google/wiki40b huggingface dataset:
Le Grand Délire

Juoni

Le Grand Délire kertoo Pierrestä (Pierre Blaise), joka päättää muuttaa rauhallisen sukutalon bordelliksi.

Tuotanto

Le Grand Déliren tuotantoyhtiöinä olivat ranskalaiset Kangourou Films ja Paris-Cannes Productions, länsisaksalainen Film Cine Produktion sekä italialainen Arden Distribuzione.

Julkaisu

Le Grand Délire sai ensi-iltansa Ranskassa 30. huhtikuuta 1975, Länsi-Saksassa 17. lokakuuta 1975 ja Italiassa vuoden 1976 keväällä. Elokuvan teatterilevittäjinä olivat Ranskassa Lugo Films, Länsi-Saksassa Gloria Filmverleih ja Italiassa Arden Cinematografica. Elokuva keräsi Ranskassa teatterikierroksensa aikana 84 568 katsojaa.
Östra Finland (1905–1910)

Östra Finland oli Viipurissa vuosina 1905–1910 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Kirjanpainaja G.A. Ekholmin julkaisema Östra Finland oli linjaltaan liberaali ruotsinkielisen vähemmistön oikeuksien puolustaja. Se pyrki olemaan myös ajankohtainen uutis- ja kulttuurilehti. Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 3 000 kappaletta vuonna 1910.
Tanssii tähtien kanssa (6. tuotantokausi)

Juontajat

Ohjelman juontajina jatkoivat edellisen tuotantokauden juontajakaksikko Vappu Pimiä ja Mikko Leppilampi. Ilta-Sanomat uutisoi internetsivuillaan toukokuun 2011 alussa, että MTV3:n ohjelmajohtaja Jorma Sairanen harkitsisi uudestaan Leppilammen juontapestiä tämän jouduttua otsikoihin olleessan osallisena vappuna 2011 sattuneeseen tappeluun. MTV3 tiedotti kuitenkin muutamaa päivää myöhemmin Ilta-Sanomien uutisen olevan virheellinen ja että Leppilampi tulisi jatkamaan normaaliin tapaan juontajana.

Tuomarit

Ohjelman kaikilla aikaisemmilla tuomareina toimineet Jukka Haapalainen ja Jorma Uotinen jatkoivat tuomareina, samoin myös kahdella ensimmäisellä tuotantokaudella tanssinopettajana toiminut ja kolmannesta tuotantokaudesta alkaen tuomarina toiminut Helena Ahti-Hallberg jatkoi tuomaristossa. Edellisellä kaudella tuomarina debytoinut Jone Nikula ei jatkanut tuomarina, vaan hänet korvasi laulaja Anna Abreu.
Ensimmäisen suoran lähetyksen jälkeen Abreuta kritisoitiin liian tiukasta linjasta. Monet pitivät häntä myös nuorena ja kokemattomana kilpailun tuomariksi. Tuotantoyhtiöstä puolestaan todettiin Abreun käytöksen olleen sopimusten mukaista eikä hänen haluttu muuttavan linjaansa.
Kohmalanjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 6,2 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 96,2 metriä mpy.
Ivar Ulrik Wallenius

Ivar Ulrik Wallenius (30. tammikuuta 1793 Akaa – 23. toukokuuta 1874 Helsinki) oli suomalainen orientalisti.
Walleniuksen vanhemmat olivat Rymättylän kappalainen Johan Wallenius (1758–1829) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Anna Lovisa Favorin. Hän kävi Turun katedraalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1811. Wallenius valmistui Turun akatemiasta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1815. Hänestä tuli riemumaisteri 1869.
Wallenius toimi Turun akatemian kirjaston ylimääräisenä amanuenssina 1815–1824, arabian kielen dosenttina vuodesta 1817 sekä Turun katedraalikoulun lehtorin luokan venäjänopettajana 1817–1819. Hän oli sitten Turun akatemian ja myöhemmin Aleksanterin yliopiston itämaisen kirjallisuuden apulainen vuodesta 1824 alkaen ja hän toimi ajoittain myös vt. professorina. Wallenius sai virastaan eron täysinpalvelleena 1853. Hän oli myös Painotarkastuskomitean jäsen 1848. 
Wallenius aloitti indologian tutkimuksen Suomessa ja hän opetti ensimmäisenä sanskritin kieltä Aleksanterin yliopistossa. Hän opetti myös armenian kieltä yliopistossa. Wallenius lahjoitti vuonna 1869 8 000 markkaa itämaisten kielten opiskelijoiden apurahoja varten. Wallenius oli vuonna 1850 Georg August Wallinin väitöstilaisuudessa vastaväittäjänä. Walleniuksen oma väitöskirja oli vuosina 1816 ja 1819 julkaistu Koraanin 58. suuran ruotsinkielinen käännös.
Ilkka Hollo

Ilkka Pentti Hollo (s. 10. marraskuuta 1944 Tampere) on kenraaliluutnantti evp, joka toimi Puolustusvoimain pääesikunnan päällikkönä.
Hollo syntyi varastopäällikkö Jorma Hollon ja konttoristi Anna Tirkkosen perheeseen. Hänen ensimmäinen puolisonsa (1967–1970) oli Riitta Sassi ja toinen vuodesta 1971 on Pirjo Tuulikki Iskanius. Hollo tuli ylioppilaaksi vuonna 1963 ja valmistui Kadettikoulusta vuonna 1967 ja Sotakorkeakoulusta vuonna 1977, kapteenikurssin hän suoritti vuonna 1971. Hän toimi Hämeen jääkäripataljoonassa koulutusupseerina ja komppanianpäällikkönä vuosina 1967–1968, Reserviupseerikoulussa koulutusupseerina vuosina 1968–1972 ja koulun johtajana vuosina 1991–1992. Pääesikunnan esikuntaupseeri Hollo oli vuosina 1972–1975 ja 1977–1980, puolustusvoimain komentajan adjutantti vuosina 1980–1984, sotilasasiamies Oslossa vuosina 1984–1988, Karjalan jääkäripataljoonan komentaja vuosina 1988–1990, Pohjois-Karjalan prikaatin komentaja vuonna 1990 ja Lapin sotilasläänin komentaja vuosina 1993–1994. Puolustusministeriön puolustuspoliittisen osaston päälliköksi hänet nimitettiin vuonna 1994.  Hollo ylennettiin vänrikiksi vuonna 1964, luutnantiksi vuonna 1967, yliluutnantiksi vuonna 1970, kapteeniksi vuonna 1973, majuriksi vuonna 1978, everstiluutnantiksi vuonna 1986, everstiksi vuonna 1990 ja kenraalimajuriksi vuonna 1993.  
Hollo erosi Suomen puolustusvoimien palveluksesta kenraaliluutnanttina ja Puolustusvoimain pääesikunnan päällikkönä vuoden 2002 lopussa, hänen seuraajansa tehtävässä oli kenraaliluutnantti Kari Rimpi.
Flecktarn

Flecktarn (myös flecktarnmuster tai fleckentarn) on monivärinen, yleisemmin viisivärinen saksalainen maastokuvio. Saksan armeija alkoi kehittämään maastokuvioita ja maastopukua jo ennen toista maailmansotaa. Waffen-SS-joukot ottivat maastokuvioiset varusteet käyttöön vuonna 1935.
Vuonna 1976 Bundeswehr suunnitteli uuden oliivinvihreä-harmaa maastokuvion. Sen pohjalta vuonna 1990 Bundeswehr otti käyttöön nykyisen Saksan armeijan Flecktarn-maastokuvion. Flecktarn-tyyppisiä maastokuvioita on nykyään myös muun muassa Tanskan maavoimien käytössä.
Viikossa aikuiseksi

Katsojamäärät

Elokuva oli ensi-iltaviikonloppunaan (23.–25.1.2015) Suomen katsotuin elokuva 25 771 katsojallaan. Se oli katsotuin myös toisella esitysviikollaan. Helmikuussa elokuva ylitti 100 000 katsojan rajan.
Urbanus VII

Paavi Urbanus VII (s. 4. elokuuta 1521, Rooma - k. 27. syyskuuta 1590, Rooma; syntyjään Giovanni Battista Castagna) oli lyhimpään hallinnut paavi historiassa ja hän toimi paavina 15. syyskuuta 1590 – 27. syyskuuta 1590. Ainoa häntä lyhyemmän ajan paavina toiminut oli ainoastaan kolme päivää hallinnut Stefanus II, jota ei nykyisin lasketa paaviksi, koska hän kuoli kolmantena päivänä valinnastaan ennen kuin hänet ehdittiin vihkiä piispaksi. Urbanus VII oli 15. syyskuuta 1590 tapahtuneesta valinnastaan lähtien paavina ainoastaan 13 päivää, sillä hän kuoli 27. syyskuuta malariaan.
Harjunpää ja rautahuone

Harjunpää ja rautahuone on 2010 ilmestynyt Matti Yrjänä Joensuun viimeiseksi jäänyt romaani.

Juoni

Kirja kertoo kotonaan äitinsä ja "paappansa" luona asuvasta nuorehkosta sairaanhoitajamiehestä, Orvosta, joka saa elantonsa hieromalla. Kotonaan hän yrittää jatkuvasta nöyryyttämisestä huolimatta kärsivällisesti pitää huolta läheisistään ja on tunnustettu sekä pidetty ammattilainen työssään hierojana. Ystävällisen ja miellyttävän Orvon elämällä on kääntöpuolensa. Hän elää iltaisin kaksoiselämää toimimalla salanimillä maksullisena seurana varakkaille naisasiakkaille, toisin sanoen miesprostituoituna.
Tapahtumat alkavat tiivistyä, kun keskeltä Helsinkiä sijaitsevasta asunnosta löydetään kuollut, eläessään hyvin toimeentullut yksinasuva keski-ikäinen nainen. Tutkinnassa käy ilmi, että kuolemaan liittyy erittäin raaka rikos. Rikosylikonstaapeli Harjunpää kollegoineen joutuu lähes epätoivoiselta vaikuttavan haasteen eteen, sillä minkäänlaisia johtolankoja syyllisen löytymiseksi ei kovastakaan yrittämisestä huolimatta tahdo löytyä.
Shangri-La (Yunnan)

Nimi

Aiemmin paikka oli piirikunta nimeltä Zhongdian. Se nimettiin uudelleen Shangri-Laksi 17. joulukuuta 2001 englantilaisen James Hiltonin romaanissa Sininen kuu olevan fiktiivisen paikan mukaan. Piirikunnasta tuli piirikuntatason kaupungiksi 16. joulukuuta 2014.

Hallinnollinen jako

Kuntatasolla kaupunki jakauttuu neljään suurkuntaan, kuuteen maalaiskuntaan ja yhteen naxeille varattuun etniseen kuntaan. Kaupungin keskus on Jiantangin (tai Gyaitangin) suurkunta.
Ligue 1 (Algeria)

Historia

Varsinaisesti sarja sai alkunsa vuonna 1904, jolloin mukana oli vain muutama joukkue. Sarjaa pelattiin vuosina 1904, 1905 ja 1908. Sittemmin vuosien 1920-1959 aikana pelattiin kolmella eri alueella omana sarjana, jotka olivat Alger League, Constantine League ja Oran League. Kunkin sarjan voittanut pääsi pelaamaan North African Champions Cup mestaruudesta. Kaudesta 2010–2011 lähtien sarjaa uudistettiin ja siitä tuli Algerian jalkapalloliiton tekemien muutosten myötä täysammattilaissarja.
Sundbusserne

Sundbusserne (ruots. Sundsbussarna) on tanskalainen varustamo, joka liikennöi Ruotsin Helsingborgin ja Tanskan Helsingørin välillä yli Juutinrauman. Liikennöinti tapahtuu kahdella matkustaja-aluksella, M/S Sundbuss Magdelonella ja M/S Sundbuss Pernillella. Molemmat laivat purjehtivat Ruotsin lipun alla. Varustamo perustettiin vuonna 1957.
Hartaanselkä

Hartaanselkä on Siikajoen kunnassa, entisen Ruukin (ja sitä ennen Paavolan) kunnan alueella sijaitseva kylä. Kylä sijaitsee lähellä Limingan ja Siikalatvan, entisen Rantsilan kunnan rajoja. Keskustaajamasta Ruukista on matkaa noin 25 kilometriä.
Alueen asutus on keskittynyt harjuselänteen reunaan nauhamaisesti Metsäperän kylän ja Tyrnävän Temmeksen taajaman välisen yhdystien 8090 varteen. Kylällä on toiminut kyläkauppa, joka on lakkautettu 1980-luvulla. 
Hartaanselkä kuuluu maakunnallisesti arvokkaaseen Mankila-Sipolan maisema-alueeseen.
Thomas Beecham

Sir Thomas Beecham (29. huhtikuuta 1879 St. Helena – 8. maaliskuuta 1961 Lontoo) oli 1900-luvun alkupuolen merkittävin brittiläinen kapellimestari. Hän perusti useita brittiläisiä orkestereita mukaan lukien New Symphony Orchestran, Lontoon filharmonisen orkesterin ja Royal Philharmonic Orchestran.
Pohjoiset kultit

Vastaanotto

Dagens Nyheterin Jonas Thente kirjoitti arvostelussaan, että ”hyvä kauhukirjallisuus pystyy usein kuvaamaan omaa aikaamme tarkemmin kuin paraskaan yhteiskuntakriitikko” ja ”harvoin tapaa esikoiskirjailijaa, jolla on näin paljon sanottavaa, keskustelua herättäviä ajatuksia – ja kykyä leikitellä niillä”.
Kauhukirjailija Marko Hautala kirjoitti blogissaan teoksen olevan poikkeuksellisen vahva ja omaperäinen. Häiritsevissä kertomuksissa on myös yhteiskunnallista sävyä. Tähtivaeltajan kriitikko Anne Leinonen kirjoitti teoksen sopivan vaativallekin lukijalle. Kirjailija yhdistää perinteisiä kauhuaiheita melankoliseen arkirealismiin ja mustaan huumoriin. Fager tutkii ennen kaikkea ihmisten reaktioita kauhistuttavaan ja yliluonnolliseen.
Enrico Mainardi

Enrico Mainardi (19. toukokuuta 1897 Milano – 10. huhtikuuta 1976 München) oli italialainen säveltäjä ja sellisti.
Mainardi sai isältään sellon kolmivuotiaana ja esiintyi julkisesti yhdeksän ikäisenä. Hän valmistui myöhemmin Milanon konservatoriosta. Soittotaidot pääsivät rapistumaan ensimmäisen maailmansodan aikana, mutta Mainardi aloitti syventymisen sellonsoittotaitoon uudelleen. Myöhemmällä iällään hän tuli tunnetuksi paitsi esiintyjänä, myös huomattavana pedagogina ja sellonsoiton professorina. Hän työskenteli uransa aikana Italian lisäksi Saksassa, jossa hän 78-vuotiaana kuolikin.
Mainardin sävellettyyn tuotantoon kuuluu esimerkiksi neljä sellokonserttoa.
Mainardi esiintyi Suomessa Helsingin kaupunginorkesterin konsertissa 29. tammikuuta 1960.
Pönttövuoren rautatietunneli

Vanha tunneli

Jyväskylä–Pieksämäki-rataa rakennettaessa vuonna 1914 päätettiin alun perin kiertää Pönttövuori. Ratalinjan oikaisemiseksi päädyttiin kuitenkin tunnelin rakentamiseen. Sitä ennen Suomessa oli puhkaistu vain 156-metrinen Pohjankurun tunneli rantaradalla. Tunnelin vaativuuden vuoksi otettiin ensimmäisen kerran Suomessa käyttöön runsaasti koneita. Tunnelin rakentaminen alkoi vuonna 1914. Sitä valmistui käsityönä 30 ja konetyönä lähes 60 metriä kuukaudessa. Juhannusaattona 1917 tunnelia kummastakin päästä louhineet ryhmät kohtasivat vuoren sisällä. Kiskot Pönttövuoren tunneliin saatiin vuoden 1918 alussa. Vanha tunneli on 1 223 metriä pitkä, ja se oli Suomen pisin tunneli vuoteen 1964 saakka, jolloin Jyväskylä–Haapajärvi-rataosuudelle valmistui 2 734 metrin pituinen Kangasvuoren tunneli.
Tunneliin virtaava vesi oli varsinkin talvisaikaan ongelmana. Tämä ratkaistiin peittämällä tunnelin suuaukot verhoilla ja myöhemmin kummassakin päässä olleilla pariovilla. Tunnelin päissä olivat myös vahtituvat ja opastimet. 
Vanhempi tunneli ratakiskoineen on poistettu käytöstä. Se on myös tunnettu kulttuurihistoriallisena ”Savon ja Hämeen rajana”. Huomionarvoinen piirre vanhassa tunnelissa on sen suoruus: tunnelin toinen pää on koko ajan näkyvissä.

Uusi tunneli

Vanha tunneli kävi liian matalaksi, kun Jyväskylä–Pieksämäki-rataosuutta sähköistettiin vuonna 1995. Tunnelia olisi pitänyt laajentaa, mutta halvemmaksi tuli rakentaa vanhan viereen lähes 200 metriä pidempi uusi tunneli. Uuden tunnelin pituus on 1 421 metriä.
Takane (1945)

Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 5. lokakuuta 1945 ja sen romutus saatiin päätökseen 27. marraskuuta 1947.
Pirkko Koski

Pirkko Kaarina Mirjami Koski (o.s. Hautamaa; s. 22. joulukuuta 1941 Jyväskylän maalaiskunta) on Helsingin yliopiston teatteritieteen professori (emerita).
Koski kirjoitti ylioppilaaksi 1960, valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1964, filosofian kandidaatiksi 1980, lisensiaatiksi 1989 ja tohtoriksi 1992. Hän toimi Helsingin teatterimuseon säätiön museonjohtajana 1981–1991, Helsingin yliopiston vt. apulaisprofessorina 1989–1995, apulaisprofessorina 1995–1998 ja professorina vuodesta 1998 eläköitymiseensä vuonna 2008 saakka. Lisäksi hän toimi Demarin teatterikriitikkona 1978–1992 ja Kanavan avustajana vuodesta 1998 lähtien.
Vuonna 2001 Koskelle myönnettiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki.
Pirkko Kosken puoliso on hallintotieteiden tohtori Heikki Koski.
Sataedu

Toiminnan taustaa

Sataedu syntyi 1.1.2010 maakunnallisten koulutuksen järjestäjien Kokemäenjokilaakson koulutuskuntayhtymän ja Pohjois-Satakunnan koulutuskuntayhtymän yhdistyessä. Muutoksen myötä aiemmat Harjavallan sosiaali- ja terveysalan oppilaitos, Kokemäenjokilaakson ammattiopisto, Pohjois-Satakunnan ammatti-instituutti, Satakunnan käsi- ja taideteollisuusoppilaitos, Huittisten aikuiskoulutuskeskus ja Pohjois-Satakunnan aikuiskoulutuskeskus yhdistyivät Sataeduksi.
Satakunnan koulutuskuntayhtymä toimi ensin jakautuneena nuorisokoulutusta tarjoavaan Satakunnan ammattiopistoon ja aikuiskoulutukseen erikoistuneeseen Satakunnan aikuiskoulutuskeskukseen. Vuoden 2013 alussa tehdyn uudistuksen jälkeen kaikki koulutukset järjestetään Sataedu-nimellä ja Satakunnan ammattiopisto - ja Satakunnan aikuiskoulutuskeskus -nimet poistuivat käytöstä.
Satakunnan koulutuskuntayhtymän muodostavat 16 jäsenkuntaa: Eura, Harjavalta, Honkajoki, Huittinen, Jämijärvi, Kankaanpää, Karvia, Kihniö, Kokemäki, Pori, Merikarvia, Nakkila, Pomarkku, Siikainen, Säkylä ja Ulvila.
Niilo Kuukka

Niilo Taneli Kuukka (8. marraskuuta 1907 Lappeenranta – 19. toukokuuta 1983 Vaasa) oli suomalainen teatterinjohtaja ja äänenkäytön opettaja.
Kuukka oli alkuperäiseltä ammatiltaan tehdastyöläinen. Hän toimi vuosina 1945–1947 Lappeenrannan Työväen Näyttämön, vuosina 1947–1953 Kuopion kaupunginteatterin, vuosina 1953–1957 Vaasan kaupunginteatterin, vuosina 1957–1961 Kokkolan maakuntateatterin ja vuosina 1961–1963 Kokkolan kaupunginteatterin johtajana. Myöhemmin Kuukka opetti Suomen Teatterikoulussa puheilmaisua vuosina 1963–1978. Hänen kehittämäänsä opetusmetodia on sittemmin kutsuttu Niilo Kuukka -metodiksi. Metodiin kuuluvat harjoitukset kehittävät erityisesti äänen hyvää sointia ja tehokasta äänenkäyttöä. Harjoitusmenetelmää on käytetty sittemmin laajasti Suomessa niin näyttelijänopetuksessa kuin yleisessä puhetekniikan ja äänenkäytön opetuksessa, ja myös ulkomaisia näyttelijöitä on tutustutettu Kuukan äänenharjoitussarjoihin. Metodia on opetettu ja tutkittu muun muassa Tampereen yliopiston puheopin laitoksella. Menetelmä sopii kaikille äänenkäyttäjille, jotka haluavat kehittää äänensä tehokasta ja taloudellista käyttöä siten, että ääni tuottaa mahdollisimman vaivattomasti halutun akustisen vaikutuksen.
Frans Österblom

Frans Österblom (16. syyskuuta 1870 Kemiö – 29. kesäkuuta 1907 Kemiö) oli suomenruotsalainen kansakoulunopettaja ja runoilija.
Österblomin vanhemmat olivat puuseppä F: M: Österblom ja Erika Lindholm. Hän kävi neljä vuotta kansakoulua ja opiskeli sitten 1887–1891 Uudenkaarlepyyn opettajaseminaarissa valmistuen kansakoulunopettajaksi. Österblom toimi vuodesta 1891 opettajana Kemiön Vestlaxin koululla. Hänet tunnetaan ennen kaikkea ruotsinkielisen kotiseutulaulun Min hembygd sanoittajana.
Frans Österblom kuoli tapaturmaisesti kesäkuussa 1907 salaman iskettyä hänen työhuoneensa ikkunaan. Österblomin muistokivi on pystytetty Kemiön Vestlaxin kylään.
Gund von Numers

Berglit Hildegund Margerith von Numers-Liljeblad, kirjailijanimi Gund von Numers tai von Numers-Snellman (28. elokuuta 1901 Kemiö (toisen lähteen mukaan Pännäinen) – 31. joulukuuta 1984 Västerås, Ruotsi) oli suomenruotsalainen kirjailija.
Gund von Numersin vanhemmat olivat rautatevirkamies ja runoilija Gunnar von Numers ja Hildur Lundahl. Hänen veljensä oli kirjailija Lorenz von Numers. Gund von Numers oli Våra Kvinnor -lehden päätoimittajana 1928–1930 ja vuosina 1943–1948 hän työskenteli Mannerheimin lastensuojeluliitossa. Hänen ensimmäinen aviomiehensä oli vuonna 1942 kuollut kenraalimajuri Aarne Snellman. Von Numers muutti asumaan Ruotsiin mentyään uudelleen naimisiin vuonna 1948. 
Ilmari Unhon vuonna 1944 ohjaama elokuva Kartanon naiset perustuu von Numersin samannimiseen romaaniin.
Musiikkituottajat

Historia

Musiikkituottajat on vastannut Suomen virallisen listan tuottamisesta vuodesta 1994 alkaen. Vuoden 2009 loppuun asti listaa tehtiin yhteistyössä Yleisradion kanssa. Yhdistys pitää luetteloa kaikkien aikojen myydyimmistä äänitteistä Suomessa sekä myöntää kulta- ja platinalevyt. Se hallinnoi myös Suomessa käytettyjä ISRC -tallennekoodeja.
Järjestö perustettiin vuonna 1970 nimellä Äänilevytuottajat. Tätä ennen alan toimijat olivat järjestäytyneet Soitinalan Tuottajaliittoon.

1982 nimeksi muutettiin Suomen Ääni- ja kuvatallennetuottajat ÄKT, joka muutettiin nykyiseen nimeen 26. elokuuta 2010.
Vuosina 1994–2001 Musiikkituottajat julkaisi 11 kappaletta Bonus CD -nimisiä kokoelmia. CD:n sai kaupasta mukaansa ostamalla kaksi uutta levyä.

Tapahtumat

Musiikkituottajat järjestää vuosittain Emma-gaalan vuoden menestyneimmille taiteilijoille ja alan ammattilaisille.
Järjestö on aiemmin jakanut myös Muuvi-palkintoa vuoden parhaille musiikkivideoille vuosina 1991-2009 ja Janne-palkintoa vuoden parhaimmille klassisen musiikin tuotannoille vuosina 1992-2002. Omien gaalojensa lakkauttamisen jälkeen palkinnot ovat saaneet vastaavat palkinnot Emma-gaalassa (Muuvi vuodesta 2010 ja Janne vuodesta 2006 lähiten).
Virtavästäräkki

Ulkonäkö

Virtavästäräkki on päältä harmaa ja sen mustissa siivissä on valkoinen juova. Alapuolelta se on keltainen, varsinkin pyrstön tyvestä.

Levinneisyys

Virtavästäräkki on itäinen uudistulokas. Suomessa pesii 15–30 paria Pohjois-Suomen itäosissa.

Elinympäristö

Virtavästäräkki on avomaan lintu, joka viihtyy kirkasvetisten jokien rannoilla, erityisesti koskipaikoilla.
Antti Leinonen

Antti Olavi Leinonen (s. 8. elokuuta 1951 Kajaani) on suomalainen karhuun ja ahmaan erikoistunut luontovalokuvaaja ja -kirjailija. Hän aloitti luontokuvauksen vuonna 1970. Aluksi kuvauksen kohteina olivat Oulujärvi ja linnut, mutta 1980-luvulla hänen kuvauksensa laajeni käsittämään alkuperäisen kainuulaisen metsäluonnon. Hänet tunnetaan erityisesti suurpetojen kuvaajana ja puolustajana. Hän on ainoa, joka on voittanut Vuoden luontokuva -palkinnon kolme kertaa: vuonna 1990  kuvalla Karhu, vuonna 1998 kuvalla Ahman maa ja vuonna 2015 kuvalla Äiti oota. WWF valitsi hänen kirjansa Ahman kintereillä Vuoden luontokirjaksi 2012. Palkinnon myönsi presidentti Tarja Halonen.
Leinonen on 13 palkinnollaan menestynein suomalaiskuvaaja maailman suurimmassa luontokuvakilpailussa BBC Wildlife.
Leinonen asuu Kuhmossa. Hänellä on kolme lasta, jotka ovat syntyneet vuosina 1977, 1989 ja 1990. Leinoselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
Maestro – tikusta asiaa

Maestro – tikusta asiaa oli Yle TV1:n tositelevisiosarja, jossa julkisuuden henkilöt opettelevat johtamaan sinfoniaorkesteria. Sarja perustuu BBC:n formaattiin, ja sen ensimmäinen tuotantokausi esitetiin TV1:ssä 24. huhtikuuta 2011 alkaen. Pudotuskilpailusta selvinneet kaksi parasta kilpailijaa johtavat finaalissa suorassa lähetyksessä Finlandia-talossa 29. toukokuuta.
Ensimmäisen tuotantokauden voittaja on Mona-Liisa Malvalehto. Muut kilpailijat olivat (putoamisjärjestyksessä) Antti Lehtinen, Mariska, Ulla Tapaninen, Tapio Liinoja ja Pekka Seppänen. Neljän hengen tuomaristoa johti Hannu Lintu. Kilpailijat johtivat sarjan kuluessa Radion sinfoniaorkesteria ja Tapiola Sinfoniettaa, minkä lisäksi he harjoittelivat pianistien ja Sibelius-Akatemian kapellimestariluokan harjoitusorkesterin kanssa.
Polixeni Papapetrou

Polixeni Papapetrou (21. marraskuuta 1960 Melbourne – 11. huhtikuuta 2018 Fitzroy) oli australialainen valokuvaaja. Hänen vanhempansa olivat kreikkalaisia maahanmuuttajia, ja hänen miehensä Robert Nelson on Monash-yliopiston professori ja taidearvostelija.
Papapetrou usein kuvasi teoksissaan lapsiaan ja näiden ystäviä oudoissa asuissa. Ehkä eniten huomiota kuitenkin sai hänen alastonta 5- tai 6-vuotiasta tytärtään Olympiaa esittänyt kuva, joka herätti vuonna 2008 kiistan siitä, seksualisoiko teos lapsia. Papapetrou kuoli 57-vuotiaana rintasyöpään.