google/wiki40b huggingface dataset:
Venäjän demokraattinen puolue

Venäjän demokraattinen puolue (ven. Демократи́ческая па́ртия Росси́и, Demokratitšeskaja partija Rossii) on lakkautettu venäläinen puolue. Se perustettiin vuonna 1990, ja jäseniä sillä oli vuoden 2007 alussa reilut 82 000. Viimeinen puheenjohtaja oli Andrei Bogdanov, joka oli ehdokkaana vuoden 2008 presidentinvaaleissa.
Puolueen kohderyhmää ovat erityisesti keski-ikäiset. Se tukee ohjelmansa mukaan voimakkaasti demokraattisia periaatteita ja kannattaa Venäjän liittymistä Euroopan unioniin.
Vuoden 2007 duuman vaaleissa puolue sai 0,13 % äänistä, eikä paikkoja. Se yhdisti 16. marraskuuta 2008 voimansa Oikeistovoimien liitto ja Kansalaisvoima-puolueen kanssa muodostaen Pravoje delo -puolueen.
Mikkelin lääninhallituksen talo

Mikkelin lääninhallituksen talo on Mikkelin torin länsilaidalla sijaitseva entinen Mikkelin läänin ja sittemmin Itä-Suomen läänin lääninhallituksen hallintorakennus. Nykyään rakennuksessa toimii Itä-Suomen aluehallintovirasto. Vuonna 1843 valmistuneen talon on suunnitellut arkkitehti Carl Ludvig Engel. Talon osoite on Maaherrankatu 16.
Lääninhallituksen piirustukset tilattiin Carl Ludvig Engeliltä kaupungin perustamisvuonna 1838, samassa yhteydessä Mikkelin lääninsairaalan ja lääninvankilan piirustusten kanssa. Piirustukset valmistuivat vuonna 1839, mutta talo valmistui vasta Engelin kuoltua vuonna 1843. Engel lienee käyttänyt empiretyylisen suunnitelman pohjana Hämeenlinnaan hieman aiemmin suunnittelemaansa Hämeen lääninhallituksen taloa. Myös Mikkelin keskustan asemakaava on Engelin laatima. Lääninhallitus toimi talon alakerrassa, yläkerrassa oli maaherran virka-asunto. Kaksikerroksiseen rakennukseen lisättiin 1890-luvulla arkistotiloiksi tarkoitetut pienet yksikerroksiset siipiosat.
Lääninhallituksen taloon on kytketty Raatihuoneenkadun ja Hallituskadun kulmissa symmetrisesti sijaitsevat yksikerroksiset rakennukset, joista pohjoisempi on E. B. Lohrmannin suunnittelema läänin maanmittauskonttorin talo vuodelta 1849 ja eteläisempi on Martti Välikankaan suunnittelema, tyyliltään ensimmäisen kanssa yhdenmukainen lisärakennus vuodelta 1938. Kulmatalot yhdistettiin lääninhallituksen taloon Maaherrankadun varteen 1960-luvulla rakennetuilla betonisilla yhdyskäytävillä, jotka korvattiin vuonna 1993 lasiseinäisillä rakennelmilla. Lääninhallituksen talon pääovi siirrettiin vuoden 1938 muutostöissä pihan puolelta keskelle torinpuoleista julkisivua, mutta vuoden 1993 saneerauksessa tämä ovi suljettiin ja pääsisäänkäynti sijoitettiin lasisiin käytävärakennuksiin.
Marsalkka Mannerheimia esittävä Päämajapatsas on vuodesta 2003 sijainnut torin laidalla suoraan lääninhallituksen talon edessä.
Emil Hurja

Emil Edward Hurja (22. tammikuuta 1892 Crystal Falls, Michigan, Yhdysvallat – 30. toukokuuta 1953 Washington D.C., Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen poliittinen vaikuttaja, toimittaja ja kirjailija. Hurja oli uranuurtaja mielipidetiedustelujen käyttämisessä poliittisena välineenä ja Franklin D. Rooseveltin presidenttikauden aikana tehtyjen sosiaalisten ja taloudellisten uudistusten tärkeä taustavaikuttaja. 
Hurja oli suomalaisten siirtolaisten poika, isä Matt Hurja (alun perin Matti Pitkäkangas) oli töissä kaivoksessa. Hän aloitti kirjapaino-oppilaana vuonna 1909, työskenteli postissa ja sekalaisissa töissä samalla kun opiskeli. Hänestä tuli Charles A. Sulzerin sihteeri vuonna 1917. Hurja suoritti B.A.-tutkinnon Washingtonin yliopistossa vuonna 1917. Hän palveli vänrikkinä, myöhemmin kapteenina Yhdysvaltain ilmavoimissa ensimmäisessä maailmansodassa vuosina 1917–1919. Hän avioitui Gudrun Andersin kanssa 22. kesäkuuta 1919. Hurja työskenteli toimittajana sanomalehtialalla Daily American -lehdessä Teksasissa vuosina 1919–1926. Hän työskenteli finanssi- ja kaivosasiantuntijana New Yorkissa vuosina 1927–1931. Hurja julkaisi teoksen History of Predental Inauguration (1932)
Hurjan kuva oli Time-lehden kannessa maaliskuussa 1936. Hän toimi demokraattisessa puolueessa 1932–1937 ja vuonna 1933 hänestä tuli puoluejohtaja James Farleyn avustaja. Hänen kirjansa Westward Ho, Fare Paid ilmestyi 1937. Vuosina 1937–1939 hän toimi talousanalyytikkona ja vuosina 1939–1945 Pathfinder-lehden kustantajana ja päätoimittajana. 
Rooseveltin pyrkimys hallinnon keskittämiseen oli pettymys Hurjalle. Sen vuoksi Hurja siirtyi republikaaniseen puolueeseen ja asettui vuonna 1946 ehdokkaaksi edustajainhuonevaaleissa. Häntä ei kuitenkaan valittu. Emil Hurja on haudattu Arlingtonin sotilashautausmaan osastolle 8.
Risto Jurva

Risto Jurva (1. heinäkuuta 1888 Vaasa – 8. joulukuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen tiedemies, joka toimi Merentutkimuslaitoksen johtajana 1947-1953.
Jurvan vanhemmat olivat kamreeri Olof Kristian Jurva ja Anna Kristina Hällberg. Jurva toimi Ilmatieteellisessä keskuslaitoksessa assistenttina ja amanuenssina 1908-1911. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1918 ja seuraavana vuonna hänestä tuli Merentutkimuslaitoksen assistentti. Laitoksen jääosaston vt. talassologina hän toimi useaan eri otteeseen 1924-1939. Jurva valmistui filosofian lisensiaatiksi (tohtoriksi) 1937, hänen väitöskirjansa aihe oli Über die Eisverhältnisse des Baltischen Meeres an der Küsten Finnlands. Jääoaston vakinaiseksi talassologiksi hänet nimitettiin 1940 ja sitten koko Merentutkimuslaitoksen johtajaksi ja professoriksi 1947.
Jurvaa pidettiin Itämeren jääolojen asiantuntijana. Hän toimi Helsingin yliopiston seismisen aseman hoitajana ajoittain 1924-1928 ja vakinaisesti vuodesta 1929 sekä aseman valvojana vuodesta 1946. Jurva oli Helsingin yliopiston geofysiikan dosentti vuodesta 1938. Hän toimi 1926-1946 Geofyysillisen seuran ensimmäisenä sihteerinä ja puheenjohtajana vuodesta 1947. Vuodesta 1946 alkaen hän oli myös Maantieteellisen seuran sihteeri ja Fennica- ja Acta Geographica -sarjojen toimittaja sekä Terran päätoimittaja. Väitöskirjan ohella Jurva julkaisi useita muita tutkimuksia, jo vuonna 1912 meteorologian alaan kuuluvan tutkimuksen Säätila hallaöinä Suomessa 1892-94, joka oli ensimmäinen laatuaan Suomessa. Väitöskirjaansa täydentävän arvokkaan karttateoksen hän julkaisi 1937.
Jurvan puoliso vuodesta 1949 oli Anni Maria Siimes, toimittaja Yrjö Kauhasen leski.
Mormonismi Suomessa

Historia

Ensimmäiset mormonit kastettiin Suomessa 1876. Kirkko rekisteröitiin Suomessa virallisesti kuitenkin vasta 1948, jolloin myös vihittiin ensimmäinen kirkkorakennus. Mormonin kirja suomennettiin 1954.
Vuosina 1948–1955 mormonikirkko mikrofilmasi Suomen evankelis-luterilaisten ja ortodoksisten seurakuntien kirkonkirjat vuoteen 1860 saakka. Kuvaus käsitti noin 10 miljoonaa aukeamaa.
Saarikosken kanava

Saarikosken kanava on Runnin kylässä (noin 20 kilometriä Iisalmesta länteen) sijaitseva, vuosina 1903–1906 Kiurujokeen rakennettu puusulkukanava. Kanava oli vilkkaassa käytössä, mutta se suljettiin jo vuonna 1931, koska 1920-luvulla liikenne oli siirtynyt rautatielle. Vuosina 1998–2003 Museovirasto ja Merenkulkulaitos restauroivat Saarikosken kanavan käyttökuntoiseksi.

Historia ja käyttö

Kiurujokea myöten Kiuruvesi laskee Haapajärveen, josta on edelleen Kihlovirran kautta yhteys Poroveteen. Vaikeakulkuista jokea perattiin jo ennen kanavan rakentamista 1860-luvulla. Höyrylaivaliikenne alkoi Kiurujoen Nivanmäen ja Iisalmen välillä vuonna 1869. Kiurujoen perkaus tehtiin katovuosien hätäaputöinä.
Nivanmäkeä pidemmälle Kiuruveden suuntaan höyrylaivat eivät päässeet ennen Saarikosken kanavan rakentamista ja Nivakosken, Keuvonkosken ja Niskakosken avokanavien rakentamista. Lisäksi koko Kiurujoki piti ruopata ja salmi- ja virtapaikat syventää. Käytännössä koko Kiurujoen alaosa Nivan lastauspaikalle asti piti syventää.
Saarikoskelle valmistui kanavankaitsijan asuin- ja ulkorakennukset vuonna 1903. Kiurujoen kanavointi valmistui kokonaisuudessaan vuonna 1907. Kuitenkin jo vuotta aikaisemmin väylä avattiin tavara- ja henkilöliikenteelle Saarikosken sulun valmistuttua. Se oli viimeinen Suomeen rakennetuista noin 20 puusulusta.

Kanavan sulkeminen

Liikenteellisesti vilkkaalta väylältä loppui matkustajaliikenne kannattamattomana pian Iisalmen ja Ylivieskan välisen rautatieyhteyden valmistuttua vuonna 1923. Merkittävänä matkailukohteena tunnettu Runni sai tuolloin myös oman rautatieaseman.
Virallisesti Saarikosken kanava lakkautettiin vuonna 1931. Seuraavana vuonna yläjuoksulle tehtiin maapato ja rakennukset purettiin mutta kanavarakenteet jätettiin jäljelle. Puurakenteinen sulku hautautui kasvillisuuden sisään ja lahosi lähes kokonaan. Kansirakenteet purettiin 1970-luvulla turvallisuussyistä. Myös kanavankaitsijan virka-asunto purettiin 1970-luvulla.

Kunnostus museokanavaksi

Museovirasto ja Merenkulkulaitos aloittivat Saarikosken kanavan restauroinnin vuonna 1998. Tarkoituksena oli palauttaa kanava takaisin käyttökuntoon ja avata Kiurujoen väylä uudelleen liikenteelle. Varat hankkeen toteuttamiseen saatiin työministeriöltä.
Restauroinnissa sulusta tehtiin lähes entisenlainen hyödyntäen vanhoja puu- ja metalliosia. Työ toteutettiin suurelta osin käsityönä hyviä kirvesmiesperinteitä kunnioittaen. Kanavan vedenalaiset puurakenteet olivat säilyneet hyvin, mutta veden yläpuoliset osat olivat lahonneet lähes kokonaan. Noin kaksi kolmasosaa vanhoista puurakenteista jouduttiin uusimaan kokonaan. Lähes 30 metriä pitkiin ja noin seitsemän metriä korkeisiin sulkuarkkuihin on käytetty 13 kilometriä hirttä.
Saarikosken museokanava ja sen puusulku vihittiin käyttöön kesäkuussa 2003. Kanava avasi veneilyväylän Kiuruvedelle, jossa on nyt Saimaan huviveneliikenteen pohjoisin satama. Valmiin kanavan ylläpidosta vastaa Merenkulkulaitoksen Järvi-Suomen merenkulkupiiri. Kanavan sulkuportit ovat käsikäyttöiset. Kesällä 2006 kanavan yläportin kynnys vaurioitui ja se suljettiin liikenteeltä korjaustöiden ajaksi.
David Cienciala

Seuraura

Cienciala on HC Třinecin oma kasvatti. Hän voitti kaudella 2010–2011 koko Tšekin C-juniorisarjan pistepörssin tehoilla 36+41=77. Kaudeksi 2012–2013 Cienciala siirtyi Suomeen ja Rauman Lukon B-nuoriin, joiden paras pistemies ja maalintekijä hän oli tehoilla 32+28=60. Cienciala sijoittui koko B-nuorten SM-sarjan maalipörssissä toiseksi edellään vain Bluesin Teemu Pulkkinen ja jakoi pistepörssin neljännen sijan Kärppien Sebastian Ahon kanssa. Hänet palkittiin kauden päätteeksi sarjan parhaana hyökkääjänä Esa Peltonen -palkinnolla ja valittiin tähdistökentälliseen. Kauden 2013–2014 Cienciala pelasi Lukon A-nuorissa.
Heinäkuussa 2014 Cienciala teki kaksivuotisen sopimuksen kasvattajaseuransa HC Třinecin Extraliga-joukkueen kanssa. Hänen tulokaskautensa toi 32 runkosarjaottelussa kolme maalia ja 18 playoff-ottelussa kaksi maalia. Cienciala voitti kauden päätteeksi Extraliga-hopeaa. Cienciala pelasi ison osan kaudestaan miesten pelejä myös lainalla sarjatasoa alempana 1. Národní Hokejová Ligan LHK Jestřábi Prostějovissa, jossa hän teki 17 runkosarjaottelussa tehot 4+3=7.

Maajoukkueura

Cienciala on pelannut kymmenen nuorten ja kolme poikien maaottelua.

Muuta

Ciencialan isä Roman oli entinen alempien sarjojen jääkiekkoilija ja juniorivalmentaja. Hän menehtyi äkillisesti vuonna 2012.
Vanantaan kartano

Vanantaan kartano (ruots. Vånå gård) on yksityisomistuksessa oleva kartano Janakkalassa, Kanta-Hämeessä. Vanantaan kartanon välittömässä naapurustossa on Kiipulan kylä.

Historia

Tilojen historiaa voidaan seurata aina [1500-luvulta, ja ensimmäiset omistajat on mainittu vuodelta 1539. Varsinaisesti kartanon alkuna voidaan pitää Alastalon ja Simolan tilojen muuttumista säterikartanoksi vuonna 1582. Tällöin Maunu Heikinpoika Spåre sai tiloihin oikeuden. Kustaa III:n vallankumouksessa 1772 aateloitu vänrikki Henrik Justander aateloitiin kuninkaalle tekemistään palveluksista 13. syyskuuta 1772, ja hän otti nimekseen Standertskjöld. Vasta hänen aikanaan muodostettiin Vanantaan fideikomissi eli sääntöperintötila, joka periytyisi kokonaisuudessaan suvun vanhimmälle miespuoliselle perilliselle.
Tuore aatelismies Henrik Standertskjöld osti ensiksi Kernaalan kylässä sijainneen Sikalan talon 1786 ja seuraavana vuonna Alastalon tilan 1787, kuitenkin hän ryhtyi systemaattisesti laajentamaan säteriään ja hankki seuraavat tilat: Vanantaan kylästä Sipilan tilasta puolet sekä puolikkaan Pukurin taloa, jonka nimi oli nyt Santala. Kernaalan kylästä hänen ostoksiinsa kuuluivat Isotalo, Sikala, Sipilä, Hofslagars, Nikkilä, Eskola, Mattila sekä Hajala. Melkkolan kylän Uotilan talon hän myös hankki itselleen.
Nykyinen linnaa muistuttava päärakennus on rakennettu vuosina 1900–1901, ja sen arkkitehtuuri muistuttaa ranskalaista barokkia. Sivurakennus on rakennettu vuosina 1911–1912 ja muistuttaa hieman jugendtyyliä. Sivurakennusta muutettiin hieman vuonna 1934. Muut ulkorakennukset ovat 1900-luvun alkupuolelta. Kartanoa ympäröi 1840-luvulla laajennettu vanha puisto. Vanantaa tarkoittaa nykykielellä ”Vanajan takaista”.

Tilan maat

Suurimmillaan Vanantaan kartanon pinta-ala on ollut 4 745 hehtaaria, mutta se on useassa otteessa pienentynyt. Vuonna 1909 muutti tilan torppareille 80 hehtaaria Hofslagarsin ja Sipilän tiloista. Lex Kallion perusteella myytiin torppareille loputkin Sipilän ja Hofslagarsin tiloista sekä Uotilan talo Melkkolan kylästä. Vuonna 1927 kaavoitettiin 18 hehtaaria tonttimaaksi Leppäkosken aseman kohdalta. Vanantaan kartanon pinta-ala oli vuonna 1931 yhteensä 2 694 hehtaaria, josta peltoa 325 hehtaaria, puistoa 6,5 hehtaaria ja metsää 2 000 hehtaaria. Siirtoväen asuttamiseen toisen maailmansodan jälkeen luovutettiin Kernaalan kylässä sijainneet talot.

Rakennukset

Vuonna 1900–1901 rakennettiin kartanon nykyinen päärakennus, jonka suunnitteli arkkitehti Waldemar Aspelin. Rakennus on Hämeelle ja viereiselle Leppäkoskelle tyypillistä poltettua punatiiltä. Rakennus on saanut vaikutteita ranskalaisesti barokista, jota edusti myös samaan sukuun kuuluneen Hugo Standertskjöldin omistaman Aulangon päärakennus. Rakennukseen tehtiin kolmeen kerrokseen yhteensä 30 huonetta.
Lähelle uutta päärakennusta, alueella sijaitsevaan puistoon entisen päärakennuksen paikalle pystytettiin arkkitehti Max Relanderin piirustusten mukaan "Huvila". Tämä rakennettiin vuosina 1911–1912, ja siinä on 14 huonetta. Huvilassa on selkeät jugend-tyylin vaikutteet. Tämä vierastalo oli ajatuksena myös omaksuttu Aulangolta.
Taichung

Varhainen historia

Erilaiset aboriginaaliryhmät asuttivat Taichungin alueen tasankoja muinaisuudessa. Näitä olivat atajalit, taokat, paporat, pazehit, honjat ja babuzat. Nämä olivat metsästystä ja keräilyä harjoittaneita ryhmiä, jotka myöhemmin alkoivat viljellä hirssiä ja taaroa. 1600-luvulla paporat, babuzat, pazehit ja honjat muodostivat Middagin kuningaskunnan, joka käsitti läntisen osan tämän päivän Taichungista.

Qing-dynastian aika

Vuonna 1682 Qing-dynastia taisteli Chengin suvun kanssa siitä, kuka hallitsisi läntistä Taiwania. Vuonna 1684 perustettiin Zhuluon ruhtinaskunta, joka käsitti Taiwanin saaresta kaksi kolmasosaa, sen kehittymättömimmät osat saaren keski- ja pohjoisosissa. Nykyinen Taichung katsoo saaneen alkunsa Dadunista (perinteinen: 大墩, pinyin: Dàdūn; Wade-Giles: Ta⁴-tun¹; kirjaimellisesti ‘suuri kohouma’) vuonna 1705. Jotta Qing olisi saanut vankan otteen tästä alueesta, Lan Ting-chen perusti sinne vuonna 1721  varuskunnan paikkaan, jossa nykyään on Taichungin puisto.
Alue ei kuitenkaan ollut rauhallinen. Nykyisen kaupungin pohjoispuolella Dajia-joen alueella aboriginaalit aloittivat kapinan vuonna 1731, kun kiinalaiset virkamiehet olivat saapuneet paikalla ja vaatineet näitä pakkotöihin. Kapina levisi etelään päin nykyisen Changhuan piirikunnan alueelle, ennen kuin Qing-dynastian sotilaat ajoivat kapinalliset vuorille.
Vuonna 1786 alkoi toinen kapina Dalissa. Sitä johti Lin Shuang-wen (林爽文), ja se alkoi yrityksestä karkottaa manchuhallinto alueelta ja palauttaa sinne Ming-dynastian hallinto. Kun kapinalliset etenivät pohjoiseen, he ryhtyivät tappamaan ja ryöstämään siviilejä. Kapinalliset kärsivät lopulta tappion Qing-dynastialle ja sen liittolaisille, hakka-kiinalaisille, Quanzhoun fujianilaisille ja aboriginaaleille.
Taiwanin maakunta julistautui itsenäiseksi vuonna 1887. Saaren keskellä ollut kaupunki oli tuolloin nimeltään Dadun, ja se määrättiin uudelleenperustetun Taiwanin prefektuurin pääkaupungiksi, joskin Taipei toimi väliaikaisena pääkaupunkina. Qing-virkamies Liu Ming-chuan sai luvan valvoa alueen kehitystä, johon kuului mm. rautatien rakentaminen rannikolta kaupunkiin. Loppujen lopuksi maakunnan pääkaupunki kuitenkin siirrettiin Taipeihin.
Germania Superior

Germania Superior (suom. Ylä-Germania) oli Rooman provinssi. Provinssin pääkaupunki oli Mainz (Moguntiacum). Germania Superior sai nimensä siitä, että se sijaitsi Reinin yläjuoksulla Germania Inferioriin nähden. Kaakossa provinssi rajoittui Raetiaan. Alueesta tuli osa Rooman valtakuntaa Julius Caesarin valloittaessa sen vuonna 58 eaa.
Cooksonia

Lajeja

C. pertoni, C. hemisphaerica, C. cambrensis, C. caledonica ja C. paranensis ovat tunnistetut Cooksonia-lajit.
Ragnhild Peitsalo

Ragnhild Peitsalo (o.s. Linnanheimo, vuoteen 1924 saakka Leino) (k. 1931) oli suomalainen näyttelijä. Hän syntyi Aksa Johanna ja Johan Gustaf Leinon (vuodesta 1924 Linnanheimo) seitsenlapsisen perheen esikoiseksi. Peitsalo halusi jo varhain näyttelijäksi. Hän opiskeli lausuntaa Olga Salon ja Mimmi Lähteenojan johdolla, he myös kannustivat häntä eteenpäin näyttelijänuralla. Johan Leino oli jyrkästi aietta vastaan, sillä näyttelijöiden katsottiin edustavan turmelusta ja huonoa elämää.
Ammattiuransa Peitsalo aloitti Joensuun Teatterissa syksyllä 1919. Muutaman vuoden päästä hän siirtyi Kuopion kautta Turun Työväen Teatteriin. Tuolloin hänellä oli jo takanaan yksi avioliitto. Turussa hän solmi toisen avioliittonsa Ilmari Peitsalon kanssa. Hän oli mukana useilla teatterikiertueilla ympäri Suomea. Pornaisissa ja Mäntsälässä kiertueilla olivat avustajina ja näyttelijöinä hänen 1930-luvulla kuuluisuuteen nousseet sisarensa Regina ja Rakel Linnanheimo.
Turusta Ragnhild ja Ilmari Peitsalo muuttivat Viipuriin. Avioliitto rapistui pian, mutta näyttelijänurallaan Ragnhild Peitsalo menestyi hyvin. Kriitikot luonnehtivat häntä "suurilahjaiseksi". Hänen tumman ja taipuisan äänensä sointia kuvattiin pronssinkaltaiseksi. Peitsalon roolivalikoima oli monipuolinen; Tukkijoella-näytelmässä hän oli Pölhö-Kustaa, Kuolemantanssissa hän näytteli Alicen osan. Hänen tulkintaansa Lisasta näytelmässä Elävä ruumis luonnehdittiin sielukkaaksi. Vuonna 1926 hän oli mukana Jules Romainsin menestyksekkäässä farssissa Knock eli lääketieteen riemovoitto. Peitsalo juhli kymmenvuotistaiteilijajuhlaansa keväällä 1929. Näytelmä oli Elinan surma, jossa hän tulkitsi Kirstin roolin ja sai loistavat arvostelut. 
Talvikiertueet kuuluivat työhön, ja ne panivat näyttelijät koetukselle. Talvella 1931 kiertue oli erityisen raskas. Eräänä päivänä auto teki tenän ja muiden mukana Peitsalonkin piti mennä pikkukengissään työntämään sitä ylös jäätynyttä mäkeä. Hän vilustui kohtalokkaasti ja sai keuhkokuumeen. Kolmen päivän kuluttua Ragnhild Peitsalo menehtyi. Häneltä jäi Virosta adoptoitu tytär Liisa, joka siirtyi Johan Linnanheimon perheen hoiviin.
Koulukoti

Koulukoti on Suomessa lastensuojelulaitos, jonka nykyinen tarkoitus on tarjota nuoren yksilöllisyyttä tukevaa hoitoa, kasvatusta ja opetusta. Koulukotien toiminnasta on säädetty asetuksella valtion koulukodeista (769/1978). Koulukotia tarkoittava nimitys oli vuoteen 1946 saakka kasvatuslaitos. Vuonna 2010 Suomessa oli kahdeksan koulukotia, kuusi valtion ja kaksi yksityisen yhteisön ylläpitämää.

Nykyinen hallinnointi ja tarkoitus

Valtion koulukoti on Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen (THL) alainen lastensuojeluyksikkö, jossa annetaan kasvatusta, hoitoa ja perusopetusta ja siihen liittyvää muuta opetusta sellaisille lastensuojelulain (417/2007) perusteella sijais- tai jälkihuoltoon sijoitetuille lapsille ja nuorille, joita ei voida tarkoituksenmukaisesti kasvattaa ja hoitaa muussa lastensuojeluyksikössä ja jotka eivät sairautensa vuoksi tarvitse muualla annettavaa hoitoa. Valtion koulukodeissa voidaan antaa myös mielenterveyslaissa (1116/1990) tarkoitettuja mielenterveyspalveluja lukuun ottamatta tahdosta riippumatonta hoitoa. Valtion koulukotien toiminta voidaan järjestää laitoshuoltona tai laitoksen johdon alaisena perhehoitona.
Valtion koulukodeissa annettavaa perusopetusta ja siihen liittyvää muuta opetusta ohjaa Opetushallitus. Toimintaa valvovat aluehallintovirastot. Koulukotien koulut siirtyivät Opetustoimen alaisuuteen 1. tammikuuta 1999. Ennen THL:llää koulukotien hallinnosta ja kehittämisestä vastasi Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskus (Stakes).

Koulukodit vuonna 2010

Vuonna 2010 Suomessa oli kahdeksan koulukotia, kuusi valtion ja kaksi yksityisen yhteisön ylläpitämää.
Stacy Hart

Stacy Hart (s. 28. elokuuta 1979) on englantilainen näyttelijä, jonka tunnetuin rooli oli englantilaisessa televisiosarjassa The Bill. Hän esitti sarjassa Selena nimistä naista vuosina 2000–2005. Hän on näytellyt myös elokuvassa Elephant juice ja Get Real. Lisäksi hän on myös esiintynyt minielokuvassa Grafters. Hän on näytellyt televisiossa vuodesta 1998 lähtien.
Aleah Stanbridge

Aleah Liane Starbridge, oikea sukunimi Stanbridge, esiintyi myös pelkällä etunimellä (1. heinäkuuta 1976 Etelä-Afrikka – 18. huhtikuuta 2016 Örebro, Ruotsi) oli eteläafrikkalaissyntyinen laulaja ja sanoittaja, joka asui Ruotsissa Örebrossa. Hänen ääntään on kuvailtu sanoilla "outo, pehmeä, ihan kummitusmainen" ja "eteerinen".
Starbridge teki vokalistina hänen ja Juha Raivion yhteisen yhtyeen Trees of Eternity kanssa levyn Hour of Nightingale ja kirjoitti kappaleisiin sanoituksia. Tulossa on myös postuumi soololevy. He olivat tutustuneet vuonna 2008, kun Raivio etsi yhtyeelleen naislaulajaa. He asuivat yhdessä Ruotsissa.
Starbridge vieraili Swallow the Sun -yhtyeen albumilla Songs from the North III ja Amorphiksen albumilla Under the Red Cloud.
Enola Gay

Enola Gay on Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien B-29 Superfortress -pommikone, joka pudotti "Little Boy" -nimisen atomipommin Hiroshimaan 6. elokuuta 1945. Nykyisin kone on entisöitynä esillä Yhdysvaltain Kansallisessa ilmailu- ja avaruusmuseossa. 
Enola Gay -lentokone sai nimensä sen lentäjän, eversti Paul Tibbetsin, äidin mukaan. Ennen elokuuta 1945 konetta oli kutsuttu pelkästään numerolla 82.
Ida Asplund

Ida Asplund (s. 1980 tai 1981) on suomenruotsalaiseksi itsensä määrittelevä  yhteiskunta-aktivisti, joka on herättänyt huomiota etnonationalistisilla mielipiteillään. 
Asplundin talvella 2005 Helsingin Sanomien Nyt-liitteessä antama haastattelu aiheutti kohua ja keskustelua. Hänen mukaansa suomenruotsalaiset eivät ole suomalaisia mutteivät toisaalta ruotsalaisiakaan vaan oma kansansa. Haastattelussa Asplund myös painotti, että suomenruotsalaisuus ei tarkoita vain sitä, että henkilö on kotoisin Suomesta mutta puhuu äidinkielenään ruotsia vaan myös sitä, että henkilöllä on suomenruotsalaiseksi määriteltävää sukutaustaa eivätkä kaikki Suomen ruotsinkieliset henkilöt siten ole suomenruotsalaisia. Hän myös syytti suomenkielisiä suomenruotsalaisen kulttuuriperinnön ryöväämisestä, koska Johan Ludvig Runebergin ja Tove Janssonin kaltaisten ruotsinkielisten taiteilijoiden tuotanto esitetään osana suomalaiskansallista kulttuuria. Asplundin mukaan se, että Runeberg piti itseään ruotsinkielisenä suomalaisena, johtui siitä, että Runeberg oli aikansa lapsi.
Asiaa käsiteltiin ruotsinkielisissä sanomalehdissa ja Yleisradion Aamu-TV:ssä. Silloinen RKP:n puheenjohtaja Jan-Erik Enestam, joka kannattaa näkemystä, jonka mukaan suomenruotsalaiset ovat ruotsia äidinkielenään puhuvia suomalaisia ja että suomenruotsalaisia ovat kaikki Suomesta kotoisin olevat äidinkielenään ruotsia puhuvat, nimesi Asplundin ”suomenruotsalaisten suurimmaksi viholliseksi”. Sisuradiolle antamassaan haastattelussa Asplund sanoi Nyt-liitteessä esitetyn vääriä tietoja hänen suomenruotsalaisten geeneistä antamista lausunnoistaan. Samalla hän kuitenkin mainitsi, että suomalaisten ja suomenruotsalaisten välillä on muitakin kuin kielieroja.
Asplund on vaikuttanut muun muassa I-Fisk ja Finlandssvensk samling -nimisissä järjestöissä. Asplund on kasvanut Ruotsissa. Hänen äitinsä on ruotsalainen ja isänsä suomenruotsalainen, mutta hän kokee kokonaan itsensä suomenruotsalaiseksi. Suomen puolella hänen juurensa ovat Uudenkaarlepyyn Munsalassa. Asplund on opiskellut oikeustiedettä Uumajan yliopistossa.