google/wiki40b huggingface dataset:
Paul Rusesabagina

Paul Rusesabagina (s. 15. kesäkuuta 1954) pelasti Ruandan kansanmurhan aikana 1 260 tutsi- ja maltillista hutu-pakolaista paikallisen hutumiliisin veritöistä. Hän toimi sinä aikana Hôtel des Diplomates -johtajana Kigalissa, Ruandassa. Hänen tarinastaan on tehty elokuva Hotelli Ruanda (2004). Nykyään hän asuu Belgiassa vaimonsa Tatianan, neljän lapsen ja kahden adoptiolapsen kanssa. Hän ajoi taksia Brysselissä ja omistaa nykyään kuljetusyhtiön.
9. marraskuuta 2005 Yhdysvaltain presidentti George W. Bush myönsi Rusesabaginalle U.S. Presidential Medal of Freedom -kunniamerkin tunnustuksena Ruandan kansanmurhan uhrien pelastajana.
Ville Kurki

Ville Kalle Kurki (s. 24. maaliskuuta 1968 Kerava) on suomalainen, 1990-luvulla arvokilpailuissa kilpaillut purjehtija.
Kurki sijoittui olympialaisten Star-luokassa 20:nneksi Richard Grönblomin gastina Atlantassa 1996. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui 20:nneksi vuonna 1995 ja 25:nneksi vuonna 1996. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän oli parhaimmillaan kymmenes vuonna 1994 ja 15:s vuonna 1993.
Seuratasolla Kurki edusti Naantalin Purjehdusseuraa ja Nyländska Jaktklubbenia.
Aki Holopainen

Aki Holopainen (s. 1962) on helsinkiläisen yksityiskoulu Munkkiniemen yhteiskoulun neljäs rehtori, joka astui virkaan edellisen rehtori Jorma Rytkösen jäätyä eläkkeelle vuonna 1998.  Holopainen on itsekin käynyt aikanaan Munkkiniemen yhteiskoulua ja päässyt sieltä ylioppilaaksi vuonna 1982 . Aki Holopainen aloitti historian ja yhteiskuntaopin opettajana Munkkiniemen yhteiskoulussa vuonna 1986 ja toimi siinä tehtävässä rehtoriksi valintaansa saakka. Munkkiniemen yhteiskoulun hallintoa on uudistettu Aki Holopaisen aikana ja iso uudistusprojekti oli vuosina 1999-2000 toteutettu koulurakennuksen uudenaikaistaminen ja laajennus, jonka yhteydessä muun muassa koko seutukuntaa palveleva liikuntahalli rakennettiin.
Holopainen on ollut Yksityiskoulujen Liitto ry:n toiminnanjohtajana vuosina 1996-2005 ja puheenjohtajana vuodesta 2005. Helsingin yksityisoppikoulut ry:n eli HYRY:n hallituksen jäsen Aki Holopainen on ollut vuosina 2000-2003 ja puheenjohtaja vuodesta 2004. Holopainen toimii myös Munkkiniemen säätiön puheenjohtajana.  Tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi Aki Holopaiselle kouluneuvoksen arvonimen joulukuussa 2014.
Schuyler Grant

Schuyler Grant on näyttelijä, joka näytteli Anna Shirleyn parasta ystävää Diana Barrya Anna ystävämme -televisiosarjassa.
Presumtio

Presumtio eli oikeusedellyttämys eli oikeusolettama on oikeudellisessa arvioinnissa, erityisesti todisteluun liittyvissä kysymyksissä, tietty päätelmä, jonka mukaan jonkin seikan olemassaolosta seuraa toisen seikan todennäköinen olemassaolo. Tämä toinen seikka on oikeudenkäynnin kannalta merkityksellinen tosiseikka eli todistustosiasia. Esimerkiksi irtaimen esineen hallinnasta voidaan päätellä esineen todennäköinen omistusoikeus. Toisaalta haasteen tiedoksiannon voidaan katsoa haastemiehen todistukseen perustuen tapahtuneen laillisesti. Presumtio voidaan kumota riittävällä vastatodistuksella, vaikka kumoamiselle asetetaankin melko korkea näyttökynnys.
Vastatodistuksella kumottavissa olevat presumtiot ovat joko lain säännöksiin perustuvia eli legaalisia presumtioita eli laillisia olettamia (lat. Praesumtiones juris) tai kokemukseen perustuvia (praesumtiones facti vel hominis). Ehdottomat eli kumoamattomat presumtiot (praesumtiones juris et de jure) eivät ole edellisten kanssa samankaltaisia, vaan ne ovat oikeussäännöksiä, joiden mukaan tosiseikan olemassaolo määrää tietyn oikeusseuraamuksen.
Cecilienhof

Cecilienhof on linna Potsdamissa, Brandenburgin osavaltiossa, Saksassa. Se sijaitsee lähellä Jungfernsee-järveä, ja on viimeinen Hohenzollern-suvun rakennuttama linna. Keisari Vilhelm II rakennutti linnan pojalleen kruununprinssi Vilhelmille ja tämän puolisolle herttuatar Cecilielle vuosina 1913–1917. Englantilaista maalaiskartanoa muistuttavan rakennuksen suunnitteli arkkitehti Paul Schultze-Naumburg. Linnassa on viisi sisäpihaa ja sen rakennukset sisältävät paljon päätyulokkeita ja koristeellisia savupiippuja. Linna noudattaa uustudorilaista tyyliä.
Cecilienhofin linnassa järjestettiin kesällä 1945 toisen maailmansodan voittajavaltioiden Potsdamin konferenssi, jossa päätettiin Saksan tulevaisuudesta. Nykyisin rakennus toimii museona ja hotellina.
Volin

Volin (myös Voline, ven. Во́лин, oik. Vsevolod Mihailovitš Eihenbaum, ven. Все́волод Миха́йлович Эйхенба́ум, 11. elokuuta 1882 Voronež – 18. syyskuuta 1945 Pariisi) oli venäläinen anarkisti, joka on niin sanotun anarkistisen synteesin merkittävin teoreetikko.

Elämä

Lääkäriperheeseen syntynyt Volin jätti opintonsa Pietarin valtionyliopistossa vuonna 1904 ja liittyi sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen. Hän osallistui tammikuun 1905 verisunnuntain mielenosoituksiin ja oli hieman myöhemmin perustamassa Pietarin neuvostoa. Vuonna 1907 Volin joutui lähtemään maanpakoon Pariisin, jossa hän tutustui venäläisiin anarkisteihin.
Volin palasi Venäjälle helmikuun vallankumouksen jälkeen heinäkuussa 1917. Hän vaikutti aluksi ukrainalaisessa Nabat-anarkistiliikkeessä, ja tammikuusta 1919 lähtien Nestor Mahnon vallankumousarmeijassa. Tammikuussa 1920 Volin joutui bolševikkien vangiksi, mutta vapautui lokakuussa Mahnon bolševikkihallituksen kanssa tekemän sopimuksen myötä. Volin vangittiin uudelleen vain kuukautta myöhemmin ja sijoitettiin Moskovassa toimivaan Tagankan vankilaan yhdessä 12 muun anarkistin kanssa. Hänet vapautettiin kesällä 1921 Moskovassa kokontuneen punaisen ammattiyhdistysinternationaalin Profinternin väliintulon ansiosta. Volin ja yhdeksän muuta anarkistia karkotettiin maasta, mutta Fania Baron ja runoilija Lev Tsherni teloitettiin syyskuussa 1921.
Karkotuksensa jälkeen Volin asettui aluksi Berliiniin, kunnes muutti ranskalaisen anarkistin Sébastien Fauren kutsusta Pariisiin, jossa hän jatkoi kirjoitustyötään. Volinin pääteos on Venäjän vallankumouksen kokemusten perusteella kirjoitettu kolmiosainen La Révolution inconnue - 1917–1921 (Tuntematon vallankumous 1917–1921), joka julkaistiin postuumisti vuonna 1947. Sitä pidetään jopa yhtenä anarkismin tärkeimmistä teoksista. Volin kuoli Pariisissa tuberkuloosiin syyskuussa 1945. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle.
Josef Wilhelm Alander

Josef Wilhelm Alander (13. syyskuuta 1830 Luvia – 3. huhtikuuta 1910 Ruovesi) oli suomalainen Ruovedellä vaikuttanut pianotehtailija, kauppias ja maanviljelijä.
Alander oli Helsingissä pianotehtailija Erik Gustaf Granholmin oppilaana ja hän työskenteli myös helsinkiläisessä ]Georg Fredrik Palmgrenin pianotehtaassa. Alander perusti oman pianotehtaan Ruovedelle 1853. Tehtaassa oli jo muutaman vuoden kuluttua 10–20 työntekijää. Alander lopetti tehtaansa 1860-luvun lopulla lisääntyneen saksalaisten pianonvalmistajien taholta tulleen kilpailun takia. Hän oli perustanut vuonna 1862 maakaupan Ruovedelle ja halusi myös keskittyä tämän kaupan ja omistamiensa maa- ja metsätilojen hoitamiseen. Alander hoiti kauppaansa aina vuoteen 1908 saakka. 
Alanderin kerrotaan valmistaneen taffelipianon jossa kaikki puuosat, kuusesta valmitettua kaikupohjaa lukuunottamatta, olivat koivusta osoittaakseen että koivu oli kelvollinen materiaali pianonrakennukseen.
Kuvala

Elokuvateatteri Kuvala on vuonna 1924 perustettu uusikaupunkilainen elokuvateatteri. Se on yksi Suomen vanhimmista elokuvateattereista.

Historia

Teatteri perustettiin vuonna 1923, jolloin vuonna 1854 valmistuneeseen talousrakennukseen perustettiin elokuvateatteri Pallas. Ensimmäisen näytökset esitettiin tammikuussa 1924. Historiansa aikana teatterin nimiä olivat Suomi ja Bio Revy, mutta vuodesta 1941 lähtien elokuvateatterin nimi on ollut Kuvala. Vuonna 2005 Kuvalaa remontoitiin, jolloin elokuvateatterin katsomopaikat vähenivät 150:sta 85:aan. Vuonna 2011 elokuvateatteria remontoitiin ja Kuvala digitalisoitiin. Samalla istumapaikat vähenivät 71:ään.
Männistönpuhto

Männistönpuhto tai Männistö on kylä Merijärvellä Pohjois-Pohjanmaalla. Kylän läpi virtaa Pyhäjoki. Kylällä on uimaranta.
Coyoacán

Coyoacán on yksi kuudestatoista Meksikon pääkaupungin Méxicon hallintoalueesta. Pinta-alaltaan Coyoacán on 54,4 neliökilometriä.
Vaikka Coyoacán sijaitsee melko keskellä Meksikon kaupunkia, on sitä pitkään pidetty varsinaisen kaupunkialueen eteläosana. Tämä tilanne on kuitenkin muuttumassa, sillä etenkin Xochimilcon ja Tlalpanin hallintoalueiden asukasluku on kasvamassa. Nämä alueet siirtävät Méxicon kaupunkia etelämmäksi.
Tolteekit perustivat Coyoacánin 600-luvun lopussa. Esikolumbiaanisella ajalla se oli merkittävä kaupunki. Coyoacán säilyi itsenäisenä vuoteen 1950 asti, jolloin se liitettiin Méxicon kaupunkiin.
Plaza Hidalgo ja Jardin Centenario ovat Coyoacánin tärkeimmät aukiot. Plaza Hidalgon pohjoislaidassa on Cortésin linna, jossa Hernán Cortés asui. Parroquia de San Juan Bautista -kirkko on saman aukion reunalla. Se rakennettiin 1500-luvulla, ja sen maalaukset ja freskot ovat todella hyvin säilyneet. Lähistöllä on myös Frida Kahlo -museo rakennuksessa, jossa taiteilija Frida Kahlo asui. Kahlon lisäksi Coyoacánissa ovat asuneet mm. Lev Trotski ja Diego Rivera.
MOT (televisio-ohjelma)

Tunnusmusiikki

Ohjelman tunnusmusiikkina on katkelma Metallican Wherever I May Roam -kappaleen cover-versiosta, jonka esittää suomalainen Apocalyptica.
Makuuvaunu

Makuuvaunu on rautatieliikenteen vaunutyyppi, jossa matkustajien on mahdollista nukkua pitkien matkojen aikana. Makuuvaunuissa on yleensä hytit, joista löytyy ainakin sängyt mutta useimmiten myös muuta kalustusta, kuten lavuaarit. Suomessa on liikennöity pitkään CEmt-mallisilla yksikerroksisilla makuuvaunuilla, mutta nykyaikana uudet kaksikerroksiset Edm-makuuvaunut ovat pitkälti syrjäyttäneet ne. Makuuvaunuja käytetään Suomessa muun muassa Rovaniemelle ja Kemijärvelle menevissä junissa.
Subakuutti sklerosoiva panenkefaliitti

Subakuutti sklerosoiva panenkefaliitti eli SSPE on krooninen, etenevä aivojen yleistulehdus, johon sairastuvat ensisijaisesti lapset, nuoret ja nuoret aikuiset. Se on harvinainen, mutta vaarallinen tuhkarokon jälkitauti, jota myös Suomessa havaittiin ennen rokotusohjelmaa tavallisesti vähintään yksi tapaus vuosittain.
Yleensä SSPE puhkeaa vasta vuosien kuluttua tuhkarokosta. Aivorappeuman oireisiin kuuluvat äkilliset persoonallisuuden muutokset, kouristukset, lihasten pakkoliikkeet, ataksia, näköhäiriöt (joskus sokeus), valonarkuus, spastisuus ja kooma. Hoitamattomana sairaus saattaa pahimmillaan johtaa kuolemaan alle vuodessa oireiden alkamisesta, mutta osalla potilaista eteneminen on huomattavasti hitaampaa.
SSPE kuvattiin ensimmäistä kertaa 1900-luvun alussa. Komplikaatioon ei ilmeisesti liity perinnöllisyyttä, eikä ole varmaa, mikä aiheuttaa sen puhkeamisen yhdellä tietyllä ihmisellä. Länsimaissa sairaus on nykyään hyvin harvinainen.
Lasisydän

Juoni

Menestynyt lasitaiteilija pakenee elämän tyhjyyttä ja tapaa kulkurin (Toivo Mäkelä) ja bussiemännän (Aila Pilvessalo). Mäkelä näyttelee elokuvassa kulkurin ja psykiatrin kaksoisroolin. Päähenkilön eli lasitaiteilijan roolin näyttelee Jussi Jurkka.

Tuotanto

Kassila kokeili yhdessä Osmo Harkimon kanssa elokuvantekoa omassa tuotantoyhtiössä, jollainen tapa oli muualla jo yleistynyt. Elokuva menestyi huonosti, ja kokeilu jäi ainoaksi. Pienessä tuotantoryhmässä oli näyttelijöiden lisäksi vain neljä henkilöä: ohjaaja, kuvaaja, äänittäjä ja järjestäjä. Elokuvanteon aikana äänittäjä Pentti Venovirta kuoli auto-onnettomuudessa hänen ja Harkimon ollessa palaamassa Lohjalta kuvauspaikalle. Harkimo loukkaantui lievästi.
Kuvauksissa käytettiin mykkäkameraa, ja ääni synkronoitiin jälkikäteen.
Elokuva kuvattiin muun muassa Kymenlaaksossa, Päijät-Hämeessä ja läntisellä Uudellamaalla.

Arviot

Aikalaisarvioissa vastaanotto oli hyvin myönteinen, ja elokuvaa pidettiin ajan suomalaisessa elokuvatuotannossa poikkeuksellisena. Päivän Sanomien kriitikko vertasi sitä jopa samaan aikaan ensi-illassa olleeseen Jean Renoirin elokuvaan. Kriittisempi oli Greta Brotherus (Hufvudstadsbladet): "Onhan tämä kevyt komedia - - mutta Lasisydän on kuitenkin laadukkaampi kuin useimmat kotimaiset huvinäytelmämme."
Myöhemmässä arviossa Arto Pajukallio löytää elokuvasta suomalaiselle elokuvalle harvinaista herkkyyttä ja heijastusta luomisen tuskasta, vieraantumisesta ja sitoutumispelosta. Hän luonnehtii elokuvaa kokeelliseksi tie-elokuvaksi.  Markku Tuuli (Katso) pitää sitä vuoden 1981 arviossaan yhtenä "suomalaisen elokuvahistorian merkkitöistä, [joka on] erilainen ja yllättävästi edelleen tuore työ".
Lothar Rendulic

Sotilasura

Rendulic palveli ensimmäisessä maailmansodassa upseerina Itävalta-Unkarin armeijassa, ja sodan jälkeen Itävallan armeijassa. 
Rendulic liittyi Itävallassa kansallissosialistiseen puolueeseen jo vuonna 1932. Hän toimi Itävallan sotilasasiamiehenä Lontoossa ja Pariisissa vuosina 1933–1934, ja Itävallan armeijassa motorisoidun prikaatin komentajana 1934–1936. Kansallissosialististen mielipiteidensä vuoksi Rendulic joutui vetäytymään eläkkeelle vuonna 1936, mutta hänet kutsuttiin uudelleen palvelukseen Anschlussin jälkeen 13. maaliskuuta 1938. 
Rendulic palveli 1938–1940 XVII Armeijakunnan esikunnassa, 1940 14. Divisioonan vt. komentajana, 1940–1942 52. Divisioonan komentajana ja 1942–1943 XXXV Armeijakunnan ylipäällikkönä. Ennen Lapin-komennustaan hän toimi 2. Panssariarmeijan ylipäällikkönä Jugoslaviassa elokuusta 1943 kesäkuuhun 1944. Tämän jälkeen hänet siirrettiin Pohjois-Norjan ja -Suomen saksalaisjoukkojen komentajaksi.

Suomen saksalaisjoukkojen komentaja

Lapissa Rendulic toimi 20. vuoristoarmeijan (20. Gebirgs-Armee) ylipäällikkönä lento-onnettomuudessa 23. kesäkuuta 1944 kuolleen kenraalieversti Eduard Dietlin jälkeen. 20. vuoristoarmeija vastasi Pohjois-Suomen puolustuksesta Kuusamosta Petsamoon ja Jäämerelle tavoitteenaan vallata Muurmansk ja katkaista Neuvostoliiton huoltoyhteydet. Joukkojen vahvuus oli runsaat 200 000 miestä.

Sotavankeus ja tuomio sotarikoksista

Sodan päätösvaiheessa Rendulic joutui sotavankeuteen, jossa vietti kolme vuotta. Vuonna 1948 hän joutui sotarikoksista syytettynä oikeuteen Nürnbergissä. Rendulic vapautettiin syytteistä Suomen Lapin ja Norjan Ruijan rikollisesta tuhoamisesta. Hänet tuomittiin kuitenkin aikaisemmista teoistaan: Rendulic oli vuonna 1941 itärintamalla välittänyt alaisilleen komennon kaikkien vangiksi saatujen poliittisten upseerien ampumisesta. Vuonna 1943 Italian antauduttua liittoutuneille Rendulic vangitutti tuhansia italialaissotilaita ja teloitutti kymmeniä italialaisupseereita. Ollessaan Kroatiassa vuonna 1943 2. Panssariarmeijan ylipäällikkönä Rendulic antoi käskyn teloittaa 50 siviilipanttivankia jokaisesta surmatusta saksalaissotilaasta, ja 25 panttivankia jokaista haavoittunutta saksalaista kohden. Kostoksi iskuista saksalaisia vastaan kyliä tuli tuhota. Komentoja myös noudatettiin. Rendulic tuomittiin 20 vuodeksi vankeuteen. Tuomio lyhennettiin vuonna 1951 kymmeneen vuoteen vankeutta.
Rendulic vapautettiin vuonna 1951, oltuaan vangittuna kuusi vuotta. Vapautumisensa jälkeen hän toimi kirjailijana. Rendulic kuoli vuonna 1971.
Sipilä (Lempäälä)

Sipilä on Lempäälän Sääksjärvellä samannimisen järven rannalla sijaitseva osa-alue. Sipilään kulku tapahtuu rautatien yli Sääksjärven valoristeyksestä. Sipilään on alettu rakentamaan uutta asutusta.

Alueet

Sipilän alueet ovat Sipilä ja Sipilän perä. Sipilän keskustassa on uutta asutusta ja perällä jonkin verran 1960-luvun asutusta ja myös vanhempia taloja. Perimmäisenä on Rajapolun alue, jossa on 13 uutta tonttia, joihin on rakennettu.

Metsät

Ammejärven laavu on käytetty nuotiopaikka Sipilän eteläisellä puolella olevassa metsässä. Sinne pääsee rautatiesillan päästä lähtevää opastettua polkua pitkin, Haavikontien ja Hakatien päästä, sekä perältä lähtevältä metsäautotieltä, jota kutsutaan peräkylänmäeksi.
Eminia

Levinneisyys

Eminiaa tavataan Itä-Afrikan keskiosissa. Sitä on kuvattu harvinaisesta yleiseksi. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Egyptiläinen museo

Egyptiläinen museo on Egyptin valtion muinaismuistojen säilyttämiseen keskittynyt kansallismuseo Tahririn aukiolla Kairossa.

Sitadellimuseo

Ensimmäiset yritykset lopettaa taide-esineiden ryöstely, sekä koota ja säilyttää Egyptin muinaismuistoja tehtiin käskynhaltija Muhammad Alin aikana 1835, kun hänen hallussaan olleet kokoelmat asetettiin näytteille Azbakian puistoon. 1850 Azbakian museon kokoelmat siirrettiin Saladinin linnakkeeseen, jota kutsuttiin Sitadellimuseoksi.

Bulaqin museo

Ranskalainen egyptologi Auguste Mariette perusti muinaismuistojen viraston Service des Antiques de l’Egypte ja pani Said Paššan myötävaikutuksella kansallismuseohankkeen vireille 1858. Museo avasi ovensa 1863 Kairon esikaupungissa Bulaqissa.

Gizan museo

Marietten museo kärsi pahoin Niilin tulvissa 1878, ja museo oli suljettava. Vuonna 1886 uudelleen avattu museo toimi kuitenkin laina-ajalla, sillä oli selvää, että oli saatava ajanmukaisemmat tilat kasvaneille kokoelmille. 1890 museon esineistö siirrettiin kediivi Ismail Paššan palatsiin Gizaan odottamaan isomman museorakennuksen valmistumista.

Midan al-Tahririn museo

Nykyisen, alusta alkaen museoksi suunnitellun Egyptiläisen museon rakennuksen peruskivi laskettiin kediivi Abbas II:n hallituskaudella huhtikuussa 1897. Gizan museon kaikki esineet siirrettiin uusiin tiloihin Tahrir-aukiolle 1902, ja uusi kansallismuseo vihittiin juhlallisesti 15. marraskuuta samana vuonna. Uusklassismia edustavan rakennuksen suunnitteli arkkitehti Marcel Dourgnon.

Kokoelmat

Museon näyttelyyn kuuluu yli 120 000 esinettä. Museon tiloissa on huone 18–20 dynastioiden kuninkaallisille muumioille, jotka löydettiin 1881 Deir el Bahrista ja 1898 Amenhotep II:n haudasta. Presidentti Anwar Sadat sulki muumionäyttelyn 1981, mutta 1985 se avattiin rajoitetusti. Museon kuuluisimpia aarteita ovat Tutankhamonin täyskultainen kuolinnaamio ja muut lapsifaraon haudasta löydetyt esineet. Suurin osa museon kokoelmista on ahtauden vuoksi varastossa.

Laajennushanke

Egyptiläisen museon laajennushanke on vireillä, ja ajanmukaisemmat tilat on suunniteltu avattavaksi lähelle Gizan suuria pyramideja. Nykyaikainen museohanke tunnetaan työnimellä GEM ('Grand Egyptian Museum', Suuri egyptiläinen museo). Gizan laajennuksen kokonaispinta-alan on arvioitu olevan 480 000 m². Tahrir-aukion päärakennukseen jää edelleen valikoitujen taide-esineiden näyttely.
Tallinnan eläintarha

Historia

Vuonna 1937 Viron ammuntajoukkue voitti maailmanmestaruuden ja sai lahjaksi ilveksenpoikasen, joka nimettiin Illuksi. 24. marraskuuta 1937 pidettiin ensimmäinen kokous, jonka tarkoitus oli löytää sopiva paikka tulevalle eläintarhalle, kasvitieteelliselle puutarhalle, ulkoilmamuseolle ja kansan huvipuistolle. Tarha sijoitettiin Kadriorgin puiston reunaan ja sinne tuotiin näytille ilves Illun lisäksi muun muassa dingoja, leijonia ja jääkarhuja. Vuoden 1939 loppuun mennessä eläintarhassa oli käynyt yli 100 000 vierailijaa. 
Eläintarha siirrettiin vuonna 1983 Veskimetsan alueelle, joka oli aikaisemmin toiminut sotavarastoalueena. Varastotilat muutettiin eläimille sopivammaksi eikä uusia rakennuksia saanut rakentaa, sillä Neuvostoliitossa kulttuuri- ja urheilurakennusten rakentaminen oli kielletty 10 vuodeksi Moskovan olympialaisten jälkeen. Vasta vuonna 1989 valmistui ensimmäinen eläintarhan oma rakennus, norsutalo. 1999 valmistui tropiikkitalo ja 2005 tropiikkitalon itäsiipi. Lisäksi vuonna 2003 käytöön otettiin eläintarhan alppinaario, jossa asuvat eläintarhan kauriit ja villilampaat, sekä lumileopardit. 
Keväällä 2014 avattiin yleisölle eläintarhan ympäristökasvatuskeskus, jonka avajaiset pidettiin 1. heinäkuuta 2014. Keskus toimii sisäänkäyntinä eläintarhaan, siellä sijaitsee luokkatiloja, sali, lasten eläintarha, myymälä sekä eläintarhan toimistotilat.
Catalina Sandino Moreno

Catalina Sandino Moreno (s. 19. huhtikuuta 1981 Bogotá, Kolumbia) on kolumbialainen näyttelijä.
Mimmi Mustakallio

Raija Tuula (Mimmi) Mustakallio (20. tammikuuta 1945 Pyhäjoki – 2. syyskuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen trubaduuri.
Mimmi löydettiin 1960-luvulla hänen ilmoittautuessaan vapaaehtoisena yleisön joukosta korvaamaan sairastunutta artistia televisio-ohjelmassa. Hän teki kaksi omaa singleä, ”Varkaat, kulkurit” / ”Sydämeni on viulu” ja ”Borriquito” / ”Menina”. Hänen esittämänsä kappaleet esiintyvät useilla karaoke- ja toiveiskelmäkokoelmilla sekä laulukilpailujen esityskappaleina.
Näyttelijä Minttu Mustakallio on hänen tyttärensä ja keihäänheittäjä Arja Mustakallio hänen siskonsa.
Catherine Ringer

Catherine Ringer (s. 18. lokakuuta 1957) on ranskalainen pop- ja rockmuusikko sekä näyttelijä. Hän perusti vuonna 1980 Frédéric Chichinin kanssa Les Rita Mitsouko -yhtyeen. 
Ringer syntyi Suresnesissä ja tuli alun alkaen tunnetuksi rooleillaan pornoelokuvista, joissa hän esiintyi vuosina 1976–1982. Hän tapasi Chichinin vuonna 1979, mutta on luonut musiikillista uraa myös kokonaan Les Rita Mitsoukon ulkopuolella. 
2000-luvulla Ringer on esiintynyt musikaalissa Concha Bonita. Hän menetti 28. marraskuuta 2007 yhtyetoverinsa Chichinin, jonka vei nopeasti edennyt syöpätauti.
Xocalın piirikunta

Xocalın piirikunta (azeriksi Xocalı rayonu, ven. Ходжалинский район, Hodžalinski raion) on Azerbaidžaniin de jure kuuluva hallintoalue. Sen pinta-ala on 970 neliökilometriä.
Xocalın piiri sijaitsee Vuoristo-Karabahissa Azerbaidžanin lounaisosassa. Maan virallisen hallinnollisen jaon mukaan se rajoittuu koillisessa Ağdamin, kaakossa Xocavəndin, lounaassa Şuşan, lännessä Laçınin ja luoteessa Kəlbəcərin piireihin.
Piiri on muodostettu marraskuussa 1991 Vuoristo-Karabahin autonomiseen alueeseen kuuluneesta Askeranin piiristä ja siihen liitetyistä Martunin piirin osista. Hallinnollinen keskus oli Xocalın kaupunki.
Vuoristo-Karabahin sodasta lähtien alue on kuulunut de facto itsenäiseen Vuoristo-Karabahin tasavaltaan. Se on osa tasavallan aikaisempaa laajempaa Askeranin piiriä.
Middelburg

Historia

Middelburgin historia kaupunkina ulottuu aina 800-luvulle asti. Kaupunki oli vahvistettu viikinkien hyökkäyksien varalta maavallein. Luostari perustettiin alueelle noin vuonna 1125. Middelburg sai kaupunginoikeudet vuonna 1217.
Vaaskivi-plaketti

Vaaskivi-plaketti on vuonna 1962 ensimmäisen kerran jaettu kriitikkopalkinto. Se on nimetty Tatu Vaaskiven mukaan.
Palkinnon myöntämisestä päättää lautakunta, johon kuuluvat Tampereen yliopiston kirjallisuusaineiden professorit ja opiskelijat, Suomen arvostelijain liitto, Suomen Kirjailijaliitto, Suomen Näytelmäkirjailijaliitto ja Pirkkalaiskirjailijat.

Historiaa

Aloitteen palkinnon jakamisesta teki Yhteiskunnallisen korkeakoulun kirjallisuushistorian professori ja runoilija Unto Kupiainen, joka toimi ajoittain myös kriitikkona. Hän kuitenkin kuoli ennen kuin palkinto ensimmäisen kerran jaettiin, ja palkintolautakuntaa johti ensimmäisillä kerroilla hänen tilalleen kirjallisuushistorian professoriksi tullut Kauko Kyyrö. 1970-luvulta lähtien lautakuntaa ovat johtaneet kotimaisen/Suomen kirjallisuuden professorit, kuten Eino Kauppinen, Maunu Niinistö, Yrjö Varpio ja Juhani Niemi.
Alkuperäisten sääntöjen mukaan palkinto myönnettiin kirjallisuus- tai teatterikriitikolle. Palkinto oli alun perin tarkoitus jakaa kahden vuoden välein, mutta 1960-luvun puolivälistä 1970-luvun puoliväliin sitä ei jaettu lainkaan. Vuodesta 1990 palkinto on jaettu säännöllisesti neljän vuoden välein.
Palkintoa rahoitti alun perin WSOY, joka kustansi sekä Vaaskiven että Kupiaisen teoksia. WSOY lahjoitti huhtikuussa 1960 miljoonaa markkaa (noin 20 000 euroa), josta ensimmäinen palkinnonsaaja sai 100 000 markkaa (noin 2 000 euroa). Palkintosummat ovat vaihdelleet resurssien mukaan eikä aina ole jaettu rahapalkintoa. Sittemmin palkintoa ovat rahoittaneet sanomalehtiyhtiöt Aamulehti ja Kaleva, Tampereen kaupungin kulttuuritoimi ja Tampereen yliopiston taideaineiden laitos. Vuonna 2010 palkintosumma oli 3 000 euroa. Kaikki palkitut saavat kuitenkin Essi Renvallin suunnitteleman palkintoplaketin.