google/wiki40b huggingface dataset:
Federico Fernández

Seurajoukkueura

Fernández teki ensiesiintymisensä Argentiinan pääsarjassa syyskaudella (Apertura) 14. syyskuuta 2008 ottelussa Vélez Sarsfieldia vastaan. Ensimmäisen maalinsa joukkueessa hän teki 2. toukokuuta 2009 vierasottelussa Lanúsia vastaan. Myöhemmin samana vuonna joukkue voitti Copa Libertadoresin.
Joulukuussa 2010 italialaisseura Napoli ilmoitti hankkineensa Fernándezin riveihinsä 3 miljoonan euron siirtokorvauksella. Hän saapui napolilaisseuraan kuitenkin vasta heinäkuussa 2011.
2. marraskuuta 2011 hän teki kaksi maalia Mestarien liigan lohkovaiheen ottelussa saksalaista Bayern Münchenia vastaan. Napoli hävisi kuitenkin ottelun numeroin 2–3.
Kaudet 2014–2018 Fernández edusti Swansea Cityä ja siirtyi sitten Newcastle Unitediin.

Maajoukkueura

Fernández on pelannut 32 maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia vuosina 2011–2014. Hän kuului Argentiinan joukkueeseen vuoden 2014 MM-kilpailuissa.
Kalevanlammi

Maantietoa

Lampi sijaitsee Kalevansuolla Räyskälän kautta kulkevan harjujakson itäpuolella. Lammen pinta-ala on 6,9 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä ja sen rannat ovat ojitettua suota. Sen etelärannalle on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tie Sajantilankulmalta.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Tervajoen valuma-alueeseen, johon Loppijärven valuma-alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 122,1 metriä mpy., mikä on 1,3 metriä korkemmalla kuin Mustalammilla. Ojitetun suon ojia on johdettu Kalevanlammiin, mutta sekin laskee Kalevansuon ojia myöten Mustalammiin. Vedet kulkevat Mustalammin kautta Loppijärveen.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa sen nimi oli kirjoitettu "Kalava lampi". lampi ja sen ympäröivä suo oli autio.
Vuoden 1958 peruskartassa Kalevajärveen oli johdettu Kalattomasta laskuoja, jota ei ole enää piirretty seuraaviin karttoinin. Suokin ojitettiin niin, että ojat näkyivät vasta 1979 kartassa.
Ksanthippe

Ksanthippe (joskus myös Ksanthippa; muinaiskreikaksi Ξανθίππη, ksanthos, 'vaalea', hippos, 'hevonen'; s. n. 440–430 eaa.) oli Sokrateen vaimo. Ksanthippesta tunnetaan enemmän tarinoita kuin tosiasioita. Hänen uskotaan olleen paljon, mahdollisesti jopa neljäkymmentä vuotta, Sokratesta nuorempi. Hänet tunnetaan temperamentistaan ja terävästä kielestään ja hänestä onkin tullut länsimaisessa kulttuurissa äkäisen naisen vertauskuva. Esimerkiksi englannin kieleen sana 'xanthippe' on otettu tarkoittamaan äkäpussia. Ksanthippen sanotaan olleen ainoa henkilö, joka koskaan voitti Sokrateen keskustelussa.
Ksanthippen äkäpussin maine perustuu ennen kaikkea Ksenofonin Pitoihin ja Diogenes Laertioksen kertomiin anekdootteihin. Pidoissa Antisthenes kysyy:
»[...] miksi et kasvata Ksanthippaa, vaikka sinulla hänessä on rasittavin vaimo mitä on ja luullakseni koskaan on ollut tai tulee olemaan?»
Sokrates vastaa:
»[...] ne jotka aikovat ratsastajiksi, eivät ota kesyimpiä hevosia, vaan raisuimmat. He tuumivat, että jos he pystyvät hallitsemaan niitä, he tulevat helposti toimeen muidenkin kanssa. Minä joka tahdon seurustella ja tulla toimeen ihmisten kanssa, otin tuon naisen vaimokseni varmana siitä, että jos hänet kestän, minulla ei tule olemaan vaikeuksia enää kenenkään kanssa.»
Erään toisen tarinan mukaan kun Ksanthippe kerran ensin sadatteli Sokratesta ja tämän jälkeen kaatoi hänen päähänsä vettä (tai yöastian sisällön), Sokrates vastasi: ”Enkös ole aina sanonutkin, että kun Ksanthippe jyrisee, sade seuraa?” Ksanthippen nalkutukseen hän sanoi tottuneensa ”niin kuin vinssin kitinään”.
Sokrates vaikuttaa naineen Ksanthippen ennen kaikkea saadakseen lapsia. Ksanthippen kanssa Sokrates sai pojan nimeltä Lamprokles. Kaksi nuorempaa poikaa olivat Sofroniskos ja Meneksenos. Joidenkin lähteiden mukaan Sokrates olisi kuitenkin saanut nämä toisen vaimonsa Myrton kanssa. Faidonissa kerrotaan, kuinka Ksanthippe ja lapset vierailivat Sokrateen luona tämän ollessa vangittuna. Sokrateen kuoleman aikaan kaikki kolme lasta olivat vielä alaikäisiä ja yksi lapsista oli vielä sylilapsen iässä. Sokrateen kuoltua Ksanthippe jäi lasten yksinhuoltajaksi.

Viittauksia kirjallisuudessa

William Shakespearen komediassa Kuinka äkäpussi kesytetään Petruchio vertaa Katherinaa Ksanthippeen sanoen tämän olevan "kuin Sokrateen Ksanthippe tai pahempi".
Englantilainen viktoriaanisen ajan runoilija Amy Levy kirjoitti draamallisen monologin nimeltä Xantippe.
Daljärvi

Daljärvi on järvi Srinagarin kaupungin lähistöllä Jammun ja Kashmirin osavaltiossa Pohjois-Intiassa.
Masauji Hachisuka

Masauji Hachisuka (15. helmikuuta 1903 Tokio – 14. toukokuuta 1953 Atami, Japani) oli japanilainen lintutieteilijä ja Hachisukan 18. markiisi.
Hachisuka opiskeli eläintiedettä Cambridgen yliopistossa Englannissa ja oli oppiarvoltaan filosofian tohtori (1927).
Hachisuka matkusti Islantiin 1925 ja 1927 Ernst Hartertin kanssa Pohjois-Amerikkaan. Hän matkusti myös Kongossa, Kiinassa ja Koreassa. Vuosina 1928–1929 hän tutki Filippiinien linnustoa ja kirjoitti Lontoossa kaksiosaisen teoksen The Birds of the Philippine Islands with notes on the Mammal Fauna. Osa 1. H.F. & G. Witherby, 326 High Holborn, London, W.C.1. 16. maaliskuuta 1931.
Hachisuka avioitui 7. maaliskuuta 1939 Chiye Negaminen kanssa Los Angelesissa. Heidän tyttärensä opiskeli Yhdysvalloissa.
Toisen maailmansodan jälkeen Hachisuka tutki Maskareenien linnustoa, josta hän julkaisi kirjan.
Hachisuka kuvaili ja nimesi linnuista muun muassa mindanaonmedestäjän (Aethopyga primigenia).
Krypto (sanaristikko)

Krypto on sanaristikko, jossa vihjeet ovat vastausruutuihin merkittyjä kirjainten koodimerkkejä. Yleensä kryptossa on niin monta koodinumeroa kuin siinä on eri kirjaimia, tavallisesti ykkösestä alkaen. Vihjeeksi on koodimerkkien lisäksi usein annettu myös kuvallinen vihje. Kokonaan vihjeetöntä kryptoa kutsutaan sokkokryptoksi. Esimerkiksi kryptossa voi olla pääkuvassa siili ja siitä lähtevässä sanassa numerot 1,2,2,3,2. Tästä voi päätellä, että jokaiseen ruutuun, jossa on numero 1, pannaan S, kakkosen sisältäviin ruutuihin I ja L ruutuihin, joissa on numero 3. Seuraavat kirjaimet pitää päätellä näiden kuvasta saatavien kirjainten perusteella. Jos tehtävässä on vaikkapa sana 1,2,2,4,2, nelonen voi olla P tai R (sana tällöin siipi tai Siiri). Nettikryptoissa on yleensä mukana sovellus, joka täyttää kaikki samannumeroiset ruudut, kun panee yhteen niistä kirjaimen.
Kryptoja on Suomessa julkaistu 60-luvulta lähtien. Iisakin Julkaisut Oy perusti 70-luvulla Krypto-nimisen lehden, joka oli Suomessa ensimmäinen laatuaan. Se ilmestyi vain muutaman vuoden. Semicin sen kilpailijaksi perustama Krypto Ristikko lopetettiin samoihin aikoihin. Vajaan 20 vuoden ajan ei Suomessa ilmestynyt yhtään kryptoihin erikoistunutta lehteä. Uuden buumin aloitti Ten Point Press Oy vuonna 1995 startatessaan Pelikaani-ristikkolehtiperheen neljännen julkaisun, Krypto Pelikaanin. Nykyisin Suomessa ilmestyy toistakymmentä kryptoihin erikoistunutta tehtävälehteä.
Amerikan Formula BMW -kausi 2008

Amerikan Formula BMW -kausi 2008 oli sarjan ensimmäinen kausi yhdistyttyään Formula BMW USA-sarjan kanssa. Kausi alkoi Yhdysvaltain Monterey Festival of Speedin radalla ja päättyi Brasilian Interlagosissa. Sarjan mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Alexander Rossi. Toiseksi sijoittui brasilialainen Ricardo Favoretto ja kolmanneksi kanadalainen Gianmarco Raimondo.
Valehtelevat viettelijät (5. tuotantokausi)

Juoni

Viides kausi keskittyy oikean A:n henkilöllisyyden sekä Mona Vanderwaalin oletetun murhan selvittämiseen.
Spencer, Aria, Hanna ja Emily yrittävät totutella elämään uudessa maailmassa, jossa Alison elää, ja samalla heidän on pidettävä salaisuus tämän olinpaikasta viimeisten kahden vuoden ajalta. Tyttöjen on myös sopeuduttava elämään ilman A:ta, jonka he olettavat nyt poistuneen kuvioista lopullisesti. A kuitenkin palaa pahempana kuin koskaan ja aloittaa henkilökohtaisen sodan tyttöjä vastaan. 
Kun Alisonin äidin Jessica DiLaurentisin ruumis löytyy haudattuna Hastingsien pihalta, A:n osuus asiaan käy karmivan selväksi. Alisonin haudasta paljastuu kuolleen tytön salaisuus – Radleyn parantolasta karannut Bethany Young, joka kuoli päähän kohdistuneeseen iskuun, sai surmansa Alisonin katoamisiltana. Ali sai iskun päähänsä omalla pihallaan äitinsä nähden, mutta ei kuollutkaan. Jessica kuitenkin luuli tyttärensä kuolleen ja yritti kiireesti haudata hänet, mutta tapahtuman ennustanut rouva Grunwald saapui pelastamaan Alin. Kauden edetessä paljastuu, että Melissa hautasi elävältä Bethanyn suojellakseen Spenceriä, koska hän luuli Bethanya Alisoniksi ja että Spencer oli tappanut hänet. Myös rouva DiLaurentis suojeli koko ajan A:ta ja vei salaisuuden mukanaan hautaan.
Tytöt joutuvat selviytymään myös henkilökohtaisista ongelmistaan: Hanna alkaa kärsiä identiteettikriisistä Alin takia, Aria tuntee syyllisyyttä New Yorkin tapahtumista ja Spencer kokee lisää perhedraamaa. Emily yrittää toipua hänen ja Paigen erosta samalla kun hänen tunteensa Alisonia kohtaan ovat entistä ristiriitaisemmat. Alison yrittää jatkaa elämäänsä ja ottaa takaisin paikkansa porukan valtiattarena, mutta saa huomata, etteivät muut tytöt enää seuraa johtajaansa yhtä sokeasti kuten ennen. Spencer, Emily, Hanna ja Aria alkavat myös epäillä, voivatko he sittenkään luottaa Alisoniin. He ovat pian varmoja että Alison on A, mutta kiitospäivänä tapahtumat kärjistyvät järkyttävään tilanteeseen, jossa Mona on kadonnut ja hänen kotinsa on kuin raa'an henkirikoksen jäljiltä. Kaikki uskovat Monan joutuneen murhan uhriksi, ja hänelle pidetään hautajaiset ilman ruumista. A saattoi päästää Monan päiviltä, koska tämä tiesi liikaa.
Alisonia aletaan epäillä sekä Monan että Bethanyn murhasta. Asia saa vahvistusta, kun tytöt asettavat pitäviä todisteita Alia vastaan. He kuitenkin uskovat, että joku auttaa edelleen Alisonia. Myös Arian pikkuveljellä Mikella on osuutensa Monan tapauksessa. Tytöille selviää pian, että Mona saattoi lavastaa kuolemansa. Totuutta Monan kohtalosta ei kuitenkaan vielä tiedetä. Tytöille valkenee lopulta, että A todella lavasti Alisonin ja sitten myös Hannan.
Alison tuomitaan vankilaan Monan murhasta ja muut tytöt pidätetään avunannosta. Matkalla kiven sisään A kuitenkin sieppaa tytöt ja jatkaa sairasta peliään heitä vastaan.
Risto Ihamuotila

Risto Veikko Artturi Ihamuotila (s. 15. toukokuuta 1938 Espoo) on Helsingin yliopiston entinen kansleri vuoteen 2002. Yliopiston eri tehtävissä hän on toiminut noin 30 vuotta.
Ihamuotila väitteli tohtoriksi vuonna 1968. Hänestä tuli Suomen Akatemian nuorempi tutkija ja jo 1973 Helsingin Yliopiston maatalouspolitiikan professori. Hän kohosi dekaaniksi 1979, rehtoriksi 1992 ja lopulta kansleriksi 1996–2003
Hänen isänsä Veikko Ihamuotila toimi Maataloustuottajien Keskusliiton puheenjohtajana. Hänen veljensä Jaakko Ihamuotila taas on toiminut yritysjohtajana. Muita sisaruksia ovat Matti Ihamuotila ja Anna-Leena Verkasalo. Hänen vaimonsa, Kristiina Ihamuotila, on tekstiilitaiteilija. Heidän poikansa Mika Ihamuotila on toiminut pankkimaailmassa ja on Marimekon toimitusjohtaja.
Teoksessaan Yliopistomies ja maajussi Risto Ihamuotila kertoo yliopistomaailman vaiheista mutta myös elämästään, ja mukana on osuvia henkilökuvia mm. tieteentekijöistä sekä politiikan ja kulttuurielämän päättäjistä.
Ihamuotilan perheen koti on Nuuksiossa sijaitseva Histan tila, joka on ollut Ihamuotilan hoidossa lähes 40 vuotta ja suvun hallussa jo yli sata vuotta. Histan tila siirtyi Risto Ihamuotilalle vuonna 2000. Lapsena Risto sisaruksineen asui Histalla.
Ihamuotila valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1984.
Ibuki (1943)

Valmistus

Alus tilattiin marraskuussa 1941 Kuren laivastoarsenaalilta osana vuoden 1941 laivasto-ohjelmaa. Sen köli laskettiin 24. huhtikuuta 1942. Alkuperäisen suunnitelman mukaan aluksen piti olla kokonaispituudeltaan 200,6 metriä, sen leveyden piti olla 20,2 ja syväyksen 6,04 metriä. Sen uppouman piti suunnitelman mukaan olla 12 220 tonnia standardi ja 14 828 tonnia kuormattuna.
Aluksen voimanlähteenä oli neljä turbiinimoottoria, joihin oli kytketty kuhunkin kaksi Kampon-kattilaa ja kukin pyöritti omaa akselia. Voimanlähde tuotti akseleihin 152 000 hevosvoimaa, jolla saavutettiin 33 solmun huippunopeus. Aluksella oli 2 163 tonnia polttoainetta, joka takasi 8 150 merimailin toimintamatkan 18 solmun nopeudella.

Muutostyöt

Rakennustyöt keskeytyivät kuukaudeksi 30. kesäkuuta 1942, jonka jälkeen rakennustöitä jatkettiin. Alus nimettiin Ibukiksi 5. huhtikuuta 1943 ja se kastettiin 21. toukokuuta. Heinäkuussa 1943 rakennustyöt keskeytettiin laivaston miettiessä aluksen käyttötarkoitusta. Myöhemmin alus päätettiin muuttaa kevyeksi lentotukialukseksi 25. elokuuta. Alus hinattiin Saseboon 19.-21. joulukuuta 1943 välisenä aikana. Alusta rakennettiin 16. maaliskuuta 1945 asti, kunnes rakennustyöt lopetettiin aluksen ollessa 80 % valmis. Alus luovutettiin liittoutuneiden valvontaan 2. syyskuuta 1945 ja se romutettiin 22. marraskuuta 1946 - 1. elokuuta 1947 välisenä aikana.
Pentti Kosola

Erik Mätön murha

Kesällä 1930 Kosola oli mukana Pohjanmaalta saapuneessa Lapuan liikkeen viiden miehen iskuryhmässä, joka saapui Viipuriin hieman ennen 19. heinäkuuta tehtyä Erik Matön murhaa. Tarkoituksena oli muiluttaa jonkinlaisena työväenliikkeen agitaattorina pidetty Mättö rajan yli Neuvostoliiton puolelle. Häntä pahoinpideltiin ja vietiin metsään Heinjoen Pusurin kylään, jossa Kosola ampui Mätön. Tämän jälkeen lapualaiset hautasivat hänen ruumiinsa. Se löydettiin vasta seuraavana kesänä, jolloin miesten oppaana toiminut Johannes Ristseppä tunnusti murhan ja osoitti viranomaisille ruumiin kätköpaikan. Kuulusteluissa Kosola väitti olleensa humalassa ja ampuneensa tupakkaa taskustaan kaivaneen Mätön, koska luuli tämän tavoittelevan asetta.
Tapaus eteni oikeuteen syksyllä 1931, jolloin jutun alkuperäinen syyttäjä lievensi Kosolan murhasyytteen syytteeksi tahattomasta taposta. Tämän jälkeen oikeuskansleri Albert Makkonen asetti toisen syyttäjän, mutta myös asiaa käsitellyt Viipurin käräjäoikeuden tuomari Erkki Saraste osoittautui lapualaismieliseksi. Lopulta korkein oikeus vahvisti Kosolan tuomioksi kahdeksan vuotta kuritushuonetta (KKO 1932 II 288). Presidentti P. E. Svinhufvud armahti hänet jo kahden vuoden kuluttua joulukuussa 1936.

Kuolema

Talvisodassa Kosola palveli alikersanttina Heinjoelle sijoitetussa Lentolaivue 26:ssa. Aamupäivällä 29. helmikuuta 1940 hän osallistui partiolennolle, jolta palatessa neuvostoliittolainen Polikarpov I-153 -hävittäjä hyökkäsi laivueen kimppuun Ruokolahden Rasilan kylän tuntumassa. Kosolan ohjaama Gloster Gladiator sai osuma, jolloin se syöksyi palavana Saimaan jäälle Kaukopään lahdella. Hän onnistui itse hyppäämään koneesta, mutta laskuvarjo ei avautunut ja Kosola kuoli pudotessaan jäälle.
Kosolan ampui alas todennäköisesti luutnantti V. G. Mashitš, joka oli Lempaalasta operoineen hävittäjälaivueen lentäjiä. Erik Mätön murhan johdosta Kosola oli tunnettu myös Neuvostoliitossa. Radiopropagandaa levittänyt Moskovan Tiltu oli vain vuorokautta ennen Kosolan kuolemaa kutsunut häntä ”miehentappajaksi” ja todennut tämän päivien olevan luetut.
Kirjailija Joppe Karhunen kuvailee Kosolan kuoleman vapaamuotoisesti tosipohjaisessa fiktiokirjassaan Talvisodan taivas. Hän käyttää Kosolasta nimeä ”Koso”.
Macintosh Plus

Laitteisto

SCSI-liitäntä toteutettiin osaksi Macintosh Plussaa, vaikka SCSI-spesifikaatio ei ollut vielä valmis. Aikaisesta julkaisusta johtuen Macintosh Plussan SCSI-toteutus ei ole 100 % yhteensopiva kaikkien SCSI-laitteiden kanssa. Liitäntä toimi kuitenkin hyvin ja markkinoille ilmestyi nopeasti runsaasti SCSI-liitäntäisiä lisälaitteita, kuten kiintolevyjä, nauha-asemia, CD-ROM-asemia, tulostimia ja monitoreja. SCSI-liitännän lisäksi Macintosh Plus sisälsi käytettävyyttä ja laajennettavuutta parantavia ominaisuuksia. 3.5" levykeasema tarjosi edellisiin malleihin nähden kaksinkertaisen 800 kt:n tallennuskapasiteetin. Levykeasema oli tosin edelleen yhteensopimaton PC-laitteiden levykeasemien kanssa. SIMM-muistikammat mahdollistivat keskusmuistin helpon päivityksen. Vakiovarustellussa laitteistossa oli neljä 256 kt:n muistipalikkaa, muistin määrän saattoi päivittää 4 Mt:n saakka. 128 kt:n ROM sisälsi SCSI:n ja HFS:n vaatimat ajurit. 
Compact Macintosh -mallisessa laitteessa sisäänrakennettu näyttö oli kooltaan 9":n 512x342 pikselinen, 72 PPI:n mustavalkonäyttö. Laitteessa ei ollut tuuletinta. Macintosh Plussan mukana toimitettiin System 3.0, Finder 5.1 sekä MacPaint ja MacWrite -ohjelmistot. Elokuusta 1987 alkaen ohjelmistopakettiin kuuluivat myös HyperCard ja MultiFinder. Kolmannen osapuolen ohjelmistotarjontaan kuuluivat MacDraw, Microsoft Word, Excel ja PowerPoint sekä Alduksen PageMaker.
Beringinsalmi

Beringinsalmi (ven. Берингов пролив, Beringov proliv) erottaa toisistaan Aasian mantereen itäisimmän kohdan Dežnjovinniemen ja Amerikan mantereen läntisimmän kohdan Prince of Walesin niemen. Salmi yhdistää Pohjoiseen jäämereen kuuluvan Tšuktšimeren sen eteläpuolella sijaitsevaan Beringinmereen, joka puolestaan on osa Tyyntämerta.
Beringinsalmi on kapeimmillaan noin 85 tai 86 kilometrin levyinen. Salmen keskellä sijaitsevat Diomedesaaret, jotka ovat noin neljän kilometrin päässä toisistaan. Näiden saarten välistä kulkee Venäjän ja Yhdysvaltain raja, sekä kansainvälinen päivämääräraja. Salmen pituudeksi mainitaan 96 kilometriä.
Salmi on saanut nimensä tanskalaissyntyisen tutkimusmatkailija Vitus Beringin mukaan, joka kulki sen läpi vuonna 1728. Semjon Dežnjov oli purjehtinut salmen läpi pohjoisesta etelään jo 1648.

Esihistoria

Beringinsalmi on keskimäärin vain 30–50 metrin syvyinen. Kun merenpinnan taso toistuvasti aleni jääkausiaikana, Beringinsalmen paikalla oli maakannas, Beringin maakannas eli Beringia. Kannas hävisi ja salmi avautui viimeisen kerran joskus 10 000–8 000 vuotta sitten, kun merenpinta nousi jäätiköiden sulaessa. 
Beringin salmi syntyi alun perin mioseeni- tai plioseenikaudella, mikä päästi kylmän merivirran Tyynellemerelle. Avautuminen ja sulkeutuminen saattoi tapahtua useampaan otteeseen. Erään näkemyksen mukaan viimeinen varsinainen avautuminen sattui 4,5–3,5 miljoonaa vuotta sitten, jolloin Alaskan lämpötila laski hieman. Tämän jälkeen salmi avautui ja sulkeutui jääkausiaikana veden pinnan vaihtelun takia.
Virtsanjohdin

Virtsanjohtimet (lat. ureter) ovat kaksi putkimaista rakennetta, jotka vievät virtsan munuaisten munuisaltaista virtsarakkoon. Virtsanjohtimien seinämiä verhoaa uroteeli kuten muitakin virtsanerityselimistöön kuuluvien elimien seinämiä. Ihmisellä virtsanjohdin on noin 25–35 senttimetrin pituinen.

Sairaudet

Virtsanjohdinten tulehdusta kutsutaan ureteriitiksi. Virtanjohtimissa voi olla myös kiviä ja kasvaimia, jotka voivat aiheuttaa verivirtsaisuutta. Virtsanjohdinsyöpä on harvinainen syöpäsairaus; vuonna 2003 Suomessa ilmeni neljätoista uutta tapausta. Yleensä virtsanjohdinsyöpä on uroteelista lähtenyt transitiosellulaarinen karsinooma.
Sovellustason kehystys

Sovellustason kehystys (engl. Application Level Framing, ALF) on tiedonsiirtoprotokollan suunnitteluperiaate pakettiverkkoja varten. Periaatteen mukaan sovellus jakaa itse datan sopivanmittaisiin kehyksiin (ADU, Application Data Unit), joiden uudelleenlähetyksestä se pystyy huolehtimaan optimaalisella tavalla. Sovellus voi myös toipua kehysten häviämisestä muilla tavoin (esimerkiksi puheensiirrossa käytettävät koodekit voivat täydentää puuttuvan kehyksen).
Periaatteen esittivät David Clark ja David Tennenhouse konferenssiartikkelissa 
"Architectural Considerations for a New Generation of Protocols" vuonna 1990.
Finn Juhl

Finn Juhl (30. tammikuuta 1912 – 17. toukokuuta 1989) oli tanskalainen arkkitehti ja teollinen muotoilija, joka tunnetaan erityisesti huonekaluistaan. Hän oli keskeinen hahmo 1940-luvulta alkaneessa tanskalaisten puuhuonekalujen kansainvälisessä esiinmarssissa.
Finn Juhlin ankara isä oli tekstiilitukkuri, ja äitinsä poika menetti pian syntymänsä jälkeen. Lapsesta asti Juhl haaveili taidehistorioitsijan urasta, mutta isä sai pojan valitsemaan opiskelualakseen arkkitehtuurin. Hän opiskeli kuninkaallisessa taideakatemiassa Kay Fiskerin, aikansa johtavan tanskalaisarkkitehdin johdolla.
Valmistuttuaan Juhl työskenteli kymmenisen vuotta Vilhelm Lauritzenin toimistossa, jossa oli aloittanut jo opintojensa ohella. Yhdessä Viggo Boesenin kanssa Juhl vastasi muun muassa Tanskan uuden radiotalon sisustuksesta. Vuonna 1943 hänet palkittiin nuorille arkkitehdeille jaettavalla Christian Frederik Hansen -palkinnolla.

Huonekalu- ja muu tuotemuotoilu

Vuonna 1945 Juhl jätti Lauritzenin toimiston ja perusti oman, jatkaakseen jo aloittamaansa huonekalujen suunnittelua. Vuonna 1937 hän aloitti yhteistyön kalustepuuseppä Niels Vodderin kanssa pienten sarjojen kalusteiden tekemiseksi.  Vaikka useimmat niistä on sittemmin otettu uustuotantoon, syntyaikoinaan uudenlaiset pelkistetyt kalusteet kohtasivat yleisön vastustusta. Vuonna 1939 esiteltyä Pelikaanituolia kuvattiin ”väsähtäneeksi mursuksi” ja ”estetiikaksi sanan huonoimmassa mahdollisessa merkityksessä”. Menestystä tuli helpommin muista maista kuin Tanskasta, jossa arvostettiin enemmän Børge Mogensenin ja Hans Wegnerin kalusteiden perinteisempiä linjoja.
Vuonna 1948 Juhlin kalusteista julkaistiin iso juttu yhdysvaltalaisessa Interiors-sisustuslehdessä. Vuonna 1951 Juhl osallistui Good Design -näyttelyyn Chicagossa. 1950-luvun Milanon triennaleissa Juhl voitti yhteensä viisi kultamitalia, mikä vakiinnutti hänen kansainvälisen maineensa.
Juhl muotoili myös muun muassa jääkaappeja General Electricille, lasiesineitä, keramiikkaa sekä huonekaluja michiganiläiselle Baker Furniture Companylle. 1960–1970-luvuilla kiinnostus Juhlin muotokieleen väheni mutta palasi taas 1980–1990-luvuilla. Vuonna 2010 hänen One Collection -merkille suunnittelemansa sohva voitti Wallpaper-sisustuslehden muotoilupalkinnon.
Juhl suunnitteli sisustuksia moniin Kööpenhaminan hienoihin vähittäisliikkeisiin, SAS-lentoyhtiön toimistoihin ja kokoushuoneen YK:n päämajaan New Yorkiin. 1940-luvulta 1960-luvulla Juhl myös opetti Kööpenhaminassa ja Chicagossa.
Juhlin itselleen rakennuttamasta talosta on tehty kotimuseo, joka on osa Ordrupgaardin taidemuseota.

Juhlin tyyli ja perintö

Vaaleasta puusta kuten tammesta ja pyökistä tunnettujen muiden tanskalaismuotoilijoiden vastakohtana Juhl suosi tiikkiä ja muita tummia puulajeja ja loihti niistä orgaanisia muotoja, joiden toteutus oli hyvin vaativaa. Juhlia kiehtoi abstraktin kuvanveistäjän Jean Arpin muotokieli, mikä näkyi hänen töissään Pelikaanituolista alkaen. Toinen innoituksen lähde oli alkuperäisheimojen kansantaide, kuten Chieftain-tuolissa.
Otis Barton

Otis Barton (5. kesäkuuta 1899 - 15. huhtikuuta 1992) oli amerikkalainen insinööri ja sukeltaja, koulutukseltaan tekniikan tohtori. Hän oli varakasta sukua New Yorkista ja kiinnostui sukeltamisesta jo varhain; saatuaan väitöskirjansa hän matkusti ympäri maailman työtä tehden tutustuakseen sukeltamiseen joka paikassa; hän hyödynsi tämän tietotaidon palattuaan.
Barton aloitti noin vuonna 1930 yhteistyön jo maineikkaan eläintieteiijä William Beeben kanssa; yhteistyötä kesti lopulta yli sotavuosien. Beebe vetäytyi sivummalle ja omisti viimeiset vuotensa eläintieteelle Trinidadissa jossa sitten kuolikin vuonna 1962.
Barton jatkoi kehittämällä ns. Bentoskoopin eli parannetun version syväsukelluskellosta jolla saavuttikin vuonna 1949 syvyysennätyksen.
Vuonna 1950 Barton siirtyi sukeltamisesta kauan kiinnostaneeseen viidakon eläintieteeseen ja teki loppuikäinsä vuoteen 1992 tutkimustyötä Gabonissa jossa sitten kuolikin.