google/wiki40b huggingface dataset:
Ekspress

Ekspress on venäläinen GEO-kiertoradan tietoliikennesatelliittien perhe. Ekspress-AM-sarja välittää Venäjän sisäistä tietoliikennettä. Pääosaa niistä operoi venäläinen RSCC-yhtiö , osa on länsi-eurooppalaiselle Eutelsat-yhtiölle vuokrattuina.
Uusin, Ekspress-AM 33 laukaistiin 28. tammikuuta 2008.

Express-A2 eli Express-6A

Express-6A  on venäläinen tietoliikennesatelliitti. 
Sen rakensi venäläinen NPO PM ja sen radiohyötykuorman toteutti ranskalainen Alcatel Space. Se laukaistiin avaruuteen 12. maaliskuuta 2000, ja se toimi ainakin vuoteen 2010 tai 2011 asti. 
Sillä on 12 kappaletta C- ja 5 kappaletta Ku-kaistan mikroaaltotranspondereita. Sen sähköteho on 2500 W. Se operoi geosynkronisella kiertoradalla asemassa 103 E.
Venäläinen Information Satellite Systems (ISS) yhtiö solmi Pariisin ilmailunäyttelyssä ranskalaisen Thales Alenia Space-yhtiön kanssa Express AM5 ja Express AM6 tietoliikennesatelliittien (laukaisu v. 2012) tilaukseen johtavan esisopimuksen.
Turun yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta

Tutkimus

Turun yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa on käynnissä useita Suomen akatemian rahoittamia tutkimushankkeita, muun muassa oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, ympäristöoikeudelliseen päätöksentekoon sekä vallankäytön ja oikeusjärjestyksen välisiin suhteisiin liittyvät hankkeet. Lisäksi tiedekunta on mukana kahdessa tutkimuksen huippuyksikköhankkeessa.
Tiedekunnalla on oma tutkijakoulu.

Historia

Tiedekunta, silloin nimeltään Turun Yliopiston lainopillinen tiedekunta, perustettiin vuonna 1960 ja ensimmäiset opiskelijat aloittivat opintonsa tammikuussa 1961. Tiedekunnan nimi muuttui nykyiseen muotoonsa vuonna 1963. Tiedekunnan "isänä" on yleisesti pidetty entistä pääministeriä, siviilioikeuden professori T. M. Kivimäkeä, joka myötävaikutti vahvasti oikeustieteellisen tiedekunnan perustamiseen Turun yliopiston yhteyteen ja auttoi myös tiedekunnan perustamiseen tarvittujen varojen keräämisessä. Tiedekunnan ensimmäisenä dekaanina toimi siviilioikeuden professori P.J. Muukkonen. Muita tiedekunnan ensimmäisiä professoreita olivat muun muassa Otto Brusiin, Bengt Broms ja Niilo Salovaara.  Ensimmäiset tutkinnot tiedekunnasta suoritettiin vuonna 1963 (alempi oikeustutkinto) ja vuonna 1964, jolloin tiedekunnasta valmistuivat ensimmäiset oikeustieteen kandidaatit, myöhemmin professoreina toimineet Hannu Tapani Klami ja Juha Tolonen. Ensimmäisenä tiedekunnasta väitteli vuonna 1965 Otto Brusiinin oppilas, Helsingin yliopistossa ylemmän oikeustutkinnon suorittanut Kaarle Makkonen, jonka sanotaan tuoneen modernin analyyttisen filosofian suomalaiseen oikeusteoriaan.
Tiedekunta muutti nykyisiin omiin tiloihinsa tiedekuntarakennus Caloniaan vuonna 1986.

Julkaisutoiminta

Turun yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta on vuodesta 1995 lähtien julkaissut kuusi kertaa vuodessa ilmestyvää Oikeustieto-lehteä.  Vuodesta 2003 lähtien tiedekunta on julkaissut myös oikeustieteellisiä artikkeleja sisältävää Nordic Journal of Commercial Law -verkkojulkaisua. Tiedekunnalla on lisäksi aktiivista kirjanjulkaisutoimintaa eri oikeudenaloilta.
Lisäksi tiedekunnan opiskelijoiden ainejärjestö Lex ry julkaisee oikeustieteen ylioppilaiden toimittamaa juridista Acta Legis Turkuensia -aikakauskirjaa.
Sofia

Historia

Sofialla on historiansa aikana ollut monia nimiä. Sofia oli alun perin traakialaisasustus nimeltään Serdica, traakialaisen Serdi-heimon mukaan. Roomalaiset valtasivat sen vuonna 29 ja siitä tuli Dacia Mediterranea -provinssin pääkaupunki keisari Diocletianuksen aikana. Hunnit tuhosivat kaupungin vuonna 447. Bysantin keisari Justinianus I rakensi sen uudelleen ja antoi sille nimen Triaditsa. Bulgaarit kutsuivat sitä nimellä Sredets, kunnes se nimettiin Sofiaksi vuonna 1376. Ottomaanit valtasivat kaupungin vuonna 1382 ja tekivät siitä osan turkkilaista Rumelian provinssia. Venäläiset ottivat Sofian haltuunsa vuonna 1878, ja seuraavana vuonna Sofiasta tuli itsenäisen Bulgarian pääkaupunki. Toisen maailmansodan aikana neuvostoliittolaiset valtasivat kaupungin sen saksalaismieliseltä hallinnolta.

Sijainti

Sofia sijaitsee Balkanvuorten välissä Sofian laaksossa. Kaupunkiin pääsee kolmesta solasta, ja ikiaikaiset kulkureitit Adrianmereltä Keski-Eurooppaan, Mustallemerelle ja Egeanmerelle kulkevat sen kautta.
Kaupungin läpi virtaa useita vähäisiä jokia ja vuoristopuroja. Kaupunki tunnetaan useista mineraalilähteistään, joista osa on kuumia lähteitä.

Ilmasto

Sofiassa vallitsee kostea mannerilmasto, johon vaikuttaa myös kaupungin sijainti melko korkealla. Kuumin kuukausi on elokuu, kylmin kuukausi tammikuu. Elokuun keskimääräinen ylin lämpötila on 26 °C, mutta yli 40 asteen helteet eivät ole tavattomia. Tammikuun keskimääräinen alin lämpötila on noin −5 astetta. Vuodessa saadaan keskimäärin 680 millimetriä sadetta. Sateisimmat kuukaudet ovat touko- ja kesäkuu.

Liikenne

Kaupungin sisäistä liikennettä palvelevat useat linja-auto-, johdinauto- ja raitiovaunulinjat. Sofian metro avattiin vuonna 1998. Vuonna 2016 sillä oli 35 asemaa, ja sen pituus oli 40 kilometriä. Kaupungissa on myös lentoasema. Sen kiitotiet on uusittu vuonna 2006. Lentoasemaa käyttää vuosittain 4,4 miljoonaa matkustajaa ja lentojen määrä on kasvussa.

Matkailu

Sofiassa on useita kirkkorakennuksia, esimerkiksi Pyhän Nikolain kirkko. Kaupungissa on myös ottomaanien aikaisia moskeijoita ja puna-armeijan monumentteja. Vuonna 1888 avattu Sofian eläintarha on Balkanin niemimaan vanhin eläintarha.
Vuosittain Sofiassa järjestetään naisten markkinat. Sofiasta on hyvät yhteydet muualle Bulgariaan.
Antonio Rinaldi

Antonio Rinaldi (noin 1710 – 10. huhtikuuta 1794 Rooma) oli Venäjällä työskennellyt italialainen arkkitehti. Hänen työnsä edustavat barokkia, rokokoota ja varhaista klassismia.
Rinaldi opiskeli Luigi Vanvitellin johdolla. Venäjälle hän saapui vuonna 1751. Vuosina 1756–1790 hän toimi keisarillisen hovin arkkitehtina. Rinaldin tärkeimpiä töitä ovat Oranienbaumin palatsialueella sijaitsevat Pietari III:n palatsi (1758–1762), Kiinalainen palatsi (1762–1768) ja Liukumäkipaviljonki (1762–1774), Hatsinan palatsi (1766–1781, myöhemmin uudelleenrakennettu) sekä Pietarin Marmoripalatsi.
Bergerac

DVD-julkaisut

Tähän mennessä Britanniassa on julkaistu viisi ensimmäistä tuotantokautta. Suomenkielisen tekstityksen sisältävä ensimmäisen kauden boksi julkaistiin Suomessa lokakuussa 2007, toisen kauden boksi ilmestyi helmikuussa 2009.
Särkijärvi (Kihniö)

Maantietoa

Järvi on 950 metriä pitkä, 200 metriä leveä ja sen pinta-ala on 14 hehtaaria. Se sijaitsee Särkikankaalla ja siihen on kaivettu yksi pelto-oja ja toinen suo-oja. Samaa suo-ojaa pitkin laskevat vedet etelään Paistokulman suuntaan ja laskuoja yhtyy Koskelanjokeen Parkanon puolelta. Koskelanjoki on siinä kohdassa Parkanon ja Kihniön välinen raja. Järven rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä. Rannan tuntumaan on rakennettu kahdeksan vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet Kankarin rantatieltä.

Historiaa

Vanhassa 1800-luvun pitäjänkartassa Särijärvi on piirretty laskuojattomana järvenä.
Amaninamidi

Amaninamidi on kahdeksasta aminohaposta koostuva ei-ribosomaalinen syklinen peptidi ja amatoksiineihin kuuluva sienimyrkky. Sitä löytyy tietyistä kärpässienistä.
Amaninamidin kemiallinen kaava on C₃₉H₅₄N₁₀O₁₃S, CAS-numero 58311-65-2 ja moolimassa 902 97,g/mol.
Pasi Sipilä

Pasi Sipilä (s. 3. maaliskuuta 1977) on suomalainen muusikko, jonka instrumentti on kitara. Parhaiten hänet muisteaan toimimisestä vuosina 1992-2010 Charonin kitaristina. Vuodesta 2005 lähtien hän on soittanut kitaraa myös vihantilaisessa Noheva-yhtyeessä.
Pietari Suuren muistopatsas (Tallinna)

Historia

Vuonna 1910 Baltian Venäjään liittämisestä tuli kuluneeksi 200-vuotta. Virossa vuosipäivää muistivat etenkin venäläinen lehdistö ja ortodoksinen kirkko. Juhlavuoteen liittyi myös Pietari Suuren muistopatsaan pystytys Tallinnaan. Ajatuksen patsaasta oli esittänyt ensimmäisenä Vironmaan kuvernementin kuvernööri. Patsashanketta varten perustettiin komitea ja rahasto vuonna 1908. Komitea päätti patsaasn pystytyspaikan ja järjesti kilpailun sen suunnittelusta. Patsaan suunnittelukipailuun osallistuivat esimerkiksi Amandus Adamson ja August Weizenberg. Lopulta kisan voitti venäläinen Pariisissa asununut kuvanveistäjä Leopold Bernstamm. 
Patsas pystytettiin Tallinnan Vapauden aukiolle eli tuolloiselle Heinätorille 29. syyskuuta 1910. Patsaan pystytyksen yhteydessä tori nimettiin uudelleen Pietarin toriksi (Peeter plats). Patsaan 50 tonnia painanut jalusta oli tehty suomalaisesta graniittista ja sen kuljetus Tallinnan satamata torille oli vienyt kolme viikkoa. Itse patsas oli tehty pronssista ja sillä oli korkeutta viisi metriä. Patsas kuvasi Pietari suurta toisessa kädessään kaukoputki ja toisessa Tallinnan kartta. Bernstamm kuvaili tsaarin tarkastelevan kotkankatsein äsken valloitettuja alueita.
Etenkin Vironmaan ritarikunta juhlisti patsaan julkistusta ja myös virolainen liberaali lehti Postimees julkaisi pitkän Pietaria ja Venäjän valtaa ylistävän kirjoituksen, jossa tuomittiin "Viron separatismi". Toisaalta esimerkiksi tallinnalaiset suurkauppiaat eivät osallistuneet patsaan julkaisutilaisuuteen, vaan he viettivät passiivisen vastarinnan mukaisesti sen sijaan Tallinnan suuren killan rakennuksen 500-vuotisjuhlaa. Viron sittemmin itsenäistyttyä patsas päätettiin poistaa torilta vuonna 1922. Viron siirtyessä markoista ja penneistä kruunuihin ja sentteihin vuonna 1928 patsaan vasen jalka sulatettiin uusiksi yhden sentin kolikoiksi. Patsaan vartalo katosi puolestaan toisen maailmansodan aikana. Pietarin aukio oli saanut uuden nimen Harjun tori vuonna 1921 ja nykyisen nimensä Vapauden aukio vuonna 1938.
Carl Gustav von Rosen

Carl Gustav von Rosen (19. elokuuta 1909 Helgesta, Ruotsi – 13. heinäkuuta 1977 Ogaden, Etiopia) oli ruotsalainen kreivi ja seikkailija-lentäjä, joka lensi muun muassa avustus- ja sotilaallisissa tehtävissä. Hän oli Eric von Rosenin poika. 
Von Rosen sai lentolupakirjan vuonna 1929 ja vieraili Etiopiassa marraskuussa 1930 keisari Haile Selassien kruunajaisissa. Hän oli yhdysvaltalaisen afroamerikkalaisen lentäjän John C. Robinsonin ohella merkittävä vaikuttaja Etiopian ilmavoimien laajentamisessa vuosina 1935–1936 ennen Abessinian sotaa ja sen aikana. Robinson ja von Rosen eivät olleet kuitenkaan täysin kykeneviä yhteistyöhön keskenään, ja Robinsonin elämäkerran kirjoittajan Thomas E. Simmonsin mukaan Robinson kerran iski von Rosenin tajuttomaksi, koska tämä oli sanonut, ettei halunnut toimia mustan miehen lentoperämiehenä.
Von Rosen osallistui vapaaehtoisena talvisotaan Lentolaivue 44:ssä Bristol Blenheim -koneella. Von Rosen hankki ilmavoimille kolme konetta: hän osti sukulaiseltaan lainaamallaan 250 000 kruunulla Douglas DC-2 -koneen (Hanssin-Jukka) entiseltä työnantajaltaan KLM-lentoyhtiöltä Alankomaista. Kaupan päälle von Rosen sai kaksi Koolhoven F.K.52 -lentokonetta. Hänelle myönnettiin talvisodan jälkeen 3. luokan Vapaudenristi palveluksistaan Suomen hyväksi.    
Toisen maailmansodan aikana von Rosen pyrki Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimiin lentäjäksi, mutta ei päässyt, koska hänen tätinsä Carin (1888–1931) oli ollut Hermann Göringin vaimo. 
Toisen maailmansodan päätyttyä Etiopian keisari Haile Selassie pyysi von Rosenia Etiopian ilmavoimien pääkouluttajaksi. Von Rosen suostui tehtävään, ja vuonna 1946 hän perusti lentokoulun Debre Zeitiin. Koulun henkilökunta koostui pääasiassa aiemmin Ruotsin ilmavoimissa palvelleista. Von Rosen palasi vuonna 1956 Ruotsiin turhauduttuaan muun muassa alaisensa Assefa Ayenen yrityksiin saada hänet pois tehtävästä. Läksiäislahjaksi hän sai keisarilta 200 aarin maa-alueen läntisessä Etiopiassa.
1950-, 1960- ja 1970-luvuilla von Rosen lensi useissa avustuslento-operaatioissa Afrikassa. Biafran sotaan hän osallistui kapinallisten puolella jäätyään eläkkeelle Transair-lentoyhtiön palveluksesta. Hänen johdollaan viiden ruotsalaisen Malmö MFl-9B Militrainer -lentokoneen ryhmä tuhosi Nigerian ilmavoimien hävittäjiä suoraan lentokentilleen käyttäen tukikohtinaan maantiesuoria. Vuosina 1975–1977 hän pudotti ruoka-apua Etiopiaan useilla MFI-17-koneilla. Biafran johto myönsi von Rosenille everstin arvon, koska hän toimi maan ilmavoimien virkaatekevänä päällikkönä ja kieltäytyi kenraalin arvosta. 
Von Rosen kuoli somalisissien iskussa Ogadenin sodan aikana 13. heinäkuuta 1977 Godessa Etiopiassa. Hänet on haudattu Gulalen hautausmaalle Addis Abebaan.
Inessiivi

Inessiivi eri kielissä

Inessiivi esiintyy monissa uralilaisissa kielissä.
Fin de siècle

Fin de siècle (ranskaa, suomeksi ”vuosisadan loppu”) on kulttuuri- ja aatehistoriallinen käsite, jolla yleensä viitataan 1800–1900-luvun vaihteen Euroopassa vallinneeseen kulttuuri-ilmapiiriin. Ensimmäistä maailmansotaa edeltäneen hyvinvoinnin kauden, belle époquen, lopulla nousi dekadentti aatesuuntaus, johon liittyi rappio, lopun läheisyys, muutos ja uuden aikakauden odotus.
Käsitettä käytetään myös yleisemmässä merkityksessä, historiallisesta yhteydestään irrotettuna, kuvaamaan aikakauden lopun ilmapiiriä.

Käsitteen synty

Käsite fin de siècle syntyi 1800-luvun lopulla Ranskassa kuvaamaan väsähtäneen ironian, epäilevän asenteen ja nautinnonhalun leimaamaa olemassaolon tapaa. Se on peräisin F. de Jouvenotin ja H. Micardin näytelmän nimestä (1888) (Facta-tietopalvelu).

Fin de siècle ja dekadenssi

Fin de siècleen liitetään yleensä dekadenssin käsite. Usein näillä tarkoitetaan samaa asiaa.
Dekadenssillä voidaan tarkoittaa useita ominaisuuksia, mutta pääasiassa sillä viitataan rappiollisuuteen, hedonismiin ja heikkoon moraaliin. Fin de siècle asenteelle taas on tyypillistä todellisuuspakoisuus, esteettisyyden ylikorostus ja rappion ihannointi.
Fin de sièclellä ja erityisesti dekadenssilla tarkoitetaan usein taidesuuntausta, joka eli voimakkaimmin 1800- ja 1900-luvun vaihteessa.
Dekadentti liike juontaa juurensa Edgar Allan Poen ja Théophile Gautierin teksteihin 1830-luvulla, mutta saavutti näkyvyyttä vasta Charles Baudelairen Pahan kukkia -teoksen (julk. 1857, suomennettu 1962) myötä, ja kulminoitui fin de siècleen.
Dekadenssiin liittyy korostunut tietoisuus omasta itsestä, joka syntyy usein liiasta hyvinvoinnista ja yltäkylläisyydestä. Dekadenttia asennetta ilmensi Baudelairen ohella muun muassa runoilija Paul Verlaine sekä kirjailija Oscar Wilde. Teoksissaan nämä rikkoivat totuttuja rajoja ja herättivät aikalaisissaan paheksuntaa. Baudelairen Pahan kukkia sai aikaan sakkotuomion. Wilden kirjoittama Dorian Grayn muotokuva joutui ankaran kritiikin kohteeksi homoeroottisten sävyjensä vuoksi.

Fin de siècle ja symbolismi

1800-luvun lopulla Eurooppaa villitsi symbolismiksi nimetty taidesuuntaus, joka leimasi myös fin de siècleä. Pahan kukkia on nimetty symbolismin esikuvaksi runoudessa, kuvataiteessa taas Paul Gauguinin todellisuutta jäljittelemätön viivan käyttö edusti symbolismia. Symbolismille onkin tyypillistä todellisuuden kuvaaminen ”sellaisena kuin se on”, irtautuminen todenmukaisuudesta. Symbolismi vastustaa realismia ja naturalismia. Kiinnostuksen kohteina olivat ihmisen sielunelämä ja unet, reaalimaailman ulkopuoliset ilmiöt.
Fin de siècleen liittyy myös estetismin tyylisuunta, joka vaikutti Englannissa vuosisadan vaihteessa. Käytännössä estetismi tarkoittaa samaa kuin dekadenssi Ranskassa.

Fin de siècle yleiskäsitteenä

Yleisemmin fin de sièclellä tarkoitetaan usein vuosisadan loppua tai tietyn aikakauden päättymistä.
Lammenrahka

Lammenrahka on Kurjenrahkan kansallispuistossa, Varsinais-Suomessa sijaitseva noin 500 hehtaarin suoalue. Se sijaitsee Pöytyän Yläneellä, Savojärven pohjoispuolella.

Historia

Ennen kansallispuistoa Lammenrahka oli puolustusvoimien ampuma-alueena, mutta puiston perustamisen yhteydessä puolustusministeriö luovutti suon käsittäneen 600 hehtaarin alueen kansallispuistoon liitettäväksi.

Yleiskuva ja suotyypit

Lammenrahkan suo on muiden puiston suurten soiden tavoin keidassuo, jossa kuivat kermit ja kosteat kuljut kiertävät kehämäisesti suon keskustaa. Se on useilta osiltaan nevamainen. Suon keski- ja pohjoisosassa on laajalla alueella runsaasti allikoita, etelässä Savojärven rannassa puolestaan on saravaltainen vyöhyke. Suon kasvilajisto on tyypillistä keidassoiden lajistoa ja siihen kuuluvat muun muassa lakka, karpalo, suokukka, pitkä- ja pyöreälehtikihokki, mutasara sekä juurtosara.
Lammenrahkan itäosa on ojitettu, mutta suon muut alueet ovat luonnontilaisia. Ojia on kansallispuiston perustamisen jälkeen myös tukittu ennallistamistöiden yhteydessä. Lammenrahkan vedet valuvat suon länsiosista länteen Mynäjärveen ja siitä edelleen Mynäjoen kautta mereen. Suon eteläosan vedet päätyvät Savojärveen ja sitä kautta Järvijokeen. Luonnontilaisten osien runsain suotyyppi Geologian tutkimuskeskuksen 1980-luvun kartoitusten mukaan on räme, erityisesti keidasrämeet ja rahkarämeet ovat yleisiä. Nevatyypeistä yleisin on silmäkeneva, jota sijaitsee varsinkin allikkovaltaisilla alueilla. Suon reunoilla on isovarpurämettä. Suon turvekerroksen keskipaksuus on neljä metriä. Suo on turvevarojen kartoituksesta huolimatta kuulunut jo ehdotettuun soidensuojelun perusohjelmaan vuonna 1977.

Eläimistö ja kulkurajoitukset

Suon lintukanta on erittäin monipuolinen ja todennäköisesti koko kansallispuiston runsain. Alueella pesivät muun muassa kurki, kalalokki, liro, kapustarinta, töyhtöhyyppä, pensastasku, niittykirvinen, keltavästäräkki ja harmaalokki. Linnuston pesimärauhan takaamiseksi Lammenrahkan alueella liikkuminen on kiellettyä tammikuun puolivälin ja heinäkuun puolivälin välisenä aikana.
Savojärven ympäri johtava kansallispuiston viitoitettu rengasreitti kulkee Lammenrahkan eteläreunaa.
Exxon Mobil

Historia

Exxon ja Mobil ovat perua John D. Rockefellerin omistamasta Standard Oil -yhtiöstä. Standard Oil pilkottiin Yhdysvaltain Korkeimman oikeuden päätöksellä 34 osaan vuonna 1911. Exxon tunnetaan yhä Yhdysvaltojen ulkopuolella nimellä Esso eli tuotemerkillä, jonka yritys otti käyttöön vuonna 1923. Esso-nimi oli muunnos Standard Oilin alkukirjaimista.
Exxon Valdez, Exxon Mobilin omistama öljytankkeri, ajoi karille 24. maaliskuuta 1989 Alaskan rannikolla. Mereen pääsi suuri määrä raakaöljyä, joka aiheutti laajan ympäristökatastrofin.
Exxon teki vuonna 2005 ennätysmäisen 36 miljardin dollarin tuloksen, johon vaikuttivat korkeat kaasun ja öljyn hinnat, jotka nousivat Rita- ja Katrina-hurrikaanien vuoksi. Tuottoisan öljyteollisuuden saamat verohelpotukset herättivät kovaa kritiikkiä poliitikoilta.

Exxon Mobil Suomessa

Suomessa sijaitsee vuonna 1957 perustettu Pohjoismaiden suurin moottori- ja vaihteistoöljyjä, laivaöljyjä sekä muita öljyjä teollisuuden käyttöön valmistama Naantalin voiteluainetehdas.
Exxon Mobililla oli Suomessa huoltoasemia vuosikymmenien ajan, mutta bensiinin vähittäisjakelu Esso-nimellä myytiin S-ryhmälle joulukuussa 2006. SOK myi Esson osakekannan kokonaisuudessaan edelleen St1 Holding Oy:lle tammikuussa 2007. St1 myy SOK:lle runsaat 40 Esson asemakiinteistöä. Suomessa jaeltavan polttonesteensä Esso osti pääasiassa Nesteeltä, mutta se teki ostoja myös ulkomaisilta jalostamoilta ympäri Eurooppaa.

Kritiikki

Toimittaja Paul Brownin mukaan Exxon on lahjoittanut vuodesta 1998 lähtien yli 18 miljoonaa dollaria Kioton sopimusta vastustaville ryhmille. Brownin mukaan fossiilisen energian tuottajat ovat kokeneet ilmastonmuutoksen uhaksi yritystoiminnalle.
Musiikin Ääni

Musiikin Ääni oli vuosina 1988-1991 ilmestynyt äänentoistoalan lehti, joka oli erikoistunut ns. High End -laitteisiin. Lehden päätoimittajana toimi Matti J. Kosonen. Lehden lähestymistapa äänentoistolaitteita kohtaan oli subjektiivinen; laitteet testattiin hyvin pitkälle "fiilispohjalta" ja kuunteluvaikutelmia kuvailtiin varsin värikkäästi. Lehdessä oli artikkeleita ja maahantuojien ilmoituksia erittäin kallishintaisista äänentoistolaitteista, kaapeleista ja lisätarvikkeista. Lehti voidaan nähdä jälkikäteen erääksi 1980-luvun lopun nousukauden ja kulutusjuhlan ilmentymäksi, joka kaatui nopeasti 1990-luvun alun lamaan.
Pilpasuo

Sijainti ja yhteydet

Pilpasuo sijaitsee Oulun kaupungissa keskustan itäpuolella, Oulujoen pohjoispuolella siihen laskevan Sanginjoen suusta viitisen kilometriä linnuntietä koilliseen. Pilpasuolle on yhteys Sanginjoen varresta Sanginjoentieltä eroavalta metsäautotieltä, johon suon länsiosassa yhtyy myös suota kiertävä luontopolku.

Suon syntyminen ja kehitys

Pilpasuo on pääosin kehittynyt liki 3 000 vuotta vanhan merenrantaniityn, muinaisen Oulujoen suistohaaran eli jokiuoman alueelle. Suon laidalla olevan Pilpakankaan reunamilla näkyy yhä rantadyynivalleja, ja kankaalta sekä suota ympäröiviltä moreenikumpareilta purkautuu siihen  paljon pohjavettä. Suolta virtaa Suo-oja -niminen puro Sanginjokeen Vääräkosken kohdalle. Suoluonnon kehittyminen ei ole pysähtynyt, vaan osa siitä muuttuu aapasuoksi ja osa keidassuoksi ja suolle jää yhä vähemmän rimpiä. Tätä nykyä suon keskustan yleisin suotyyppi on neva, laidoilla on sekä korpia että rämeitä. Sieltä on löydetty yhteensä peräti 23 erilaista suotyyppiä, kuten isovarpuräme, tupasvillaräme, ruohokorpi, nevakorpi, keskiravinteinen saraneva, lyhytkorsineva, luhtaneva ja letto.

Suojelualue

Suon pohjoisin Pahalammen tienoon kolkka ja itäinen Pilpakankaan ja Ala-Korkiakankaan välinen alue ovat Natura-aluetta, joka on merkitty suojelualueeksi sekä Pohjois-Pohjanmaan seutukaavassa että Oulun yleiskaavassa. Suota kiertää noin seitsemän kilometrin mittainen luontopolku. Sen varrella suon länsilaidalla olevan lähteen kohdalla Pilpakankaalla on nuotiopaikka ja laavu. Telttailu alueella on kielletty, mutta laavulla yöpyminen on sallittu. Suojelualueeseen sisältyvän Pilpasuota idässä rajaavan Ala-Korkiakankaan keskellä on lapinraunio. Luontopolku ylittää suon pitkospuita Pilpakankaan ja Ala-Korkiakankaan välisen pienen Siltasaaren kautta.

Kasvit ja eläimet

Suon kasveihin kuuluvat muun muassa lapinleinikki ja lettorikko. Suolla voi nähdä lentelevän kurkia ja liroja sekä vaeltelevan hirviä.
Z2 Georg Thiele

Palvelus

Alus ajettiin 13. huhtikuuta 1940 uppoamisen estämiseksi rantaan.
Oliver Lodge

Sir Oliver Joseph Lodge (12. kesäkuuta 1851 – 22. elokuuta 1940) oli englantilainen fyysikko. Lodge tutki monia fysiikan ongelmia, mutta hän on tunnettu erityisesti langattoman viestinnän tutkimuksistaan.
Lodge syntyi Penkhullissa, Staffordshiren maakunnassa. Hän opiskeli Lontoon yliopistossa, josta valmistui vuonna 1877, jatkaakseen fysiikan laitoksen professorina samaisessa laitoksessa. Vuosina 1881–1890 hän opetti myös Liverpoolin yliopistossa. 1900–1919 hän toimi Birminghamin yliopiston johtajana. Hän sai ritarin arvonimen vuonna 1902 saavutuksistaan langattoman viestinnän tutkimuksessa.

Fysiikan tutkimus

Lodge oli kiinnostunut Maxwellin sähkömagneettiseen säteilyyn liittyvistä teorioista. Hän tunsi Hertzin henkilökohtaisesti ja seurasi hänen kokeitaan. Lodge aloitti sähkömagneettisen säteilyn tutkimuksensa 1888, jolloin hän tutki lankaa pitkin etenevää jännitettä, joka synnytti parijohdon kipinäväliin kipinöitä. 1889 Lodge havaitsi, että kahden metallipallon väliin syntyi vetovoimaa, jos lähistöllä tapahtui sähköpurkaus. Periaate oli sama, kuin Branlyn kokeissa metallijauheen kanssa. Havainnon pohjalta sekä Branly että Lodge kehittivät laitetta, jolla voisi havainnoida sähkömagneettista säteilyä. Lodge antoi laitteelle nimen kohereeri ja se oli seuraavat viisitoista vuotta perustana kaikille radiokokeiluille.
Vuonna 1894 Lodge piti Oxfordissa luentoja Hertzin kokeista. Esityksessään hän siirsi morsen aakkosilla kirjoitetun sanoman radioteitse toiseen rakennukseen. Tämä oli tiettävästi ensimmäinen kerta, kun radiolla siirrettiin käytännöllistä informaatiota.
Lodge oli myös kiinnostunut kuolemanjälkeisestä elämästä. Hän kirjoitti lukuisia kirjoja aiheesta, fysiikkaan liittyvien teosten ohella.