Avions Voisin

Voisin-ajoneuvot 1919-1939

Vuodesta 1919, ensimmäisen maailmansodan päätyttyä, yritys siirtyi valmistamaan autoja. Suurin osa autoista on varustettu Knight- tyyppisillä polttomoottoreilla, joiden kaasunvaihtoa ohjattiin lautasventtiilien sijaan luistiholkeilla. Moottorit olivat 4-, 6- tai peräti 12-sylinterisiä rivimoottoreita, joskin yhtiö valmisti lisäksi kokeellisia moottoreita V8-, V12- ja jopa 7-sylinterisessä tähtimuodossa. Hiljaisesta käynnistään tunnettu moottorityyppi oli suosittu 1920-luvulta lähtien loistoautoissa, ja aina 1940-luvulle asti erityisesti Iso-Britannian tehokkaissa, jopa yli 3 000 hevosvoiman lentomoottoreissa. Luistimoottorin liikkuvien osien tiivistäminen oli vaikeaa, eikä moottorityypille ominainen öljynkulutus mäntämoottoreiden sodanaikaisen nopean kehittymisen vuoksi ollut viimein enää ajanmukainen tai hyväksyttävä. Voisin valmisti monimutkaiset moottorinsa itse Issy-les-Moulineaux -tehtaallaan Lounais-Pariisissa. 
Entisenä kuvataiteen, arkkitehtuurin ja konetekniikan opiskelijana Lyonissa Gabriel Voisin oli epätavanomainen ja tinkimätön henkilö. Hän oli ollut mekaaniikan harrastajana lapsuudestaan asti: alle 16-vuotiaana hän oli valmistanut höyrykoneella varustetun veneen, ja ennen vuosisadan vaihdetta alle 20-vuotiaana niin ensimmäisen lentolaitteensa, purjekoneen, kuin ensimmäisen automobiilinsä - kaikki tämä jo ennen kuin hän lähti opiskelemaan. Hän käytti valmistamissaan tuotteissa paljon kevyitä materiaaleja, kuten Suuren Sodan aikana yleistynyttä, ja sodan jälkeen helposti saatavilla ollutta alumiinia. Sodan kauhut olivat kääntäneet Gabrien Voisinin pasifistiksi: päätettyään lopettaa hyvin menestyneen lentokoneiden valmistuksen (noin 3 000 kappaletta malleja Voisin III, VIII ja X, mm. Venäjän tsaarivallalle) hän ryhtyi ensin valmistamaan valmistaloja, ennen kuin muuan Ernest Artault tarjosi hänelle ja hänen sydänystävälleen André Citroënille eräiden illanistujaisten aikana automobiilin. Citroën ei ollut kiinnostunut, mutta Gabriel Voisin osti auton konstruktiopiirrokset ja neljä auton prototyyppiä: niissä oli 4-litrainen luistimoottori, jättimäinen 3,5 metrin akseliväli, ja muotoilijana oli ollut Louis Dufresne. Kesäkuussa 1919 Avions Voisin-mallina M1 esitelty auto ei siten ollut vielä Voisinin oma konstruktio. Pettymys oli suuri, kun M1 osoittautui keskentekoiseksi: voimansiirto oli konstruoitu väärinpäin, eli M1:ssä oli neljä peruutusvaihdetta ja vain yksi vaihde eteenpäin. Voisin haki sen jatkokehitykseen apua nerokkaalta André Levèbvreltä, joka aikanaan olisi usean uraa uurtavan Citroën-mallin suunnittelija. Lefèbvren ja Voisinin yhteistyöllä M1 muuttui Avions Voisinin ensimmäiseksi, loistokkaaksi C1-malliksi.
Ensi mallia seurannut C2 olisi enne Avions Voisinin ällistyttävistä erikoismalleista: siinä oli 7,2-litrainen V12-moottori. Seuraavat C3- ja C4-mallit olivat taas pienempiä ja arkisempia: erityisesti C4:stä tuli suurmenestys, ja sen vuosivalmistus olisi tuhannen kappaletta vuosittain. Nämä varhaiset Voisin-autot olivat kuuluja korkeasta laadustaan ja hiljaisista, luotettavista moottoreistaan, joiden konseptin hän oli kursailematta kopioinut yhdysvaltalaisen journalisti Charles Yale Knightin samaa nimeä kantavasta, luistiohjatusta moottorityypistä. Taiteellinen Gabriel Voisin piti myös tärkeänä, että hänen valmistamansa moottorit eivät olisi ainoastaan toimivia, vaan myös esteettisesti kauniita - yhtä kauniita ja kiehtovia kuin autojen sisusta ja ulkomuoto. Esimerkkinä käykööt C11-mallissa ensi kertaa tarjottu 2-ovinen Lumineuse-korimalli, eräänlainen muotoilun vallankumous, sillä Voisin halusi ja sai sen poikkeuksellisen suurilla ikkunapinnoilla aikaiseksi hyvinkin valoisan matkustamon 4-5 henkilölle. Matkustamo yhdisti muitakin Voisin-tunnusmerkkejä, eli sisustus keskittyi oleelliseen, mutta oli toteutettu hyvinkin erikoisesti kalliilla Art Deco-kankailla ja -kuosilla ja kuparikoristeisilla mittaristolla ja hallintalaitteilla. Loistoautoksi C11 ei edes ollut erityisen kallis, sillä Voisin oli varustanut sen vain 2,3-litraisella moottorilla. Lisähinnasta oli saatavilla C11:tä varten suunniteltu matkalaukkusarja, ja jopa palosammutin: Voisin oli eräs ensimmäisistä, joka käytti premium-käsitettä autonvalmistuksessa. C11-mallia valmistui noin 1 400 kappaletta, ensi kertaa sähkömagneettisella esivalintavaihteistolla varustettua C14-mallia jopa 2 100 kappaletta: merkittävän myyntimenestyksen edessä kalpenevat niin Bugatti-automallien tusinoissa laskettavat valmistusmäärät, ja vaikkapa Rolls-Roycen vielä tätäkin pienemmät kappalemäärät. Lumineuse-korimalli tuli sittemmin tarjolle useissa Avions Voisin-automalleissa.
Eräs nuoren yrityksen ja sen nerokkaan joskin itsepäisen omistajan silmiinpistävistä saavutuksista oli vuoden 1923 kokeellinen kilpa-auto Voisin C6 Laboratoire(kuva; C6 Laboratoire). Se oli yksi ensimmäisistä automalleista alumiini-monokokkialustalla ja korilla, hyvin poikkeuksellisella ja lentokonemaisella olemuksella, jonka etupyörien raideväli oli selvästi takapyöriä suurempi. Jäähdytysjärjestelmän pumpun voimanlähteenä toimi jäähdyttimen eteen sijoitettu pieni potkuri. Kokonaisuus painoi vaivaiset 660 kiloa, ja noin 80 hevosvoiman tehoinen luistimoottori siivitti sen jopa 175 km/t huippunopeuteen. C6-autoja valmistui kaikkiaan neljä kappaletta, mutta ainutkaan niistä ei ole säilynyt nykypäivään saakka: syynä lie ollut alumiinista Ranskassa toista maailmansotaa edeltäneellä kiivaan jälleenvarustautumisen kaudella vallinnut pula, minkä vuoksi paitsi C6:t myös monet muut alumiiniosia sisältäneet vanhat autot päätyivät sulatettaviksi. Samankaltainen kohtalo oli esimerkiksi monilla runsaasti alumiiniosia sisältäneillä Renault Reinastella-loistoautoilla, joista vain harva on jäänyt jäljelle. Osansa teki myös Gabriel Voisinin kyllästyminen kilpa-autoiluun 1920-luvun alun ensi menestysten jälkeen: hän suosisi jatkossa kalliita automalleja nopeiden sijaan. Korjauksena lähteen tietoon kalifornialaisella Mullin-museolla on kokoelmissaan kuitenkin yksi C6 Laboratoire, joskin autoyksilö on vähemmän varusteltu kuin liitteenä olevan kuvan C6. Videolähteestä ei ilmene onko kyseessä aito "survivor"-kappale vaiko kenties C6-replikaatio.
Voisin-tyylille ominaisia olivat aikaansa edellä olleet korit, jotka Gabriel Voisin kehitteli yhteistyökumppaninsa André Noëlin kanssa. Viimeksi mainitttu asetti etusijalle korin keveyden, massojen tasapainoisen jakautumisen, tilat tavaralle, ja selkeät, rationaaliset ääriviivat. Avantgardistinen muotoilu oli omintakeinen, mutta jakoi yleisön mielipiteitä. Yhä eksentrisemmäksi muuttuvan Gabriel Voisinin luomuksista hätkähdyttävimpiä ovat lentokonevalmistajalle luontevat aerodynamiset muodot malleissa C5 Aérodyne sekä C27- ja C28-mallien Aérosport-versioissa (kuva; C27 Aérosport): niiden pitkistä luiskaperistä, puoliksi piilotetuista ajovaloista, suurista ja sileistä pyörien pölykapseleista tuli ikonisia Voisin-tunnusmerkkejä siinä missä suurella rakkaudella luoduista, taiteellisista yksityiskohdista. Voisin loi tosin 1930-luvun alussa kontrastina myös täysin vastakohtaisia, hyvinkin laatikkomaisia korimalleja visuaalisesti hyvin matalalla katolla, joista esimerkkinä käy 12-sylinterisellä moottorilla varustettu C20-malli: sen "Mylord Demi-Berline"-korimalli (galleriakuva; 1930 C20 Mylord Demi-Berline) oli eräänä korivaihtoehtona tarjolla hyvinkin samankaltaisena, joskin mittasuhteiltaan pieniin malleihin sovitettuna. 1930-luvun mallit, joissa runkoaisat oli laskettu alemmas (surbaissé, saatavilla mm. malleihin C20, C22, C24), olivat huomattavan matalia aikalaisiinsa verrattuina. Voisin-automallien valmistus lakkasi vuonna 1939 sodan vuoksi. Yhtiön 30 automallin ja niiden lukuisten versioiden (ks. Aiheesta muualla-osion automobiles-voisin-linkin alla vuosikohtainen malliston ja korivarianttien luettelo) valmistuksen kokonaismääräksi arvioidaan 10 000 kappaletta, mikä ei sisällä Autonacional S.A.:n runsasta Biscúter-tuotantoa.
Hieman yllättäen Voisin-autot eivät ole osallistuneet klassikkoautojen viime vuosien hintaralliin, eli niiden huutokauppahinnat eivät ole vielä rikkoneet miljoonan dollarin rajaa : syiksi lähde uumoilee niiden monimutkaista, huoltointensiivistä tekniikkaa ja epäilemättä poikkeuksellista muotoiluakin: ihmekös toisaalta, että esimerkiksi muotoilia Philippe Starck tai autoharrastaja Jay Leno ovat viehättyneet Voisin-autoista. Sahara-elokuvaa varten luotiin fiktiivinen 1930-lukulainen, valmistajalle tyypillisiä muotoilun tuntomerkkejä toistanut "Avions Voisin"-auto Jaguar-tekniikalla: menestyselokuvan erikoinen autoyksilö herätti jälleen yleisön mielenkiinnon pientä, jo unholaan jäänyttä ranskalaisyhtiötä kohtaan.
1930-luvun laman puhjettua alussa Gabriel Voisin ei syvän talouslaman vuoksi voinut enää maksaa palkkoja kaikille suunnittelijoilleen. Nuori luova André Lefèbvre erosi siksi yhtiön palvelusta. Gabrielin Louis Renaultille antaman suositukskirjeen pohjalta Lefèbvre siirtyi lopulta Citroën-yhtiön palvelukseen, missä hän johti kolmen erityisen merkittävän autoprojektin kehitystä: etuvetoinen Traction Avant ja jokamiehen auto 2CV 1930-luvulla, ja viimein vallankumouksellinen vuoden 1955 sensaatio, DS, déesse l. jumalatar. 
Toisen maailmansodan loppupuolella Gabriel Voisin alkoi hahmotella sodan jälkeistä pula-aikaa ajatellen edullista pienoisautoa, Voisin C31 "Biscooter":ia. Gnome-Rhônen 125-kuutioisella moottorilla varustettu (erään lähteen mukaan moottoreita olisi ollut C31-prototyypeissä jopa kaksin kappalein), hyvin yksinkertainen ajoneuvo esiteltiin vuoden 1950 Pariisin moottori- ja polkupyöränäyttelyssä. Sen tuotanto alkoi vuonna 1953 Lorenzo Marco Sarrion sekä hänen kahden liikekumppaninsa Barcelonassa perustamassa Autonacional S.A.-osakeyhtiössä, mallin nimi nyt espanjalaisittain Biscúter 100, ja varustettuna lisenssillä valmistetulla Hispano-Villiersin 197-kuutioisella 9 hevosvoiman kaksitahtimoottorilla. Veto oli vain yhteen etupyöristä, ja peruuttamista varten moottorin joutui sammuttamaan, sitten käynnistämään vastakkaliseen pyörimissuuntaan: myös Saksan pienoisautoissa tämä ratkaisu oli tavanomainen. Hyvin yksinkertainen ja ankea, mutta tavallisia automalleja huomattavasti halvempi kulkuväline saavutti vuosina 1953-1957 noin 12 000 kappaleen myyntimäärän. Yritys laajensi mallistoaan kehittyneemmällä 200 A-versiolla, minkä rinnalla oli tarjolla tavarankuljetukseen tarkoitettuja C-malleja (Comercial, Woody-tyyppinen osittain vanerista valmistettu kori) ja 200 I-malleja (Industrial, kaappimainen tavaratila ohjaamon takana), joita kumpaakin ehti valmistua arvioidut 20 000 kappaletta. Näiden rinnalla valmistettiin käsityönä pieni määrä 200 F-mallia, missä oli silloisen, kansallisylpeyttä herättävän kalliin Pegaso-urheiluauton kaltaiseksi muotoiltu kori. Myös pilkallisia nimityksiä saaneen Biscúterin menekki kääntyi laskuun Espanjan SEATin aloitettua Fiat 600-mallin lisenssituotannon vuonna 1957, ja Autonacional-yrityksen toiminta tyrehtyi vuonna 1960. Gabriel Voisin sai jokaisesta valmistuneesta Biscúter-yksilöstä rojaltinsa, pystyi vetäytymään liike-elämästä ja keskittymään seuranpitoon häntä paljon nuoremman tanssijatytön kanssa - hän oli vanhoilla päivillään myös tunnettu sapekkaista lukijakirjeistään eri päivälehtiin 
Vuonna 1945 osa Ranskan ilmailuteollisuudesta valtiollistettiin, ja tässä yhteydessä mm. pieni Avions Voisin-yhtiö liitettiin ensin suurimpaan velkojaansa, Gnome-Rhône-yhtiöön, ja se vuorostaan SNECMAan. Merkittävinen Avions Voisin-autojen laajin kokoelma lienee yleisön nähtävillä Oxnardissa Kaliforniassa sijaitsevassa, ranskalaisiin autoklassikoihin keskittyneessä Mullin Automotive Museum:issa. Mittava Voisin-kokoelma löytyy myös Fondation Hervé-säätiön museosta Sveitsin Aiglessa. Suomeen tuli tiettävästi vain yksi, Carl_Gustaf_Emil_Mannerheimin 1920-luvulla hankkima, ja useilla pitkillä matkoilla käyttämä Voisin-auto: se siirrettiin sodan alta turvaan Ruotsiin, missä auto valitettavasti aikanaan purettiin.