google/wiki40b huggingface dataset:
Puttila

Maantiede ja asutus

Puttilan kunnan pinta-ala on 555,83 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja kaakossa Kirovskin piirin Naasian, lounaassa Namkun ja luoteessa Priladožskin kuntiin sekä koillisessa Laatokkaan. Pinta-alasta 67,6 % on vesistöjä, 11,8 % metsää, 10,5 % maatalousmaata ja 2,1 % asuinaluetta.
Kunta sijaitsee Olhavan tasangolla. Sen alueella virtaa Naasianjoki ja joukko pienempiä puroja. Laatokan ohella ainoa järvi on Holskovo. Seudulla on paljon soita. Hyötykaivannaisiin kuuluvat rakennuskivi ja turve.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Naasian asemataajama (ven. Nazija) ja kuusi kylää: Ala-Seltikka (Nižnjaja Šaldiha), Hyvilä (Poljany), Maitohuhta (Aleksejevka), Petroussina (Petrovštšina), Valossina (Valovštšina) ja Ylä-Seltikka (Gornaja Šaldiha). Puttilan jälkeen toiseksi suurin asutuskeskus on yli sadan asukkaan Valossina. Maitohuhdassa ei ole lainkaan vakituista asutusta. Naasian aseman lähellä sijaitsee suuri puutarhapalsta-alue, jossa kesäaikaan arvioidaan olevan noin 5 000 asukasta.

Historia

Paikkakunnan nimitys perustuu slaavilaiseen henkilönimeen Putilo. Seudulla sijainnut Lopen pogosta mainitaan ensimmäisen kerran Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Ruotsin vallan aikana 1600-luvulla Puttila oli Lopen luterilaisen seurakunnan keskus. 1700-luvun alun sotavuosina venäläiset hävittivät pitäjää ja polttivat kylässä sijainneen kirkon. Pietari I siirsi vuonna 1712 seudulle venäläisiä talonpoikia louhimaan kalkkikiveä, jota käytettiin Pietarin kaupungin rakentamiseen. Luterilainen kirkko pystytettiin Markkovan kylään, josta seurakunta sai uuden nimensä.

Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan läpi kulkevat Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie sekä Pietarin ja Olhavan välinen rautatie, jolla on Naasian ja Hyvilän asemat sekä 75. ja 77. kilometrin pysähdyspaikat. Naasian asemalta johtaa osittain asfaltoitu maantie Puttilan kautta Ala-Seltikkaan ja sieltä soratie Lavrovoon. Puttilasta on linja-autoyhteydet Pietariin, Kirovskiin sekä Siiherin asemalle Naasian kaupunkitaajamaan. Puttilan lähellä M18-valtatien varrella on huoltoasema.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä erilaiset palvelut (60 % työpaikoista) sekä maatalous. Puttilan kylässä toimii karjanhoitoon erikoistunut maatalousyritys Dalnjaja poljana. Teollisuutta edustavat kivijalostamo ja leipomo. 80 % työvoimasta käy töissä kunnan ulkopuolella.
Puttilan palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, posti, pankki ja joukko kauppoja. Valossinassa ja Naasian asemataajamassa on lääkintäasemat. M18-valtatien varrella Ylä-Seltikan lähellä toimii pieni kahvila.

Nähtävyydet

Paikallisia nähtävyyksiä ovat Laatokan kanavat, Puttilan raunioitunut kirkko ja tsasounat sekä Petroussinan lähellä sijaitseva lehtikuusimetsä. Seudulla on useita toisen maailmansodan muistomerkkejä ja neuvostosotilaiden hautapaikkoja.
Leikkimökki

Leikkimökki on lasten leikkipaikaksi tarkoitettu pieni kotia muistuttava rakennus. Leikkimökit ovat aikuisten lapsia varten suunnittelemia ja rakentamia pienoistaloja; omia majojaan lapset ovat rakentaneet kautta aikojen. Leikkimökkiä voidaan pitää aikuisten huvimajan vastineena.
Ensimmäiseksi leikkimökkejä alettiin rakentaa kartanoiden lapsille. Rikkaiden leikkimökit olivat usein arkkitehtien suunnittelemia ja ne noudattelivat oman tyylikautensa ihanteita. Tällaisia leikkimökkejä ovat esimerkiksi Mannerheim-suvun lapsille rakennettu mökki Louhisaaren kartanossa ja Toivonojan kartanon uusrenessanssityylinen mökki. Leikkimökin malli vakiintui 1930-luvulla: mökit valmistettiin kovalevystä tai laudasta, niissä oli yksi pieni huone, ovi päädyssä ja katos oven yllä. Ikkunoita oli yksi tai kaksi. Kaikkiin kansankerroksiin leikkimökkikulttuuri levisi vasta 1940-luvulla, ja sotien jälkeen mökit tulivat erityisen suosituiksi. Leikkimökkien valmistus tehtaissa alkoi 1920-luvulla. Mökkien ulkoasu yhtenäistyikin niiden yleistymisen myötä.
Lehdissä leikkimökkejä koskevia valmistusohjeita alettiin julkaista 1930-luvulla. Esimerkiksi Kotiliesi aloitti mökkejä koskevan sarjan vuonna 1937 ja palkkasi mökkien suunnittelijoiksi nimekkäitäkin arkkitehteja, kuten Elsi Borgin ja Kaija Sirenin. Vaikka mökkejä suunniteltiin erityisesti tyttöjä silmällä pitäen, vuonna 1961 lehdessä esiteltiin sopivat leikkimökkimallit molempia sukupuolia varten.
Leikkimökki voitiin myös sisustaa muiden rakennusten tavoin. Pieniä, leikkimökkejä varten tarkoitettuja huonekaluja alettiin myydä Helsingissä ja Turussa jo 1800-luvun lopulla. Muun muassa Högfors, Arabia ja Kupittaan Savi valmistivat jo varhain lapsille tarkoitettuja leikkiuuneja ja astioita.
Volkswagen Passat (B3)

Volkswagen Passat (1988–1993)

Kolmannen sukupolven Volkswagen Passat esiteltiin maaliskuussa 1988. Malli oli kasvanut kokoa, ja se oli suurempi kuin kilpailevat mallit Ford Sierra ja Opel Ascona. Sisätilat olivat jopa suuremman luokan autojen, kuten Opel Omegan, veroiset. Passatin keulalla ei ollut säleikköä, vaan poikittain asetettu moottori otti ilmansa Volkswagen-merkin läpi. Ilmanvastuskerroin oli alhainen, 0,29.
Passatiin oli saatavana joitain tuolloin vielä harvinaisia varusteita, kuten pneumaattisesti säätyvä takajousitus ja automaattinen Climatronic-ilmastointijärjestelmä. ABS-jarrut olivat saatavilla lisävarusteena heti alusta alkaen, ja vuoden 1992 lopulla alettiin tarjota myös kuljettajan ja matkustajan turvatyynyjä sekä turvavöiden esikiristimiä.
Koska uudessa Passatissa oli edeltäjästään poiketen poikittaismoottori, tuli tarjolle aluksi vain nelisylinterisiä voimanlähteitä. Bensiinimoottorivalikoiman muodostivat 1,6-litrainen (75 hv) kaasutinmoottori, 1,8-litrainen (90 hv) yksipistesuihku sekä 1,8-litrainen monipistesuihku, jonka sai sekä 8V- (112 hv) että 16V (136 hv) -versioina. Dieselinä oli 1,6 TD (80 hv).
Vuoden 1989 uudet bensiinimoottorit olivat mekaanisesti ahdettu 1,8-litrainen (160 hv) G60-moottori, jonka sai nelivetoisten Syncro-mallien yhteyteen, sekä katalysaattorilla ja monipistesuihkutuksella varustettu 2,0 16V (136 hv). Dieselmalliston uutuus oli 1,9 D (68 hv).
Vuonna 1990 uudistettiin jälleen moottorivalikoimaa. 1,6 litran kaasutinmoottori vaihtui samankokoiseen 72-hevosvoimaiseen, jossa oli yksipistesuihkutus ja katalysaattori. Myös 1,8-litrainen yksipistesuihku sai katalysaattorin, mutta teho pysyi ennallaan. 1,8 8V -monipistesuihkukin sai katalysaattorin, ja sen myötä teho putosi 107 hevosvoimaan. Saman moottorin 16-venttiilinen versio pudotettiin valikoimasta. 1,8-litraisiin painottunutta moottorivalikoimaa laajennettiin ylöspäin 2,0-litraisen (115 hv) monipistesuihkun myötä. Malliston huipulle tuli 2,8-litrainen VR6 (174 hv), joka oli tavanomaista rivimoottoria lyhyempi, ja näin ollen sopi poikittain asetettuna Passatin keulalle.
Vuonna 1991 mallistosta karsittiin 1,6-litrainen sekä 107-hevosvoimainen 1,8-litrainen. Hieman myöhemmin poistuivat lisäksi 1,8 G60 ja 2,0 16V. Aiemmat dieselmoottorit korvasi katalysaattorilla varustettu 1,9-litrainen TD (75 ).
Liekkikalat

Lajit ja anatomia

Varhaisimmat liekkikalafossiilit on ajoitettu myöhäiselle eoseenikaudelle. Heimo voidaan jakaa kahteen alaheimoon Cepolinae ja Owstoninae, joissa kummassakin on kaksi sukua. Lajeja heimossa on lähteestä riippuen 7–20, muun muassa intianliekkikala (Acanthocephala indica), liekkikala (Cepola macrophthalma) ja punanuolipyrstö (Owstonia grammodon). Liekkikalat ovat pääasiassa melko pieniä ja harva laji kasvaa yli 40 cm:n mittaiseksi. Suurin laji Cepola rubescens voi saavuttaa 70 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan liekkikalalajit ovat pitkulaisia ja kapenevat pyrstöä kohti. Selkäevä on hyvin pitkä ja melko korkea, ja on eräillä lajeilla yhtenäinen perä- ja pyrstöevän kanssa. Kuono kaloilla on lyhyt ja suu sekä silmät kookkaat. Väriltään liekkikalalajit ovat tyypillisesti keltaisia tai vaaleanpunaisia.

Levinneisyys

Liekkikaloja tavataan Atlantin Euroopan rannikolta, Välimerestä sekä indopasifiselta merialueelta ja Uuden-Seelannin rannikolta. Ne elävät tyypillisesti 30–475 metrin syvyydessä hiekka- tai mutapohjilla. Kalat kaivelevat pehmeään pohjaan käytäviä ja ovat usein kaivautuneena hiekkaan tai mutaan. Lajien ravintoa on eläinplankton. Paikoitellen liekkikaloja kalastetaan ravinnoksi, mutta kaupallisesti ne eivät ole erityisen merkittäviä.
Ähtävä

Ähtävän nimestä

Nimen taustasta käydään edelleen keskustelua. Ähtävän nimi palautuu Ähtävänjoen nimeen. Yksi mahdollisuus on että joen nimi liittyy Ähtärinjärveen (alun perin Ätsäjärvi tai Ätsävesi). Aikoinaan Ähtärinjärven vedet laskivat Ähtävänjokea pitkin Pohjanlahteen. Pohjoisempana ns. Vetelin saarekkeelle asettunut ruotsalaisväestö korvasi pohjalaismurteisen ääntöasun  Ätsävä muodolla Ässävä, jonka perua on ruotsinkielinen paikannimi Esse. Kun ruotsinkielisille paikannimille haettiin 1800-luvun lopulla suomenkielisiä vastineita, todettiin savolaismurteisen Ähtävä-muodon yleistyneen maakunnan ulkopuolella, vaikka paikkakuntalaiset käyttivätkin yhä asua Ässävä. Jotkut tutkijat huomauttivat, että muualla Pohjanmaalla joenranta-asutus on levinnyt rannikolta sisämaahan päin, mistä johtuen Ähtävällä on asuttu aikaisemmin kuin Ätsäjärvellä. Ensiasutus oli jokisuun Jesszeffaan (nyk. Edsevö) saarella. Asutuksen nimi on sitten annettu joelle, alkulähteelle että myöhäisemmälle asutukselle sekä Ähtävälle. Nimen pohjana olisi tässä tapauksessa germaaninen miehennimi Edse, Etze.

Ähtävän kyliä

Ala-Ähtävä (Ytteresse), Purokylä (Bäckby), Salonkylä (Neder- ja Överlappfors), Yli-Ähtävä (Överesse)
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Ähtävän taajamat olivat Lappfors (242 asukasta), Ytteresse (623 asukasta) ja Överesse (531 asukasta).
Inkeri Leivo

Inkeri Leivo-Lindh (29. toukokuuta 1944 Kirkkonummi – 28. syyskuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen keramiikkataiteilija. Hänen tunnetuimpia ja suosituimpia suunnittelutöitään on astiasto Arctica.
Leivo opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1966–1970. Hän aloitti Arabiassa 1969 ja työskenteli Arabian tehtaan tuotesuunnitteluosastolla vuodesta 1971. Hän oli perustajajäseniä, kun tuotesuunnitteluosasto muutettiin yhdistykseksi.
Arctican lisäksi hänen suunnittelemiaan ovat Saaristo ja Harlekiini. Käyttökeramiikan ohella Leivo teki keramiikkataidetta ja piti näyttelyjä, muun muassa luuposliinitöistä Helsingin kaupungin Talvipuutarhassa 1992. Hänen keskeisiä teemojaan oli lehtiaihe. Hän teki myös esimerkiksi valaisimia ja uniikkitöitä. Arabian tehtaiden museossa on hänen töitään.
Myös Leivon äiti oli työskennellyt Arabian palveluksessa, riisiposliiniosastolla.
Indraneil Sengupta

Indraneil Sengupta (s. 8. syyskuuta 1974 Ahmedabad, Gujarat) on intialainen elokuva- ja televisionäyttelijä sekä malli. Hänet tunnetaan parhaiten muun muassa elokuvista Autograph (2010), Kahaani (2012) ja Mishawr Rawhoshyo (2013).

Yksityiselämä

Indraneil Sengupta varttui Kalkutassa. Hän muutti Mumbaihin vuonna 2000 luomaan uraa mallina. Vuonna 2008 hän meni naimisiin vastanäyttelijänsä Barkha Bishtin kanssa. Heillä on vuonna 2011 syntynyt tytär nimeltään Meera.
Rote Flora

Rote Flora on Hampurissa sijaitseva autonominen sosiaalikeskus, joka toimii entisen teatterin tiloissa. Rakennus vallattiin vuonna 1989. Rote Florassa järjestetään muun muassa konsertteja, taidenäyttelyitä ja muita kulttuuritapahtumia. Se toimii myös erilaisten kansalaisliikkeiden tukikohtana. Rote Flora nousi viimeksi julkisuuteen joulukuussa 2013, sen sulkemista vastustavien mielenosoitusten yhteydessä.

Historia

Vuonna 1888 valmistunut rakennus toimi teatteri- ja konserttitalona aina toiseen maailmansotaan saakka. 1950–1960-luvuilla talossa toimi elokuvateatteri ja vuoteen 1987 saakka se oli tavaratalona. Rakennukseen majoittui välittömästi tavaratalon lopettamisen jälkeen lukuisia kodittomia, talossa alkoi toimimaan myös erilaisia autonomisia ryhmiä ja osa sen tiloista otettiin uudelleen liikekäyttöön. Keväällä 1988 nähtiin väkivaltaisuuksia, kun osia rakennuksesta purettiin. Seuraavana kesänä taloa jälleen kunnostettiin vapaaehtoisvoimin ja Hampurin kaupunki tarjosi yllättäen aktivisteille väliaikaista vuokrasopimusta. Sen turvin Rote Flora aloitti varsinaisen toimintansa syyskuussa 1989. Vuokrasopimus kuitenkin peruttiin kaupungin taholta lähes välittömästi ja niinpä aktivistit julistivat talon vallatuksi 1. marraskuuta 1989.
Vuosina 1990–1991 talonvaltaajat muuttivat Rote Floran varastoalueena toimineen ränsistyneen takapihan puistoksi, joka nykyään tunnetaan nimellä Flora-Park. Marraskuussa 1995 rakennuksessa raivosi laaja tulipalo, mutta se kunnostettiin jälleen nopeasti. Syksyllä 2000 kaupunki aloitti talonvaltaajien kanssa neuvottelut rakennuksen vuokraamisesta ja kysymyksestä muodostui myös yksi Hampurin paikallisvaalien teemoista. Koska neuvotteluissa ei päästy yhteisymmärrykseen, myi kaupunki talon maaliskuussa 2001 yksityiselle sijoittajalle. Kauppasopimuksen mukaan talo sai 10 vuoden ajan pysyä vallattuna ilman vuokrasopimusta.

Joulukuun 2013 mielenosoitukset

Syksyllä 2013 rakennuksen omistaja vahvisti Rote Floran paikalle rakennettavan yksityisen kulttuuri- ja konserttitalon rakennussuunnitelmat ja ilmoitti sen nykyisten käyttäjien häätämisestä jouluun mennessä. Rote Floran häätöä vastusti talossa toimivien aktivistien lisäksi myös Altonan kaupunginosaneuvosto, jonka mukaan sen pitäisi pysyä paikallisten toimijoiden hallussa. Rakennuksen omistaja antoi Rote Floran tyhjentämiselle takarajaksi 20. joulukuuta 2013.
Ajankohtaa seuranneena päivänä järjestettiin suuri mielenosoitus, johon saapui yli 7 000 Rote Floran häätöä vastustanutta osallistujaa. Mielenosoittajien ja poliisin välille syntyi väkivaltaisia yhteenottoja, jossa loukkaantui yli sata poliisia ja kymmeniä mielenosoittajia. Yhteensä 19 Rote Floraa puolustanutta aktivistia pidätettiin. Mielenosoitusten jälkeen Rote Flora jatkoi yhä toimintaansa.
Tammikuun alussa 2014 Hampurin kaupunki ilmoitti olevansa halukas ostamaan kiinteistön takaisin 1,1 miljoonan euron hintaan, mutta summa ei kelvannut omistajalle, joka vaati viittä miljoonaa euroa. Myöhemmin Altonan kaupunginosaneuvosto teki päätöksen, joka turvaa Rote Floran aseman autonomisena kulttuurikeskuksena.
Jarmo Eskelinen

Jarmo Eskelinen (myös Elukka Eskelinen; s. 20. marraskuuta 1962) on kulttuuri- ja teknologia-alojen asiantuntija ja vaikuttaja. Hän toimii Lontoossa Future Cities Catapultin innovaatio- ja teknologiajohtajana. Aiemmin Eskelinen johti suuryritysten perustamaa ja Helsingin kaupungin omistamaa digitaalisten palvelujen kehitysyhtiötä Forum Virium Helsinkiä. Hän esitelmöi koti- ja ulkomailla aiheinaan muun muassa älykaupungit, avoin data sekä avoin innovaatio.

Ura

Eskelinen opiskeli 1980-luvun ajan arkkitehtuuria ja työskenteli arkkitehtitoimistoissa. Hänen uransa tapahtumajärjestäjänä alkoi 1980-luvun lopussa Imagen juhlien ja Rakkautta & Anarkiaa -elokuvafestivaalin yhteydessä, minkä lisäksi hän toimi rumpalina ja DJ:nä. Vuonna 1995 hän perusti tuotantoyhtiö PopZoo Promotionsin, joka vastasi mm. Helsingin Juhlaviikkojen Huvila-teltan suunnittelusta ja ohjelmistosta. Festivaalien melu- ja talousskandaaleista huolimatta Huvila oli menestys, ja PopZoo vastasi sen ohjelmistosta vuoteen 2000 saakka.
Eskelinen myi yrityksensä 1997 siirtyessään ohjelmapäälliköksi Helsinki 2000 -hankkeeseen, jossa hänen johtamansa tuotantoryhmä vastasi kulttuurikaupunkivuoden arkkitehtuuri-, design-, elokuva-, kaupunkitapahtuma-, populaarimusiikki-, uusmedia- ja valokuvaohjelmistoista.
Vuodesta 2001 Eskelinen oli vajaan viiden vuoden ajan Taideteollisen korkeakoulun AV-alan tutkimus- ja kehityskeskuksen Mediakeskus Lumeen johtajana. Lumeen tehtäviin kuuluivat muun muassa AV-alan tutkimus- ja kehityshankkeet ja elokuva-, TV- ja tapahtumatuotantopalvelut sekä koulutuksen tarpeisiin että ammattituotantoihin.
Forum Virium Helsingin toimitusjohtajana Eskelinen toimi kymmenen vuoden ajan, 2006–2016. Forum Viriumin jäsenet ovat merkittäviä Suomessa toimivia digitaalisten palvelujen kehittäjäyrityksiä IT-, media- ja palvelutoimialoilta, VTT, Tekes ja Sitra. Forum Virium Helsingin omistaa Helsingin kaupunki, jolle Forum Virium on yksi elinkeinopolitiikan kärkihankkeista. Yhtiö toteuttaa digitaalisten palvelujen kehityshankkeita. Forum Virium muun muassa koordinoi Suomen kuuden suurimman kaupungin yhteistä 6Aika -strategiaa ja on ollut merkittävässä roolissa Helsingin seudun avoimen tiedon palvelun Helsinki Region Infosharen toteutuksessa. Eskelinen kuului myös Yleisradion nimittämään Euroviisujen juhlatoimikuntaan.
Vuoden 2016 huhtikuussa Eskelinen siirtyi Lontooseen innovaatio- ja teknologiajohtajaksi Future Cities Catapult -innovaatiokeskukseen. Future Cities Catapult on yksi Iso-Britannian kymmenestä Catapult -keskuksesta, joiden tehtävänä on synnyttää uutta liiketoimintaa kehittämällä yhteistyötä yritysten ja tutkimusmaailman välillä. Catapultit saavat perusrahoituksensa Iso-Britannian hallitukselta, minkä lisäksi ne hakevat kaupallista rahoitusta ja tutkimusrahoitusta eri lähteistä.
Eskelinen on ollut myös maailmanlaajuisen European Network of Living Labs -verkoston (ENoLL) puheenjohtaja. Living Labit ovat alueellisia avoimia innovaatioympäristöjä, joissa palveluja ja tuotteita kehitetään ja testataan yhdessä käyttäjien kanssa.
Ruostevilla

Ulkonäkö

Ruostevilla kasvaa 30–50 senttimetriä korkeaksi. Juurakko on vaakasuuntainen, suikertava. Varsi on noin yhden millimetrin paksu, pysty ja täyteinen. Puolivälissä vartta on yleensä lavaton tuppi. Tyvitupet ovat harmaanruskeat–punertavat. Lehdet ovat ruodittomat, vartta lyhyemmät, 1–1,5 mm leveät, kourumaiset tai kolmisärmäiset. Kukinto on vastakartion muotoinen tähkä, joka sijaitsee yksittäin varren latvassa. Kukat ovat kaksineuvoisia, tähkäsuomujen hangoissa. Tähkäsuomut ovat kolmiomaisia, ruskehtavia tai tummanharmaita, kärjestä leveälti läpikuultavan kalvolaitaisia. Kukassa on yli kymmenen karvoiksi pitenevää kehäsukasta, sukaset ovat lopulta jopa 3,5 cm pitkät ja väriltään ruosteenruskeita, joskus valkoisia. Muista suovilloista ruostevilla muistuttaa eniten töppövillaa.

Esiintyminen Suomessa

Suomessa ruostevillaa esiintyy Lapissa, pohjoisosassa yleisenä. Se kasvaa aapasoiden rimmissä, rantasoistumilla ja ojissa.
Kannustin

Kannustin eli insentiivi tarkoittaa taloustieteessä mitä tahansa, mikä motivoi tiettyyn valintaan tai toimintaan.
Taloustiede onkin lähinnä kannustinvaikutusten tutkimista. Tulospalkkio (esimerkiksi johdon optiopalkkio) sekä urakkapalkka ovat tyypillisiä kannustimia. Kannustin voi olla myös ei-taloudellinen kuten sosiaalinen paine tai arvostus. Sanktio on negatiivinen kannustin. Usein kannustimilla on ikäviä tahattomia vaikutuksia, joten kannustimet pitää kohdentaa mahdollisimman oikein juuri siihen asiaan, mitä halutaan lisätä tai vähentää.
David Brimmer

Ura

Brimmer on toiminut urallaan tappeluiden koreograafikkona New Yorkissa ja kansallisissa teattereissa ympäri Yhdysvaltaa. Hänen koreografiansa on saanut myös Douglas Fairbanks -ehdokkuuden. Lisäksi Brimmer on toiminut muun muassa ohjeistajana näytelmien taistelukohtauksissa New Yorkin yliopistolla. Hän on myös New York Fight Ensemblen entinen puheenjohtaja.
Brimmer on lisäksi toiminut ääninäyttelijänä animaatioissa vuodesta 1999. Useimmiten häntä on kuultu englanniksi dubattujen animesarjoissa, kuten Slayers Try, Sonic X, Shaman King ja One Piece. Näiden ohella Brimmer on tehnyt alkuperäisiä äänirooleja muun muassa G.I. Joe: Sigma 6:een ja Turtleseihin.
Osmo Uotila

Osmo Ilmari Uotila (s. 17. kesäkuuta 1922 Toijala) on entinen suomalainen urheilija, jonka lajeja olivat muun muassa seiväshyppy ja pesäpallo.
Suomen mestaruuskilpailuissa Uotila saavutti pronssia 1946 ja 1947 sekä hopeaa 1948 Erkki Katajan voittaessa. Uotilan 1946 hyppäämä tulos 407 oli kauden kotimainen kärkitulos ja seitsemänneksi paras Euroopassa. Uotila hyppäsi ennätyksensä 410 vuonna 1948. Maaotteluedustajana Uotila oli kuusi kertaa vuosina 1946-1948. Neljä metriä rikkoutui ensi kerran 20.6.1946 Helsingin Olympiastadionilla.
Pesäpallossa Uotila edusti Toijalan Pallo-Veikkoja 1936-1945 pelaten mestaruussarjassa vuodesta 1938 lähtien. Suomen mestaruus lohkesi 1945. Vuonna 1940 hän osallistui PPL:n ja TUL:n väliseen liitto-otteluun ja Itä-Länsi-otteluun hänet valittiin 1939 ja 1943.
Uotilalla on myös Koripallon SM-hopeaa vuodelta 1944.
Rauni Liukko

Rauni Liukko (oik. Liukko-Ailio, 17. kesäkuuta 1940 Vehmaa – 27. toukokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Liukon läpimurtoteoksia olivat Ruuhkaratikka (1973) ja Liikkuva työvoima (1977). Kohua herätti myös hänen tilateoksensa Helsingin juhlaviikoilla 1972 Arkadian puistossa. 
Liukko valmistui Taideteollisen oppilaitoksen kuvaamataidonopettajalinjalta 1963 ja aloitti yhteiskunnallisesti kantaa-ottavilla teoksilla, joiden aiheina olivat lapset, vanhukset ja muut vähäosaiset. Ruuhkaratikan ohella lasikuidusta tehdyt karheat lapsihahmot saivat paljon huomiota lehdistössä. 
Ensimmäinen huomiota saanut yksityisnäyttely oli Lapsellisuuksia Kluuvin galleriassa Helsingissä 1970, ja Moderna Museetin järjestämänä Tukholmassa 1971, missä se herätti keskustelua lasten asemasta. Virikkeenä oli ollut Biafran nälänhätä, joka oli ollut paljon esillä televisiossa. Suomessa keskustelua syntyi kuitenkin lähinnä teosten materiaalista ja tekotavasta. Lasikuitu, readymade- ja kierrätysmateriaalit eivät sopineet perinteisiin käsityksiin kuvanveistosta.
Rauni Liukko osallistui Ars 74 -näyttelyyn lapsiaiheisilla veistosinstallaatioilla Yhteinen turvavyö ja Hyväntekeväisyyttä. "Jouduin näkemään, miten yhteiskuntaa heijasteleva koulu aste asteelta rutisti koulutettaviaan", totesi taiteilija Ars-näyttelyluettelossa. "Ei ollut mieltä tehdä kuvia vähäiselle, kultivoituneelle galleriayleisölle. Halusin tehdä kuvia kadun miehelle, joka ei gallerioissa käy."   
Liukon teokset saivat lyyrisempää ja ajattomampaa sävyä 1980-luvulla. Lasikuidun sijasta hän alkoi käyttää pronssia ja luonnonmateriaaleja. Aiheet olivat nyt myyttisiä, kuten Khimairon (1989) ja Sfinksi (1988-1989). Liukko oli jättänyt lasikuidun myös allergian vuoksi. Meriaiheet tulivat mukaan 1990-luvulla. Liukko teki laivoja eri materiaaleista ja kotiloveistoksia.
Keramiikkataiteilija Heljä Liukko-Sundström on Rauni Liukon sisar.