Santeri Alkio

Poliittinen ura

Santeri Alkio aloitti toimintansa Nuorsuomalaisessa Puolueessa mutta erosi puolueesta. Myöhemmin välttääkseen maalaisväestön joutumisen sosialismin pauloihin hän perusti vuonna 1906 Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalaisen Maalaisliiton, joka vuonna 1908 yhdistyi vähemmän aatteelliseen Suomen maalaisväestön liittoon. Hänestä tuli Maalaisliiton nykyisen Keskustan pääideologi, ja häntä pidetään yhä Keskustan henkisenä isänä, minkä vuoksi puolueen piirissä edelleen puhutaan alkiolaisuudesta. 
Alkio valittiin kansanedustajaksi ensimmäisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1907 nuorsuomalaisten ja nuorsuomalaisen maalaisliiton vaaliliitosta. Eduskunnassa Alkio ryhtyi nopeasti yhteistoimintaan Maalaisliiton kanssa. Hän putosi eduskunnasta vaaleissa 1908 oltuaan Maalaisliiton ehdokkaana, mutta nousi takaisin 1909. Hän oli eduskunnassa vuosina 1909–1914 ja 1917–1922. Eduskunnan varapuhemiehenä hän oli vuodet 1917–1918, sekä sosiaaliministerinä 1919–1920. Toimiessaan sosiaaliministerinä Vennolan hallituksessa (15. elokuuta 1919 – 15. maaliskuuta 1920) hän oli raittiusmiehenä säätämässä Suomeen kieltolakia ja myös esitteli sen vastaavana ministerinä presidentti Ståhlbergin vahvistettavaksi.

Alkion näkemyksiä

Alkio oli innokas demokratian ja Suomen itsenäisyyden puolestapuhuja. Hän johti nuorisoseuraliikettä, joka ennen kaikkea halusi puolustaa maalaiselämän arvoja sekä vaalia raittiutta ja terveitä elämäntapoja. Raittiusihanteen synnyttämä tavoite oli tuolloin yhteinen myös niin herätys- kuin työväenliikkeelläkin.
Alkiolle tärkeä ihanne oli itsekasvatus, jossa yksilö opetti itseään hyviin tapoihin ja harrastuksiin ja taisteli pahoja taipumuksiaan vastaan.  Tätä ihannetta hän korosti nuorisoseurassa.
Toisin kuin Maalaisliiton toinen varhainen johtohahmo Kyösti Kallio, Alkio oli enemmän ihanteellinen kuin käytännöllinen poliitikko. Hän asetti puolueelle korkeat tavoitteet, mutta ei ilmeisesti pystynyt kovin järkevästi ja käytännöllisesti selittämään, kuinka niihin päästään.  Kalliolle tyypillistä sovitteluhalua ja yhteistyötä muiden puolueiden kanssa Alkio arvosteli mielistelynä.  Sitä paitsi hän väitti, että Kallio kohteli muita maalaisliittolaisia kovemmin kuin muiden puolueiden jäseniä.  Vetäydyttyään eduskunnasta takaisin kirjailijan ja toimittajan työhön vuonna 1922 Alkio ajoittain kommentoi poliittisia tapahtumia ja antoi neuvoja myös puoluetovereilleen.  1920-luvun loppupuolella Kallio antoi Alkiolle luvan neuvoa häntäkin, mutta ei luvannut noudattaa kaikkia hänen neuvojaan.
Vuonna 1917 Alkio kannatti Suomen itsenäistymistä ja Svinhufvudin itsenäisyyssenaattia. Hän oli kannattanut korkeimman valtiovallan riistämistä Venäjän väliaikaiselta hallitukselta jo kesällä 1917 valtalain yhteydessä osana Suomen itsenäistymistä oikeiston vielä vastustaessa. Alkio piti venäläissotilaiden tukemaa punaisten kapinaa yrityksenä palauttaa Suomi Neuvosto-Venäjään: ”Sen [kapinan] tarkoituksena on tehdä tyhjäksi Suomen itsenäisyys.” Suomen venäläisväestön suhteen Alkiolla oli tiukka linja: hän vaati eduskunnassa 1918 kaikkien maassa oleskelevien ei-kansalaisten karkottamista. Suomen tuolloisista noin 12 000 venäläisestä vain noin 5 000:lla oli Suomen kansalaisuus. Alkion linjaus olisi otetuessaan tarkoittanut sitä, että vallankumousta Suomeen paenneiden venäläisten olisi pitänyt jatkaa matkaa muualle.
Alkio vastusti tiukasti Suomen muuttamista kuningaskunnaksi syksyllä 1918. Maalaisliitto oli vuoden 1918 valtiopäivien tynkäeduskunnassa kuitenkin vähemmistössä ja Alkion monet tasavaltaiset vastaehdotukset hylättiin. Alkio lausui monarkisesta hallitusmuodosta muun muassa:

»Monarkia asettaa perinnölliseksi omaisuudeksi yksityiselle suvulle kansan kohtaloita ja elämää johtavan vallan. Tasavalta pidättää tämän johtavan vallan kansan omissa käsissä. Yksityisinä ihmisinä emme enää kukaan asetu vapaaehtoisesti taloudellisissa, enempää kuin henkisissä asioissakaan holhousvallan alle. Mutta valtiovallassa pyrkivät vapaamielisemmätkin monarkistit siihen, että hallitsijalla olisi yksinoikeus eräissä tapauksissa tehdä tyhjäksi koko eduskunnan tahto, ja että hallitsijana olisi kaikissa valtion asioissa enempi sananvaltaa kuin eduskunnan yksinkertaisella enemmistöllä. Tämä ajatustapa olisi mieletön, ellei siihen olisi olemassa eräs hyvin yksinkertainen selitys. Tämä selitys on: monarkian kautta varataan harvain vallalle, s. o. sukuaatelistolle, maan rikkaille ja vanhoillisimmille aineksille se valta, minkä he parlamentaarisen elämän muuten kehittyessä aste asteelta, menettävät kansanvallalle. Monarkistinen hallitsija tulee silloin olemaan se aallonmurtaja, joka luokkavallan etunenässä, arvostelun ja vastuun yläpuolella tulee seisomaan loukkaamattomana kaikkia kansanvallan hyökylaineita vastaan. Siinä oli monarkistisen hallitusvallan järjellinen selitys. Mutta toinen on kysymys, kestävätkö tällaiset aallonmurtajat tästälähtein niinkuin tähän asti.» 
(Eduskunnan täysistunnon pöytäkirja 4.10.1918 s. 25.)
Alkio oli myös pasifisti. Maan Ääni -lehdessä hän kirjoitti 15. tammikuuta 1920 aikaansa edellä olleen kirjoituksen: ”Kansojen liiton heimolaisajatuksena tulisi Euroopan niin ikään kiireesti ottaa harkitakseen kysymystä Euroopan Yhdysvalloista. On ilmeistä, että oman rauhansa vuoksi Euroopan täytyy ruveta johtamaan politiikkaansa siihen, että valtojen väliltä katoaa tarve pitää yllä sotajoukkoja, tullirajoja ja eriarvoista rahaa.” Alkio itse kertoi saaneensa vaikutteita muun muassa Mahatma Gandhin politiikasta.
Alkiota pidettiin vakaumuksellisena kristittynä, mutta hän toisaalta kannatti hyvin rehellistä omien epäilystensä tunnustamista.  Hän oli vankasti uskonnonvapauden kannalla ja joskus arvosteli luterilaisen kirkon johtoa, mutta ei toisaalta halunnut liittyä vapaisiin herätysliikkeisiinkään.  Vielä Paavo-poikansa käydessä rippikoulua 1910-luvun lopussa Alkio myönsi tälle, ettei hän silloin vielä pitänyt Jeesuksen kuolemaa lunastuksena.  Ehtoollista Alkio piti ilmeisesti enemmän muistoateriana kuin Jeesuksen ruumiin ja veren nauttimisena.  Ihanteellisena kristittynä Alkio uskoi, että parlamentarismin leviäminen oli osa Jumalan suunnitelmaa.
Alkio on tuonut suomalaiseen poliittiseen retoriikkaan useita nykyäänkin käytettäviä termejä. Näistä kuuluisimpia ovat esimerkiksi ”köyhän asia” ja ”edistyksen lippu”.

Yksityiselämä

Alkion vanhemmat olivat maakauppias Juho Filander ja Maria Jakku. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1884–1894 oli Serafina Mannila tämän kuolemaan asti, toinen  vuodesta 1896 Anna Augusta Falenius. Vaasan hovioikeuden presidenttinä toiminut Paavo Alkio oli Alkion poika toisesta avioliitosta.

Muuta

Alkiota esittävä postimerkki julkaistiin vuonna 1962. Alkio-opisto on nimetty hänen mukaansa.