google/wiki40b huggingface dataset:
Håkan Hellberg

John Håkan Hellberg (s. 23. maaliskuuta 1930 Kokkola) on suomalainen kansainvälisissä tehtävissä toiminut lääkäri, toimittaja ja kirjailija.

Henkilöhistoria

Hellbergin vanhemmat olivat opettaja John Hellberg ja Margit Backman. Hänen puolisonsa vuodesta 1956 on Marita Linnea Söderström. Hellberg tuli ylioppilaaksi 1949 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1953. Hän toimi jo valmistuttuaan lähetyslääkärinä Afrikassa, ja on sittemmin Suomen ohella muun muassa Namibiassa. Hellberg oli Maailman terveysjärjestön tiedotus- ja terveyskasvatusosaston päällikkö 1986–1987 ja sen jälkeen Hufvudstadsbladetin päätoimittaja 1987–1992. Hän sai lääkintäneuvoksen arvonimen 1992.
HMS Spartan (S105)

Palvelus

HMS Spartan sai 30. maaliskuuta 1982 määräyksen lähteä Etelä-Atlantille kaksi päivää ennen Argentiinan maihinnousua Falklandinsaarille. Alus oli siten ensimmäinen alueelle saapunut Britannian kuninkaallisen laivaston alus, ja se aloitti välittömästi julistetun sotatoimialueen valvonnan. Alus havaitsi Argentiinan laivaston miinoittavan Port Stanleyn sataman, mutta sukellusvene ei saanut hyökkäyslupaa. Lupa evättiin osittain neuvottelujen jatkamisen ja osittain siksi, ettei karkoitettaisi suurempia maaleja (Argentiinan laivaston lentotukialus ja kevyt risteilijä) alueelta. Alus ei sotatoimien aikana laukaissut torpedoitaan, mutta sen toimittamat tiedustelutiedot olivat merkittäviä. Lisäksi aluksen läsnäolo vaikutti Argentiinan laivaston toimintaan. 
HMS Spartan varustettiin 1999 Tomahawk-risteilyohjuksin. Alus poistettiin palveluksesta tammikuussa 2006.
Juan Diaz Canales

Juan Diaz Canales (s. 1972) on espanjalainen sarjakuvataiteilija ja animaatioelokuvien käsikirjoittaja. 
Hän opiskeli 18-vuotiaasta lähtien animaatiota. Vuonna 1996 hän perusti kahden kumppanin kanssa oman studion, Tridente Animationin, Madridiin. Canales kirjoitti lukuisia sarjakuvia ja animaatiokäsikirjoituksia, sekä ohjasi tv-animaatiosarjoja. Tuolloin hän tapasi Juanjo Guarnidon, jonka kanssa hän päätti luoda sarjakuvan Blacksad-nimisestä yksityisetsivästä. Guarnido ja Canales ottivat yhteyttä lukuisiin kustannustoimittajiin ja kustantamoihin ennen kuin sopimus viimein syntyi suuren ranskalaisen sarjakuvakustantamon, Dargaudin, kanssa. 
1. marraskuuta 2000 julkaistiin Blacksad-sarjan ensimmäinen albumi Kissa varjoisilta kujilta (Quelque part entre les ombres). Se oli suuri menestys sekä kriitikoiden että lukijoiden keskuudessa. Albumi voitti Prix de la Découverten Sierren kansainvälisillä sarjakuvafestivaaleilla Sveitsissä ja "Avenir"-palkinnon Lys-lez-Lannoyssa Ranskassa.
Canales ja Guardino vierailivat Helsingin sarjakuvafestivaaleilla syyskuussa 2006.
Ulrica Carolina Widström

Ulrica Carolina Widström o.s. Forssberg (24. marraskuuta 1764 Ruotsi – 19. helmikuuta 1841 Mariestad, Ruotsi) oli tuottelias ruotsalainen runoilija ja kääntäjä.
Widströmin vanhemmat olivat hovin palveluksessa. Widström meni naimisiin 1790 Sven Widströmin kanssa, joka oli viulisti ja hovikapellimestari. He saivat viisi lasta, joista kaksi eli aikuisikään. Sven Widström kuoltua Widström muutti 1812 Västergötlandiin, jossa hän toimi kotiopettajana kuolemaansa saakka.
Widströmin opiskeli nuorena kieliä ja musiikkia, minkä mahdollisti se, että hän asui hovissa. Lehtimies Carl Christoffer Gjörwell opasti häntä runon teossa, ja Gjörwellin kautta hän tutustui aikakauden johtaviin runoilijoihin, joita olivat esimerkiksi Carl Gustaf af Leopold, Thomas Thorild ja Bengt Lidner. Hän sai julkaistuksi runojaan lehdissä jo 20-vuotiaana. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa Erotiska sånger, ilmestyi 1799 nimimerkillä U. C. W. Sitä seurasi uusia kokoelmia. Ruotsin akatemia palkitsi hänet vuonna 1840 kirjallisista ansioista kultamitalilla.
Widström aloitti kääntäjänä vuonna 1800. Tehtävät hän sai Gjörwellin välityksellä. Hän käänsi yhdessä Herman Anders Kullbergin kanssa Matthew G. Lewisin goottilaisen kauhuromaanin Munkki (The Monk), joka julkaistiin anonyymisti. Hän suomensi Metsälapsi Victorista kertovan F. G. Ducray-Duminilin kirjan Victor, ou l’Enfant de la forêt (Victor eller Skogs-Barnet). Kirjaan sisältyy kaksi runoa Spåkvinnan ja Fiskaren, jotka otettiin mukaan myöhemmin ilmestyneeseen kokoelmaan Ulrika C. Widströms Samlade Witterhetsförsök. Hänen käännöksiään etenkin teatterille tiedetään julkaistun anonyymisti, joten selkeää käännösmäärää ei ole voitu selvittää. Mariestads Weckobladissa 1841 julkaistussa nekrologissa mainitaan, että hän olisi kääntänyt Louise Brayer de Saint-Léonin Eugenio och Virginian ensimmäisen osan, mutta tieto on epävarma.
Phnom Penh

Historia

Phnom Penh on saanut nimensä vuonna 1373 rakennetun temppelin Wat Phnom Daun Penhin mukaan. Siitä tuli pääkaupunki ensimmäisen kerran 1400-luvulla Ponhea Yatin hallintokaudella. Kaupunki menetti vuonna 1497 pääkaupunkiaseman Angkorille, mutta kuningas Norodom toi hovinsa kaupunkiin 1865, missä se on säilynyt siitä asti.
Kaupungin asukasluku laski dramaattisesti punakhmerien hirmuhallinnon aikana – vielä vuonna 1975 Phnom Penhissä asui noin kaksi miljoonaa ihmistä. Punakhmerit tyhjensivät koko kaupungin valtaantulonsa jälkeen 17. huhtikuuta 1975. Phnom Penh oli aavekaupunki yli kolmen vuoden ajan. Vietnamin valloitettua maan Kambodžan–Vietnamin sodassa tammikuussa 1979 alkoi hidas jälleenasuttaminen.
Phnom Penhiä kutsuttiin 1920-luvulla Aasian Pariisiksi. Useamman vuosikymmenten laiminlyönnit näkyvät katukuvassa selvästi. Rauhan vuosikymmenen aikana on jälleenrakennus päässyt vauhtiin ja kaupungin infrastruktuuri on jo suurin osin toiminnassa.

Maantiede

Phnom Penh levittäytyy kolmen joen rannoille: Tonle Sapin, Mekongin ja Bassacin. Sitä ympäröivät alueet ovat alavaa kosteikkoa, ja joskus runsaiden monsuunisateiden aikana joet tulvivat kaupunkiin.

Korkeakoulut

Phnom Penhin yliopisto on maan vanhin korkeakoulu, ja vuonna 2010 siellä oli yli 12 000 opiskelijaa. Yliopiston kaikki kolme kampusta sijaitsevat Phnom Penhin alueella.

Liikenne

Phnom Penhin kansainvälinen lentoasema sijaitsee alle kymmenen kilometriä keskustasta länteen. Se on sekä sotilas- että siviilikäytössä. Mekongjoen varressa on satama, josta laivat pääsevät jokea pitkin myös Etelä-Kiinan merelle. Pääkaupunkina Phnom Peh on maan valtatieverkon solmukohta, ja sieltä liikennöidään linja-autoreittejä maakuntien pääkaupunkeihin sekä Vietnamiin ja Thaimaan rajalle. Kaupungin sisäisessä liikenteessä polkupyörät, moottoripyörät ja mopot ovat suosittuja. Matkailijoille on tarjolla myös polkupyörätakseja eli cycloja. Niiden määrä on kuitenkin vähenemässä: vuonna 2010 kaupungissa oli enää 1 300 cycloa, kun vuonna 1999 niitä oli yli 9 000.
Jonathan Pereira

Ura

Pereira on Villarrealin junioriakatemian kasvatteja. Ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki 21. lokakuuta 2006 ottelussa Levantea vastaan. Hänet otettiin vaihdosta kentälle, ja vain kahden minuutin pelin jälkeen hän laukoi ensimmäisen maalinsa pääsarjassa. Kauden 2006–2007 aikana Pereira pelasi yhteensä neljä ottelua.
Vuonna 2007 Pereira lainattiin yhden kauden mittaisella sopimuksella Racing Ferroliin. Heinäkuussa 2008 hän palasi Villarrealiin ja hänen sopimustaan pidennettiin vuoteen 2013 asti. Pereira lainattiin kuitenkin jälleen seuraavaksi kaudeksi, tällä kertaa Racing Santanderiin. 13. syyskuuta 2008 Pereira teki tärkeän tasoitusosuman vierasottelussa Barcelonaa vastaan, ottelu päättyi tasalukemiin 1–1. Kaudeksi 2009–2010 Pereira palasi Villarrealiin, mutta hänen peliaikansa kauden ensimmäisellä puoliskolla jäi hyvin vähäiseksi. Tammikuussa 2010 hän siirtyi viisivuotisella sopimuksella Real Betisiin.
Déols

Déols on kunta Indren departementissa Centren hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 8 089 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Déolsin pinta-ala on 32 neliökilometriä. Déols on osa Châteaurouxin kaupunkiseutua. Châteaurouxin lentokenttä (Aéroport Marcel Dassault Chateauroux-Deols ) sijaitsee Déolsin kunnan alueella.
Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta

Alueen historia

Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnan perusti vuonna 1199 ruhtinas Roman Mstislavitš. Ruhtinaskunta alisti valtaansa Kiovan, teki rauhansopimuksen Unkarin kanssa, loi diplomaattiset suhteet Bysanttiin ja vahvisti itäslaavilaista vaikutusvaltaa Liettuassa. Vuonna 1205 Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta kääntyi puolalaisia liittolaisiaan vastaan, ja seuranneissa taisteluissa prinssi Mstislavitš sai surmansa. Tämän seurauksena ruhtinaskunta jakautui pienemmiksi osasiksi ja joutui Unkarin ja Puolan kiistakapulaksi. 
Unkarin kuningas Andreas II julisti itsensä alueen kuninkaaksi, Rex Galiciae et Lodomeriae. Unkari ja Puola sopivat 1214, että valtaistuin annetaan Andreaksen pojalle Kolomanille, joka oli nainut puolalaisen hallitsijan tyttären. Vuonna 1221 Mstislav Rohkea vapautti Galitsian ja Volynian unkarilaisten ikeestä, mutta vasta Romanin poika, Galitsian kuningas Daniel (Danylo Halytskyi) onnistui yhdistämään Volynian ja Galitsian sekä Kiovan voittamalla taistelussa 1245 Jaroslav  II:n sekä puolalaiset että unkarilaiset. Samalla kuitenkin hänen oli tunnustettava naapuriseudun mongolien hallitseman Kultaisen Ordan valta-asema alueella.
Danielin (Danylon) valtakaudella Galitsiasta ja Volyniasta kehittyi voimakas ja kukoistava valtio. Kirjallisuutta tuotettiin ja kauppa kehittyi alueen suotuisen Mustanmeren ja Itämeren välisen sijainnin ansiosta. Tärkeimpiä kaupunkeja olivat hallituskaupungiksi muutettu Lviv, Halytš, Volodymyr, Przemyśl ja Terebovlija. Danielin kuoltua 1264 hänen kuningaskuntansa hajosi jälleen. Nimellisesti valtaan nousivat Danielin pojat, mutta todellisuudessa valtaa käyttivät pajarit. 
Vuonna 1352 lopulta valtakunta hajotettiin ja jaettiin Puolan ja Liettuan kesken. Lublinin sopimuksella 1569 nämä valtiot yhdistyivät Puola-Liettuaksi, johon Galitsia ja Volynia tulivat kuulumaan. Puola-Liettuan jaon aikoihin 1772 Itävallan keisarinna Maria Teresia, joka oli myös Unkarin kuningatar, otti esille unkarilaisten vanhan, lyhyen hallintajakson Galitsiassa ja Volyniassa ja käytti tätä peruteella Itävallan osallisuuteen jaossa. Itävallalle tulleen alueen viralliseksi nimeksi tuli Galitsia ja Lodomeria, vaikkakaan se ei vastannut maantieteellisesti historiallista Galitsian ja Volynian aluetta. Jaossa Galitsia jäi Itävallalle, kun taas Volynian jakoivat Preussi ja Venäjä keskenään Puolan kolmannessa jaossa 1795. Preussin Länsi-Volynian ja Venäjän Itä-Volynian välinen raja vahvistettiin 1797, minkä jälkeen Venäjä järjesti oman puolensa Volynian kuvernementiksi.
Dean Corll

Dean Arnold Corll (24. joulukuuta 1939 – 8. elokuuta 1973) oli yhdysvaltalainen sarjamurhaaja ja pedofiili, joka kaappasi (osittain yhdessä henkilöiden David Brooks ja Elmer Wayne Henley, Jr. kanssa), raiskasi, kidutti ja lopulta surmasi uhrinsa vuosina 1970–1973 Houstonissa, Texasissa. Kaikki uhrit olivat miespuolisia, ja Corll itse kuoli rikostoverinsa ampumana.
Dean Corll tunnetaan myös nimellä Candy Man (suom. namusetä) ja Hamelnin pillipiipari, koska hän ja hänen vanhempansa omistivat makeistehtaan Houstonissa. Hän työskenteli nuorempana makeismyyjänä yrityksessä. Hänet tunnettiin siitä että hän usein työskennellessään jakoi paikallisille lapsille ilmaisia makeisia.
Corll oli ammatiltaan sähköasentaja.

Teot

Uhrit olivat 13-20 vuotiaita, joiden kanssa Corll ajoi kotiinsa. Kotonaan hän huumasi uhrit ja usein sitoi heidät alasti sänkyynsä tai vaneriselle kidutusalustalle (engl. torture board), jossa käytti heitä seksuaalisesti hyväkseen. Lopuksi – jopa useiden päivien jälkeen hän yleensä ampui uhrinsa käsiaseella. Ainakin 28 tapausta on varmistettu, mutta uhreja saattaa olla enemmän. Murhat tulivat julki Henleyn surmattua Corllin ampumalla ja niitä alettiin kutsua nimellä Houstonin massamurhat (engl. Houston Mass Murders).
Vuoden 1970 tietämillä Corll lupasi maksaa rikoskumppanilleen 200 dollaria (vuoden 2016 valuutassa noin 1 000 €) jokaisesta pojasta jonka hän sai houkuteltua Corllin asunnolle tämän uhreiksi.
Corllin tiedetään pakottaneen uhriensa soittamaan tai kirjoittamaan vanhemmilleen, jotta nämä eivät ihmettelisi heidän poissaoloaan.
Murhasarjan tullessa yleiseen tietoon, sitä pidettiin yhtenä pahimpana esimerkkinä Yhdysvaltojen historiassa tapahtuneista sarjamurhista.
Tervahovi

Oulun tervahovi oli Oulussa Toppilansalmen pohjoisrannalla sijainnut tervan varastointi- ja tarkastuspaikka. Tervahovi toimi 1700-luvun lopulta aina 1900-luvun alkuun.

Historia

Tervahovin perustaminen tuli ajankohtaiseksi Oulun tapulikaupunkioikeuksien saannin myötä. Tervaa ei tarvinnut enää kuljettaa Tukholmaan tarkastettavaksi, vaan tarkastus voitiin hoitaa Oulussa. Päätös perustamisesta tehtiin vuonna 1777. Paikaksi ajateltiin ensin Raatinsaarta, mutta lähinnä Oulun kauppaseuran vaatimuksesta päätettiin tervahovi rakentaa Toppilansalmen pohjoisrannalle lähelle kaupungin ulkosatamaa. Sataman lisäksi syrjäisemmän Toppilan puolesta puhui Raatinsaaressa sijaitsevan tervavaraston tuoma uhka kaupungin paloturvallisuudelle. Tervahovi valmistui keväällä 1783, jolloin rakennuspaikalla suoritettiin tarkastus. Tervaa alettiin kuitenkin vastaanottaa jo vuonna 1781, jolloin tervahoviin tuotiin 22 777 tynnyriä tervaa.
Tervanvienti tervahovin kautta nousi 1800-luvun puoleen väliin mennessä noin yli 50 000 tynnyriin vuosisadan alun noin 25 000 tynnyristä. Tervaa vietiin moniin eri maihin. Vielä Suomen sodan jälkeenkin suuri osa tervasta vietiin Ruotsiin, mutta Ruotsin merkitys kauppakumppanina väheni vuosien kuluessa. Venäjän pyrkimyksenä oli Hautalan mukaan heikentää Suomen ja Ruotsin välistä kaupankäyntiä. Krimin sota vähensi tervanvientiä 1850-luvulla. Oolannin Sodan aikana 1. kesäkuuta 1854 englantilaiset tuhosivat Oulun kauppalaivaston ja polttivat tervahovin rakennukset sekä varastoissa olleet noin 16 000 tynnyriä tervaa.
Seuraava onnettomuus kohtasi tervahovia 10. kesäkuuta 1901. Tervahovin vieressä sijainneen sahan alueelta alkanut tulipalo levisi tervahoviin ja poltti sen rakennukset ja varastoissa olleen tervan. Tervaa paloi 13 200 tynnyriä. Tervahovi sijoitettiin palon jälkeen väliaikaisesti Toppilan salmen eteläpuolelle. Vasta vuonna 1903 se siirrettiin entiselle paikalleen, jonne oli rakennettu toimintaa varten joitain pieniä rakennuksia. Tervakaupan merkitys oli kuitenkin 1900-luvulle tultaessa vähentynyt, ja vuonna 1910 Oulun kauppaseura myi tervahovin kaupungille, joka siirsi sen toiminnan salmen eteläpuolelle satamaradan ja rakennusten tieltä. Tervahovin voidaan katsoa lopettaneen toimintansa tuolloin.
Kaukasiankirahvinkukka

Ulkonäkö

Kaukasiankirahvinkukka kasvaa 80–200 senttimetriä korkeaksi. Varsi on pystykasvuinen ja runsaasti haarova. Lehdet ovat syvään pariliuskaiset tai parilehdykkäiset, lehdykkäpareja on 4–6. Latvakukinto on tyypiltään purtojuurikasveille tunnusomainen mykerö. Se on puolipallomainen, vaaleankeltakukkainen, teriö on neliliuskainen, kooltaan 15–20 millimetriä, reunakukkien teriö on muita kukkia suurempi. Verhiö on maljamainen, myötäkarvainen.

Levinneisyys

Kaukasiankirahvinkukka esiintyy luonnonvaraisena Kaukasiassa. Laji on viljelykarkulaisena harvinainen Pohjoismaissa, sitä esiintyy karkulaisena Ruotsin ja Norjan eteläosassa, Suomessa satunnaisesti.
Hartford Whalers

Historia

Seura perustettiin alun perin vuonna 1972 ja se pelasi Bostonissa, West Springfieldissä ja Hartfordissa WHA-liigaa vuodet 1972–1979 nimellä New England Whalers. Tammikuussa 1975 seura muutti Hartfordiin. WHA:n lopetettua toimintansa vuonna 1979 seura liittyi NHL:ään, ja nimeksi vaihtui Hartford Whalers. Kauden 1996–1997 päätteeksi seura muutti Pohjois-Carolinaan, ja vaihtoi nimekseen Carolina Hurricanes. Seuran menestys Hartfordin vuosina oli varsin heikkoa: 18 kauden aikana joukkue selviytyi pudotuspeleihin kahdeksan kertaa ja ainoastaan kaudella 1985–1986 se selviytyi ensimmäiseltä kierrokselta jatkoon.
Best of Beach Boys

Best of Beach Boys on The Beach Boysin hittikokoelma vuodelta 1966. Se sisältää joitakin yhtyeen suosituimpia lauluja vuoteen 1965 mennessä. Mukana ovat esimerkiksi Surfin' USA, Fun Fun Fun ja In My Room. Kokoelmasarjan toiseen osaan Best of Beach Boys vol 2 on kuitenkin jätetty suurempia hittejä, kuten California Girls, I Get Around ja Help Me, Rhonda.
Kokoelmalla ei ole ainuttakaan aikaisemmin samana vuonna julkaistun, kuuluisan Pet Sounds -levyn kappaletta. Kokoelma keskittyy siis Beach Boysin varhaisen uran hitteihin, kuten myös Best of Beach Boys Vol 2.
Tiermes

Tiermes tai Tiirmes on itäsaamelaisen mytologian ukkosenjumala.
Tiermesin nimi on todennäköisesti suomalais-ugrilaistaustaienn ja samaa kantaa kuin hantin Torem. Kildininsaamessa sateenkaaren nimi on tiirmes-jukks eli Tiirmesin jousi. Salama on puolestaan tiirmes-tooll eli Tiirmesin tuli. Jousi ja tuliset nuolet lienevät toimineen mytologiassa Tiermesin aseina. Merisaamelaiset käyttivät ukkosenjumalasta samankaltaista termiä Dierpmis, mutta nimitys on sittemmin kadonnut pohjoissaamesta, jossa ukkosenjumala tunnetaan paremmin nimillä Baján tai Bajánalmmái.
Ukkonen jumaluutena tappoi ja tuhosi pohjois- ja itäsaamelaisessa pahoja henkiä Skandinaavisen mytologian Thor-jumalan tavoin. Itäsaamelaisen maailmanloppuun liittyvän mytologian mukaan taivaallisena metsästäjä eli ukkonen ajaa takaa taivaallista peuraa ja ampuu sen nuolellaan kuoliaaksi. Tätä seuraa kaaos, taivaan tippuminen ja maailman syttyminen tuleen.
Yhden teorian mukaan Tiermes on saamelaisten alkuperäinen taivaanjumala, kun taas taivaanjumalana tunnettu Radien on tulosta saamelaiseen muinaisuskoon tulleista kristillisistä vaikutteista.
Tietokonearitmetiikka

Tietokonearitmetiikka tutkii eri lukujärjestelmien ja funktioiden toteuttamista digitaalilogiikalla.
Tyypillisiä lukujärjestelmiä tietokonearitmetiikassa ovat rajoitetut kokonaisluvut ja liukuluvut. Tyypillisiä laskutoimituksia tietokonearitmetiikassa ovat yhteen-, vähennys-, kerto- ja jakolasku. Tietokonearitmetiikkaa kuuluu myös monimutkaisempia toimintoja, kuten , , ,  ja .
Makondet

Makondet on afrikkalainen etninen ryhmä. Makondeja elää Tansaniassa reilu miljoona ja  Mosambikin pohjoisosassa noin 250 000.
Makondet ovat kyenneet elämään omissa oloissaan. Rannikon asukkaina heillä on ollut satoja vuosia kontakteja arabeihin, mutta makondet eivät ole silti kääntyneet islaminuskoon. Ensimmäiset kontaktit eurooppalaisiin tulivat luultavasti vasta 1910-luvulla.
Makondet tunnetaan taidokkaista puuta kaivertamalla luoduista veistoksistaan. Niiden raaka-aineena käytetään afrikanmustapuuta (Dalbergia melanoxylon).
Makondejen maanviljely on ollut perinteisesti kaskiviljelyä. Viljelykasveihin kuuluvat maissi, durra ja maniokki.
Tyyppi 16 -fregatti

Taustaa

Kylmän sodan alkaessa kuninkaallisella laivastolle oli suunnaton tarve nopeille saattajille, joiden tehtävänä oli torjua Neuvostoliiton laivaston Whiskey-luokan sukellusveneiden aiheuttama uhka. Sukellusveneet olivat nopeampia kuin palveluksessa olevat saattajina käytetyt sluupit ja fregatit. Reservissä oli kuitenkin suurehko määrä toisen maailmansodan lopulla valmistettuja hävittäjiä, jotka olivat riittävän nopeita. Alukset olivat kuitenkin heikosti varustettuja sukellusveneidentorjuntaan ja niiden ilmatorjuntakyky oli heikohko pääasiassa tulenjohdon heikkouksien vuoksi. Esityksen mukaan niin sanotuiksi tyypin 15 fregateiksi piti muuttaa 57 hävittäjää, mutta hanke osoittautui liian kalliiksi ja ainoastaan 23 alusta valmistui. Täydennykseksi tehtiin suunnitelma tyypin 16 fregatiksi, joka oli tyypin 15 aluksia yksinkertaisempi ja siten halvempi.

Suunnitelma

Muutettavista aluksista poistettiin aseistus ja se korvattiin kahdella neljän tuuman tykillä, jotka asennettiin etukannelle kaksiputkiseen MK XIX torniin. Tulenjohtojärjestelmä oli yksinkertainen optinenjärjestelmä. Lisäksi asennettiin seitsemän Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntakanuunaa, joista yksi kaksiputkisena Mk V asennuksina varustettuna STD-tulenjohdolla. Loput viisi olivat yksiputkisina Mk IX asennuksina, joista kaksi oli sillan kahtapuolta parvekkeilla, kaksi savuhormin sivuilla ja yksi puolikannella. Sukellusveneidentorjuntaan aluksilla oli kaksi Squid-sukellusveneentorjuntaheitintä ja neljä torpedoputkea takasi jonkinlaisen kyvyn pinta-alusten torjuntaan.
Alusten tutkajärjestelmänä oli maston huipussa ollut tyypin 293Q merivalvontatutka ja tyypin 974 merenkulkututka. Aluksella oli myös IFF lähetin-vastaanotin ja ilmavalvontatutka lyhyessä mastossa. Alusten kaikuluotaimina olivat tyypin 146B etsintä-, tyypin 147P syvyydenmääritys-, tyypin 162 pohjanmuodostus- ja tyypin 174 heittimenvalvontakaikuluotain.
Turpasmökki

Rakennustekniikka

Parhaat turppaat saatiin vanhan nurmikedon runsasjuurisesta ja sitkeästä pinnasta. Turppaat leikattiin irti hakkaamalla leveäteräisellä ojakirveellä noin 40 x 60 senttimetrin kokoisia ruutuja, jotka irrotettiin lapiolla noin 10 sentin syvyydeltä. Laatan päät viillettiin viistoon.
Rakennuspaikalla turppaat ladottiin päällekkäin ½-laatan limityksellä latoen viistetyt sivut tiiviisti yhteen. Noin joka viidenteen varviin asetettiin puisia riukuja, lautoja tai rimoja jäykistämään seinää. Ikkunat ja ovet tuettiin turppaisiin. Seinän ylimmän varvin päälle asetettiin yläohjauspuu ja sen varaan vesikattorakenteet, jotka tehtiin normaaliin tapaan puusta. Kate oli yleensä päre- tai malkakatto. Koska kattorakenteet lepäävät pelkkien turppaiden päällä, ei tekniikalla saa rakennettua kovin tilavia rakennuksia.
Nelisenkymmentä senttiä paksu seinä eristi hyvin kylmää. Sisäpuolelta seinä kalkittiin, tai paperoitiin sanomalehdillä. Mökissä saattoi olla maalattia, tai lattia oli laudoitettu. Tulisija oli joko luonnonkivimuurattu tai tiilirakenteinen.

Tilat ja käyttö

Turpasmökeissä oli usein lämmittämätön, maalattiainen kylmä eteinen, porstua. Köyhimmät rakensivat mökkinsä yksikamarisiksi ilman porstuaa. Turpasmökkejä käytettiin asuinrakennuksina, saunoina ja eläinsuojina.

Pohjois-Pohjanmaan turpasmökit

Turpasmökit yleistyivät metsien vähetessä 1800-luvun alussa. Pohjois-Pohjanmaan Liminka, Rantsila, Tyrnävä ja Kempele olivat tyypillisiä turpasmökkien alueita. Mökkejä oli esimerkiksi Limingassa kymmeniä vielä 1900-luvun alussa. Haukiputaalla Kurtinhaudalla oli turpasmökki vielä 1930-luvulla, Kempeleen Honkasen alueella oli turpasmökkejä 1950-luvulle asti. Limingasta viimeiset mökit purettiin 1980-luvulla: Heiskarin mökki 1980 ja viimeinen Dahlin mökki nykyisen Harakkatie 3:n tienoilta vuonna 1982. Kempeleen kotiseutumuseon alueella on yksi vanhan mallin mukaan 1980-luvulla rakennettu turpasmökki.
Martta Vilenius

Martta Vilenius (s. 9. toukokuuta 1910 Pirkkala) on suomalainen kirjailija joka on käyttänyt myös nimimerkkiä Martta Viitaniemi.