google/wiki40b huggingface dataset:
Bettina von Arnim

Bettina von Arnim (myös Bettine, 4. huhtikuuta 1785 Frankfurt am Main – 20. tammikuuta 1859 Berliini) oli saksalainen kirjailija ja huomattava saksalaisen romantiikan edustaja.

Elämä

Bettina von Arnim, syntyjään Elisabeth Catharina Ludovica Magdalena Brentano, syntyi Frankfurt am Mainissa vuonna 1785. Hän oli vauraan kauppiaan Peter Anton Brentanon ja tämän puolison Maximiliane von La Rochen kahdestatoista lapsesta järjestyksessään seitsemäs. Osan nuoruuttaan hän varttui Fritzlarin ursuliiniluostarissa. Vanhempiensa kuoltua hän asui isoäitinsä Sophie von La Rochen luona aluksi Offenbachissa ja myöhemmin Frankfurtissa. Von Arnimin sisar Gunda oli naimisissa oikeusoppineen Friedrich Carl von Savignyn kanssa ja asui Marburgissa, jossa myös von Arnim vieraili. Vuonna 1810 von Arnim muutti von Savignyjen perässä Berliiniin.
Bettina von Arnim avioitui vuonna 1811 kirjailija Achim von Arnimin kanssa, johon hän oli tutustunut jo Frankfurtissa veljensä Clemens Brentanon kautta. Avioliitto kesti kaksikymmentä vuotta päättyen Achim von Arnimin äkilliseen kuolemaan vuonna 1831. Avioliitosta jäi seitsemän lasta. Avioliiton jälkeen Bettina von Arnim keskittyi kirjailijanuraansa. Hän kuoli 20. tammikuuta vuonna 1859 perheensä ympäröimänä ja haudattiin miehensä tavoin brandenburgilaisen Wiepersdorfin kirkon viereen.

Perintö

Bettina von Arnimin nimeä kantavaa kirjallisuuspalkintoa Bettina-von-Arnim-Preis on jaettu vuodesta 1992 lähtien. Sitä jaettiin vuosittain vuoteen 1997 saakka, jonka jälkeen sitä on jaettu joka toinen vuosi. Saksan liittotasavallan entisen rahayksikön D-markan viiden markan seteliin von Arnim pääsi vuonna 1992. Seteli oli vihreänkeltainen ja sen kääntöpuolta koristi Brandenburgin portti.
Rasmus Rask

Rasmus Rask (22. marraskuuta 1787, Brændekilde, Fyn – 14. marraskuuta 1832, Kööpenhamina) oli tanskalainen kielentutkija. Rask tutki myös suomalais-ugrilaisia kieliä. Hän vieraili Turussa maaliskuussa 1818. Hän opiskeli suomea ja antoi tutkijana runsaasti virikkeitä suomalaisille kollegoilleen. Rask selitti muun muassa suomen kielen historian tutkimisen tärkeyttä.  Raskin innoittamana A. J. Sjögren sovelsi ensimmäisenä suomalaisena historiallis-vertailevaa metodia suomensukuisten kielten tutkimuksessa. Rask myös vaikutti siihen, että tutkimusmatkat Venäjän suomensukuisten kansojen pariin päästiin vihdoin aloittamaan. Ensimmäisen matkan teki Sjögren vuosina 1824–1829.
Puhun Brunon kanssa

Puhun Brunon kanssa (ital. Parlo con Bruno) on Italian diktaattorin Benito Mussolinin vuonna 1941 kirjoittama kirja, jossa hän käsittelee lentäjäpoikansa Bruno Mussolinin samana vuonna tapahtunutta onnettomuuskuolemaa.
Suomeksi teoksen julkaisi Otava vuonna 1943. Sen käänsi italiasta Marjatta Tissari. Kirjan suomenkielisessä laitoksessa on 119 sivua. Se on ainoa suomeksi julkaistu Mussolinin teos.

Tarina

Kirja alkaa Bruno Mussolinin kuolemasta 7. elokuuta 1941. Kirja kertoo Bruno Mussolinin elämästä ja sitä kautta Benito Mussolinin perheen elämästä. Bruno syntyi Milanossa 22. huhtikuuta 1918. Italia oli tuolloin I maailmansodassa. Syntymän aikaa Benito Mussolini otti osaa sotaan lehtimiehenä kuvaten, kun jokin tehdas lahjoitti talkootyöllä tehdyn tykin asevoimille.
Vuonna 1929 perhe muutti Roomaan, Benito Mussolinin fasistien saadessa kasvavaa valtaa Italiassa. Bruno kävi lukiota ja kirjoitteli koulun lehteen salanimellä jännitystarinoita. Urheilu ja elokuvien katselu kiinnostivat enemmän kuin lukeminen. Kirja paljastaa Beniton, entisen sosialistin, elämänilon varallisuuden kasvaessa - aamuiset ratsastusretket, pojalle metsästysretkiä Afrikkaan ja laivaristeilyjä (2. luokan hytti, kirja väittää), koko perhe rakastaa teatteria, oopperaa jne. Kirja kertoo fasistien lapsiin suuntautuneesta kasvatuksesta: pienille oli balillat, isommille avantgardistit, ohjatut univormupukuiset lapsiryhmät. 1938 Bruno avioitui Gina Rupertin kanssa ja avioliitosta syntyi 6. maaliskuuta 1940 tytär Marina.
Pääosa kirjasta kertoo Brunon elämästä sotilaslentäjänä. Hän osallistui Etiopian valloitukseen. Myöhemmin hän pyrki ennätyslentoihin Vihreät päästäiset-koneilla (Sorci verdi tarkoittaa italiassa jotain hyvin harvinaista). Ne olivat S.79-koneita, jotka ryhmänä lensivät maailmanennätyksiä Italian sisäisillä lennoilla. Seuraavaksi lennot suuntautuivat Etelä-Amerikkaan - Rio de Janeiroon asti. Tämän jälkeen Bruno sai tehtäväkseen rakentaa Italiasta Etelä-Amerikkaan yltävän lentolinjan. Kap Verde oli välilaskupaikka. Afrikassa Brunolla oli aikaa käydä elefantinmetsästykselläkin. Hän otti osaa Maltan ja Kreikan pommituksiin lentäen CANT Z.1007 bis-pommikoneella.
Bruno Mussolini kuoli 7. elokuuta 1941, kun hänen ohjaamansa Piaggio P-108-koneen nousussa moottori sammui ja kone syöksyi alas.
Kakkonen (jalkapallo)

Historia

Ennen 1970-lukua Suomen jalkapallon kolmanneksi korkein sarjataso oli nimeltään Maakuntasarja.
Vuosina 1970–1972 nimitystä II divisioona käytettiin toiseksi korkeimmasta sarjatasosta eli entisestä Suomensarjasta, jota pelattiin useammassa alueellisessa lohkossa. Kolmanneksi korkein sarjataso II divisioonasta tuli vuonna 1973, kun Palloliitto uusi sarjajärjestelmäänsä. SM-sarjan ja II divisioonan väliin perustettiin maanlaajuinen I divisioona (nykyinen Ykkönen), johon pääsivät kaudella 1972 SM-sarjasta pudonneet joukkueet sekä II divisioonan lohkojen sijoille 2–4 sijoittuneet. II divisioonan lohkovoittajat nousivat suoraan SM-sarjaan.
Vuonna 1974 II divisioonassa tehtiin suomalaista jalkapallohistoriaa, kun sarja-avaus TP-47:n ja Sportin välillä pelattiin Ruotsin Haaparannalla. 
Vuonna 1994 II divisioonan nimi vaihtui Kakkoseksi.
Von Konow

Von Konow [fon 'kuːnov] on suomalainen aatelissuku numero 151. Suku on lähtöisin Brandenburgin maakreivikunnasta ja muutti vuonna 1631 Inkerinmaalle. Uudenmaan rykmentin everstiluutnantti Gustav Adolf von Konowin pojat naturalisoitiin Ruotsissa vuonna 1772 ja introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1776 aatelisena sukuna numero 2080.
Nepalinalppiruusu

Ulkonäkö ja koko

Nepalinalppiruusu on 4,5 metrin korkuiseksi kasvava pensaskasvi ja alalaji aeruginosum matalampi, runsaan metrin korkuinen. Ainavihannan kasvin lehdet ovat nahkamaiset ja ovat pituudeltaan jopa metrisiä. Lehdet ovat päältä vihreitä ja kiiltäviä, mutta alapuolelta nukkaisia ja vaihtelevan värisiä (valkoisesta hopeaan ja kaneliin). Aeruginosum-alalajin lehdet ovat paljon pienempiä ja niissä on sinimetallinen sävy päällä ja alapuolella aikuisten yksilöiden lehdet ovat kellertävänruskeita.
Lajin kukat kasvavat suurissa rykelmissä, jotka voivat olla jopa 25-senttimetrisiä halkaisijaltaan. Kukat ovat pienten kellojen muotoisia ja ovat halkaisijaltaan noin kolmen senttimetrin mittaisia. Nepalinalppiruusu kukkii keväällä ja varhaiskesällä. Kukat voivat olla vaihtelevan värisiä.

Levinneisyys

Nepalinalppiruusu kasvaa Intian niemimaan pohjoisosissa. Sen levinneisyysalue käsittää Himalajalla 2 700 metristä 4 400. Sitä kasvaa alueella, joka ulottuu Kashmirista ja Bhutaniin.

Elinympäristö

Nepalinalppiruusun elinympäristönä ovat metsäiset Himalajan rinteet. Se viihtyy sekä puoli- että täysvarjoisessa paikassa. Laji pitää hiekkaisesta tai savisesta maaperästä, jonka pitää olla kosteaa. Maaperän pitää olla hapanta ja laji pystyy kasvamaan jopa todella happamissa ympäristöissä.
Tuomas Kantelinen

Tuomas Kantelinen (s. 22. syyskuuta 1969 Helsinki, Suomi) on suomalainen säveltäjä. Hän opiskeli sävellystä Sibelius-Akatemiassa Eero Hämeenniemen johdolla vuosina 1988–1996. Kantelinen on säveltänyt muun muassa Paavo Nurmesta kertovan oopperan Paavo Suuri. Suuri juoksu. Suuri uni. Muita hänen konserttiteoksiaan ovat esimerkiksi kitarakonsertto, pianokonsertto (Espoon pianoviikon tilaustyö) ja suurelle puhallinorkesterille sävelletty Ghosts.
Kantelinen tunnetaan etenkin elokuvasäveltäjänä. Tämän uransa hän aloitti vuonna 1993–1995 säveltämällä musiikin muutamaan lyhytelokuvaan, pitkään elokuvaan Kaupunkisinfonia sekä Jari Halosen pitkään elokuvaan Lipton Cockton. Nykyään Tuomas Kantelinen on tunnetuimpia suomalaisia elokuvamusiikin säveltäjiä, ja hänelle on ominaista ison orkesterin käyttö ja harmoninen, uusromanttinen tyyli, vaikka hän on säveltänyt elokuviin myös minimalistista ja moderniakin musiikkia. Klaus Härön ohjaaman elokuvan Näkymätön Elina myötä Kantelinen aloitti työt ruotsalaisissa tuotannoissa ja teki sen jälkeen muun muassa Kjell Sundvallin ohjaaman Hotet (Uhka) -vakoilutrillerin musiikin. Vuonna 2004 Kantelinen sävelsi musiikin Renny Harlinin trilleriin Mindhunters, ja on sen jälkeen tehnyt töitä myös Pohjoismaiden ulkopuolelle. Vuonna 2013 Kantelinen sai pohjoismaisen Harpa-palkinnon Puhdistus-elokuvaan säveltämästään musiikista.
Kantelinen sai Kritiikin Kannukset vuonna 1999. 
Tuomas Kantelisen isoäidillä oli ratkaiseva vaikutus Kantelisen musiikin opintojen aloittamiseen. Laulaja Karoliina Kantelinen on hänen sisarensa.
Linux Mint

Ominaisuudet

Mint on helppokäyttöinen aloittelijoille, sillä siinä tulee mukana tuki suljetuille multimediatiedostoille. Pakettivarastot ovat valtavat, koska Mint on yhteensopiva Ubuntun pakettien kanssa, mutta sillä on myös omat pakettivarastot. Siihen on saatavilla kaikki yleisimmät ohjelmat, kuten esimerkiksi Skype, Google Chrome, Firefox ja LibreOffice.
AMD ja Nvidia julkaisevat myös eri Linux-pohjaisille käyttöjärjestelmille omia näytönohjainajureita.

Versiot

Mintin oletustyöpöytäympäristöt ovat Cinnamon ja MATE. Vaihtoehtoisesti saatavilla ovat myös KDE ja Xfce. Jokaisesta löytyy 32- ja 64-bittiset versiot.

Linux Mint Debian Edition

Syyskuun 7. päivänä 2010 julkistettiin Linux Mint Debian Edition (LMDE), joka käyttää pohjanaan Debiania Ubuntun sijaan. LMDE käyttää ”rolling release” -julkaisumallia eli sitä päivitetään jatkuvasti eikä eri julkaisuversioita ole. Uudempi versio Linux Mint Debian Editionista on ladattavissa. Linux Mint Debian Edition 2, koodinimeltään ”Betsy”. Linux Mint Debian Editionin ensimmäisen version tuki päättyi 1. tammikuuta 2016.

Muuta

Linux Mint -jakeluun on saatavissa oma erillinen työpöytäympäristö Cinnamon, joka voidaan tarvittaessa asentaa myös mihin tahansa Linux-jakeluun. Distrowatch sivuston listauksessa, Linux Mint on suosituin jakelu, kun tarkastellaan Linux Mint -sivuston päivittäisten kävijöiden määrää.
Mathilde (Belgian kuningatar)

Kuningatar Mathilde (syntymänimeltään Mathilde Marie Christiane Ghislaine d'Udekem d'Acoz, s. 20. tammikuuta 1973) on Belgian kuninkaan Philippen puoliso.
Mathilde ja Philippe menivät naimisiin joulukuussa 1999. Heillä on neljä lasta.
Vapauttajatsaarin monumentti

Osat

Monumentin jalusta on mustaa kiillotettua graniittia, joka on peräisin Vitošasta. Vapauttajatsaarin momumentti koostuu jalustasta, keskiosasta henkilöhahmoineen ja massiivisesta uusrenessanssityylisestä  korniisista, sekä veistoksesta, jossa Venäjän tsari on hevosen selässä. Jalustaosassa olevan pronssisen seppeleen lahjoitti Romania sodan aikana kuolleiden romanialaisten sotilaiden muistoksi. 
Keskiosan pronssireliefi kuvaa joukkoa venäläisiä ja bulgarialaisia sotilaita, joita johtaa voiton jumalatar (Nike kreikkalaisessa mytologiassa ja Victoria roomalaisessa mytologiassa) kohottaen miekkansa korkealle. Ryhmää ympäröivät muotokuvat suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšista, kreivi Nikolai Ignatjevsta, kenraali Josif Gurkosta ja kenraali Mihail Skobelevista. Toisessa reliefissä kuvataan Stara Zagoran taistelua, San Stefanon rauhansopimuksen allekirjoittamista ja Veliko Tărnovon perustuslakia säätävän kansalliskokouksen avajaistilaisuutta. Siihen sisältyvät Petko Slaveikovin, Stojan Zaimovin, Ivan Vazovin ja Stefan Stambolovin sekä muiden ajan merkittävien hahmojen muotokuvat.

Restaurointi

Teos poistettiin paikalta syksyllä 2013 entisöitäväksi. Hevosen jalkojen pronssi oli korvattava halkeilujen takia. Teokseen kertynyt patina poistettiin ja jalusta tasapainotettiin ja puhdistettiin. Myös teoksen ympäristöä uusittiin. Entistetty teos julkistettiin seuraavana keväänä.
Leikkiviä lapsia

Teoksen sisältö

Teos muodostuu viidestä lapsiparista, jotka esittävät vertauskuvallisesti kulttuuri- ja elinkeinoelämän eri osa-alueita. Oikealta vasemmalle lähtien ensimmäisessä osassa toisella lapsista on kädessään vaaka ja lasten takana on rukki. Kolmannessa osassa ensimmäinen lapsista pitää kädessään laivaa ja toinen kalaa. Viides osa edustaa metsästystä ja maanviljelystä ja kuvan lapset pitävät käsissään jousipyssyä ja kuokkaa. Välissä olevat toinen ja neljäs osa ovat identtisiä ja ne sisältävät kumpikin kaksi lasta. Kuuvuoressa graniittinen veistosryhmä on kiinnitetty betonitukiseinään.
Teoksesta on käytetty aikaisemmin myös nimeä Työskentelevää nuorisoa.
Marisa Miller

Marisa Miller, o.s. Bertetta, (s. 6. elokuuta 1978) on yhdysvaltalainen malli. Hänet on ollut mallina Sports Illustrated Swimsuit Issuessa ja Victoria’s Secretin katalogeissa. 
Miller syntyi Santa Cruzissa, Kaliforniassa. Hän kävi koulua Aptos High Schoolissa ja Monte Vista Christian Schoolissa. Hänen mallinuransa alkoi 16-vuotiaana kahden italialaisen muotiagentin kiinnitettyä huomionsa häneen sanfranciscolaisessa kahvilassa. Millerin kuva oli ensimmäisen kerran Perfect 10 -lehdessä vuonna 1997. Hän sijoittui lehden ensimmäisessä vuosittaisessa mallihaussa kolmanneksi vuonna 1998. Hänen kuvansa on sen jälkeen ollut Perfect 10:n kansissa ja sivuilla toistuvasti.
Vuonna 2004 Miller toimi tuomarina Bravo-kanavan televio-ohjelmassa Manhunt: The Search for America’s Most Gorgeous Male Model. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vuoden 2013 elokuvassa R.I.P.D. – Haamukytät. Hän on esiintynyt myös televisiosarjoissa Entourage, Gary Unmarried ja Ensisilmäyksellä.
Millerin ensimmäinen avioliitto kesti vuodet 2000–2002. Vuonna 2006 hän meni naimisiin musiikkituottaja Griffin Guessin kanssa. Parin esikoispoika syntyi 2012.
Stepfordin naiset (vuoden 2004 elokuva)

Arvioita

Turun Sanomien Tapani Maskula sanoo Ozin yrittävän tässä elokuvassa samankaltaista temppua kuin läpimurtofilmissään Pieni kauhukauppa (1986), joka perustui samannimiseen musikaaliin ja Roger Cormanin mustavalkoiseen kulttihalpikseen (1960). Ira Levinin romaani osoittautuu Maskulasta kuitenkin Ozille liian kovaksi palaksi verrattuna vuoden 1975 elokuvaversioon: ”Frank Ozin mekaanisessa vuodatuksessa silmille hyppivät studiolavasteet ja tietokoneilla väsätyt trikit häviävät auttamatta Bryan Forbesin harkitun eteeriselle teokselle.”
Gideon Sonck

Johan Gideon Sonck (7. heinäkuuta 1850 Pyhäjoki  – 3. heinäkuuta 1940 Helsinki) oli kielenkääntäjä, joka vaikutti senaatin ja valtioneuvoston ylikielenkääntäjänä merkittävästi varsinkin lakitekstien uudistamiseen.

Henkilöhistoria

Gideon Sonckin vanhemmat olivat kappalainen Johan Mauritz Sonck ja Anna Lovisa Haartman ja puoliso vuodesta 1899 Amalia Honkonen. Sonck tuli ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1871 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1882. Hän toimi senaatissa apulaiskielenkääntäjänä vuodesta 1884 ja oikeusosastolla vuodesta 1891, nuorempana kielenkääntäjänä vuodesta 1893, vanhempana vuodesta 1913 ja valtioneuvoston ylikielenkääntäjänä 1917–1926. Valtiopäivillä 1894 ja 1897 hän oli suomenkielisten lakitekstien ja ponsilauselmien kielentarkastaja, vuonna 1899 hän oli uuden kirkkolain suomentamiskomitean jäsen ja työskenteli kahdessa eri tarkastuskomiteassa, tarkastaen muun muassa vuoden 1734 lain suomenkielistä tekstiä.
Pohjois-Afrikan keittiö

Pohjoisafrikkalainen keittiö on väljä käsite, jolla tarkoitetaan usein Marokon, Algerian ja Tunisian (ns. Maghrebin alueen) ruokakulttuureita. Egyptiläinen keittiö eroaa enemmän muista pohjoisafrikkalaisista, ja se yhdistetäänkin usein Lähi-idän ruokakulttuureihin.
Pohjois-Afrikan keittiöt ovat saaneet vuosituhansien aikana vaikutteita sekä Lähi-idän että muiden Välimeren alueen keittiöiltä. Monet ruoat, kuten kuskus, pohjautuvat myös alueen alkuperäisväestön, berberien, ruokaperinteeseen.
Alueen ruoanlaitossa on käytetty perinteisesti muun muassa lampaanlihaa, palkokasveja, viljatuotteita, sitrushedelmiä, monenlaisia vihanneksia ja hedelmiä sekä rannikolla kalaa ja muita mereneläviä. Oliivit, taatelit, mantelit, ja viinirypäleet ovat myös tärkeässä roolissa. Mausteina käytetään muun muassa roomankuminaa, kanelia, muskottia, sahramia, anista sekä tuoreina yrtteinä minttua, korianteria ja persiljaa.
Kuten muissakin välimeren maissa, on leipä tärkeä osa ateriaa. Joillakin alueilla syödään perinteistä litteää leipää. Esimerkiksi Tunisiassa leipä sen sijaan on usein italialaistyyppistä valkoista vehnäleipää.
Kylmä vyöhyke

Kylmä vyöhyke on maapallon lämpövyöhyke, jossa lämpimimmän kuukauden keskilämpötila on alle +10 °C. Köppenin ilmastoluokituksessa kylmää vyöhykettä vastaa luokka E (jääilmasto, polaari-ilmasto, napailmasto). Luokka jaetaan lämpimämpään tundrailmastoon, jossa vähintään yksi, mutta enintään 3,5 kuukautta on keskilämpötilaltaan yli 0 °C, ja kylmempään jäätikköilmastoon, jossa enintään yksi kuukausi on keskilämpötilaltaan yli 0 °C.
Kylmään vyöhykkeeseen kuuluu Etelämanner kokonaan, Euraasian mantereen pohjoisosat Skandinavian pohjoiskärjestä Beringinsalmeen, Alaskan ja Kanadan pohjoisosat, Grönlanti lukuun ottamatta vähäisiä rannikkokaistaleita ja noin puolet Islannista. Kylmä vyöhyke vallitsee myös monilla vuoristoalueilla puurajan yläpuolella, jossa sitä nimitetään alppi-ilmastoksi.
Kylmän vyöhykkeen kasvi- ja eläinlajien on sopeuduttava ankaran luonnon oloihin. Kasvillisuus on matalaa tundrakasvillisuutta (jäkälä-, sammal-, heinä-, varpu- ja pensaskasvillisuutta). Suot ovat yleisiä.
Jyrki Konola

Jyrki Tapani Konola (s. 1971 Kemi) on Palvelualojen ammattiliiton johdon neuvonantaja ja toiminnanjohtaja 4.6.2015 lukien. Sitä ennen Konola toimi valtiovarainministeri Antti Rinteen erityisavustajana ja sosialidemokraattisen ministeriryhmän sihteerinä. Puoluetta repineen puheenjohtajavaalin jälkeen Rinne luotti paljolti ay-taustaan oman lähipiirinsä kokoamisessa. Konola luettiin entisistä demarijohtajista enemmän Eero Heinäluoman kuin Urpilaisen luotettuihin, ja hän sai ainoana jatkaa. Tämä ja Rinteen muiden avustajien ammattiyhdistystausta nähtiin yleisesti ay-liikkeen otteen vahvistumisena puolueessa. Tätä edeltänyt Jutta Urpilaisen erityisavustajan pesti Konolalla kesti vain vajaan vuoden ja jo siinä nähtiin merkkejä em. kehityksestä. Tulkinnan taustalla olivat sekä Konolan läheiset välit Eero Heinäluomaan että Konolan puolueosasto NUS (Nuorsosialidemokraattinen puolueosasto), joka nähtiin puolueen sisällä kilpailijana TUS:lle (Tölö Unga Socialister).  
Vuosina 2011–2013 Konola toimi Sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän pääsihteerinä ja alkuvuoden 2011 Kuluttajaliiton pääsihteerinä. Muista työtehtävistä (toimittaja, trukkikuski, kaupankassa, projektipäällikkö) huolimatta Konola on tehnyt uransa käytännössä pelkästään politiikassa – vuodesta 1997 alkaen lähes keskeytyksettä. Vuosina 2004–2008 Konola oli kotikaupunkinsa kaupunginvaltuutettu ja pyrki Lapin vaalipiiristä eduskuntaan vuonna 2007. Hän sai 1 045 ääntä ja jäi SDP:n listan kolmanneksi: valituksi tulleen Johanna Ojala-Niemelän ja Maija Raskin taakse. Konola valmistui maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 2008, pääaineena sosiologia. Lopputyön aiheena oli ”Suomalainen yleisödemokratia – Suomen sosialidemokraattisen puolueen johdon ja jäsenistön käsityksiä edustuksellisesta demokratiasta”. Suoraan puolueen palveluksessa hän ei ole ollut koskaan, vaikka esimerkiksi SDP:n puoluesihteerispekulaatioissa nimi onkin pyörinyt.

Yksityiselämä

Konola harrastaa moottoripyöräilyä sekä metsästystä ja kalastusta.
Rymdinvasion i Lappland

Juoni

Meteoriitin kaltainen tulipallo putoaa talviseen Ruotsin Lappiin. Amerikkalaiset ja ruotsalaiset geologit lähtevät putoamispaikalle ja löytävät avaruusaluksen ja siitä ulos tulleen karvaisen hirviön, joka aiheuttaa hävitystä ja kauhua.
Pyrkijä

Pyrkijä Oy oli Turussa ja Liedossa vuosina 1906–1989 toiminut metalli- ja muoviteollisuusyritys, jonka tunnetuimpia tuotteita olivat Pyrkijä- ja Pyry-merkkiset polkupyörät ja Pyrkijä-mopot sekä 1960-luvulta alkaen muovipakkaukset. 1930-luvun lopulla Pyrkijä oli Suomen suurin polkupyörävalmistaja.
Osuuskunnaksi nimeltä Rautateollisuus Osuusliike Pyrkijä perustetun yrityksen tarkoituksena oli metallituotteiden valmistus ja tuontitavaroiden välitys, ja aikomus oli perustaa metallipajoja muuallekin Turun ja Porin lääniin. Suomen itsenäistyessä 1917 osakeyhtiöksi muutetun Pyrkijän tuotteisiin kuuluivat kelkat, lastenreet, sukset ja kärrynpyörät. 1930-luvun mittaan suosioon nousseista polkupyöristä tuli Pyrkijän päätuote, kun yrityksen toimitusjohtajaksi oli nimitetty teollisuusneuvos Mauno Rainto (1887–1952). Turku nousi tuolloin Suomen polkupyörävalmistuksen keskuspaikaksi, jossa Pyrkijä, Pyöräkellari (myöhemmin Tunturipyörä) sekä Suomen Polkupyörä- ja Konetehdas työllistivät 1930-luvun lopulla yhteensä noin 700 henkeä.
Rautateollisuus Oy Pyrkijä toimi aluksi nykyisen Hotelli Centron kohdalla Turun Yliopistonkadulla, kunnes vuonna 1934 muutti Aurajoen rantaan Jokikadulle, nykyisen Tuomaansillan kupeeseen.
Sotien aikana Pyrkijä kehitti suomalaismaastoon soveltuvan sotilaspolkupyörän ja teki puolustusvoimien tarpeisiin myös parakkitorvia, häkäpönttöjä ja ilmanvaihtolaitteita. Rauhan tultua kansanhuoltoministeriön määräämä polkupyörien jakelusäännöstely miltei keskeytti Pyrkijän tuotannon pariksi vuodeksi. Säännöstelyn päätyttyä 1948 Pyrkijä alkoi taas kasvaa nopeasti ja saavutti yli 30 000 polkupyörän vuosituotantomäärän 1955. Pyrkijän markkinaosuus polkupyörien valmistuksessa oli noin 30 prosenttia, ja se alkoi valmistaa myös mopoja 1955.
Ulkomaankaupan vapauduttua 1957 Suomeen alettiin tuoda polkupyöriä etenkin Ruotsista (Crescent ja Monark) ja Norjasta (Øgland-rungot). Pyrkijän tuotantotekniikalla ei hintakilpailussa menestytty, joten yritys alkoi muuttua metalliverstaasta kotitalouden muoviesineiden valmistajaksi. Vuonna 1962 Pyrkijän tytäryritys Industrial Plast alkoi valmistaa teollisuudelle pakkauksia puhallusmenetelmällä. Vuonna 1966 muovi- ja metalliyritykset yhdistettiin Pyrkijä Oy:ksi, joka keskittyi pian täysin muovituotantoon. Polkupyörien valmistus lopetettiin 1970 ja mopojen 1971.
Vuonna 1973 Huhtamäki-yhtymä osti enemmistön Pyrkijästä, ja tuotanto siirtyi Turusta naapurikuntaan Lietoon. Huhtamäen mukana tuotantoon tulivat mukaan lujitemuovituotteet, joiden  valmistus sijaitsi Turussa vuoteen 1978 asti. Huhtamäki-yhtymän keskittyminen yhä harvempiin toimialoihin aiheutti Pyrkijä Oy:n myynnin vuonna 1984. Nimenä Pyrkijä säilyi vuoteen 1989 saakka, jolloin siitä tuli norjalaisomisteinen Dynoplast Oy ja 1999 Polimoon Oy. Vuodesta 2007 Polimoonin toimintaa on jatkanut islantilaisomisteinen Promens Oy.