google/wiki40b huggingface dataset:
Paisjärvi

Maantiede

Järven pituus on 500 metriä ja leveys 200 metriä. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkuunsa 200 metriä pitkä laskuoja Kourajärveen. Sen ranta on itä- ja eteläpuolelta moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa ja oiselta rannalta peltoa. Itärannalla on viisi loma-asuntoa ja lounaassa on yksi maatila.
Suppilovahvero

Koko ja ulkonäkö

Suppilovahvero on kooltaan pienikokoinen ja muodoltaan torvimainen. Sienestäjän on usein etsittävä sitä sammaleen seasta. Onneksi se kasvaa ryhmissä ja usein suurena joukkona. Lakin halkaisija on useimmiten alle viisi senttiä. Sen lakki on kellertävän tai harmahtavan ruskea, keskellä on selvä suppilo. Suppilon keskeltä on useimmiten selvä reikä onttoon jalkaan, joka on kellertävä ja melko pitkä ja hoikka. Alapinnan harvat helttamaiset poimut ovat leveitä, johteisia ja haaroittuvia. Sienen maku ja tuoksu ovat mietoja.

Samankaltaisia lajeja

Suppilovahveron näköisellä kosteikkovahverolla (Craterellus lutescens) lakin alapinta on oranssi tai valkoinen ja lähes sileä, kun taas suppilovahveron lakin alapinta on usein harmaa. Myös kosteikkovahvero on ruokasieni.
Kultaheltta (Chrysomphalina chrysophylla eli Omphalina chrysophylla) on myös erehdyttävästi suppilovahveron näköinen, mutta se ei ole ruokasieni. Harvinainen nuhruvahvero (Cantharellus melanoxeros) sekä rustonupikka (Leotia lubrica) muistuttavat myös suppilovahveroa.

Kasvuaika ja -paikka

Suppilovahvero on ruokasienistä myöhäisimpiä, ja sen parhaat satokuukaudet ovat syys- ja lokakuu, mutta niitä voi löytää vielä marraskuussakin. Jäätyminen ei pilaa itiöemiä, vaan niitä voi kerätä lumen altakin syötäväksi. Suppilovahvero kasvaa yleensä sammaleisissa havumetsissä useina ryppäinä. Se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa; lajin runsaimmat pohjoisimmat esiintymät ovat napapiirin tuntumassa, mutta sitä on tavattu Inarissakin.
Suppilovahveroa tavataan Euroopassa ja Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. On joitakin viitteitä siitä, että Pohjois-Amerikan länsiosien suppilovahverot kuuluvat eri lajiin tai alalajiin kuin Euroopan ja Pohjois-Amerikan itäosien sienet.

Käyttö ravinnoksi

Suppilovahvero on erinomainen ruokasieni, joka ei vaadi esikäsittelyä. Se voidaan säilöä pakastamalla tai kuivaamalla, ja se sopii monin tavoin käytettäväksi ruuanvalmistuksessa. Maku on mieto ja lievästi makea, jalkaosa on sitkeä. Sieni on lähes aina toukaton. Suppilovahvero kuului taannoiseen kauppasienien luetteloon 1. heinäkuuta 2012 asti, ja sen mukana sai myydä myös kosteikkovahveroa. Samoin on asia edelleen Eviran ylläpitämässä suositeltavien ruokasienten luettelossa. Pohjois-Amerikassa lajia käytetään myös sienivärjäykseen.
Sea Horse

Sea Horse on 1934  perustettu helsinkiläisravintola, joka on perustamisestaan lähtien vaalinut perinteikästä ravintolakulttuuria sekä sisustuksellaan että ruokalistallaan. Sea Horse tunnetaan myös nimellä Sikala. Ravintolan osoite on Kapteeninkatu 11.
Ravintolan asiakkaina on ollut merimiehiä, kulttuurihenkilöitä ja kaikkea siltä väliltä. Nimimerkki ”Origon” (toimittaja Jouni Lompolo) mukaan väkeä voi tavata nobelisteista kulman kundeihin. 
Henkilökuntaan on kuulunut monenlaisia persoonallisuuksia. Vahtimestarina toimi 1930-luvulla kalterijääkäri Gunnar Salenius. Uuden takaseinän , katon ja seinien sävyt teki Kimmo Kaivanto. Takaosan, seinan ja katon maalasivat Matti ja Juha Rahikka. Katto ja seinä lamput suunnitteli Janne Rahikka. Omistajina Janne Rahikka ja Juha Leppänen.Viihdetaiteilija Spede Pasasen tytär Pirre Pasanen oli Sea Horsen ravintoloitsijana muutaman vuoden isänsä kuoleman jälkeen.
Vuonna 2003 avattiin laajennusosa, kabinetti Musta hevonen (Helsingissä oli myös Musta Hevonen -niminen ravintola, joka lopetti toimintansa 31.12.2013). Kabinetissa on Kimmo Kaivannon teos Punaista ja mustaa. Pääsalin takaseinällä on kahta merihevosta esittävä maalaus, jonka synnystä perimätieto kertoo kaksi versiota. Toisen mukaan 1940-luvulla ravintolaan murtautuneet taideopiskelijat ovat maalanneet sen. Toisen version mukaan rahaton taideopiskelija maksoi ravintolalaskunsa maalaamalla teoksen. Ravintolan historiikin kirjoittaneen Lamppu Laamasen mukaan merihevoset maalasivat parin yön aikana maaliskuussa 1970 Espoon taidekoulussa opiskelleet Oili Syvälahti ja Kaj Brandt.
Ruokalistan suosikeista mainittakoon paistetut silakat, kaalikääryleet, pyttipannu, lihapyörykät ja wieninleike talon tapaan. Sipulipihvi on kirjallisuudessakin Sea Horsen yhteydessä mainittu, yli 40 vuotta listalla ollut klassikko.
”Sikalan” tunnettuja kanta-asiakkaita ovat olleet edellä mainittujen Jouni Lompolon ja Kimmo Kaivannon lisäksi visailumies Jyrki Otila, runoilija Pentti Saaritsa,  liikennetoimittaja Esko Riihelä sekä muusikko Andy McCoy. Asiakkaina ovat olleet myös runoilija Pablo Neruda, filosofi  Jean-Paul Sartre ja jazzmuusikko Dizzy Gillespie.
Cottereau

Cottereau oli vuosina 1891-1911 valmistettu ranskalainen automerkki. Veljekset Louis ja Henri Cottereau perustivat autotehtaan Ranskan Dijoniin vuonna 1891.
Ensimmäisessä Cottereaussa oli ilmajäähdytteinen 1272 cm³ V2-moottori, teho 3,5 kilowattia. Vuonna 1912 Cottereau-autotehtaan osti Construction Industrielles Dijonaises, joka lopetti Cottereau-automerkin jo seuraavana vuonna ja alkoi sen sijasta valmistaa uuden omistajan mukaan nimettyjä CID-autoja. Näiden CID-autojen valmistus kuitenkin loppui jo vuonna 1914 konkurssin myötä. Jäljellä olevista osista koottiin vielä muutama sata autoa konkurssipesän laskuun, jälleen Cottereau-merkkisinä.
Nimi Cottereau äännetään kotteroo. Nimestä Cottereau tulee suomen kieleen sana kottero, joka tarkoittaa huonokuntoista autoa.
National Alliance

Historia

Organisaation perusti entinen fysiikan professori William Pierce 1974, joka kirjoitti salanimellä Andrew MacDonald kirjan The Turner Diaries, joka käsitteli ”valkoista vallankumousta” Yhdysvalloissa. National Alliance uudelleenorganisoitiin aikaisemmasta National Youth Alliance -ryhmästä. National Youth Alliance oli muotoutunut kuvernööri George Wallacen vuoden 1968 presidentinvaalikampanjan organisaation Youth for Wallacen jäänteistä.
Pierce on aiemmin yhdistetty George Lincoln Rockwelliin, American Nazi Party -puolueen salamurhattuun johtajaan. Piercen kuoltua syöpään 2002 hänen seuraajakseen tuli Erich Gliebe. Huhtikuussa 2005 enemmistöpuolueryhmä vaatii Glieben vetäytymistä tehtävistään. Glieben kieltäydyttyä toisinajatteleva ryhmä muodosti National Vanguard -organisaation. Hiukan tämän jälkeen Gliebe kuitenkin vetäytyi tehtävistään ja osoitti Shaun Walkerin seuraajakseen organisaation puheenjohtajana.
National Alliancen keskeinen poliittinen ydinsisältö on ”white survival” eli valkoisten olojen parantaminen ja turvaaminen. Ryhmän tavoitteena on turvallinen ”kotimaa” Pohjois-Amerikan sisällä demografisten muutosten avulla, kuten valkoisten syntyvyyden nostamisella ja ei-valkoisten maahanmuuttoa vähentämällä. Jokaisena ystävänpäivänä the National Alliance jakaa ”Love Your Race” (”Rakasta rotuasi”) -mainoslehtisiä.

Antisemitismi

National Alliance taistelee juutalaisten väitettyä ylivaltaa vastaan. Ryhmän mukaan juutalaiset käyttävät negatiivista vaikutusvaltaa miltei jokaisella amerikkalaisen yhteiskunnan tasolla. Se on pitkään väittänyt, että juutalaiset kontrolloivat sekä uutisia että viihdeteollisuutta Yhdysvalloissa. Pamflettia Who Rules America? on jaettu sadoille tuhansille organisaation perustamisen jälkeen. Syyskuun 11. päivän iskujen National Alliance väittää johtuvan Yhdysvaltain tuesta Israelille. Sen mukaan myös pernaruttoiskut vuonna 2001 olivat Israelin Mossadin suunnittelemia ja toteuttamia, jotta Yhdysvallat hyökkäisivät Israelin pitkäaikeisen vihollisen, Irakin, kimppuun.

Rahatilanne

Ennen Piercen kuolemaa SPLC ja FBI arvioivat National Alliancen olevan parhaiten rahoitettu ja organisoitu valkoisten nationalistien ryhmittymä Yhdysvalloissa. Vuonna 2002 sillä arvioitiin olevan noin 1 500 jäsentä ja vuosittaisia tuloja noin miljoona dollaria.
National Alliance omistaa Resistance Records -nimisen white power -levy-yhtiön. Sillä on myös oma radio-ohjelma, American Dissident Voices.
Jan Hooks

Janet ”Jan” Hooks (23. huhtikuuta 1957 Decatur, Georgia – 9. lokakuuta 2014 Woodstock, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko, joka tunnettiin televisiorooleistaan.
Hooks tuli 1980-luvun alkupuolella tunnetuksi sketsisarjasta Not Necessarily the News ja esiintyi samoihin aikoihin muissakin satiirisarjoissa. Parhaiten hänet tunnettiin Saturday Night Live -sarjasta, jonka vakioesiintyjiin hän kuului vuosina 1986–1991 ja jossa hän imitoi monia kuuluisuuksia. Hän oli sivurooleissa tilannekomediasarjoissa Designing Women (kahdella viimeisellä tuotantokaudella 1991–1993) ja Kolmas kivi auringosta (1996–2000). Hooks oli myös animaatiosarja Simpsoneissa intialaisen hahmon Manjula Nahasapeemapetilonin alkuperäinen ääninäyttelijä vuoteen 2002 saakka, minkä jälkeen roolissa jatkoi Tress MacNeille.
Hooks oli pienissä sivurooleissa elokuvissa Pee-wee’s Big Adventure (1985), Villikissat (1986), Batman – paluu (1992), Coneheads (1993), Suljettujen ovien takana (1993) ja Ystäväni Simon Birch (1998). 2000-luvun alussa hän esiintyi komediasarjassa Primetime Glick ja sen pohjalta tehdyssä elokuvassa Jiminy Glick in Lalawood (2004). Hooksin viimeiset tv-roolit olivat esiintyminen 30 Rock -komediasarjan kahdessa jaksossa vuonna 2010 sekä äänirooli animaatiosarja The Cleveland Show’n yhdessä jaksossa vuonna 2013. Hän kuoli kurkkusyöpään 57-vuotiaana vuonna 2014.
Markku Anttila

Markku Matias Anttila on suomalainen viihdetaiteilija. Hän on esiintynyt taikurina yli 30 vuotta. Anttila on opiskellut viulunsoittoa sekä musiikin teoriaa ja ollut Etelä-Pohjanmaan musiikkiopistossa viulunsoiton opettajana 1980-luvulta lähtien. Hän on soittanut Seinäjoen kaupunginorkesterissa. Anttila alkoi säveltää kevyttä musiikkia vuonna 1984. Hänen sävellyksiään on levyttänyt esimerkiksi Lea Laven.
Anttilan sävellys "Sadun tango" voitti vuoden 1992 Tangomarkkinoiden sävellyskilpailun ja hänen kappaleensa "Maan matonen" voitti pilkkalaulukilpailun vuonna 1990.
Markku Anttila on myös levyttänyt kaksi "Muumimaailman taikaa" -muumilevyä.
Vuodesta 1992 lähtien Markku Anttila on tuottanut suomalaisiin teemapuistoihin ohjelmaa, aluksi Wasalandiaan 1992 ja tämän jälkeen Muumimaailmaan 1993-2002. Vuosina 2003-2007 Anttila tuotti ohjelmaa Kalajoen hiekkasärkillä, JukuJukuMaassa sijaitsevaan Merirosvoteatteriin.
Wilhelmstrasse

Wilhelmstrasse on katu Berliinin keskustassa, Mitten ja osin Kreuzbergin kaupunginosassa. Se tunnettiin toiseen maailmansotaan saakka hallintokatuna, jonka varrella sijaitsi tärkeitä ministeriöitä. Wilhelmstrasse oli noihin aikoihin myös käsite, jolla voitiin viitata Saksan hallitukseen. Katu alkaa etelässä Kreuzbergista läheltä Mehringplatzia, samasta risteyksestä kuin Stresemannstrasse. Se leikkaa Unter den Lindenin aivan Pariser Platzin itäpuolella, ja tekee samalla pienen mutkan kääntyen pohjois–etelä-suuntaiseksi. Katu päättyy Spreejoen kohdalla ja jatkuu sen pohjoispuolella Luisenstrassena.
Wilhelmstrasse syntyi, kun Friedrichstadtin kaupunginosan asemaakavaa laajennettiin vuonna 1731. Siitä käytettiin aluksi myös nimeä Husarenstrasse, mutta toisaalta nimi Wilhelmstrasse esiintyy asiakirjoissa jo 1735. Katu nimettiin silloisen Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm I:n mukaan. Kadun jatke pohjoisessa sai vuonna 1822 viralliseksi nimekseen Neue Wilhelmstrasse (”Uusi Wilhelmstrasse”).
Wilhelmstrassen hienoin osa oli Leipziger Strassen ja Unter den Lindenin välinen osuus, jonka varrelle rakennettiin 1700-luvulla monia aatelispalatseja. Niissä oli suuret pihat, jotka muodostivat kadun länsipuoliseen kortteliin niin sanotun ministeripuutarhan (Ministergärten). Useat valtion laitokset asettuivat tälle alueelle 1800-luvun aikana. Preussin ulkoministerin virka-asunto perustettiin Wilhelmstrasse 76:een, ja se laajeni käsittämään myös viereiset talot 75 ja 74. Niiden vieressä sijainnut entinen Radziwillin palatsi muutettiin Otto von Bismarckin aikana Saksan valtakunnankansliaksi. Numerossa 73 sijaitsi keisarikunnan aikana hoviministeriö ja Weimarin tasavallan aikana valtakunnanpresidentin virka-asunto. Prinz-Albrecht-Palais numerossa 102 toimi natsi-Saksan aikana valtion terrorikoneiston keskuksena. Sen paikalla on nykyään Topographie des Terrors -museo.
Suuri osa Wilhelmstrassen hallintorakennuksista tuhoutui toisessa maailmansodassa. Niiden paikalle kadun länsipuolelle rakennettiin 1980-luvulla asuintaloja. Kadun varrella sijaitsee nykyään muun muassa Saksan valtiovarainministeriö. Se toimii Hermann Göringin 1930-luvulla rakennuttamassa Saksan ilmailuministeriön entisessä rakennuksessa, joka on säilynyt ainoana kadun varren vanhoista hallintorakennuksista. Myös eräät muut ministeriöt sekä Ison-Britannian suurlähetystö toimivat Wilhelmstrasella.
Itä-Berliinin puolelle jäänyt Wilhelmstrassen pääosa nimettiin syyskuussa 1964 Otto-Grotewohl-Strasseksi Itä-Saksan pääministerin Otto Grotewohlin mukaan. Katu sai vanhan nimensä takaisin vuonna 1993, ja se käsittää nykyisin myös entisen Neue Wilhelmstrassen osuuden.
Salsa20

Kryptoanalyysi

Salsa20 on toistaiseksi murtamaton. Paras tunnettu hyökkäys mursi 8 kierrosta 20:stä.
Vuonna 2005 Paul Crowley julkaisi hyökkäyksen, joka kykenee murtamaan 5 kierrosta Salsa20:n 20:stä 2¹⁶⁵:llä operaatiolla ja voitti Bernsteinin "mielenkiintoisimmalle Salsa20-kryptanalyysille" luvatun US$1000 palkinnon.
Vuonna 2006 Fischer, Meier, Berbain, Biasse ja Robshaw julkaisivat 2¹⁷⁷ operaatiota vaativan hyökkäyksen Salsa20:n kuudelle ensimmäiselle kierrokselle.
Vuonna 2007 Tsunoo, Saito, Kubo, Suzaki ja Nakashima julkaisivat 2²⁵⁵ operaatiota vaativan hyökkäyksen 8:lle Salsa20:n kierrokselle, joskin käytännössä hyökkäys on hitaampi kuin kaikkien avaimien läpikäyminen.
Samana vuonna Aumasson, Fischer, Khazaei, Meier ja Rechberger julkaisivat 2²⁵¹ operaatiota vaativan hyökkäyksen 8:lle Salsa20:n kierrokselle.
Italia Almirante Manzini

Italia Almirante Manzini (3. kesäkuuta 1890 Taranto – 15. syyskuuta 1941 São Paulo) oli italialainen näyttelijä.
Näyttelijäperheeseen syntynyt Almirante Manzini aloitti teatteriuransa jo hyvin nuorella iällä. Vuodesta 1911 lähtien hän näytteli myös elokuvissa. Pääosa Giovanni Pastronen Cabiriassa (1914) teki Almirante Manzinista yhden italialaisen mykkäelokuvan kuuluisimmista elokuvadiivoista. Hänen muita tunnettuja elokuviansa olivat Femmina (1918) ja Hedda Gabler (1920). Almirante Manzini perusti vuonna 1919 oman tuotantoyhtiön Manzini Filmin, mutta siirtyi seuraavana vuonna Stefano Pittalugan Fertille, jossa hän näytteli useissa serkkunsa Mario Almiranten ohjaamissa elokuvissa. Almirante Manzini työskenteli välillä teatterissa ja teki vuonna 1926 viimeisen mykkäelokuvansa La bellezza del mondo. Hänen ainoa äänielokuvansa oli Gennaro Righellin ohjaama L’ultimo dei Bergerac vuonna 1934. Näyttelijä muutti sittemmin Brasiliaan, jossa hän esiintyi toisinaan paikallisille italialaissiirtolaisille.
Kuppikakku

Kuppikakku (engl. cupcake) eli vuokaleivos on pieni ja makea leivonnainen, jossa on yleensä kuorrutus. Kuppikakkuja on syöty Yhdysvalloissa jo 1800-luvun alusta alkaen.
Kuppikakun valmistuksessa rasva ja sokeri vatkataan ensin vaahdoksi kuivakakkutaikinoiden tapaan, ja muut ainesosat lisätään sitten vaahdon joukkoon. Kuppikakkuun voi käyttää esimerkiksi pähkinöitä, suklaata, marjoja tai hedelmiä. Kuppikakut paistetaan uunissa pienissä vuoissa ja koristellaan ennen tarjoilua esimerkiksi tuorejuustosta, voista ja tomusokerista tehdyllä kuorrutteella.
Kuppikakku eroaa muffinista valmistustavaltaan ja makeudeltaan sekä siinä, että kuppikakkuun kuuluu kuorrutus.
Theodor Tigerstedt

Theodor Albert Tigerstedt (24. syyskuuta 1829 Nilsiä – 26. maaliskuuta 1910 Helsinki) oli suomalainen piirilääkäri, päätoimittaja ja valtiopäivämies.
Tigerstedtin vanhemmat olivat kuopiolainen nimikauppias, Juantehtaan patruuna Adolf Vilhelm Tigerstedt (k. 1853) ja Maria Gustava Collin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1843 yksityistodistuksella ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. Tigerstedt valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1850 ja suoritti farmaseuttisen tutkinnon 1852. Hänestä tuli lääketieteen kandidaatti 1853, lääketieteen lisensiaatti 1857 ja lääketieteen tohtori 1860. Hän toimi lääketieteellisen tiedekunnan kuraattorina 1856–1857.
Tigerstedt oli Porin 1. kaupunginlääkäri vuodesta 1857 ja Hämeenlinnan piirin piirilääkäri 1879–1890. Hän toimi Porissa ilmestyneen Björneborgs Tidning–lehden päätoimittajana 1860–1865 ja 1873–1882 sekä oli Pohjoismaiden Osakepankin Hämeenlinnan konttorin johtajana 1883–1892. Tigerstedt osallistui säätyvaltiopäiville 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän omisti Meijerhovin kartanon Pieksämäellä. 
Tigerstedt oli naimisissa serkkunsa Ida Rosalie Aschanin (k. 1903) kanssa. Tigerstedtin veljiä olivat puutavara-alan liikemies, tilanomistaja ja valtiopäivämies Gustaf Adolf Fredrik Tigerstedt (1813–1878) ja lehtori, historiantutkija Karl Konstantin Tigerstedt (1822–1902).
Enzo Bearzot

Pelaajana

Bearzotin peliura oli varsin vaatimaton kestäen kuitenkin 18 vuotta. Pelipaikaltaan Bearzot keskuspuolustaja ja pelasi yhden maaottelun Italian jalkapallomaajoukkueessa.

Valmentajana

Päätettyään peliuransa 1964 Torinossa, Bearzot jatkoi työskentelyä seurassa apuvalmentajana tehden töitä legendaarisen italialaisvalmentaja Nereo Roccon kanssa. 1968 Bearzot debytoi Serie C:ssä pelanneen Pro Praton päävalmentajana, mutta hänen uransa tärkein hetki oli siirtyminen Italian jalkapalloliiton päävalmentajaksi 1969. Hän toimi Italian jalkapallomaajoukkueen apulaisvalmentajana MM-kisoihin 1974 saakka. Vuonna 1975 Bearzot jätti alle 23-vuotiaiden maajoukkuevalmentajan tehtävät ja siirtyi takaisin maajoukkueen apulaisvalmentajaksi ja 1977 seurasi Fulvio Bernardinia päävalmentajana.
Bearzotin johdolla Italia sijoittui 1978 MM-kisoissa neljänneksi ja 1982 MM-kisoissa tuloksena oli maailmanmestaruus. 1986 MM-kisoissa Italia jäi neljännesvälieriin ja Bearzot jätti tehtävänsä kisojen jälkeen. Maailmanmestaruus palautti Italian jälleen maailman jalkapalloeliittiin, sillä edellisen mestaruuden maa oli saavuttanut vuoden 1938 MM-kisoissa Ranskassa.
EM-kisoissa Bearzot johdatti Italian neljänneksi 1980.
Bearzot kuoli 21. joulukuuta 2010 Milanossa pitkän sairauden murtamana 83-vuotiaana.
Lluís Guinó

Lluís Guinó i Subirós (s. 1969 Besalú) on katalonialainen poliitikko. Hän on toiminut kansanedustajana Katalonian alueparlamentissa vuodesta 2010 alkaen ja hän oli parlamentin ensimmäinen varapuhemies heinäkuusta lokakuuhun 2017, jolloin Carles Puigdemontin johtama hallitus järjesti kansanäänestyksen Katalonian itsenäistymisestä. Hän nousi varapuhemieheksi kesken vaalikauden Lluís Corominasin jättäessä tehtävän siirtyessään Junts pel Sín parlamenttiryhmän ryhmänjohtajaksi.
Kansanäänestyksen ja sitä seuranneen itsenäisyysjulistuksen jälkeen Espanja nosti Katalonian hallituksen ministereitä, parlamentin puhemiehistöä ja eräitä muita avainpoliitikoita vastaan syytteet "kapinasta", josta voidaan tuomita Espanjan lain mukaan jopa 30 vuodeksi vankilaan. Espanjan korkein oikeus käsitteli parlamentin puhemiehistön syytteitä 9. marraskuuta 2017 ja määräsi puhemies Carme Forcadellin maksamaan jopa 150 000 euron takuut vastineeksi siitä, ettei tämä joutuisi tutkintavankeuteen. Forcadell vietti yhden yön vankilassa, mutta vapautui seuraavana päivänä maksettuaan takuut. Oikeus ei hyväksynyt, että Forcadell olisi maksanut takuut jo samana päivänä, jona ne määrättiin ja parlamentin puhemiehistön kolmas sihteeri Joan Josep Nuet arveli, että Forcadell pyrittiin näin saamaan tarkoituksella edes hetkeksi vankilaan. Guinólle ja kolmelle muulle puhemiehistön jäsenelle (Anna Simó, Lluís Corominas ja Ramona Barrufet) määrättiin 25 000 euron takuut, ja syytetyistä vain Nuet päästettiin tutkinnan ajaksi vapaaksi ilman rajoituksia.
Maaliskuussa 2018 Espanjan korkeimman oikeuden tuomari Pablo Llarena yksilöi tarkemmin, millä rikosnimikkeellä kutakin poliitikkoa tultaisiin syyttämään oikeudessa. Tässä yhteydessä kapinasyyte (kat. rebel·lió) lievennettiin Guinón osalta syytteeksi "kansalaistottelemattomuudesta" (kat. desobediència), mutta Forcadell ja useita yhä "kapinasta" syytettyjä ministereitä (Jordi Turull, Raül Romeva, Josep Rull ja Dolors Bassa) vangittiin uudelleen heidän tehdessä näin vankilassa seuraa Oriol Junquerasille, Joaquim Fornille, Jordi Sànchezille ja Jordi Cuixartille, jotka olivat olleet yhtäjaksoisesti vangittuina jo loppuvuodesta 2017 alkaen.
Guinó ei ollut Katalonian hallituksen ministerinä, joten hän ei ollut suoraan toimeenpanemassa kansanäänestystä. Häntä vastaan nostettu syyte perustuukin siihen, että Espanjan mielestä Katalonian parlamentin puhemiehistö rikkoi Espanjan lakia salliessaan parlamentissa edes keskustelun mahdollisesta itsenäistymisestä.
Miletoksenkoira

Ulkonäkö

Tämä rotu on pienikokoinen: sen säkäkorkeus on 23-28 cm ja se painaa 4-8 kg. Yhden senttimetrin poikkeama kumpaan tahansa suuntaan sallitaan. Sillä on riippuvat korvat, keskipitkä kuono, pitkä runko ja pitkä, kaartuva häntä. Se sekoitetaan usein pitkäkarvaiseen mäyräkoiraan tai cockerspanieli-sekoitukseen. Sen raajat ovat kuitenkin pidemmät kuin mäyräkoiralla, minkä vuoksi sen alalinja ja rintakehä nousevat paljon korkeammalle maasta. Kuono on pidempi kuin cockerspanielilla, mutta lyhempi ja pyöristyneempi kuin mäyräkoiralla. 
Karva on pitkää, hienolaatuista ja joko suoraa tai hieman aaltoilevaa. Päässä, korvissa ja eturaajoissa se on lyhyttä, sileää ja n. 1 cm pitkää. Niskassa ja rungossa se on pidempää, kohtuullisen tasaista ja n. 4-8 cm pitkää. Hännässä ja lanteiden takaosissa se on jopa 8-14 cm pitkää. Karvapeite muodostaa töyhtön hännän alle. Tällä rodulla sallitaan kaikki värit, mutta yleisimpiä ovat black & tan, fawn ja valkoinen.

Luonne ja käyttäytyminen

Miletoksenkoiralla on tasapainoinen ja lempeä luonne. Se on erittäin älykäs, sisukas, helppo kouluttaa ja omistajalleen uskollinen. Se on ystävällinen eikä sillä ole yleensä taipumusta aggressioon tai arkuuteen. Se nauttii seurasta ja vaikka se voi olla alkuun pidättyväinen vieraita kohtaan, sen luottamus on helppo voittaa omakseen. Se on kuitenkin kokoisekseen melko peloton, reviiritietoinen ja omistajaansa kohtaan suojelevainen. Sillä on äänekäs, voimakas ja kokoisekseen matala haukku, joskaan se ei hauku paljoa. Se on ketterä ja kykenee suuriin nopeuksiin. ja sen sisukkuutta arvostetaan. Se on ihanteellinen seurakoira, mutta se soveltuu myös lintujen ja muun pienriistan metsästykseen. Sillä on yhä jonkin verran työominaisuuksia jäljellä ja siitä voi saada hyvän maatilan vahtikoiran, karjapaimenen ja tehokkaan tuholaiseläinten tappajan.

Alkuperä

Ennen alopekis ja miletoksenkoira luokiteltiin saman rodun eri alatyypeiksi. Lukuisat kuvat muinaisissa friiseissä, runot ja amfoorat kuvaavat tämän rodun naisten ja lasten seurakoirana. Vaikka rodun nimen alkuperänä pidetään Miletoksen kaupunkia, toisen teorian mukaan Meliteo Kinidio tarkoittaa (pientä) hunajakoiraa, ilmeisesti suloisen luonteensa vuoksi. Miletoksenkoiran uskotaan olevan bichon frisen, bolognesen, coton de tulearin, havannankoiran, löwchenin, maltankoiran ja kyproksenvillakoiran kantarotu. Lisäksi sillä epäillään olevan ainakin osittain yhteiset juuret pienen portugalinpodengon kanssa, ja se saattaa olla yhdessä alopekiksen kanssa sukua kreetankoiralle.

Terveys

Rotu on pitkäikäinen ja voi elää jopa 17-18-vuotiaaksi. Vaikka se on suhteellisen terve, sillä esiintyy jonkin verran hammasongelmia ja iän myötä tullutta kaihia. Myös rodulle tyypillinen hyppiminen voi aiheuttaa vaurioita pitkälle selälle.

Kuuluisia rodunedustajia

Fawn-värinen koira "Satchel" joka esiintyy vuoden 2005 elokuvassa Vaimoni on noita on miletoksenkoira.
Grand anglo-français tricolore

Ulkonäkö

Niska on melko pitkä. Karva on kerrostunutta ja karkeaa. Se on väriltään valkoinen, jossa on mustia ja tan-värisiä alueita. Koira voi painaa 34,5-35,5 kg ja sen korkeus vaihtelee 60–72 cm välillä.