Tyyppi-identiteettiteoria

Tyyppi-identiteettiteoria eli tyyppifysikalismi on fysikalistinen mielenfilosofinen identiteettiteoria, jonka mukaan henkiset tapahtumat ovat tyyppi-identtisiä aivoissa tapahtuvien fysikaalisten tapahtumien kanssa. Näiden tapahtumien välillä vallitsee näin korrelaatio. Tyyppi-identiteettiteorian mukaan esimerkiksi kipu on identtistä joidenkin tiettyjen aivotilojen (kuten C-fiber-stimulaatio) kanssa.
Tyyppi-identiteettiteoria syntyi 1950-luvulla behaviorismin hiipumisen myötä. Mielenfilosofian valtavirtana se säilyi kuitenkin ainoastaan 1970-luvulle asti, jolloin funktionalismi syrjäytti sen, lähinnä Hilary Putnamin monitoteutuvuuden argumentin ansiosta.
Teoriaa kutsutaan tyyppi-identiteettiteoriaksi erotuksena samankaltaisesta mutta erillisestä teoriasta nimeltä esiintymä- eli token-identiteettiteoria. Ero perustuu tyyppi–token-erotteluun.

Tausta

U. T. Place oli eräs tyyppi-identiteettiteorian kehittäjiä ja tunnetuksi tekijöitä 1950- ja 1960-luvuilla. Hänen mukaansa tyyppi-identiteettiteorioiden ajatus sai alkunsa 1930-luvulla psykologi E. G. Boringin kautta. Kesti lähes neljännesvuosisadan ennen kuin ajatus sai hyväksyntää filosofien parissa. Boring kirjoitti teoksessaan The Physical Dimensions of Consciousness (1933):
»Tämän kirjoittajalle täydellinen korrelaatio on identtisyyttä. Kaksi tapahtumaa, jotka tapahtuvat aina yhdessä samaan aikaan samassa paikassa, ilman mitään ajallista tai avaruudellista eroa, eivät ole kaksi tapahtumaa vaan sama tapahtuma. Tämänhetkiset mieli–ruumis-korrelaatioiden muotoilut eivät myönnä avaruudellista korrelaatiota, joten ne palauttavat [mieli–ruumis-korrelaatiot] pelkästään ajallisiksi korrelaatioiksi.»
Placen mukaan esteenä sille, että tällainen näkemys mielestä olisi hyväksytty, oli se etteivät filosofit ja loogikot olleet vielä kiinnostuneet riittävässä määrin identiteetin ja viittaamisen kysymyksistä yleisesti. Tuohon aikaan vallitseva tietoteoria loogisten positivistien keskuudessa oli fenomenalismi. Boring kannatti itsekin tällaista teoriaa, ja pyrki yhdistämään sen identiteettiteorian kanssa. Tämä johti eräänlaiseen reductio ad absurdumiin, koska aivotilat osoittautuvat tällaisella analyysillä identtisiksi värien, muotojen, äänien ja muiden aistikokemusten kanssa.
Ilmapiiri fysikalistisia ja realistisia ajatuksia kohtaan muuttui 1900-luvun puoltaväliä kohti sallivammaksi. Tähän vaikuttivat toisaalta uudelleen herännyt kiinnostus Gottlob Fregen töitä ja hänen mieltä ja merkitystä koskevia ajatuksiaan kohtaan (muun muassa Herbert Feiglin ja J. J. C. Smartin taholta) ja toisaalta fenomenalismin kumoaminen Ludwig Wittgensteinin myöhäisfilosofian ja J. L. Austinin vaikutuksesta. Looginen behaviorismi kehittyi vakavaksi haastajaksi kartesiolaiselle ”aaveelle koneessa”, ja vaikka sen vaikutus mielen ja ruumiin ongelman suhteen ei kestänytkään kovin kauan, siihen kuulunut sisäisten tapahtumien eliminointi mielenfilosofiasta vaikutti myös tyyppi-identiteettiteorian muotoiluihin ja hyväksyntään.

Tyyppi-identiteettiteorian eri muotoja

Kolmen yleisimmän tyyppi-identiteettiteorian muotoilun, Placen, Feiglin ja Smartin, välillä on pieniä mutta mielenkiintoisia eroja. Kaikki jakavat kuitenkin keskeisen ajatuksen siitä, että mieli on identtinen jonkin fysikaalisen kanssa. Teoriat julkaistiin useissa artikkeleissa 1950-luvun loppupuolella.

Place

Placen (1956) ajatus perustui Bertrand Russellin tekemään erotteluun erilaisten olla-lauseiden välillä: olla identiteetin merkityksessä, olla yhtäsuuruuden merkityksessä ja olla koostumuksen merkityksessä. Placen ajatus liittyi näistä täsmällisemmin koostumukseen. Placen mukaan korkeamman tason henkiset tapahtumat koostuvat alemman tason fysikaalisista tapahtumista ja ne voidaan lopulta palauttaa analyyttisesti niihin. Näin Place pystyi vastaamaan vastaväitteeseen siitä, etteivät ”aistimukset” tarkoita samaa kuin ”henkiset prosessit”, esimerkillä siitä, ettei ”salama” tarkoita samaa kuin ”sähköinen purkaus”, koska määritämme jonkin salamaksi katsomalla ja näkemällä sen, kun taas määritämme jonkin sähköpurkaukseksi kokeellisin menetelmin. Siitä huolimatta lause ”salama on sähköinen purkaus” on totta, koska edellinen koostuu jälkimmäisestä.

Feigl ja Smart

Feigl (1957) ja Smart (1959) puolestaan tulkitsivat identiteetin kahden kuvauksen samaan asiaan viittaavien referenttien välisenä identtisyytenä, aivan kuten ”aamutähti” ja ”iltatähti” viittaavat kummatkin Venukseen. Näin he olisivat vastanneet vastaväitteeseen siitä, etteivät ”aistimukset” tarkoita samaa kuin ”aivoprosessit”, herättämällä fregeläisen erottelun: ”aistimukset” ja ”aivoprosessit” tarkoittavat todellakin eri asioita, mutta ne viittaavat samaan fysikaaliseen ilmiöön. Näin lauseessa ”aistimukset ovat aivoprosesseja” on kyse kontingentista, ei välttämättömästä, identtisyydestä.