Yamato-luokka

Taustaa

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Japanin laivaston strategiana oli rakentaa laivasto, joka olisi tarpeeksi voimakas herättääkseen mahdollisissa vihollisissa – erityisesti Yhdysvaltain laivastossa – huolta. Vaikka vuoden 1922 Washingtonin laivastosopimus hidasti ja rajoitti suunnitelmia, laivasto jatkoi teknisiä tutkimuksia ja päätti vuonna 1933, että jokaiseen uuteen taistelulaivaluokkaan asennettaisiin pääaseiksi 46 senttimetrin tykit.
Japani allekirjoitti vuonna 1922 Yhdysvaltain, Britannian, Ranskan ja Italian kanssa Washingtonin laivastosopimuksen, jossa kaikki viisi maata sopivat rajoittavansa laivastojensa tonnistoa ja yksittäisten sotalaivojen kokosuhteita. Sopimuksessa Japanin laivaston tonnisto rajoitettiin 320 000 tonniin, mutta kilpailevan Yhdysvaltain laivaston tonnistorajoitukset säädettiin 533 000 tonniin. Japanin näkökulmasta laivastosopimus oli Yhdysvaltain salajuoni, jolla oli tarkoitus heikentää Japanin laivaston toimintaa, sillä sopimus oli solmittu Yhdysvaltain ehdotuksesta. Laivastosopimusta laajennettiin vuoden 1930 Lontoon laivastosopimuksella, jossa Washingtonin sopimuksen allekirjoittajamaat hyväksyivät esityksen olla rakentamatta uusia sotalaivoja ennen vuotta 1937. Toisen Lontoon konferenssin jälkeen vuonna 1934 Japani ilmoitti irtautuvansa sopimuksesta ja aloitti salaa Yamato-luokan taistelulaivojen suunnittelun. Vuonna 1936 Japani hylkäsi kaikki laivastosopimusten rajoitukset. Japanin suunnitelmissa oli rakentaa valtava sotalaivasto, jonka taistelulaivojen koko ja lukumäärä olisi ylivertainen Yhdysvaltain laivastoon verrattuna.

Suunnittelu ja valmistus

Lokakuussa 1934 laivastoesikunta tilasi suunnittelutoimistolta piirustukset uudesta taistelulaivasta, jonka pääaseistuksena tuli olla 46 senttimetrin tykit ja sen nopeuden tuli olla 30 solmua. Esitetyillä arvoilla ylitettiin Yhdysvaltain vastaavien alusten arvot, jotka olivat 40,6 senttimetriä ja 25 solmua.
Ensimmäinen loppuun saakka tehty suunnitelma, numero A-140 (”A” tarkoittaa taistelulaivaa ja ”140” osoittaa laivan olevan 140. keisarillisen laivaston suunnittelema sotalaiva), valmistui 10. maaliskuuta 1935. Suunniteltu alus oli suurempi kuin toteutetut alukset, sen ollessa vesirajassa 294 metriä pitkä ja 41,2 metriä leveä. Sen syväys oli 10,4 metriä ja laskettu paino 69 500 tonnia. Yksi huomattavimmista piirteistä tässä ja muissa varhaisissa suunnitelmissa on se, että kaikki kolme laivan pääpatteria oli sijoitettu laivan etuosaan. Lokakuuhun 1935 mennessä tehtiin kaikkiaan 23 suunnitelmaa ja seuraavan vuoden heinäkuussa vielä yksi, jolloin suunnitelmat nro A-140F3 ja A-140F4 hyväksyttiin.
Suunnitelmien parantelu jatkui, kun tarkempia laskelmia jatkettiin ja pienoismalleja testattiin testialtaassa. Testit johtivat sipulinmuotoisen keulan sekä puolikatkaistun perän lisäämiseen suunnitelmaan, sillä nämä vähensivät rungon vastusta noin kahdeksalla prosentilla. 20. heinäkuuta 1936 valmistuneessa suunnitelmassa nro A-140F5 laiva oli 253 metriä pitkä vesirajassa, sillä oli leveyttä 38,9 metriä, uppoumaa 10,4 metriä sekä painoa 65 200 tonnia.
Keisarillisen Japanin laivaston pääsuunnittelija tohtori Hiraga viimeisteli suunnitelman nro A-140F6 maaliskuussa 1937. Kuressa kuivatelakan allasta syvennettiin, nostokurkien nostokapasiteettia kasvatettiin ja osa telakasta katettiin katolla, jottei rakennustöitä voitaisi tarkkailla helposti. Yamaton köli laskettiin 4. marraskuuta 1937 ja rakennustyöt jatkuivat lähes kolmen vuoden ajan. Alus laskettiin vesille 8. elokuuta 1940 ja se astui palvelukseen 16. joulukuuta 1941.
Toisen rungon valmistus alkoi kuusi kuukautta myöhemmin Mitsubishin Nagasakin telakalla, josta Musashi laskettiin vesille 1. marraskuuta 1940 ja se astui palvelukseen 5. elokuuta 1942. Rungon nro 110 valmistus alkoi toukokuussa 1940 Yokosukan laivastotelakalla, eikä sen odotettu valmistuvan ennen vuotta 1945. Midwayn taistelussa Japani oli kuitenkin menettänyt suurimman osan lentotukialuksistaan, minkä seurauksena alus päätettiin muuttaa lentotukialukseksi ja samalla kiirehtiä sen valmistusta. Shinano laskettiin vesille 8. lokakuuta 1944, ja se astui palvelukseen 19. marraskuuta.
Nimettömästä neljännestä taistelulaivasta (runkonumero 111) oli telakalla valmistunut 30 prosenttia rungosta, kun vuonna 1943 keskeneräinen alus purettiin, jotta Japanin laivasto olisi saanut sotalaivoihinsa varaosia. Viidettä suunniteltua laivaa (runkonumero 797) ei tilattu, koska Japanin heikentynyt laivasto ei voinut Tyynenmeren sodan loppupuolella enää rakentaa uusia taistelulaivoja. Japanilla oli myös suunnitelmia Yamato-luokan taistelulaivojakin kookkampien ja raskaammin varusteltujen Super-Yamato-luokan taistelulaivojen rakentamisesta. 70 000 tonnin painoisissa Super-Yamato-luokan taistelulaivoissa olisi ollut 508 millimetrin päätykit, mutta nämä suunnitelmat hylättiin lopullisesti vuonna 1942.

Sodanajan sijoitukset

Kuten Kriegsmarinen Bismarckilla ja Tirpitzillä, Yamatolla ja Musashilla oli vain vähäinen vaikutus sodan kulkuun. Kumpikaan laivoista ei taistellut liittoutuneiden taistelulaivoja vastaan, ja ne upotti taistelulaivojen kirous: ylivoimainen ilma-ase. Musashi upposi useiden ilmahyökkäysten seurauksena Leytenlahden taistelussa 24. lokakuuta 1944, kun siihen oli osunut 17 torpedoa ja 20 pommia. 2 400 hengen miehistöstä 1 700 kuoli.
Yamaton loppu oli Musashin loppuakin hohdottomampi. Alus oli palvellut amiraali Yamamoton lippulaivana Midwayn taistelun aikana, mutta oli laukaissut tykkinsä vain yhdessä taistelussa neljän palvelusvuotensa aikana upottaen yhden amerikkalaisaluksen. Alus lähtikin viimeiselle matkalleen Okinawalle kohdatakseen Yhdysvaltain laivaston itsemurhaiskussa. 7. huhtikuuta 1945 Yamaton kimppuun kävi aalto toisensa perään Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien lentokoneita, ja alus upposi 5–10 pommin ja ainakin kymmenen torpedon osuman jälkeen. Alle 300 miestä 3 400 hengen miehistöstä jäi henkiin.