google/wiki40b huggingface dataset:
Mäntsälän Urheilijat

Mäntsälän Urheilijat, lyhenne MU, on Mäntsälässä toimiva urheiluseura. Se on perustettu vuonna 1946 ja se koostuu kymmenestä kyläosastosta ja kahdeksasta jaostosta. Seuran lajivalikoimaan kuuluu ammunta, hiihto, jalkapallo, lentopallo, pyöräily, suunnistus ja yleisurheilu. Lisäksi seurassa toimii lapsille suunnattu liikuntakoulu.
Jalkapallossa MU:lla on kaksi joukkuetta miehissä ja yksi naisissa. Naisten edustusjoukkue pelaa Kolmosessa ja miesten joukkueet Vitosessa ja Kutosessa. Lisäksi seura tekee junioritoimintaan kohdistuvaa yhteistyötä lahtelaisen FC Reippaan kanssa.
Lentopallossa miesten edustusjoukkue pelaa 5-sarjassa.
HMS Zodiac

Palvelus

HMS Zodiac aloitti valmistuttuaan vastaanottokokeet, joiden päätyttyä se siirrettiin Scapa Flow’hun koulutettavaksi Kotilaivastoon ennen liittymistään 2. Hävittäjälaivueeseen.
Alus suojasi 11. tammikuuta 1945 alkaen risteilijä HMS Didoa, saattuetukialuksia HMS Premieriä ja HMS Trumpeteria laskettaessa miinoja Utsiran saaren edustalle operaatio Spellbinderissä, josta vapauduttuaan se osallistui Kotilaivaston mukana Norjan rannikkoliikenteen häirintään.
Alus liittyi 18. huhtikuuta Neuvostoliittoon matkanneeseen saattueeseen JW56 yhdessä risteilijä HMS Bellonan, saattuetukialusten HMS Premierin ja HMS Vindexin sekä Kotilaivaston hävittäjien kanssa. Alus erkani 25. huhtikuuta saattueesta suojueen mukana ja liittyi 29. huhtikuuta Britteinsaarille palaavaan saattueeseen RA66. Se erkani saattueesta liittyäkseen HMS Birminghamiin, jonka tehtävänä oli Tanskan takaisinvaltaus.
HMS Zodiac oli 9. toukokuuta HMS Birminghamin, HMS Didon, HMS Zealousin, HMS Zephyrin ja HMS Zestin kanssa Kööpenhaminassa vastaanottamassa saksalaisten antautumista, jolloin Saksan laivaston risteilijät Prinz Eugen ja Nürnberg siirtyivät liittoutuneiden valvontaan. Alus siirrettiin 13. toukokuuta HMS Zealousin kanssa Kieliin, josta vapauduttuaan se palasi Kotilaivastoon.
Alus saattoi 16. elokuuta Plymouthiin Yhdysvaltain laivaston risteilijän USS Augustan, joka kuljetti Yhdysvaltain presidenttiä Harry S. Trumania. Satamaan saavuttuaan alus oli vartioaluksena.
Alus palveli 2. hävittäjälaivueessa, josta se siirrettiin sotatoimien päättymisen jälkeen 4. hävittäjälaivueeseen. Se siirrettiin reserviin helmikuussa 1947. Maattuaan pari vuotta ankkurissa Portsmouthissa se palasi palvelukseen 2. koulutuslaivueeseen Portlandiin. Alus palasi 1952 Portsmouthin reserviin, kunnes se kunnostettiin 1954 Penarthissa ennen siirtoaan Cardiffiin.
Alus sijoitettiin myyntilistalle ja se myytiin 1955 Israelille. Alus siirrettiin Liverpooliin kunnostettavaksi ennen luovutusta.

Israelin merivoimien INS Yaffo

Alus nimettiin 1956 palvelukseen otettaessa Yaffoksi ja se palveli aina vuoteen 1972 saakka.
Glastonbury Tor

Glastonbury Tor on Glastonburyn kylässä Somersetin kreivikunnassa sijaitseva kukkula Lounais-Englannissa. Kukkula on noin 158 metriä korkea ja sen laella sijaitsee tunnettu 21 metriä korkea Saint Michaelin raunoitunut kirkontorni, joka on jäännös keskiaikaisesta kirkosta.
Glastonbury Tor on ollut aikoinaan lähes saari, sillä meri peitti Somersetin tasangon maat Mendipin ja Quantockin kukkuloiden välillä. Lähistöltä löytyneet rautakautisten järvikylien jäännökset vahvistavat, että Glastonburyyn on voitu purjehtia veneellä.
Tor on paikallinen kelttiläisperäinen sana, joka tarkoittaa kukkulaa tai mäkeä.
Miika Tenkula

Ura

Tenkula alkoi soittaa ensin rumpuja mutta siirtyi kielisoittimiin löydettyään viisivuotiaana mummolastaan ukulelen. Hieman myöhemmin hän sai Landola-kitaran. Hän oli itseoppinut kitaristi ja kiinnostunut melodioista ja säveltämisestä alusta alkaen. Yksi hänen suurimmista esikuvistaan oli Iron Maiden. Soolonsa hän kehitti useimmiten studiossa improvisoiden. Harvoin haastatteluja antanut Tenkula kuvaili itseään virkkeellä ”Olen hiljainen ja ujo ihminen, annan mieluummin kitaran puhua”. Tenkula oli Sentencedin jäsenistä ainoa, joka oli suorittanut varusmiespalveluksen.
Tenkula oli Sentencedin ja sen edeltäjän Utmost Deformityn perustajajäsen. Hän sävelsi suurimman osan Sentencedin musiikista, kun taas sanoitukset teki rytmikitaristi Sami Lopakka. Tenkula myös lauloi yhtyeen demoilla ja esikoisalbumilla Shadows of the Past (1991), jolloin yhtye soitti vielä death metalia ja laulu oli sille ominaista murinaa. Sen jälkeen laulajaksi ryhtyi ensin basisti Taneli Jarva ja sitten Ville Laihiala. Albumeilla North from Here (1993), Amok (1995) ja Frozen (1998) Tenkula soitti lisäksi koskettimia ja albumilla Down (1996) bassoa. Sentencedin ensimmäisien levyjen kansilehdissä Tenkula esiintyi nimellä Müka Tenkula ja kappaleen ”Suicider” tekijätiedoissa nimellä M. Steelgrave.
Tenkulan viimeinen julkaistu sävellys on The Funeral Albumin (2005) päättävä ”End of the Road”, jonka sooloon lahjakkaaksi ja tyylitajuiseksi kuvaillun kitaristin osaamisen on sanottu huipentuneen. Tenkula jatkoi säveltämistä Sentencedin lopettamisen jälkeenkin, ja hän suunnitteli uuden yhtyeen perustamista rumpali Vesa Rannan kanssa.

Kuolema

Sentencedin lopettamisen jälkeen Tenkula vetäytyi julkisuudesta. Hän kuoli perinnöllisen sydänvian aiheuttamaan äkilliseen sydänkohtaukseen kotonaan Muhoksella 18. helmikuuta 2009. Hänet haudattiin Kirkkosaaren hautausmaalle Muhokselle.
Tenkulan yhtyetoverit muistivat häntä Sentencedin verkkosivustolla 22. helmikuuta julkaistussa muistokirjoituksessa seuraavasti:

»Sentenced mourn the loss of Miika Tenkula, a dear friend, a truly remarkable artist and musician, and the very soul of what used to be Sentenced. Rest now, brother – in your music and our hearts you will live forever.
R.I.P. Miika Tenkula [1974–2009]» 
Miika Tenkulalle järjestettiin avoin muistotilaisuus Oulun Club Teatriassa 18. huhtikuuta 2009. Musiikkipitoisessa tilaisuudessa esitettiin Buried Alive -konserttielokuva, joka oli kuvattu Sentencedin ja Tenkulan viimeisessä konsertissa samassa paikassa lokakuussa 2005. Tilaisuudessa soitettiin myös levyltä Tenkulalle tärkeiden artistien musiikkia, ja siellä esiintyivät Sentencedin musiikkia akustisesti versioinut Lotta Jääskelä yhtyeineen ja Forever One -coveryhtye vierailevine laulajineen.

Soittimet ja välineet

Tenkula käytti konserteissa EMG:n 81- ja 89-mikrofoneilla varustettua Gibsonin Les Paul Studio -kitaraa, Laneyn GH100L-vahvistinta ja BOSSin GT-3-efektiä.
Henrik Kuningas

Rolf Henrik Kuningas (1951 – 3. elokuuta 2019) oli suomalainen pörssimeklari ja sijoittaja.
Oman pankkiiriliikkeensä Oy H. Kuningas & Co Ab:n Kuningas käynnisti vuonna 1983. Liike palveli ammattisijoittajia, ja se kuului aikanaan Helsingin Pörssin suurimpiin välittäjiin. Kuningas myi liikkeensä vuonna 1988, minkä johdosta hän vaurastui. Pörssivälityksen liike lopetti vuonna 1991. Tämän jälkeen Kuningas siirtyi päätoimiseksi sijoittajaksi.
Kuningas osallistui vuonna 1989 neuvottelijana niin sanottuihin Kouri-kauppoihin.
Kuningas tuomittiin 1990-luvulla arvopaperimarkkinarikoksesta ensimmäisenä Suomessa. Kuninkaalla oli oma sijoitusyhtiö Luxemburgissa.
Kuningas toimi Luxemburgin kunniapääkonsulina vuodesta 1995 alkaen.
Raimo Kilpiö -palkinto

Raimo Kilpiö -palkinto on jääkiekon SM-liigan vuosittainen tunnustuspalkinto, jonka saa pelaaja, joka on osoittanut esimerkillisintä urheiluhenkeä ja käytöstä kauden SM-liigaotteluissa sekä huipputason osaamista joukkueensa riveissä. Palkinnon saajan valitsee Jääkiekon SM-Liiga Oy.  Ensimmäisen kerran se myönnettiin kaudella 1953–1954. Vuonna 1995 sille annettiin nykyinen nimi kunnianosoituksena hyökkääjä Raimo Kilpiölle.
SAI KZ IV

Historia

Kone suunniteltiin kuljettamaan kahden hengen miehistön lisäksi kaksi paareilla olevaa potilasta ja kaksi saattajaa. Kokonaan puurakenteista tyyppiä rakennettiin vain kaksi kappaletta. Koneet varustettiin alun perin 130 hevosvoiman (97 kW) de Havilland Gipsy Major I -moottoreilla, jotka tosin vaihdettiin myöhemmin tehokkaampaan 145 hevosvoiman (108 kW) Gipsy Major X -malliin.
Ensimmäinen kone (OY-DIZ) teki ensilentonsa 4. toukokuuta 1944, ja toinen (OY-DZU) 10. tammikuuta 1949. OY-DIZ sai sairaalalentopalvelun kymmenvuotispäivien yhteydessä vuonna 1949 lisänimen ”Folke Bernadotte” ruotsalaisen diplomaatin mukaan, joka oli lentänyt koneella Saksaan vuonna 1945 neuvotellakseen tanskalaisten ja norjalaisten keskitysleirivankien vapautuksista.
OY-DIZ siirtyi vuonna 1964 Dragørilaisen Acro-Kort-kartoitusyrityksen käyttöön. Kone vaurioitui pahoin pakkolaskussa Kastedin suolle 26. toukokuuta 1979, minkä jälkeen Acro-Kort lahjoitti sen Tanskan ilmailumuseolle. Museo korjasi koneen lentokuntoiseksi ja maalasi sen toukokuun 1944 sairaalalentoväritykseen. Projektiin kului 825 000 kruunua. OY-DIZ on Tanskan ilmailumuseon lippulaiva.
Suomen sodan muistomerkki

Suomen sodan muistomerkki tarkoittaa vuosina 1808–1809 käydylle Suomen sodalle omistettua muistomerkkiä. Niitä on runsaasti eri puolilla Suomea, muun muassa Heinolassa, Kauhajoen Harjankylässä, Kustavissa ja Vaasassa.
Hanna Grobler

Hanna Emilia Grobler (o.s. Mikkonen, s. 15. tammikuuta 1981 Ruovesi) on suomalainen entinen korkeushyppääjä, jolla on lajissaan eniten Suomen mestaruuksia miehetkin mukaan lukien. Hän on voittanut SM-kultaa yhdeksän kertaa: vuosina 2000, 2001, 2002 ja 2003 sekä 2005, 2006, 2007, 2008 ja 2009. SM-hopeaa hän on saanut 2010 ja pronssia 1998. Sisäratojen Suomen-mestaruuden hän on voittanut 1999, 2003 ja 2004, ollut toinen 1998 sekä kolmas 2000 ja 2002. Tampereen eliittikisoissa 12. kesäkuuta 2005 Hanna Mikkonen paransi sentillä lähes 22 vuotta vanhaa Minna Vehmaston Suomen ennätystä hyppäämällä 192 cm.
Grobler karsiutui Berliinin MM-kilpailuissa 2009 loppukilpailusta. Hän on edustanut Suomea aikuisten maaotteluissa vuodesta 1997 ja voittanut maaottelun korkeushyppykilpailun Helsingissä 2003 sekä Tallinnan hallimaaottelussa 1999.
Hanna Grobler on 171 cm pitkä ja painaa 56 kg. Hän edusti aktiiviurallaan Ruoveden Pirkkoja. Hänen valmentajanaan toimi oma isä Ilpo Mikkonen. Aikaisemmin häntä valmensi myös Matti Mettala.
Hanna Mikkonen on valmistunut viittomakielen tulkiksi. Hän avioitui vuonna 2008 eteläafrikkalaisen keihäänheittäjän Gerbrand Groblerin kanssa.
Mikkonen lopetti aktiiviuransa vuoteen 2010.
The Expected

The Expected on suomalainen rockyhtye, joka perustettiin vuonna 2011.

Historia

Yhtye sai alkunsa kun basisti Rogerin Sandellin ja vokalisti-kitaristi Janne Äyräväisen aikaisempi yhtye Ronnie Starr jäi tauolle. Kokoonpanokokeilujen jälkeen yhtyeeseen liittyivät kitaristi Paul Wallin ja rumpali Tero Rikkonen.
Yhtyeen debyyttialbumi ONE julkaistiin 3. huhtikuuta 2013. Yhtyeen levy-yhtiönä toimi Amplisonic Records. Ensimmäinen levy myi nopeasti painoksensa loppuun. Genius Filmsin tuottama musiikkivideo American Dream  julkaistiin 19. huhtikuuta 2013. Albumilta julkaistiin myös toinen video. Videon ohjasi ja kuvasi Max Seeck. "Kotimainen The Expected teki pirteän version Kinks-harvinaisuudesta", kirjoitti Rumba The Expectedin ensimmäiseltä levyltä löytyvästä The Kinksin King Kong -kappaleesta.
Radio Night -ep syntyi Rikkosen voitettua 5by5 -studion kilpailun, jonka palkintona oli studioaikaa. Radio Night julkaistiin perjantaina 20. marraskuuta 2015. Levyn tuottajana toimi sekä tuottajana että musiikkitoimittajana meritoitunut Pekka Laine. Radio Nightin on kuvailtu "tuovan rokin ja kitarat takaisin popmusiikkiin 2010-lukulaisella arvomaailmalla". Soundista on tunnelmia Rolling Stonesista ja The Kinksistä mutta myös David Bowiesta ja Atomic Swingistä. Levyltä löytyvästä Nothing Action -kappaleesta julkaistiin video, jonka ohjasi Mikko Kananoja. Videon ensi-ilta oli Rumban nettisivuilla julkaisupäivänä. 
Vuonna 2016 yhtye lähti Beatlesin juurille soittamaan Liverpoolin Cavern Clubille. Toukokuussa 2016 neljän miehen bändi The Expected pakkasi instrumenttinsa ja matkasi International Pop Overthrow -festivaalille. The Beatlesin pyhäkössä Cavern Clubissa ja Cavern Pubissa esiintyi seitsemän päivän aikana 142 yhtyettä. New York Post onkin kuvannut International Pop Overthrow -festivaalia rokkareiden speed datingiksi.
Maineikas festivaali on toiminut 17 vuotta jakautuneena yhtä moneen kaupunkiin eri puolille maailmaa. Siellä on soittanut vain kourallinen suomalaisia. The Expected soitti festarilla kaksi keikkaa, 17.5. Cavern Clubilla ja 19.5. Cavern Pubissa. Liverpoolissa syntyi myös ”I Want More”. Kappale äänitettiin Liverpoolissa ja sen tuottajana toimi Pekka Laine.
The Expected palasi 90-luvulle uusimmalla julkaisullaan Coming Out. Viiden kappaleen EP julkaistiin perjantaina 16.11.2018 ja levynjulkaisukeikka pidettiin Semifinalissa 17.11. 2018 . Levyn tuottajana on toiminut tuottaja ja musiikkitoimittaja Pekka Laine. Levyltä on julkaistu yksi musiikkivideo Ruff Song. Coming Out jatkaa The Expectedin valitsemalla melodisella ja power pop-henkisellä tiellä.
Jutajaiset

Jutajaisten juuret

1970-luvulle asti vietettiin eri puolilla Lappia maakunnallisia suvipäiviä. Valtakunnallisten Kalevan Nuorten kesälystitapahtuma Joikajaisten yhteydessä huomattiin, että pohjoisen nuorisoseuraväellä on kyky ja halu järjestää näyttäviäkin tapahtumia. Vuonna 1973 Suvijuhlien pitopaikaksi tuli Sodankylä. Juhlat ristittiin Kesäjutajaisiksi ja myöhemmin nimi lyheni Jutajaisiksi. Vuonna 1995 Jutajaisten pitopaikka vaihtui Rovaniemelle.

Koulutusta

Jutajaisten koulutukseen kuuluu muun muassa Valtakunnallinen harmonikkaleiri ja harmonikansoiton, lavatanssikoulu ja Juppa jaa eli kokeileva lasten ja nuorten taideleiri
Irja Hagfors

Irja Margareta Hagfors (4. marraskuuta 1905 Helsinki – 28. helmikuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen tanssitaiteilija, koreografi ja tanssinopettaja.

Ura

Hagfors opiskeli tanssia aluksi Suomessa Gripenberg-koulussa Maggie Gripenbergin, Alexander Saxelinin ja George Gén johdolla sekä Salminen–Naparstok-koulussa. Vuonna 1926 hän aloitti opinnot Hellerau–Laxemburg-tanssikoulussa Itävallan Laxenburgissa lähellä Wieniä ja sai sieltä tanssidiplomin vuonna 1928. Hän palasi Suomeen ja sai vuoden 1928 syksyllä tanssinopettajan toimen Helvi Salmisen tanssikoulussa. Saman vuoden marraskuussa oli hänen ensimmäinen julkinen tanssiesityksensä Suomessa. Jo seuraavana vuonna Hagfors lähti jälleen Suomesta ja työskenteli seuraavien vuosien ajan monissa eri teattereissa ja tanssiryhmissä Keski-Euroopassa, muun muassa Berliinissä ja Zürichissä. Hän kuului myös Harald Kreutzbergin ja Trudi Schoopin tunnettuihin tanssiryhmiin. Toisen maailmansodan puhjetessa hän palasi jälleen Suomeen ja toimi sen jälkeen koreografina, tanssinopettajana ja tanssikriitikkona.
Hagfors oli yksi modernin tanssin pioneereista ja merkittävimmistä puolustajista Suomessa. Hän osallistui aktiivisesti uuden tanssin tulkintaa koskevaan julkiseen väittelyyn, näkyvimmin Tulenkantajat-lehden numeroissa 5–10 vuonna 1929, yhdessä Antti Halosen ja Raoul af Hällströmin kanssa. Hagfors tunnusti auliisti, että uutta tanssia (vapaa tanssi, ilmaisutanssi) ei voida sovittaa klassisen baletin muotteihin sen paremmin teknisesti kuin taiteellisestikaan. Mutta toisin kuin vastustajansa, hän kykeni selvästi näkemään uuden tanssin mahdollisuudet klassista balettia syvällisempään ja monipuolisempaan ilmaisuun. Tulenkantajat-lehden toimitus totesi väittelyn päätöspuheenvuorossaan ihailevasti, että Hagfors oli omassa työssään itse osoittanut esittämänsä väitteet päteviksi, joten häntä voitiin pitää tämän merkittävän kulttuuriväittelyn selkeänä voittajana.
Hagfors perehtyi Keski-Euroopan vuosinaan myös Rudolf von Labanin liikeanalyysiin ja Saksassa syntyneeseen tanssiteatteriin, joka tuli Suomessa laajempaan tietoisuuteen vasta paljon myöhemmin, 1960- ja 1970-luvulla, pääosin Marjo Kuuselan työn tuloksena. Hagfors teki merkittävän kulttuuriteon suomentamalla Bertolt Brechtin Teatteriteorian (1954).

Suku

Hagforsin isä oli Helsingissä toiminut opettaja ja kääntäjä, tohtori Edwin Hagfors, ja hänen äitinsä oli tunnettuun ruotsalaissukuun kuulunut Ulla Charlotta Marchander. Perheessä oli myös toinen tytär, Aino Elisabet Hagfors, Irja Hagforsin isosisko. Irja Hagforsin puoliso oli kirjailija ja kansanedustaja Atos Wirtanen vuodesta 1954 Wirtasen kuolemaan 1979.
Hagforsille myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1969.
Gérard Depardieu

Yksityiselämä

Depardieu syntyi viisilapsisen perheen keskimmäisenä Châteauroux’n kaupungissa, Indren departementissa. Hän löysi tiensä teatteriin sattumalta, mutta siitä tuli heti hänen intohimonsa.
Gérard Depardieun ensimmäinen vaimo oli Élisabeth Depardieu, jonka kanssa hän sai kaksi lasta, Guillaumen ja Julien. Pari erosi vuonna 1996 oltuaan naimisissa 25 vuotta. Avioliittonsa jälkeen Depardieulla oli suhde näyttelijätär Carole Bouquet’n kanssa vuodesta 1997 vuoteen 2004. Hänen poikansa Guillaume kuoli Romaniassa saamaansa keuhkokuumeeseen 13. lokakuuta 2008.
Gérard Depardieu on asunut 7. joulukuuta 2012 lähtien Estaimpuisin kaupungissa, Belgiassa verotuksellisten syiden takia. Depardieu asetti Pariisin-talonsa myyntiin. Vuonna 1820 valmistuneesta pikkupalatsista pyydetään Le Parisien -lehden tietojen mukaan 50 miljoonaa euroa. Hän ilmoitti vuoden 2012 lopulla muuttavansa Belgiaan protestoidakseen sosialistihallituksen yli miljoona euroa ansaitsevien veronkiristystä. Vuoden 2013 alussa ilmoitettiin, että Venäjä myönsi Depardieulle Venäjän kansalaisuuden. Depardieu oli aiemmin luopunut Ranskan kansalaisuudesta protestina rikkailta perittävää 75 % veroa vastaan. Depardieu otti passin vastaan ja näin hänestä tuli Venäjän kansalainen.
Mona Carita

Mona Carita (oik. Carita Virkkunen, o.s. Hautanen, s. 16. huhtikuuta 1962 Helsinki) on suomalainen iskelmälaulaja ja yksi merkittävimmistä suomalaisen käännösdiscomusiikin esittäjistä.
Lapsuutensa ja nuoruutensa Helsingin Munkkiniemessä viettänyt Mona Carita lauleskeli jo pikkutyttönä, ja myöhemmin hänen harrastuksikseen tulivat myös muiden muassa pianonsoitto, jazzbaletti, tennis ja ratsastus. Mona Caritan ura laulajana alkoi tyttöduossa nimeltä Cissy. 
Mona Caritan lisäksi duossa lauloi Tuula Sipinen. 1978 julkaistiin duon ensimmäinen ja samalla ainoaksi jäänyt sinkku "Taas Taas/ Sua ilman". Kappaleet olivat ajalleen tyypillisiä disco-covereita. Duolle suunniteltiin jopa pitkäsoittoa syksyksi, mutta suunnitelma kariutui. Sen sijaan levy-yhtiö nosti esille temperamenttisen ja pirteän Mona Caritan. Pian julkaistiinkin ensimmäinen soolosinkku "Rasputin/ Elämä on totta". Diskoryhmä Boney M:n tunnetuksi esittämä kappale ”Rasputin” oli samaan aikaan Suomen sinkkulistan kärjessä ja Mona Caritan suomenkielinen tulkinta menestyikin hyvin.  Soolouransa alkupäässä Carita tunnetiinkin myös leikkisästi Rasputin-tyttönä. Kesällä 1979 Mona Carita teki uransa ainoat live-esiintymiset Tapani Kansan kesäkiertueen vierailevana solistina Satu Pentikäisen kanssa. 
Tämän jälkeen laulaja esiintyi lähinnä MTV:n musiikkiohjelmissa, kuten Levyraadissa.  1980-luvulle tultaessa hiteiksi nousivat myös mm. Soita mulle, Anna, kulta anna, Mikä fiilis ja Ilkka Salon kanssa levytetty duetto Se ikuista on. Vuosina 1981–1983 seurasi levytystauko, jonka aikana Mona Carita opiskeli taloustieteitä Kanadan Halifaxissa. Vuonna 1983 julkaistiin neljäs ja viimeiseksi jäänyt albumi, "Mikä fiilis!". Samana vuonna Mona Carita pääsi myös Teatterikorkeakouluun, avioitui ja sai esikoisensa. Opinnot hän lopetti kuitenkin seuraavana vuonna. 
Mona Carita vetäytyi lopullisesti julkisuudesta 1980-luvun puolivälin jälkeen ja muutti perheineen Kaliforniaan, mitä ennen hän esiintyi vielä muutamissa lehtiartikkeleissa. Sittemmin laulaja on palannut Suomeen ja toiminut liike-elämän puolella. Haastatteluja hän ei ole antanut kuitenkaan enää yli 30 vuoteen. Laulajan levyt ovat vielä vuosikausia myöhemmin olleet diskomusiikin harrastajien keräilykohteita. Iskelmän tähtitaivas -kirjan tekijöiden Tony Latvan ja Petri Tuunaisen määritelmän mukaan Mona Carita oli "oman aikansa positiivinen ilmiö, ilopilleri, jollaista diskonnälkäinen viihdemaailma juuri silloin tarvitsi".
Adrian Smiseth Sejersted

Adrian Smiseth Sejersted (s. 16. heinäkuuta 1994) on norjalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Stabæk IF -seuraa.
Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Liberecissä 2011 Sejersted saavutti pronssia pujottelussa. Nuorten MM-kilpailuissa Le Massifissa 2013 hän saavutti pronssia supersuurpujottelussa. Vuotta myöhemmin Jasnassa hän voitti kultaa syöksylaskussa ja hopeaa superalppiyhdistetyssä. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui supersuurpujottelussa kahdeksanneksi ja syöksylaskussa 14:nneksi. 
Alppihiihdon maailmancupissa Sejersted kilpaili ensimmäisen kerran Lenzerheiden syöksylaskussa maaliskuussa 2014 yltäen heti pisteille oltuaan 14:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän pääsi ensimmäisen kerran Santa Caterinan supersuurpujottelussa joulukuussa 2016 oltuaan yhdeksäs. Parhaimmillaan hän on sijoittunut neljänneksi Kvitfjellin supersuurpujottelussa maaliskuussa 2018.
Ruokamarkkinat

Ruokamarkkinat Oy oli Wihurin tytäryhtiö, joka perustettiin Turussa vuonna 1976. Yhtiö aloitti toimintansa Ruokamarkkinat-myymälöillä, joiden markkinaosuus Turun seudulla oli suuri.
Yhtiön historia ulottuu vuoteen 1970, jolloin liikemiehet Jarkko Koli ja Jaakko Kurila perustivat ensimmäiset täyden palvelun Ruokamarkkinat-myymälät. Vuonna 1982 perustettiin ensimmäiset Ruokavarasto-laatikkomyymälät. Viimeinen Ruokamarkkinat-myymälä suljettiin vuonna 1989.
Wihuri osti Ruokamarkkinat vuonna 1988 ja toiminta laajeni merkittävästi sen ostaessa Sesto-ketjun Stockmannilta, mukana myös Seston Etujätit.
Vähittäismyyntiketjut liitettiin 2005 osaksi uutta Tradeka-yhtiötä ja Wihurista tuli Tradekan kolmanneksi suurin omistaja, jonka jälkeen Ruokamarkkinoiden ketjubrändit muuttuivat Tradekan brändeiksi. Ruokamarkkinat-yhtiön toiminta lakkasi vuonna 2007 yhtiön sulautuessa Wihuriin.
Kuneluteet

Ulkonäkö

Kuneluteiden ulkonäkö vaihtelee suuresti. Heimolle tyypillinen piirre on peitinsiiven erillinen kärkiosa, kuneus.

Elinympäristö

Kuneluteet elävät hyvin monenlaisissa ympäristöissä. Useat lajit elävät vain yhdellä kasvilajilla ja toiset ovat polyfageja, eli voivat käyttää hyväkseen useita kasvilajeja.

Elintavat

Suurin osa kuneluteista talvehtii munana ja niiden aikuisjakso ajoittuu kesä-syyskuulle. Vaihtelu aikuisten lentoajan ajoittumisessa on hyvin suurta. Osa lajeista talvehtii aikuisina.
Östersundom

Kaupunginosan nimi

Östersundom mainitaan vuoden 1347 tuomiokirjassa: "sochne männer aff Hattalom, thet Hwsoom och Öster Sundom är". Lisäksi mainitaan Haukosma Sundona eli Hauhonmaan salmet. Ruotsin kuninkaan tuomiolla Hattulan ja Hauhonmaan hämäläisten eränkävijöiden kalavedet annettiin ruotsalaisille, jotka olivat tulleet asumaan tänne salmien luokse. Myöhemmin Vuosaaren ja Länsisalmen välinen salmi on umpeutunut maankohoamisen takia. Tuomiokirje lienee kopio 1320-luvun alkuperäiskappaleesta ja on säilynyt vuosien 1618 ja 1624 kopioina. Siinä kylän nimenä esiintyy Heldersby (Itäsalmi) ja toisen kylän nimenä Gudztens by i Wester Sundom (Länsisalmi).
Kaupunginosa tunnettiin hetken aikaa myös suomenkielisellä käännösnimellä Itäsalmi, mutta syksyllä 2010 tuli voimaan päätös, jonka mukaan kaupunginosan nimeksi vakiinnutettiin ruotsinkielinen Östersundom. Perusteluiksi Helsingin kaupungin nimistönsuunnittelija Johanna Lehtonen kertoi, että he halusivat palata vanhaan, vakiintuneeseen ja kunnioitettuun nimeen. Kaupunginosan suomenkielisen nimen pudottamista vastustettiin asukkaiden puolelta virallisissa palautekirjeissä. Alueella olevalla rekisterikylällä säilyi kuitenkin edelleen myös nimi Itäsalmi. Äänestysalueen 055A:n suomenkielinen nimi oli vielä eduskuntavaaleissa vuonna 2011 virallisesti Itäsalmi.

Julkinen liikenne

Helsingin keskustasta Östersundomiin kulkiessa täytyy vaihtaa kulkuneuvoa. Metrosta pääsee Itäkeskuksessa vaihtamaan linjaan 93 (Itäkeskus-Landbo) tai 841 (Itäkeskus-Söderkulla) joilla pääsee Östersundomiin. Porvoon suunnasta Östersundomiin kulkee joitakin kaukoliikennevuoroja. Ennen Helsingin keskustasta pääsi suoraan linjoilla 830-870 Östersundomiin, nykyään vuoroihin eivät enää kelpaa HSL:n liput. Arkipäivinä koululaislinja 91 tuo ja vie väkeä kylistä, kuten Puroniitystä, Östersundomin K-marketille, josta voi vaihtaa pääteitä kulkeviin busseihin.