google/wiki40b huggingface dataset:
Urakaze

Palvelus

Urakaze lähti 16. marraskuuta 1944 Bruneista kohti Kurea. Alus suojasi yhdessä Yahagin, Hamakazen, Isokazen ja Yukikazen kanssa taistelulaiva Yamatoa, Nagatoa ja Kongoa. Alukseen osui 21. marraskuuta 1944 120 kilometriä Formosan Keelungista luoteeseen Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Sealionin laukaisema torpedo, jonka aiheuttama räjähdys tuhosi aluksen, vieden mukanaan koko miehistön sekä 17. hävittäjäviirikön komentajan Tanii Tamotsun.
Ruusukardinaali

Levinneisyys

Ruusukardinaalia tavataan Brasiliassa, Ranskan Guayanassa, Guyanassa, Surinamessa ja Venezuelassa. Lajin on kuvattu ilevan harvinainen ja laikuttaisesti levittäytynyt. Se on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sitä uhkaa metsien häviäminen.

Elinympäristö

Ruusukardinaali elää koskemattomissa ja ksoteissa alankojen metsissä. Se ei viihdy ihmisasutuksen läheisyydessä.
Soluväliaine

Soluväliaine eri kudoksissa

Epiteelikudoksessa soluväliainetta on pääasiassa vain tyvikalvossa, joka liittää epiteelisolut alla olevaan sidekudokseen. Tyvikalvon ja sen viereisten epiteelisolujen välille muodostuu liitoksia, joita kutsutaan hemidesmosomeiksi.
Sidekudoksessa soluväliaine koostuu nestemäisestä osasta sekä kollageeni-, kimmo- ja verkkosäikeistä, joiden lomassa on glykosaminoglykaaneja. Glykosaminoglykaanit ovat polysakkaridiketjuja, jotka voivat olla liittyneenä proteiiniytimeen. Tällöin niitä kutsutaan proteoglykaaneiksi. Kollageenisyyt antavat sidekudokselle vetolujuutta, verkkosäikeet tukevat yksittäisiä soluja ja kimmosäikeet mahdollistavat kudoksen venytyksen. Löyhässä sidekudoksessa on vain vähän kimmo- ja kollageenisyitä. Tiiviin sidekudoksen soluväliaine puolestaan sisältää suuren määrän kollageenisyitä.
Lasirustossa on lähinnä tyyppi II:n kollageenisyitä ja proteoglykaania.
Elastisessa rustossa on tyyppi II:n kollageenisyiden lisäksi paljon kimmoyitä.
Luukudoksen varhainen soluväliaine koostuu lähinnä kollageenisyistä, mutta osteoblastit aiheuttavat melko pian kalsiumhydroksiapatiittisakan muodostumisen kollageenisyiden sekaan. Mineralisoitumisen jälkeen suurin osa luukudoksen soluväliaineesta on kalsiumhydroksiapatiittia.
Google Glass

Vastaanotto

Google Glassin vastaanotto oli hyvin vaihtelevaa. Lokakuussa 2012 yhdysvaltalainen aikakauslehti Time nimesi Google Glassin vuoden 2012 parhaaksi keksinnöksi.
Lasit herättivät monenlaisia huolia. Esiin nousi esimerkiksi pelko suoraan käyttäjän silmille lähetettävistä mainoksista. Google kuitenkin ilmoitti, etteivät lasien sovellukset tule sisältämään mainoksia. Käytännön mahdollisia muutoksia tulevaisuudessa on Googlen mukaan "liian aikaista spekuloida".
Lasien on epäilty myös uhkaavan ihmisten yksityisyyttä, sillä niillä voi ottaa julkisesti kuvia tai videoita muiden läsnäolijoiden huomaamatta. Kahdeksan Yhdysvaltain kongressin jäsentä ilmaisivat huolensa lasien vaikutuksesta ihmisten yksityisyyteen lähettämällä Googlen toimitusjohtaja Larry Pagelle listan kysymyksiä. Google Glassin tuotejohtaja Steve Lee vastasi kysymyksiin julkisesti ja ilmoitti, että Google on noudattanut lasien kanssa kaikkia yksityisyyttä ja tietosuojaa koskevia säädöksiä.
Bahrain International Circuit

Rataprofiilit

Bahrain International Circuit voidaan jakaa kuuteen erilaiseen moottorirataan:
Jorma Kannila

Jorma Kustaa Kannila (17. toukokuuta 1934 Teisko – 3. toukokuuta 2010 Tampere) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Kannila toimi äidinkielen lehtorina Tampereen klassillisen lyseossa, josta hän oli päässyt ylioppilaaksi. Hän oli nuoruusvuosinaan kirjailija Hannu Salaman ystävä ja he kävivät samaan aikaan klassillista lyseota. Kannila voitti J. H. Erkon kirjoituskilpailun 1960. 1960-luvun teosten jälkeen hän ei kirjoittanut enää kaunokirjallisuutta, vaan keskittyi toimintaan kirjallisissa järjestöissä ja kulttuuriyhdistyksissä, kuten Väinö Linna -seurassa ja oli ideoimassa Pentinkulman päiviä. Hän oli Suomen nuorisokirjallisuuden instituutin perustajajäsen, ja siinä tehtävässä, kuten myös opettajana, innosti nuoria kirjoittamaan. Hän järjesti kirjailijavierailuja kouluille ja toimitti Tampereen Säästöpankin kustantamia Sampo ja Teini-Sampo lehtiä, joissa julkaistiin nuorten kirjoituksia. Hän toimi myös Nykysuomen seurassa. Kannila oli Suomen kirjailijaliiton puheenjohtaja 1982–1987 ja Pirkkalaiskirjailijoiden puheenjohtajana 1975–1982.
Tapio Saarion Kuka kukin oikeasti on -teoksen mukaan Jorma Kannila oli esikuvana Hannu Salaman kirjoissa esiintyvälle Paavo Kenttäläiselle.
Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen ylijohtaja

Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen ylijohtaja on henkilö, joka johtaa elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskusta (ely). Ely-keskuksen ylijohtajan viran kelpoisuusvaatimukset ovat: ylempi korkeakoulututkinto, käytännössä osoitettu johtamistaito, johtamiskokemus sekä tehtävien edellyttämä perehtyneisyys virkaan kuuluviin tehtäviin.
Friedrichstraßen rautatieasema

Friedrichstraßen rautatieasema on tärkeä solmukohta Berliinin S-Bahn-, U-Bahn- ja Regionalbahn-verkostolla. Se sijaitsee Friedrichstraßella Berliinin itäisessä eli historiallisessa keskustassa Mitten kaupunginosassa. Vuonna 2006 se oli Berliinin Regionalbahn-asemista vilkkain. Myös monet bussi- ja raitiovaunulinjat palvelevat Friedrichstraßen asemaa. Sen sijaan kaukojunat eivät asemalla pysähdy.
Friedrichstraßen rautatieasema sijaitsee paikassa, jossa keskustan läpi itä-länsi-suunnassa kulkeva korkorata (Stadtbahn), pohjois-etelä-suunnassa kulkeva tunnelirata (Nord-Süd-Tunnel) ja U-Bahn-linjan U6 tunnelirata risteävät. Asemakompleksi koostuu useasta eri osasta: Stadtbahniin kuuluva maanpäällinen, lasikatolla katettu asemahalli sijaitsee Friedrichstraßen ylittävällä sillalla. Sillä on kolme laituria (kuusi laituriraidetta), joilla pysähtyvät S-Bahnin linjat S5, S7 ja S75 sekä useampi Regionalbahn-linja. Nord-Süd-Tunneliin kuuluva asema sijaitsee maan alla ja sillä on yksi laituri (kaksi laituriraidetta), joilla pysähtyvät S-Bahnin linjat S1, S2 ja S25. Lisäksi U6:lla on oma maanalainen laiturinsa.
Asemaa alettiin rakentaa vuonna 1878. Saksojen jaon aikana Friedrichstraßen aseman maanalaiset osat olivat ainoa Itä-Berliinin puolella sijaitseva asema, jolla Länsi-Berliinin S-Bahn- ja U-Bahn-junat pysähtyivät. Asemalla Länsi-Berliinin asukkailla oli mahdollisuus vaihtaa läntisten linjojen välillä, tehdä verottomia ostoksia Itä-Saksan ylläpitämässä Intershop-kioskissa sekä siirtyä rajanylityspaikan kautta Itä-Berliiniin. Itä-Berliinin asukkailta aseman nämä osat oli suljettu.
Alueliitos

Alueliitoksella tarkoitetaan sitä, että hallinnollisesta alueesta liitetään osa viereiseen hallinnolliseen alueeseen. Alue voidaan liittää toiseen alueeseen myös kokonaan.

Kunnalliset alueliitokset

Kunnallisten alueliitosten tapauksessa jonkin kunnan koko alueen liittämisestä yhteen tai useampaan muuhun kuntaan käytetään nimitystä kuntaliitos. Liitettäessä vain osia jostakin kunnasta toiseen kuntaan, kysessä on osakuntaliitos.
Maija Isola

Elämä ja ura

Isolan kankaat vaikuttivat 1950- ja 1960-luvulla merkittävästi suomalaisten kotien sisustukseen. Isola piirsi ensimmäiset kuvionsa Printex Oy:lle, Marimekon edeltäjälle, vuonna 1949. Hän toimi Marimekon sisustuskankaiden pääsuunnittelijana vuoteen 1987 asti. 
Isola tulkitsi omaperäisesti ja rohkeasti kullekin ajalle ominaisia teemoja ja tyylejä. Hänen painokuosituotantonsa käsittää yli 500 aiheiltaan ja tekniikoiltaan erilaista kuviota. Virikkeitä kangasmalleihinsa Maija Isola sai kansantaiteesta, modernista kuvataiteesta, luonnosta ja matkoiltaan eri puolille maailmaa. 
Maija Isola oli maalaistalon tytär Riihimäeltä ja asui myöhempinäkin vuosinaan ateljeeasunnossa lapsuudenkotinsa lähellä. Isola avioitui ja erosi kolmasti. Ensimmäisestä avioliitosta syntynyt tytär Kristina työskenteli 1980-luvulta lähtien äitinsä henkilökohtaisena apulaisena ja suunnitteluparina. Maija Isolan kuoltua Kristina Isola jatkoi äitinsä työtä suunnittelemalla uusia värityksiä Maija Isolan kuoseihin. Isolan Emma-tyttären isä on valokuvaaja Markus Leppo.
Maija Isolan tunnetuin kuosi on Unikko. Se lanseerattiin 1964, vaikka Marimekon perustaja Armi Ratia ei halunnut yrityksensä tuottavan kukkakuoseja. 1990–2000-luvulla Kirsti Paakkasen johtama Marimekko lanseerasi hyvin monenlaisia tuotteita, jotka perustuivat Unikko-kuosin erilaisiin väri- ja kokovaihtoehtoihin. Kuviota myös lisensioitiin muiden yritysten valmistamiin tuotteisiin, kuten kävelysauvoihin ja televisioihin.
Alita: Battle Angel

Tuotanto

James Cameron kiinnostui projektista jo vuonna 2010. Nopeasti tuon jälkeen 20th Century Fox rekisteröi battleangelalita.com verkkotunnuksen. Vuonna 2003 Cameron ilmoitti käsikirjoituksen Battle Angel -elokuvalle olevan työn alla.
Kesällä 2005 ilmoitettiin elokuvan viivästymisestä, johtuen Cameronin keskittyvän "Project 880" nimiseen projektiin (Avatar). Vuoden 2006 kesäkuussa kerrottiin Battle Angelin julkaisun tapahtuvan vuonna 2009. Tuon jälkeen Cameron on kertonut elokuvan viivästyvän useita kertoja.
Helmikuussa 2010 Jon Landau kertoi Cameronin hyväksyneen ehdotuksen vaihtaa elokuvan nimeksi Alita: Battle Angel.
Huhtikuussa 2016 20th Century Fox ei vielä hyväksynyt elokuvan tuottamista, koska suunniteltu 175–200 miljoonan dollarin budjetti on liian suuri. Myöhemmin toukokuussa Fox lisäsi elokuvan vuonna 2018 julkaistavien elokuvien joukkoon.

Kuvaukset

Elokuvan kuvaukset alkoivat Austinissa lokakuussa 2016.

Julkaisu

Elokuva sai ensi-iltansa 14. helmikuuta 2019. Edelliset suunnitellut ensi-iltapäivämäärät olivat 20. heinäkuuta 2018 ja 21. joulukuuta 2018.
Ernestas Galvanauskas

Ernestas Galvanauskas (20. marraskuuta 1882 Zizonys, Biržain kunnallispiiri – 24. heinäkuuta 1967 Aix-les-Bains, Ranska) oli liettualainen poliitikko, insinööri ja yksi Liettuan talonpoikien liiton perustajista. Hän toimi Liettuan pääministerinä kaksi kertaa (1919–1920 ja 1922–1924).

Elämäkerta

Vuonna 1902 Galvanauskas suoritti toisen asteen tutkinnon jelgavalaisessa lukiossa, minkä jälkeen hän aloitti insinööriopinnot Pietarissa. Vuonna 1905 hän oli mukana Venäjän vallankumouksessa. Samana vuonna hän oli mukana perustamassa Liettuan talonpoikien liittoa. Myöhemmin hänet valittiin edustajaksi Vilnan suureen Seimasiin.
Vuosina 1906–1919 hän asui ensin Suomessa ja tämän jälkeen Belgiassa, missä hän päätti insinööriopintonsa ja sai diplomin kaivoskonetekniikasta. Vuonna 1919 hän oli yksi Liettuan Pariisin rauhankonferenssin jäsenistä Pariisissa. Lokakuussa samana vuonna hänestä tuli Liettuan pääministeri. Samaan aikaan pääministerinä ollessaan hän oli myös talous-, kauppa- ja teollisuusministeri. Galvanauskasin ensimmäinen pääministerikausi päättyi huhtikuussa 1920. Vuonna 1921 hän työskenteli Kansainliitossa Liettuan kansainvälisen tunnustuksen saamiseksi.
Helmikuusta 1922 kesäkuuhun 1924 Galvanauskas toimi Liettuan ulkoministerinä. Tuona aikana hän oli mukana perustamassa Liettuan yliopistoa vuonna 1923.
Galvanauskas oli merkittävässä asemassa Klaipėdan kapinassa. Myöhemmin hän johti Liettuan valtuuskuntaa Pariisissa, jossa käsiteltiin Klaipėdan alueen tulevaisuutta.
Vuosina 1924–1927 Galvanauskas oli Liettuan suurlähettiläänä Isossa-Britanniassa. Vuoden 1926 vallankaappauksen jälkeen hän luopui virasta ja palasi Klaipėdaan, missä hän toimi pääosin opettajana. Vuodet 1927–1928 hän toimi Klaipėdan satamahallituksen ja opettajajärjestön puheenjohtajana ja 1934–1939 perustamansa kauppainstituutin johtajana.
Vuosina 1939–1940 Galvanauskas oli Liettuan talousministeri. Neuvostoliiton miehityksen jälkeen hän pakeni Klaipėdaan. Galvanauskas joutui maanpakoon vuonna 1941, kun Saksa miehitti Latvian. Vuoden 1946 jälkeen hänestä tuli Liettuan korkeimman vapautuskomitean puheenjohtaja. Vuosina 1947–1963 hän asui Madagaskarissa, jossa hän työskenteli opettajana. Loppuelämänsä hän asui Ranskassa, missä hän kuoli vuonna 1967.
Changji

Väestö

Kaupungin virallisen verkkosivuston mukaan (viitattu 14.3.2016) kaupungin asukasmäärä on 530 000, josta han-kiinalaisten osuus on 72%.
Suomalainen kansanrunous

Suomalaisen kansanrunouden juurten katsotaan ulottuvan pitkälle esihistoriaan. Otaksutaan, että kalevalamitta, joka on yhteinen suomalaiselle, karjalaiselle ja virolaiselle kansanrunoudelle, on peräisin kanta­suomalaiselta ajalta, joka ajoittuu varhaiselle rauta­kaudelle.
1800-luvulla alkaneilta kansanrunojen keräysmatkoilta on koottu maailman suurin kansanrunousarkisto, jonka kortistoissa on noin 2,2 miljoonaa korttia. Keräysmatkoja rahoitti Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, jonka varojen turvin esimerkiksi Elias Lönnrot teki kymmenen perinteen keräysmatkaa. Hän kokosi omista ja muiden löytämistä runoista Kalevalan ja Kantelettaren ja toimitti satu- ja arvoituskokoelmia. SKS:n Suomen kansan vanhat runot -sarjan 33 kirjaa julkaistiin vuosina 1908–1948.

Historia

Jo varhaisina aikoina itä­meren­suomalaiseen runouteen näyttää tulleen vaikutteita toisaalta balttilaiselta ja slaavilaiselta ja toisaalta germaaniselta ja skandinaaviselta taholta. Kertovien ainesten ohella kansanrunouteen kuului mahdollisesti jo rautakaudella lyyrillistä runoutta, sananlasku- ja loitsurunoutta.
Matti Kuusen 1950-luvulla kehittämän tyylikausiteorian mukaan kulttuuri­heeroksia ja maailman syntyä kuvaava myyttinen eeposrunous on varhaisempaa kuin niin sanottu sankarirunous, jota edustavat varsinkin Sammon ryöstö -runo, saarelaisepiikka ja samaaniepiikka. Sotaisa sankarirunous on Kuusen mukaan syntynyt keskisen ja myöhäisen rautakauden kuluessa. Sankarirunouden alkuperä on eri tutkimuksissa yhdistetty Länsi-Suomeen tai Laatokan Karjalaan.

Kansanrunojen keräys

Ensimmäiset kirjalliset tiedot suomalaisesta kansanrunoudesta ovat Mikael Agricolan Psalttarin käännöksen esipuheessa vuodelta 1551 ja Jacobus Finnon virsikirjassa 1580-luvulta. Piispa Petrus Bång julkaisi ensimmäisen näytteen, karhurunon, vuonna 1675. Daniel Juslenius käsitteli suomalaista kansanrunoutta väitöskirjassaan Aboa vetus et nova (1700) ja Henrik Gabriel Porthan väitöskirjassa Dissertatio de poësi Fennica (1766–78). Porthanin oppilaita olivat Kristfrid Ganander ja Kristian Erik Lencqvist, jotka myös keräsivät ja tutkivat kansanrunoutta.
1800-luvun alussa kansanrunoutta keräsivät Johann Gottfried von Herderin innostamina Anders Johan Sjögren, Kaarle Aksel Gottlund, Abraham Poppius ja Adolf Ivar Arwidsson. Gottlund lausui vuonna 1817 ensimmäisenä ajatuksen runojen kokoamisesta yhtenäiseksi kokoelmaksi, ja ensimmäisen yrityksen siihen teki R. von Becker kirjoituksessaan Väinämöisestä Turun Wiikko-Sanomissa vuonna 1820.
Zachris Topelius julkaisi 1822–1831 viisi vihkoa Suomen kansan vanhoja runoja. Topeliuksen ja von Beckerin työn jatkajana Elias Lönnrot julkaisi keräämänsä runot ensin nimellä Kanteletar (1829–1831) ja sitten laajemmassa kokoelmassa Kalevala (1835, 1849).
Norjan metsämuseo

Norjan metsämuseo (norj. Norsk skogmuseum) on Elverumissa Hedmarkin läänissä Kaakkois-Norjassa sijaitseva metsä- ja metsästysmuseo, jonka näyttelyt kattavat laajasti metsäkulttuurin, metsänkäytön, metsästyksen ja kalastuksen eri osa-alueet. 
Museossa käy vuosittain noin 100 000 vierailijaa, ja se on kävijämäärällä mitattuna yksi Norjan suosituimmista museoista. Vuosittain elokuussa järjestettävät pohjoismaiset metsästys- ja kalastusmessut on suosittu eränkävijöiden tapahtumaviikonloppu, jossa käy yli 30 000 messuvierasta.
Metsämuseon yhteydessä toimii museokauppa ja Elverumin alueen turistineuvonta.

Ulkoilmamuseo

Metsämuseo sijaitsee Glommajoen varrella. Museorakennuksen läheisyydessä on lasten leikkialueita, luontopolku ja metsäpalotorni. Metsämuseoon kuuluvaan Papinsaaren (Prestøya) ulkoilmamuseoon on kerätty suuri kokoelma metsätyömiesten käytössä olleita taukotupia ja majoitusrakennuksia. Papinsaaressa on myös lasten oma kalastuslampi. Glommajokeen on mahdollista hankkia kalastuslupia ja kalastaa museoalueella. Papinsaareen pääsee siltaa pitkin ja Papinsaaresta edelleen riippusiltaa pitkin Glomdalin kotiseutu- ja vähemmistökulttuurimuseoon (Glomdalsmuseet).
Hota-pulveri

Hota-pulveri oli tamperelaisen lääketehtaan Starin valmistama särkylääke, joka oli suosittu aina 1960-luvulle asti. Pulveria myytiin keltasinisessä pakkauksessa, jossa oli kuvattuna intiaanihahmo, ja sitä kutsuttiin myös intiaanipulveriksi. Jauhetta nautittiin kaatamalla sitä pussista veteen tai suoraan suuhun. Pulverin nimi tuli intiaanien pyhää kukkaa tarkoittavasta sanasta.
Hota-pulverin ainesosia olivat asetyylisalisyylihappo, salisyyliamidi, askorbiinihappo eli C-vitamiini, kolapähkinä ja kofeiini. Aluksi pulverin valmistuksessa käytettiin kofeiinipitoisesta rohdosta valmistettua guarana-tahnaa, mutta sota-aikana tahnaa ei ollut saatavilla, ja se korvattiin kofeiinilla sekä kolapähkinällä.
Hota-pulverin valmistus alkoi vuonna 1929, ja sitä valmisti Star ja myöhemmin turkulainen Leiras (nykyinen Takeda) aina vuoteen 1998, jolloin Lääkelaitos perui sen myyntiluvan.
Hota-pulveria käytettiin vielä 1960-luvulla hyvin runsaasti särkylääkkeenä. Ajoittain sen käyttö sai riippuvuutta läheneviä piirteitä, sillä se sisälsi 1950-luvulla pienen määrän amfetamiinia. Pulverin aikaisemmin sisältämä fenasetiini, mutta ilmeisesti myös salisyyliamidi, yhdistettynä muihin pulverin ainesosiin oli munuaisille vaarallinen, ja sen takia myös hengenvaarallista.
Mark Feehily

Yksityiselämä

Feehily kertoi olevansa homoseksuaali The Sun -lehden haastattelussa, ja julkisti myös pitkäaikaisen suhteensa Kevin McDaidiin, entisen englantilaisen poikabändin V:n jäseneen. Haastattelussa hän sanoi: "Seksuaalisuuteni ei rajoita minua ihmisenä, mutta kenelle tahansa on suuri asia olla siitä avoin. Se muutti elämäni täysin ja tunnen oloni paljon onnellisemmaksi ja helpommaksi." Ennen kaapista tuloaan Feehily ei keskustellut yksityiselämästään. Myöskään yhtyeen manageri Louis Walsh ei tiennyt Feehilyn seksuaalisesta suuntautumisesta valitessaan tämän bändiin.
Mark ja Kevin ovat tapailleet vuodesta 2005 asti tavattuaan Cheerios ChildLine -konsertissa Irlannissa. Pariskunta asuu yhdessä.
Anastasius III

Anastasius III oli paavina kesä-syyskuusta 911 kesä-elokuulle 913. Hän oli roomalainen syntyjään, ja hänen väitetään olleen paavi Sergius III:n avioton poika. Anastasiuksen valinta paaviksi on osa ajanjaksoa ja tapahtumaketjua, jota sanotaan pornokratiaksi.
Kemin piiri

Historia

Kemin piiri perustettiin 29. elokuuta 1927, jolloin siihen liitettiin Ponkaman ja Usmanan kunnat, Kemin kaupunki, sekä osia Paanajärven ja Vitsataipaleen kunnista.
Vuonna 1963 suoritettiin hallintouudistus, jonka myötä Louhen, Kiestingin ja Uhtuan piirit liitettiin Kemin piiriin. Kuitenkin jo vuonna 1965 Kemin piiri jaettiin taas pienempiin osiin, perustamalla uudelleen Louhen ja Kalevalan (aik. Uhtuan) piirit.
Paperinkeräys (yritys)

Historia

Alun perin paperin kerääminen aloitettiin paperin raaka-aineen niukkuuden tähden. Saksassa oli kova paperipula 1920-30-luvuilla, ja silloin liikemies Ruben Liebkind alkoi toimittaa keräyspaperia Suomesta Saksaan. Kun paperista maksettiin kerääjille palkkioita, alkoivat aatteelliset yhdistykset saada rahaa keräämällä paperia.
Sotavuosina ja toisen maailmansodan jälkeen teollisuus kärsi kovasta raaka-ainepulasta, ja keräyspaperin ohella kerättiin myös kangasta, kumia, metallia yms. Suomessa metsäyhtiöt perustivat v. 1943 Jätekeskus Oy:n, josta tuli sittemmin Paperinkeräys Oy.
Sodan jälkeen kaikesta oli huutava pula, ja niin houkuteltiin myös yksityisiä ihmisiä, jopa koululapsia keräämään paperia erilaisia makeis- ja tavarapalkkioita vastaan. Yksityisten ihmisten keräystoiminta oli innokkainta 1950–1960-luvuilla. 1970-luvulla keräyspalkkiot lopetettiin ja paperinkeräys organisoitiin ammattimaisten keräysliikkeiden kautta.1990-luvulla paperinkeräyksen motiiviksi tulivat myös vihreät arvot. Nyt haluttiin säästää paperia, jotta kaatopaikat eivät täyttyisi ja että maapallon keuhkot eli metsät pysyisivät elinvoimaisina. 1990-luvulla kuluttajilta alettiin aktiivisesti kerätä myös erilaisia pakkauskartonkeja kuten maito- ja mehutölkkejä.Vuonna 1998 huoli luonnonvarojen kestävästä käytöstä sai aikaan valtioneuvoston päätöksen tuottajavastuun toteuttamiseksi. Paperiteollisuus velvoitettiin huolehtimaan paperin talteenotosta ja keräyspaperin hyödyntämisestä. Paperiteollisuus on valtuuttanut Paperinkeräys Oy:n järjestämään keräyksen ja toimittamaan keräyspaperin hyödynnettäväksi.

Muut jätemateriaalit

Paperinkeräys Oy ja sen tytäryhtiöt huolehtivat myös muista jätemateriaaleista kuten paperi- ja kartonkiteollisuuden tuottamasta tuotantohylystä, kaupan ja teollisuuden kierrätysmuovista, kierrätysmetallista, metsätähteestä, kierrätyspuusta, energiajätteestä sekä polttokelpoisesta yhdyskuntajätteestä. Yritys ostaa käytettyjä toimistokalusteita ja käytettyjä kuormalavoja ja myy niitä eteenpäin.
Vihreä

Vihreä on väri, joka havaitaan valon koostuessa enimmäkseen aallonpituudeltaan noin 520–570 nanometrin pituisesta sähkömagneettisesta säteilystä. Additiivisessa värijärjestelmässä (RGB) vihreä on yksi kolmesta pääväristä.  Vihreän  käänteisväri on  magenta. Subtraktiivisessa värijärjestelmässä vihreä muodostetaan sekoittamalla keltaista ja syaania tai – "historiallisista syistä" – keltaista ja sinistä, mikäli muuta sopivaa väripigmenttiä ei ole saatavissa.
Whitworth-kierre

Whitworth-kierre, lyhennettynä BSW (British Standard Whitworth) on eräs monista brittiläisistä ruuvikierteitä koskevista standardeista.
Whitworth-kierre on saanut nimensä Joseph Whitworthista, joka ehdotti sen käyttöönottoa vuonna 1841. Se syrjäytti lukuisia Britanniassa siihen asti käytössä olleita kierrejärjestelmiä, mutta on nykyisin käynyt harvinaiseksi. Eräs arkipäiväinen käyttökohde, jossa se edelleen esiintyy, on kameroiden pohjassa oleva ns. jalustakierre, joka 1/4 tuuman BSW.
Whitworth-kierre poikkeaa sekä profiililtaan että joissain tapauksissa myös nousultaan muista tuumamittoihin perustuvista kierteistä kuten UNF ja UNC. Standardissa on määritelty myös kutakin pultin paksuutta vastaava kuusiokannan koko, ja päinvastoin kuin muissa järjestelmissä, Whitworth-pulttien ja -muttereiden vääntötyökalut on merkitty pultin läpimitan eikä avainvälin mukaan. Näin ollen esim. kiintoavain, jonka kokomerkintä on 1/2W, on avainväliltään 0,92 tuumaa.
Vilho Cornér

Samuli Vilho Cornér (17. helmikuuta 1868 Pielisjärvi – 22. huhtikuuta 1946 Heinola) oli suomalainen pormestari ja Suomalaisen puolueen kansanedustaja.
Cornérin vanhemmat olivat maakauppias Nikolai Cornér ja Helena Tolvanen. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1887 ja suoritti Helsingin yliopistossa kameraalitutkinnon 1889 sekä yleisen oikeustutkinnon 1892. Cornér sai varatuomarin arvon 1899.
Cornér oli ylimääräisenä kopistina Suomen senaatin talousosastolla 1889–1892, Kansallis-osake-Pankin virkailijana 1893–1894 ja pankin Heinolan konttorin johtajana 1894–1921. Hän toimi Heinolan kaupunginkamreerina 1895–1917, Heinolan kaupunginvaltuuston sihteerinä 1911–1935 sekä Heinolan pormestarina 1920–1938. Hän sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1913.
Cornér oli kansanedustajana 1914–1917 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Hän toimi eduskunnan talousvaliokunnan puheenjohtajana 1914.
Vilho Cornér oli naimisissa vuodesta 1893–1931 Olga Margareta Theolinda Kempen (k. 1931) kanssa ja vuodesta 1932 Maria Charlotta Silanderin kanssa.
Alimmainen Savijärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 7,3 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järven lounaispuolella sijaitsee Savivuori, jonka jyrkän rinteen alla järvi sijaitsee. Mäen lakialue on 55 metrin korkeudella ja rinteen alaosassa sijaitsee järvelle näkyvä jyrkänne. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järvellä on kolme vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet Melliltä. Järven halki kulkee Juupajoen ja Oriveden kuntaraja.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Kooninjoen valuma-alueeseen (35.745) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 115,8 metriä mpy. Järveen tulee metsäoja ja Ylimmäiseltä Savijärveltä sen laskuoja. Järven oma laskuoja lähee kohti luodetta ja se yhtyy Kooninkulmalla Kotinojana Kooninjokeen.

Historiaa

Vuoden 1957 peruskartassa oli järven rannoilla peltoja ja kolme maatilaa. Puolet pelloista oli metsitetty vuoteen 1977 mennessä ja vain neljännes oli jäljellä vuonna 1986. Nykyään ei järven lähellä ole peltomaata.