google/wiki40b huggingface dataset:
Frederica Sagor Maas

Frederica Sagor Maas (6. heinäkuuta 1900 New York, Yhdysvallat – 5. tammikuuta 2012) oli yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, kirjailija ja esseisti.
Maasin vanhemmat olivat venäläisiä siirtolaisia.
Maas opiskeli Columbian yliopistossa ja käsikirjoitti muun muassa elokuvat Ylioppilasheila (1925) ja Miten aviomiestä kesytetään (1926). Hän oli vuosina 1927–1986 naimisissa kollegansa Ernest Maasin kanssa. 
Frederica Sagor Maasin viimeinen käsikirjoitus oli The Shocking Miss Pilgrim vuonna 1947. Maas julkaisi vielä 99-vuotiaana omaelämäkertateoksen The Shocking Miss Pilgrim: A Writer in Early Hollywood.
Maas kuoli 111-vuotiaana vuonna 2012.
Nykykulttuuri

Nykykulttuuri on Jyväskylän yliopiston nykykulttuurin tutkimuskeskuksen julkaisusarja, joka perustettiin vuonna 1986. Sarja on monitieteinen ja tieteidenvälinen. Siinä ilmestyy tutkimuksia nykykulttuurista ja kulttuuriteoriasta. Myös modernin kulttuurin vaiheisiin liittyvät kulttuuri- ja sosiaalihistorialliset tutkimukset kuuluvat kustannuslistalle. Sarjassa julkaistavat käsikirjoitukset valitaan asiantuntija-arvioiden perusteella.
Isoviolettimedestäjä

Levinneisyys

Isoviolettimedestäjää tavataan Keniassa, Mosambikissa ja Tansaniassa. Lajia on kuvattu harvinaisesta paikallisesti yleiseksi. Sen kannankehitys on laskeva, mutta lajin ei uskota olevan vaarassa ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Itä-Alpit

Itä-Alpit on Alppien vuoriston itäosa. Se ulottuu kuuden valtion alueelle: Saksa, Italia, Liechtenstein, Itävalta, Sveitsi ja Slovenia.
Alueen länsiraja vedetään usein Reinin laaksosta Splügeninsolaan ja siitä etelään Italian Comojärvelle asti. Länsi-Alppeihin verrattuna Itä-Alpit ovat jonkun verran matalampia ja pyöreämuotoisempia, ja niissä on matalammat solat. Tunnettuja solia ovat Berninasola (2 330 m) ja Brennersola (1 370 m).
Itä-Alpeilta louhitaan rautaa, sinkkiä, lyijyä ja elohopeaa sekä vuorisuolaa. Tyypillinen vuotuinen sademäärä on 1200-2000 millimetriä.

Aluejako

Vuonna 1984 "Alpenvereinseinteilung der Ostalpen (AVE)" esitti Itä-Alppien jakamista neljään pääalueeseen ja nämä edelleen 75 pienempään alueeseen. Aluejako perustuu suurelta osin tohtori Josef Morigglin vuonna 1924 esittämään jakoon, ja siinä kullekin alueelle on annettu numero. Numerot kuitenkin poikkeavat hieman niistä, joita käytetään luetteloissa, joissa esiintyvät myös Länsi-Alppien alueet.
Itä-Alppien pääalueet paikallisalueineen (suluissa luokittelunumero):
Leon Kruczkowski

Biografia

Leon Kruczkowski syntyi 28. maaliskuuta 1900 Krakovassa. Hän opiskeli kemiaa ja teknologiaa ja julkaisi ensimmäiset runonsa vuosien 1918 ja 1919 paikkella viimeistellessään opintojaan. Valmistuttuaan hän muutti Sleesian voivodikuntaan Etelä-Puolaan, missä hän julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa nimeltä "Młoty nad światem" (suom. "Vasarat maailman päällä") vuonna 1928. Sekä ensimmäisen romaaninsa "Kordian i cham" (suom. "Kordian ja moukka") vuonna 1932.
Myöhemmin hän alkoi kirjoittaa päätoimisesti ja muutti takaisin Krakovaan. Vuonna 1935 hän julkaisi ensimmäisen teatteridraamansa "Bohater naszych czasów" (suom. "Aikojemme sankari"), jonka hän kirjoitti uudelleen kolme vuotta myöhemmin nimellä "Przygoda z Vaterlandem" ("Seikkailu Vaterlandissa"). Molemmat teokset vastustivat vahvasti natsismia. Hän kirjoitti myös vasemmistolaisvaikutteisia kirjoitelmia sekä artikkeleita julkaistavaksi sanomalehdissä ja lentolehtisissä. Kruczowskin seuraavat novellit "Pawie pióra" ("Riikinkukon höyhenet") and "Sidła" ("Ansa") olivat vähemmän suosittuja.
Kruczowski palveli Puolan asevoimien upseerina Saksan hyökätessä Puolaan 1939 ja hänet pidätettiin ja lähetettiin vankileirille, jossa hän järjesti teatteriesityksiä. Hänen kaksi tekeillä ollutta novelliaan hävisivät sodan aikana. Sodan päätyttyä hän jatkoi kirjoittamista. Vuonna 1948 Kruczowski julkaisi teoksen nimeltä "Odwet" (suom. "Kosto"). Hänen menestynein teoksensa oli vuonna 1949 julkaistu "Niemcy" (suom. "Saksalaisia"), draama, joka tutkiskeli saksalaisten moraalista vastuuta toisen maailmansodan tapahtumista. "Saksalaisia" keräsi myös kansainvälistä huomiota ja se käännettiin 14 kielelle. Suomeksi sen käänsi Hella Wuolijoki.

Kunnianosoitukset

Kruczkowski palkittiin Puolan kansantasavallan rakentajain kunniamitalilla vuonna 1950 ja Leninin kansainvälisellä rauhanpalkinnolla vuonna 1953.
Liisan seikkailut peilimaailmassa (elokuva)

Juoni

Liisa on seurannut edesmenneen isänsä jalanjälkiä ja lähtenyt merille. Oltuaan kolme vuotta poissa ja palattuaan Kiinasta takaisin Lontooseen, hän kuulee entisen sulhasehdokkaansa Hamish Ascotin siirtyneen tämän isän seuraajana yrityksen johtoon. Liisan äiti on myynyt miehensä perimät yrityksen osakkeet ja joutunut panttaamaan talon. Liisa on vaarassa menettää joko laivansa tai perheensä kodin. Liisa kohtaa yllättäen Absolem-perhosen ja seuraa tätä peilin läpi Alimaailmaan.
Alimaailmassa Liisa tapaa vanhat tuttunsa Valkoisen kuningattaren, Irvikissan, Valkoisen kanin, Tittelityyn ja Tittelitomin ynnä muut. He toivovat, että Liisa pelastaisi Hullun Hatuntekijän, joka on nyt todella sekaisin ja huonovointinen. Hatuntekijä on aiemmin kertonut perheensä kuolleen, mutta väittää nyt, että perhe on sittenkin elossa. Hän pyytää Liisaa pelastamaan perheensä.
Valkoisen kuningattaren mielestä ainoa keino saada Hatuntekijä jälleen terveeksi, on tuoda tämän perhe takaisin. Liisan olisi matkustettava ajassa taaksepäin. Siihen tarvitaan kronosfääri, joka hallitsee kaikkea Alimaailman aikaa. Liisa lähtee itse Ajan luokse. Aika kertoo Liisalle, että menneisyyden muuttaminen on mahdotonta. Siitä huolimatta Liisa varastaa kronosfäärin, ja matkustaa aikaan, jolloin Hatuntekijä oli nuori. Kronosfäärin perässä on myös Punainen kuningatar, joka haluaisi kronosfäärin avulla saada Alimaailman hallintaansa.
Sami Sänpäkkilä

Sami Sänpäkkilä (s. 1975) on Ulvilasta kotoisin oleva ja nykyään Tampereella vaikuttava muusikko, elokuvaohjaaja ja levy-yhtiö Fonal Recordsin perustaja. Hän on julkaissut viisi kokopitkää albumia nimellä Es ja on mukana monissa muissa yhtyeissä, kuten Kiilassa ja Kemiallisissa ystävissä.
Sänpäkkilä on tehnyt kymmeniä lyhytelokuvia ja musiikkivideoita, joita on näytetty museoissa, taidegallerioissa ja elokuvafestivaaleilla ympäri maailmaa. Teokset käsittelevät erilaisia mielenmaisemia, kuten melankoliaa, paatosta ja toivoa. Vuonna 2014 hän sai Pirkanmaan taidepalkinnon.
Mustikkamaa

Mustikkamaa (ruots. Blåbärslandet) on noin 36 hehtaarin laajuinen, viheralueena oleva saari Helsingin keskustan itäpuolella. Se sijaitsee Kruunuvuorenselän pohjoisosassa Kulosaaren ja Korkeasaaren välissä. Yhdessä viereisen Korkeasaaren ja muutamien pienempien saarten kanssa se muodostaa Mustikkamaa–Korkeasaari-nimisen kaupunginosan.
Mustikkamaa on ollut Helsingin kaupungin omistuksessa kaupungin perustamisesta saakka, jolloin Kustaa Vaasa lahjoitti sen kaupungille samoin kuin läheiset Sompasaaren ja Korkeasaaren. Nämä saaret sijaitsivat tuolloin Vantaanjoen suulle perustettuun kaupunkiin johtavan vesiväylän varrella.  
Vuonna 1921 saaresta muodostettiin kansanpuisto. Nykyisin siitä käytetään nimitystä ulkoilupuisto. Mustikkamaalla sijaitsee vuonna 1921 rakennettu kesäravintola, kesäteatteri, ulkoiluteitä, uimaranta ja neljä tenniskenttää.
Kulosaaresta johtaa vuonna 1964 rakennettu silta Mustikkamaalle. Vuonna 1973 rakennettiin myös silta Mustikkamaalta Korkeasaareen. Kalasataman uudelta asuinalueelta (Sompasaaresta) johtaa Mustikkamaalle vuonna 2016 avattu kevyen liikenteen silta, jonka nimi on Isoisänsilta. Ennen siltojen rakentamista Mustikkamaalle oli vesiliikenneyhteys Hakaniemen torilta, mutta se ei ole enää käytössä. Saaren Kulosaaren-puoleisella rannalla on laaja pysäköintialue etupäässä Korkeasaaressa kävijöitä varten. Saarelle johtaa myös Rautatientorilta bussilinja 16.
Saaren nimi on aikoinaan esiintynyt myös muodossa Blåbersholmen, ja myös Mustikkamaan ja Kulosaaren välisestä salmesta (nykyisestä Hopeasalmesta) on käytetty nimeä Blåberssundet. Koska marjojen nimet Uudenmaan vanhassa paikannimistössä ovat harvinaisia, muutamat tutkijat ovat arvelleet, että nimi olisi alun perin ollut Blåbergsholmen, mikä viittaisi saaren kallioiden sinertävään väriin. Tämän vuoksi saaresta käytettiin 1900-luvun alussa suomeksi nimeä Sinivuorenmaa. 
Mustikkamaan alla sijaitsee kolme vuonna 1982 louhittua luolaa, joissa varastoitiin polttoöjyä vuoteen 1999 asti. Helen aikoo rakentaa kahteen yhdistettyyn luolaan Suomen suurimman kaukolämpövaraston. Vesijohtovedellä täytettävän lämpövaraston on tarkoitus valmistua vuonna 2021.
Elina Autio

Elina Autio (s. 1985) on vuonna 2014 Taideyliopiston Kuvataideakatemiasta valmistunut taiteilija. Hän on opiskellut Suomen lisäksi Münchenin taidekorkeakoulussa (2012–2013). Hänen töitään on nähtävissä muun muassa seuraavissa kokoelmissa: Kansallisgalleria, Kiasma, Suomen Kuvataideakatemia ja Suomen Taideyhdistys. Autio asuu ja työskentelee Leppävirralla.
Kivespussi

Kivespussi (lat. scrotum) on miehen ulkoinen sukupuolielin, jonka sisällä kivekset ja lisäkivekset sijaitsevat. Kivespussin tarkoitus on pitää kivekset elimistön ulkopuolella, jolloin niiden lämpötila pysyy elimistön lämpötilaa alhaisempana, mikä on tärkeää siittiöiden elinkelpoisena säilymisen, ja siten hedelmällisyyden kannalta.

Anatomiaa

Kivespussi sijaitsee vartalon etupuolella jalkojen välissä siittimen alla ja se muodostuu ihosta ja sidekudoksesta. Kivespussin iho on tyypillisesti ohut, pigmentoitunut ja kurttuinen. Lisäksi se on hyvin joustavaa ja se reagoi voimakkaasti lämpötilaan.
Kivespussi muodostuu kahdesta puoliskosta, joita yhdistää keskellä näkyvä kivespussin sauma (lat. raphe scroti). Kivespussin sauman kohdalla on kivespussin sisällä sidekudoksinen kivespussin väliseinä (lat. septum scroti), joka erottaa toisistaan oikean ja vasemman kiveksen. Kivesten korkeutta ja kivespussin kireyttä säätelee kaksi ohutta cremaster-lihasta, jotka sijaitsevat kivesten ja kivespussin välissä.
Kivespussissa sijaitsee kaksi kivestä, joiden päällä on lisäkivekset. Lisäkiveksistä lähtee siemenjohtimet. Lisäksi kivespussiin tulee kaksi verisuonta ja kaksi hermoa. Kivespussissa voi olla pieni määrä kudosnestettä.
Kivekset ja lisäkivekset ovat helposti tunnusteltavissa kivespussin ihon läpi, myös niiden muoto on mahdollista erottaa. On normaalia, että toinen kiveksistä roikkuu alempana.
Murrosiästä lähtien kivespussissa kasvaa karvoja (ks. häpykarvoitus).

Kivespussin toiminta

Jos kivespussissa on liian lämmintä, cremaster-lihakset rentoutuvat, jolloin kivespussin iho löystyy ja kivekset roikkuvat alempana. Jos kivespussissa on liian kylmä, se vetäytyy kasaan, jolloin kivekset nousevat lähemmäksi elimistöä siittimen tyven lähelle, jotta ne eivät jäähtyisi liikaa. Kivekset saattavat nousta jopa nivuskanavaan saakka. Kivespussi saattaa kiristyä myös seksuaalisen kiihottumisen vuoksi.

Kivespussin merkitys seksuaalisuudessa

Kivespussi on tuntoherkkää aluetta, minkä vuoksi sillä on merkitystä seksuaalisuudessa. Itsetyydytyksessä on tavallista, että kivespussia hyväillään, koska se tuottaa mielihyvää. Myös kumppani voi hyväillä sitä. Kivespussin läpi voi tunnustella ja hyväillä kiveksiä. Kivespussin ja kivesten näkymisellä tai niiden muotojen erottumisella voi jo sinänsä olla eroottista merkitystä.

Kivespussin sairaudet

Kivesten sairauksien lisäksi tyypillisiä kivespussiin liittyviä sairauksia ovat mm. hyvänlaatuiset nesterakkulat sekä hyvänlaatuiset talirauhaskasvaimet. Kiveskohjut eli varicocelet ovat kivespussin yläosan laajentuneita laskimoita, jotka aiheuttavat kipua ja harvemmin myös hedelmättömyyttä. Lisäkivekseen liittyvät tulehdukset voivat näkyä myös kivespussin turpoamisena, punoituksena ja kosketusarkuutena. Kiveksen kiertyminen taas on akuutti leikkaushoitoa vaativa tapaus, joka voi johtaa kiveksen menettämiseen.
Niittyhepokatti

Koko ja ulkonäkö

Niittyhepokatin yleisväritys vaihtelee harmaanruskeasta tummanvihreään ja etenkin siivissä ja takaruumiissa on voimakasta tummaa kuviointia. Satunnaisesti pohjaväri voi olla jopa punertava. Tuntosarvet ovat pitkät ja ohuet. Siivet ovat kapeat ja ulottuvat jonkin verran takaruumista pitemmälle. Naaraan ylöispäin kaartuva munanasetin ulottuu selvästi siipiä pitemmälle. Keskiruumiin selkäpuolella on koko selkäkilven pituinen keskiharjanne. Ruumiin pituus on koiraalla 27–34 mm ja naaraalla ilman munanasetinta 30–40 mm.

Levinneisyys

Suomessa sitä tavataan maan etelä- ja keskiosissa, joissa se on yleinen. Laji kuitenkin harvinaistuu pohjoista kohti. Levinneisyysalue kattaa lähes koko Euroopan, vain pohjoisimmista ja eteläisimmistä osista se puuttuu. Idässä levinneisyys ulottuu Keski-Aasiaan.
Isossa Britanniassa laji on uhanalainen ja rauhoitettu.

Elinympäristö ja elintavat

Niittyhepokatti elää nimensä mukaisesti lähinnä niityillä, kedoilla, kanervanummilla ja tienpientareilla kasvillisuuden joukossa. Joskus sitä tavataan soiltakin. Niittyhepokatti vaikuttaa suosivan jyrkkiä matalakasvustoisia rinteitä. Muista suurista hepokateista, kuten lehtohepokatista, poiketen laji sirittelee mieluiten kuumina kesäpäivinä auringonpaisteessa ja se sirittää vain päiväsaikaan. Äänenä on usein monta minuutia yhtäjaksoisesti kestävä kirkas siritys. Koiraat saattavat kokoontua ryhmiksi, joissa ne kutsuvat naaraita yhdessä. Hepokatin siritys voi kuulua jopa 50 metrin päähän.
Ravinnokseen niittyhepokatti käyttää pääasiassa tuoreita kasvinosia, vain harvoin muita hyönteisiä. Laji kykenee lentämään, mutta tekee sitä varsin harvoin ja silloinkin vain aivan lyhyitä matkoja. Eläin viihtyy lähellä maanpintaa ja häirittynä pakenee hyppien ja kätkeytyy kasvillisuuden joukkoon.
Käsiteltäessä niittyhepokatti voi purra haavan.
MAUSS

MAUSS (Mouvement Anti-Utilitariste dans les Sciences Sociales) on ranskalainen tutkijaryhmä. Sen tavoitteena on järjestelmällisesti murtaa taloustieteellisten teorioiden filosofisia perusteita. Ryhmä on saanut inspiraationsa 1900-luvun alun ranskalaissosiologista Marcel Maussista jonka kuuluisin teos on Lahja (1925).
Ryhmän perustajajäsenet ovat: Alain Caillé, Gérald Berthoud, Ahmet Insel, Serge Latouche ja Pauline Taieb. Ryhmä julkaisee kaksi kertaa vuodessa ilmestyvää julkaisua La Revue du MAUSS semestrielle, jonka kustantaja on vuodesta 1988 ollut La Découverte.
Pu’er

Maatiede

Prefektuuri rajoittuu kaakossa osin Laosiin ja Vietnamiin, etelässä Xishuangbannan prefektuuriin, lännessä Myanmariin ja luoteessa Lincangin prefektuuriin. Pohjoisessa naapurina on Dalin, koillisessa Chuxiongin, idässä Yuxin ja Honghen prefektuurit.

Teetuotanto

Pu’erin seutua pidetään teepensaan (Camellia sinensis) alkukotina. Seudun vuoristosta on tavattu on hyvin vanhoja teepensaan lähilajien villikantoja (vanhin tunnettu, maailman vanhimpana teepuuna pidetty elävä Camellia taliensis on yli 2700 vuotta vanha), näiden villejä välimuotoja teepensaan kanssa ja hyvin vanhoja teepensaiden päämuunnoksia (C. sinesis var. assamica ja C. sinesis var. sinesis) sekä teepensaan kehitykseen liittyviä kasvifossiileja. Seudun teekulttuuri kuuluu maailman vanhimpiin ja kakuiksi puristettu pu’er-tee on sieltä peräisin. Seudun teenviljely mainitaan Tang-dynastian ajan kirjallisissa lähteissä (yli 1100-vuotta sitten) ja pu’er-teen alkuperä kerrotaan Ming-dynastian aikaisessa teoksessa. Seudulle on perustettu vuonna 2012 FAO:n hyväksymä teehen keskittyvä maatalousperinnön suojelualue.
Pu’erin prefektuurissa sijaitsee Xishuangbannan ohella monia Yunnanin maakunnan teetuotannostaan arvostetuista teevuorista.
Sian morsian

Sian morsian on Viivi ja Wagner -sarjakuva-albumi, joka julkaistiin vuonna 2007. Järjestyksessään se on kymmenes sarjakuvista koottu albumi. Sian morsian sisältää sarjakuvia vuosilta 2005–2006. Sivuja on 56. Alussa on väritetty tarina.
Kerminlampi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Ruotsalaisen alueella (14.14), jonka Lauhjoen valuma-alueeseen (14.147) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 113 metriä mpy.
Saarijärven vaakuna

Saarijärven vaakuna on Saarijärven kaupungin tunnus. Sen aihe viittaa kunnan nimeen esittäen seudun järviä hopeisella kilvellä, joita sahakoroisten hirsien kuvaamat metsäiset saaret halkovat.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä kolme yläreunaltaan sahakoroista hirttä, joista keskimmäinen punainen, toiset mustia.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Saarijärven kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 12. heinäkuuta 1954. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 14. syyskuuta samana vuonna.
Ricotta

Ricotta on italialainen herasta valmistettava tuorejuusto. Ricottaa valmistetaan kaikkialla Italian juustontuotantoalueilla. Nimi ricotta merkitsee "uudelleen keitetty". Ricotta romana valmistetaan lampaanmaidon herasta ja ricotta di vacca lehmänmaidon herasta. Ricotta tipo dolce tarkoittaa suolaamatonta juustoa, ricotta tipo forte kypsynyttä, ricotta salata suolattua ja ricotta affumicata savustettua. Ricotta secca tarkoittaa kovaa raastettavaa juustoa.
Ricottaa myydään harkon tai korin muotoisena tai liemeen säilöttynä. Valmistuksessa hera kuumennetaan 70–80 asteen lämpötilaan ja laitetaan koreihin nesteen valuttamiseksi pois. Lopuksi se puristetaan ja pakataan ilman kypsentämistä.
Ricottan rasvapitoisuus on 20 % kuiva-aineesta. Se on maultaan hiukan makeaa, ja se sopii monenlaiseen ruokakäyttöön.
Larry Knechtel

Lawrence William ”Larry” Knechtel (4. elokuuta 1940 – 20. elokuuta 2009) oli yhdysvaltalainen muusikko. Hän on soittanut sekä yhtyeissä että studiomuusikkona.
Basistina häntä voi kuulla esimerkiksi The Byrds -yhtyeen "Mr. Tambourine Man" versiolla. Bread-yhtyeen "The Guitar Man" tarjoaa esimerkin hänen soolokitaroinnistaan. Pianistina Knechtelin tunnetuimpia esityksiä on Simon & Garfunkel -duon "Bridge over Troubled Water" -kappaleen osuudet.
Hän on ollut mukana myös Billy Joelin albumilla Streetlife Serenade (1974) ja Barry Mannin albumilla Survivor (1975).
Isokissankäpälä

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen isokissankäpälä kasvaa 5–15 cm korkeaksi. Kasvi on tukevahko ja tiheäkarvainen. Ruusukelehdet ovat suikeita ja 3–7 cm pitkiä. Varsilehdet ovat hieman ruusukelehtiä lyhyempiä ja kapeampia. Mykeröitä on tavallisesti 3–6. Kukinto on väritykseltään ruskean valkoinen. Isokissankäpälä kukkii heinä-elokuussa.

Levinneisyys

Isokissankäpälä on arktis-alpiininen laji, jota tavataan vuoristoalueilla ja tundralla mm. Yhdysvalloissa, Kanadassa, Venäjällä ja Mongoliassa. Skandinaviassa lajia tavataan Norjassa, Suomessa ja Ruotsissa. Suomen esiintymät ovat Enontekiön luoteisosissa noin 12:lla suurtunturilla. Suurimmat isokissankäpäläkasvustot ovat Haltilla. Porojen liikalaidunnus ja tunturien kuluminen uhkaavat lajia. Suomessa laji on rauhoitettu.

Elinympäristö

Isokissankäpälää tavataan lähinnä tuntureiden keskipaljakalla. Laji viihtyy kosteilla kankailla, ruohoniityillä, routamailla ja lumenviipymillä. Korkeimmillaan lajia on tavattu 1 150 metrin korkeudessa. Isokissankäpälä on kalkinsuosija.
Pitäjänlampi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,3 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä.Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 66 100 kuutiometriä eli 0,066 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 2,9 metriä ja suurin syvyys on 3,8 metriä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Asunnanjärven valuma-alueella (35.68), jonka Vähä-Asunnan valuma-alueeseen (35.687) se kuuluu.
The Legend of Zelda (LCD-pelit)

Nintendon The Legend of Zelda -pelisarjan pelit tehtiin tavallisesti konsoleille, mutta kaksi elektroniikkapeliä julkaistiin vuonna 1989, Zelda Game & Watch ja Zelda Game Watch.

Zelda Game & Watch

Nintendo julkaisi Zelda Game & Watch -elektroniikkapelin Game & Watch -sarjaansa vuoden 1989 syksyllä. Taitettavassa laitteessa on kaksi näyttöä ja pelin ohjaimet löytyvät alemmasta puolikkaasta, Nintendo DS:n tapaan. Peli on tasohyppelypeli ja mukailee toteutukseltaan The Adventure of Linkiä. Konsolipeleistä tuttuja elementtejä ovat Triforce, Elämän vesi, vasara ja kartta. 
Linkin tehtävänä on pelastaa Prinsessa Zelda, kulkien läpi kahdeksan luolan, jota kutakin vartioi lohikäärme. Luola koostuu yhdestä näytöstä, jonka alaosassa Link etenee taistellen hirviöitä vastaan raivaten lopulta tiensä ruudun yläosaan, jossa luolan vartija odottaa. Jokaisesta voittamastaan lohikäärmeestä Link saa Triforcen osan. Voitettuaan viimeisen lohikäärmeen Link pääsee Zeldan luo. Zelda vapautuu vankilastaan ja kävelee Linkin luo, jolloin peli päättyy. 
Vuonna 1998 Toymax Inc. julkaisi pelin uudelleen Mini Classic -sarjassaan, joka oli joukko avaimenperän kokoisina laitteina toteutettuja Game & Watch -pelejä. Lokakuussa 2002 Nintendo julkaisi pelin piilotettuna lisänä Game Boy Advance -peliin Game & Watch Gallery 4. Pelissä näytön suhteita on muutettu alkuperäisestä matalammaksi ja leveämmäksi.

Zelda Game Watch

Zelda Game Watch, Zelda-pelikello on Nelsonicin julkaisema rannekello, joka sisältää elektroniikkapelin. The Legend of Zeldaa mukaileva peli sisältää kahdeksan luolaa, jossa jokaisessa on neljä huonetta. Link etenee huoneesta toiseen keräten esineitä ja taistellen keesejä, aquamentuksia ja muita hirviöitä vastaan. Huoneista löytyviä esineitä ovat miekka, bumerangi, sydän ja pommi sekä avain, jonka avulla Link pääsee seuraavaan huoneeseen. Selvitettyään luolan neljännen huoneen Link saa Triforcen osan ja jatkaa seikkailua seuraavassa luolassa.
Pelikelloa myytiin mustana, punaisena, valkoisena ja vaaleanpunaisena versiona.
Stratosfääri

Stratosfääri eli yläilmakehä on ylemmän ilmakehän kerros, joka alkaa
troposfäärin yläpuolelta, keskimäärin noin 15 kilometrin korkeudesta.
Useimmat Maassa tuntemamme sääilmiöt, kuten sateet, tapahtuvat troposfäärissä. Stratosfäärissä ilma johtaa ääntä, mutta siellä ilma on kuitenkin liian ohutta ihmisen hengitettäväksi. 
Stratosfäärissä oleva otsonikerros suojaa kasveja ja eläimiä syöpää aiheuttavalta ja tappavalta, Auringosta tulevalta, hyvin lyhytaaltoiselta ultraviolettisäteilyltä. Kosminen säteily synnyttää stratosfäärissä sekundaarisäteilyä.
Stratosfääri on päiväntasaajalla n. 17–50 kilometrin korkeudessa, mutta napa-alueilla stratosfäärin alaraja, tropopaussi, on vain n. 8 kilometrin korkeudessa. Ilmanpaine on stratosfäärissä noin 1/10–1/1 000 siitä mitä maan pinnalla.
Maan stratosfääri mahdollistaa elämän hengissä säilymisen, toisin kuin Venuksessa ja Marsissa, joissa stratosfääriä ei ole.
Tropopaussi toimii lukkona, joka estää vesihöyryä pääsemästä ylempään ilmakehään ja hajoamasta siellä Auringon säteilyn vaikutuksesta, jolloin vety haihtuisi avaruuteen. Kylmä stratosfääri ei pysty sisältämään runsaasti vesihöyryä, sillä kylmä ilma sisältää muutenkin vain vähän kosteutta. Tällöin otsonikerroksen yliseen stratosfääriin ei kulkeudu kuin pieni määrä vesihöyryä kerrallaan Auringon ultraviolettisäteilyn hajotettavaksi.
Silti pieniä määriä vesihöyryä pääsee ylempään ilmakehään muun muassa tulivuorenpurkauksissa ja haihtumaan Maasta pois.
Joskus noin 15–35 kilometrin korkeudessa stratosfäärissä muodostuu polaarisia stratosfääripilviä eli helmiäispilviä.
Silloin tällöin tulivuorenpurkaukset nostavat stratosfääriin pieniä rikkihappopisaroita, jotka heijastavat pois Auringon säteilyä. Tällöin Maan lämpötila alenee hieman.
Stratosfäärissä on jääkiteitä, joilla on suuri merkitys otsonikadossa. Kun CFC-yhdiste nousee stratosfääriin, niin ne härmistyvät jääkiteisiin ja hajoavat klooriksi joka tuhoaa otsonikerrosta. 
Stratosfäärissä ilmalla on oma kiertoliikkeensä, joka ei noudata troposfäärin lakeja. Ilma lämpenee stratosfäärissä otsonin vaikutuksesta huippua kohti mentäessä, mistä johtuen stratosfäärin ilma on vakaassa tilassa.
Stratosfäärin yläosaa lämmittää otsonin, vesihöyryn ja hiilidioksidin absorboima Auringon ultraviolettisäteily.
Stratosfäärin yläpuolella noin 50–85 kilometrin korkeudessa on mesosfääri. Siellä lämpötila laskee −3 °C:sta −70 °C:een.