hilja Kiiski. Hän tuli ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1956 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1961, lisensiaatiksi 1962 ja tohtoriksi 1963 (väitöskirjan aihe The effects of the rolled locus on the development of the compound eye and the wing of Drosophila melanogaster). Lakovaara toimi assistenttina Helsingin yliopistossa 1960-1972, geneettisen fysiologian ja sitten perinnöllisyystieteen dosenttina 1968-1978, Rockefeller-yliopiston apulaisprofessorina New Yorkissa 1970-1971 ja Oulun yliopiston perinnöllisyystieteen professorina 1972-1999. Perinnöllisyystieteen laitoksen johtaja hän oli 1972-1995 ja biologian laitoksen johtaja 1995-1999, Oulangan tutkimusaseman ja Perämeren tutkimusaseman johtokunnan jäsenenä hän toimi 1980-1995. Lakovaaralla oli myös useita kotimaisia ja kansainvälisiä oman alansa ja muita luottamustehtäviä. Lakovaara teki tutkimusmatkat Ranskaan 1972 ja 1982. Hän oli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1973 ja amerikkalaisen New York Academy of Sciencen jäsen vuodesta 1980.
Lakovaara oli sotilasarvoltaan reservin yliluutnantti (1978), hänen puolisonsa vuodesta 1961 oli Liisa Immonen.
Nurkkajärvi (Ruovesi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,4 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Karjulanjoen valuma-alueella (35.36), jonka Kalliojärvien valuma-alueeseen (35.369) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 180,5 metriä mpy.
Diadema setosum

Ulkonäkö ja koko

D. setosum voi kasvattaa kymmensenttisen keskiosan, ja sen piikit voivat kasvaa 30 cm pitkiksi. Sillä on mustat piikit ja lajituntomerkkinä viisi valkoista pistettä eri puolilla vartaloa. Sen peräaukon ympärillä on oranssi rengas.

Alkuperä

D. setosum elää luonnossa Indopasifisella merialueella.

Käyttäytyminen, ravinto ja vesiolot

D. setosum viettää päivänsä kivenkolossa tai hiekkaisella pohjalla korallien alla. Yön aikana se liikuskelee kotikolonsa lähistöllä, ja syö levää ja hajoavaa orgaanista ainesta. Jotkin kalat, kuten nuoret helmikardinaaliahvenet, hakevat suojaa sen piikkien joukosta.
Ruitsa

Ruitsa (ven. Усть-Рудицы, Ust-Ruditsy ja Нижние Рудицы, Nižnije Ruditsy) on entinen kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsi Ruitsanjoen ja Mustajoen yhtymäkohdassa, josta Hevaanjoki saa alkunsa.
Kylä mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Henkilönimistön perusteella seudun asutus oli itämerensuomalaista. Joennimeen pohjautuva kylän nimitys perustuu venäjän sanaan ruda ’veri, punainen väri, (rauta)malmi’.
Vuonna 1753 keisarinna Elisabet lahjoitti Ruitsan kartanon lähikylineen Mihail Lomonosoville, joka perusti sinne lasitehtaan. Vuoteen 1768 saakka toimineella tehtaalla valmistettiin lähinnä värillistä mosaiikkilasia ja koriste-esineitä. Ruitsan mosaiikkilasista on tehty mm. Pultavan taistelua kuvaava taulu Venäjän tiedeakatemian rakennuksessa Pietarissa.
Vuonna 1765 kartano siirtyi Lomonosovin vaimolle ja tämän jälkeen heidän tyttärelleen. Myöhemmin se kuului Konstantinovin, Rajevskin ja Orlovin aatelissuvuille. Kenraali Nikolai Rajevskin pojan Nikolain luona Ruitsassa vieraili runoilija Aleksandr Puškin.
Vuonna 1848 kahdessa Ruitsan kylässä asui 205 inkerikkoa, jotka kuuluivat Metussin ortodoksiseen seurakuntaan. Joen muodostamassa saaressa sijaitsi Kosman ja Demianin tsasouna.
Ruitsan kartano hävitettiin Venäjän kansalaissodassa vuonna 1919. Leningradin piirityksen aikana Ruitsa sijaitsi Oranienbaumin sillanpääaseman etulinjassa ja muiden lähikylien tavoin se tuhoutui täydellisesti.
Vuosina 1950-luvulla alueella suoritettiin arkeologisia kaivauksia, joissa selvitettiin Lomonosovin perustaman tehtaan sijainti. Vuonna 1959 paikalle pystytettiin muistomerkki. Nykyään seutu on täysin asumatonta.
Hydroksikobalamiini

Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa hydroksikobalamiini on tummanpunaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja alkoholeihin, mutta asetoniin tai poolittomiin orgaanisiin liuottimiin kuten dietyylieetteriin tai hiilivetyihin se on liukenematonta. Hydroksikobalamiinin rakenteessa koboltti-ioni on sitoutunut korriinirenkaaseen, hydroksyyliryhmään ja bentsimidatsolirenkaaseen. Hydroksyyliryhmä voi korvautua muilla ryhmillä.
Hydroksikobalamiinia käytetään hoidettaessa B12-vitamiinin puutteesta johtuvia megaloplastisia anemioita, kuten niin kutsuttua pernisiöösiä anemiaa. Anemia voi johtua joko vitamiinin imeytymishäiriöstä tai siitä, että vitamiinia ei saada riittävästi ravinnon mukana. Hydroksikobalamiini muuntuu ihmiselimistössä aktiivisiksi muodoiksi kobamamidiksi ja metyylikobalamiiniksi. Hydroksikobalamiini annostellaan suoneen ruiskeena. Haittavaikutuksia voivat olla huonovointisuus, pääkipu, kuumeilu ja allergiset oireet. Hydroksikobalamiinia käytetään myös vastamyrkkynä syanidimyrkytystapauksissa. Se sitoo syanidi-ioneja ja muodostaa syanokobalamiinia, joka on vaaratonta. Hydroksikobalamiinia joudutaan antamaan suhteellisen suuria määriä johtuen sen suuresta molekyylimassasta ja siitä, että yksi molekyyli yhdistettä sitoo yhden syanidi-ionin. Usein käytettyihin nitriitteihin verrattuna hydroksikobalamiinin etu on se, että se ei heikennä veren hapensitomiskykyä.
Hydroksikobalamiinia valmistetaan bioteknisesti. Bakteerien tuottama B12-vitamiinien seos johdetaan emäksiseen ioninvaihtokolonniin, jolloin niistä muodostuu hydroksikobalamiinia.
Marlon Jackson

Marlon David Jackson (s. 12. maaliskuuta 1957) on yhdysvaltalainen laulaja. Hän syntyi Katherine ja Joseph Jacksonin kuuluisaan perheeseen. Marlon on Michael Jacksonin ja Janet Jacksonin isoveli. Hän syntyi ennenaikaisesti, ja hänen kaksoisveljensä Brandon kuoli pian syntymänsä jälkeen. Marlon on kuulunut myös Jackson 5 -kokoonpanoon ja on myöhemmin tuottanut sisarustensa musiikkia.
Magneettimäki

Tien kuvaus

Magneettimäki on jyrkkä mäki museotiellä, mäen kaltevuudeksi on arvioitu keskimäärin noin viisi, enimmillään noin kahdeksan prosenttia. Mäki sai nimensä 1930- ja 1940-lukujen kuorma-autoilijoilta, joiden autot hyytyivät jyrkkään nousuun. Autoilijat selittivät ongelman johtuvan magneetista, joka imi hevosvoimat autojen moottoreista. Arkisempi syy oli sen ajan kuorma-autojen moottorien vaatimattomat tehot ja se, että puuttomassa maisemassa tien todellinen jyrkkyys ei kiintopisteiden puuttuessa käy selville. Tie on kapea ja siinä on useita tiukkoja mutkia. Magneettimäen tiellä kunnioitetaan 1940-luvun kuorma-autoilijoiden ponnisteluja Liinahamarin reitillä.
Vadim Delone

Vadim Nikolajevitš Delone (ven. Вадим Николаевич Делоне, 1947–1983) oli venäläinen runoilija ja toisinajattelija, joka osallistui Punaisella torilla vuonna 1968 järjestettyyn, Prahan kevään sotilaallista tukahduttamista vastustaneeseen mielenosoitukseen.

Lapsuus

Vadim Delone syntyi venäläis-ranskalaiseen neuvostoälymystöperheeseen. Hänen isoisänsä Boris Delone oli tunnettu neuvostoliittolainen matemaatikko ja Delone-triangulaation keksijä. Eräs hänen esi-isistään oli markiisi Bernard-René Jordan de Launay, joka oli Bastiljin viimeinen komendantti ja jonka linnaan hyökännyt väkijoukko surmasi.

Toisinajattelija

Delonen saama tuomio vaati häntä muuttamaan pois Moskovasta, joten hän matkasi Novosibirskin yliopistoon ystävänsä ja isoisänsä oppilaan Aleksandr Aleksandrovin luokse. Novosibirskissa hän jatkoi kielitieteen opintojaan ja kirjoitti runoja. Samoihin aikoihin hänen kirjoituksiaan ilmestyi ensimmäisen kerran ulkomailla pariisilaisessa lehdessä. Delone oli myös järjestämässä tuolloin puolilaillisen muusikon Aleksandr Galitšin konserttia. Vuoden 1968 alussa Galanskovin ja Ginzburgin tapauksen oikeuskäsittelyn jälkeen Delone kirjoitti avoimen kirjeen Literaturnaja Gazetaan, jossa hän ylisti edellä mainittujen henkilöiden urheutta. Kirje julkaistiin newyorkilaisessa sanomalehdessä Novoe Russkoe Slovo (suom. Uusi venäläinen sana).

Mielenosoitus Punaisella torilla 1968

Kesäkuussa 1968 Delone palasi Moskovaan. 25. elokuuta 1968 hän ja seitsemän muuta toisinajattelijaa järjestivät kuuluisan Prahan kevättä tukeneen mielenosoituksen Punaisella torilla lähellä Moskovan Kremliä. Delone ja Pavel Litvinov itse asiassa pitelivät kuuluisaa banderollia, johon oli kirjoitettu sanat ”ЗА ВАШУ И НАШУ СВОБОДУ” (suom. Teidän vapautenne puolesta ja meidänkin).
Seitsemän henkilöä pidätettiin, ja oikeudessa Delone ilmoitti, että aukiolla vietetyt vapauden viisi minuuttia olivat häntä todennäköisesti odottavien vankilavuosien arvoisia. Puolustuksen yritykset vakuuttaa oikeusistuin siitä, että mielenosoittajien toiminnassa ei ollut mitään rikollisia piirteitä, olivat hyödyttömiä. Erään mielipiteen mukaan tuomio oli annettu jo ennen oikeuskäsittelyä. Delone tuomittiin kahdeksi vuodeksi ja kymmeneksi kuukaudeksi työleirille. Hän suoritti rangaistuksensa Tjumenin alueella Länsi-Siperiassa.

Maastamuutto

Kesäkuussa 1971 Delone oli kärsinyt tuomionsa loppuun ja palasi Moskovaan. Vuonna 1973 hänen vaimonsa I. Belgorodkaja pidätettiin osallisuudesta maanalaiseen julkaisuun Hronika Tekuštših Sobyti (ven. Хроника Текущих Событий, suom. Ajankohtaistapahtumien kronikka). Belgorodkaja vapautettiin 1975, ja he muuttivat yhdessä Ranskaan. Delanolta ilmestyi 1979 Echo-lehdessä tarina nimeltä Muotokuvia väkäisessä kehyksessä.
Delone kuoli sydänkohtaukseen 13. kesäkuuta 1983. Vuonna 1984 hänelle myönnettiin postuumisti Vladimir Dal -palkinto. Hänen runouttaan on julkaistu Venäjällä vuodesta 1989 lähtien.
Irene Cadurisch

Irene Cadurisch (s. 23. lokakuuta 1991 Samedan) on sveitsiläinen ampumahiihtäjä.
Cadurischin paras saavutus on pikakilpailun kahdeksas sija Korean talviolympialaisissa 2018. Samojen kisojen takaa-ajossa hän sijoittui 16:nneksi ja naisten viestissä kuudenneksi.
Vuodesta 2007 alkaneella ampumahiihtourallaan Cadurisch on osallistunut 62 ampumahiihdon maailmancupin osakilpailpailuun (tilanne kauden 2017–2018 päätyttyä). Hän on sijoittunut parhaimmillaan 19:nneksi Pokljukan pikakilpailussa kaudella 2013–2014. Hän edustaa SC Garde Frontiere js SC Maloja seuroja.