google/wiki40b huggingface dataset:
Riebeckiitti

Riebeckiitti eli riebekkiitti on natriumamfiboliryhmään kuuluva runsasnatriuminen mineraali, ja sen kemiallinen kaava on Na₂(Fe,Mg)₅Si₈O₂₂(OH)₂. Se on kidejärjestelmältään monokliininen, ja sen kiteet ovat tavallisesti pitkiä prismakiteitä, joiden poikkileikkaus on timantinmuotoinen. Kiteet voivat olla myös säikeisiä, säteittäisiä ja keihäänkärjen, lehden tai pylvään muotoisia. Riebekkiitin kovuus on 5–6 ja ominaispaino 3,0–3,4. Sen lohkeavuus on täydellinen, kahteen suuntaan timantinmuotinen, ja murtuma on epätasainen ja sirpaleinen. Mineraali vaihtelee läpikuultavasta lähes läpikuultamattomaan. Riebekkiitti on nimetty saksalaisen tutkijan Emil Riebeckin (1853–1885) mukaan.
Riebekkiittiä muodostuu tavallisesti tummansinisinä, pitkänomaisista säikeittäisiin, kiteinä runsasnatriumisissa graniiteissa, syeniiteissä, rautamuodostumissa ja liuskeissa.
Jotkut riebekkiitin muodot, kuten krokidoliitti, ovat asbestimaisia. Ailsa Craigin saarelta löydettävä riebekkiittigraniitti, ailsiitti, on arvokasta siitä tehtävien curling-kivien vuoksi.
Kuuskajaskari

Kuuskajaskari on 26,5 hehtaarin kokoinen saari Rauman saaristossa. Saarella sijaitsee merivalvonta sekä tulenjohtotorni ja entinen rannikkotykistön linnake. Linnake on toiminut rauhan aikana vain koulutus- ja puolustuslinnakkeena. Sillä ei ollut tekemistä talvi- ja jatkosodan puolustustaisteluissa.

Nimen alkuperä

Nimistöntutkijoiden mukaan saaren nimen lähtökohtana on asu Kuusi-kajas-kari, jossa kajas tarkoittaa kajavaa eli lokkia, ja nimi siis merkitsee ”kuusta kasvavaa lokkiluotoa”. Vastaavasti läheinen Kallikajaskari on ”kallioinen lokkiluoto”.

Luonto

Sotilaskäyttö on antanut oman leimansa saaren luonnolle. Saarella on rehevä puusto sekä kasvillisuutta, joka on menestynyt sotilaiden tallaamilla alueilla.

Aika linnakkeena

Toimiessaan linnakkeena saari kuului Turun Rannikkotykistörykmentin organisaatioon. Viimeisiä linnakkeen päälliköitä oli majuri Lauri Poromaa. Linnake muutettiin valmiuslinnakkeeksi vuonna 1996, ja myöhemmin valtion kiinteistöyhtiö Kapiteeli laittoi linnakesaaren myyntiin.
Nick Út

Huỳnh Công "Nick" Út (29. maaliskuuta 1951 Long An) on vietnamilainen sota- ja celebrity-kuvaaja, jonka tunnetuin työ on Pulitzer-palkittu valokuva Trang Bangin napalm-iskun runtelemasta tytöstä (Phan Thị Kim Phúc) 8. kesäkuuta 1972. Uutistoimisto Associated Pressin (AP) julkaisemasta mustavalkoisesta valokuvasta tuli Vietnamin sodan tunnetuin symboli. Sodan viimeisinä päivinä huhtikuussa 1975 Nick Út evakuoitiin ilmateitse Filippiinien kautta pakolaisleirille Camp Pendletoniin Kaliforniaan. Hän työskentelee edelleen AP:n palveluksessa ja asuu Yhdysvalloissa.
Steppi

Steppi (alkuperäiseltä englanninkieliseltä nimeltään tap dance) on tanssilaji, jossa rytmillä on suuri merkitys. Sitä tanssitaan useimmiten nahkakengissä, joiden pohjaan on kiinnitetty alumiiniset raudat, lattiaan naputtelemalla. Stepata voi mihin musiikkiin tahansa, mutta perinteisintä steppimusiikkia on jazz. Tanssityylin lähisukulaisia ovat mm. myös koputuksia käyttävät irlantilainen tanssi ja flamenco. Jazztanssilla on myös yhteinen alkuperä stepin kanssa.
Steppiaskelten nimitykset ovat englanninkielisiä: perusaskeleita ovat muun muassa yksiääniset step, heel, toe, stamp, dig, point, brush ja scuff, sekä kaksiääniset shuffle, flap, riff, paddle ja roll. Steppiaskeleiden nimien yhteydessä on hyvä todeta, että vaikka edellä mainitut askelnimitykset ovat aika vakiintuneita, yleisesti ottaen steppiterminologia on hyvin kirjavaa ja jokaisesta askeleesta löytyy monta käytössä olevaa nimitystä.
Steppitekniikan tärkeänä perustana ovat nilkan rentous ja hallinta sekä hyvä rytmitaju. Stepin yksinkertaisten perusaskeleiden kautta voi päästä nopeastikin mukaan tekemisen makuun, mutta stepin edistynyt ja ammattilaistason työskentely edellyttää jo yhtä hienoviritteistä instrumentin hallintaa kuin mikä tahansa soitininstrumentti ja vuosien harjoittelun.
Tanssi kehittyi Yhdysvalloissa 1900-luvun alkuvuosikymmeninä, ja tuli erityisen suosituksi 1920-luvulla muun muassa elokuvien välityksellä. Steppinumero olikin pitkään erottamaton osa musikaaleja ja usein muitakin elokuvia. Kuuluisista steppielokuvista voi mainita muun muassa Laulavat sadepisarat (Singin' in the Rain, 1952), sekä Shirley Temple- ja Ginger Rogers/Fred Astaire -elokuvat.
Yksi nimekkäimmistä uuden sukupolven ammattilaissteppaajista on yhdysvaltalainen Savion Glover.
Steppiä on useampaa eri lajia, mutta helpoiten se voidaan jakaa kahteen eri lajiin, showsteppiin ja rytmisteppiin. Showsteppiä, näyttävämpää ja helpompaa tyyliä, edustivat muun muassa edellä mainitut musikaalielokuvat, kun taas rytmisteppi on hiukan vaativampi laji, joka on saanut vaikutteita esimerkiksi afrosta. Nykysteppi käykin vilkasta vuoropuhelua myös muiden tanssilajien, kuten modernin tanssin ja breakdancen kanssa.
Miguel Mykycej

Miguel Mykycej FDP (17. lokakuuta 1934 Horoh’olyna – 20. toukokuuta 2017 Buenos Aires) oli Argentiinassa toiminut ukrainalainen Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon piispa. Hänet vihki papiksi 21. huhtikuuta 1963 Josyf Ivanovycè Slipyj. Hänet nimitettiin Santa María del Patrocinio en Buenos Airesin eparkian vihkipiispaksi sekä Nazianzuksen titulaaripiispaksi 23. kesäkuuta 1990, ja piispaksi vihkiminen seurasi 14. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Andrés Sapelak, jota avustivat Efraím Basílio Krevey ja Abelardo Francisco Silva.
Mykycej sai 20. tammikuuta 1998 nimityksen Santa María del Patrocinio en Buenos Airesin apostoliseksi hallitsijaksi ja 24. huhtikuuta 1999 piispaksi. Hänet asetettiin eparkian piispan virkaan 25. heinäkuuta 1999. Hän jäi eläkkeelle 10. huhtikuuta 2010.
Forssan Seudun Puhelin

Forssan Seudun Puhelin Oy (FSP) oli Lounais-Hämeessä toiminut puhelinyhtiö, jonka toimialueeseen kuuluivat Forssan kaupungin lisäksi Humppilan, Jokioisten ja Tammelan kunnat. Puhelinyhteyksien lisäksi FSP tarjosi datapalveluita, kuten kiinteitä Internet-yhteyksiä.
Yhtiön historia alkoi vuodesta 1919. Tuolloin paikallisen liikemiesyhdistyksen aloitteesta perustettiin silloinen Forssan puhelinosuuskunta. Asukkaita FSP:n toimialueella on n. 33 500. FSP lakkasi olemasta itsenäisenä yhtiönä vuoden 2010 aikana sen fuusioituessa Salon Seudun Puhelimen kanssa. Uusi yhtiö käytti nimeä SSP-yhtiöt kesäkuuhun 2014 asti, jolloin uudeksi nimeksi otettiin Lounea Oy.
Perinteisen puhelintoiminnan tuottaminen on ollut FSP:n tärkein liiketoiminta-alue aina 80-luvun lopulle saakka. 1990-luvulla toiminta on laajentunut voimakkaasti matkapuhelinpuolelle sekä tietoverkkopalvelujen rakentamiseen. FSP:llä oli oma Internet-palvelu SurffiNet, jonka markkinaosuus toimialueella on kaksi kolmasosaa. Myös SSP-yhtiöt käytti SurffiNet-brändiä ja Lounea Oy on jatkanut sen brändin käyttöä.
Yhtiö työllisti noin 65 henkeä. FSP oli osa vanhaa Finnet-liittoa, mutta irtautui siitä vuonna 2002, ja toimi sen jälkeen "villinä" operaattorina. FSP liittyi uudelleenjärjesteltyyn Finnet-liittoon lokakuussa 2007.
Linnavuori (Buda)

Linnavuori (Várhegy) on ylätasanko ja alue Unkarin pääkaupungissa Budapestissa. Vuoren laella on linnoituksia ja valtava palatsi, ja sen rinteillä on Budan alue.

Liikenne

Vuoren ulkonäkö on vuosisatojen kuluessa muuttunut, mutta kadut noudattavat osin yhä keskiaikaisia reittejä. Alueelle voi maksutta ajaa henkilöautolla vain puoleksi tunniksi, pitemmistä oleskeluista joutuu pois lähtiessä maksamaan.

Historia

Linnavuoren ensimmäisen asutuksen tuhosivat mongolit vuonna 1241. Sen jälkeen Béla IV vahvisti kaupungin puolustusta, rakensi linnan, ja asukkaat rakensivat sen ympärille uudet asumukset. 1500-luvun alkupuolella Buda oli kautta Euroopan tunnettu renessanssioppineisuuden keskuksena. Turkkilaiset valtasivat kuitenkin linnan 1541, ja miehitys jatkui vuoteen 1686. Tuo aika oli Budan rappion aikaa. Linna hylättiin ja asukkaat pakenivat. Kirkoista vietiin omaisuus, ja ne muutettiin moskeijoiksi. Turkkilaiset kuitenkin rakensivat kylpylöitä, jotka ovat edelleen matkailijoiden suosimia nähtävyyksiä. Kun turkkilaiset karkotettiin, alkoi Budan hidas toipuminen. Itävaltalaiset hallitsijat rakensivat alueen kokonaan barokkityyliin, mihin sen nykyinen viehätys perustuu. Koko alue tuhoutui lähes täysin 1945, kun saksalaiset ja venäläiset taistelivat vuorella.
Poslakka

Poslakka (ven. Каршево, Karševo) on kylähallintoalue ja sen keskuskylä Puudožin piirin lounaisrajalla Karjalan tasavallassa Venäjällä.

Poslakan kylä

Poslakan kylä sijaitsee 25 kilometriä Puudožista etelään. Poslakan väestö saa elantonsa lähinnä maataloudesta ja metsäteollisuudesta. Kylässä on myös makkaratehdas. Kylän läheisyydessä on munkkiluostari, saksalaisten vankien hautausmaa, kalliomaalauksia ja Muuromskin luonnonpuisto.

Poslakan kylähallintoalue

Poslakan kylähallintoalue käsittää Puutoisen piirin lounaisosan. Se rajoittuu pohjoisessa Šallan asutushallintoalueeseen sekä Podporožjen ja Puutoisen seudun kylähallintoalueisiin ja etelässä Vologdan alueeseen. Poslakan kylähallintoalueen kyliä ovat Krasnoborski, Miheilä, Nigižma ja Poslakka (keskuskylä). Äänisen rannalla Murominniemellä sijaitsee Muuromin Svjato-Uspenskin munkkiluostari, joka perustettiin jo 1350. Venäjän vallankumouksen jälkeen vuonna 1918 luostarin toiminta lopetettiin. Luostaritoiminta aloitettiin uudelleen vuonna 1991 Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen.
Kauko Jouppila

Kauko Aatos Johannes "Kaappoo" Jouppila (3. maaliskuuta 1921 Seinäjoki – 10. helmikuuta 2012 Seinäjoki) oli suomalainen kiekonheittäjä, joka edusti Seinäjoen Urheilijoita.
Jouppila voitti kiekonheitossa SM-hopeaa vuonna 1949. Hän edusti Suomea maaotteluissa viisi kertaa vuosina 1949–1956 ja kuudennen kerran vuonna 1969. Jouppila rikkoi ensimmäisen kerran 50 metrin rajan vuonna 1963, 42-vuotiaana. Hän heitti ennätyksensä 54,26 metriä Kauhavalla 5. elokuuta 1973, jolloin hän oli 52-vuotias. Vielä 61-vuotiaana hän heitti miesten kiekkoa 48,22 metriä. Veteraanitasolla Jouppila teki eri ikäluokkien maailmanennätyksiä ja saavutti menestystä MM- ja EM-kilpailuista.
Jouppilan veljistä Jaakko oli kuulantyönnössä Suomen olympiaedustaja ja Eero sekä Matti maajoukkueurheilijoita. Kauko Jouppilan pojista Jussi ja Antti olivat molemmat maajoukkueessa ja SM-mitaleilla, Jussi kuulantyönnössä ja Antti kiekonheitossa. Jussi toimi vuosia urheilulääkärinä ollen olympia- ja MM-kisoissa useita kertoja. Kauko Jouppila työskenteli Seinäjoella Valtion Rautateiden palveluksessa. Hän kuoli 90-vuotiaana Seinäjoella 10. helmikuuta 2012.
Quintette du Hot Club de France

Historia

Yhtyeen perustivat vuonna 1933 kitaristit Django Reinhardt, Joseph Reinhardt, Roger Chaput, viulisti Stéphane Grappelli ja basisti Louis Vola. Grappelli, Reinhardt, Chaput ja Vola työskentelivät Hotel Claridgen tanssiorkesterissa Pariisin 37 Rue Francois 1er.:llä ja soittivat vapaa-ajoillaan yhdessä myös huvikseen. Hot Clubin omistajat Pierre Nourry ja Charles Delaunay sattuivat kuulemaan heidän soittoaan ja yhtye kutsuttiin tekemään ensilevy Ultraphone-yhtiölle joulukuussa 1934.
Yhtye saavutti menestystä esiintymisillään 1930-luvulla Euroopassa ja siitä tuli ensimmäinen myös Yhdysvalloissa kuuluisuuteen noussut jazzorkesteri. Soitolle leimaa-antavaa olivat mustalaismusiikkivaikutteet jazziin yhdistettynä.
Orkesterin toiminta taukosi toisen maailmansodan puhjettua 1939. Englannin julistaessa sodan Saksalle orkesteri soitti parhaillaan Lontoossa. Grappelli päätti pysyä Lontoossa, kun taas Django Reinhardt palasi Pariisiin. Yhtye palasi yhteen vielä sodan jälkeen vuosiksi 1946–1949.
Perustajajäsenten lisäksi yhtyeessä soitti lukuisia muusikkoja.

Vaikutus

Kvintetin omaperäinen sykkivä ja kielisoittimiin perustuva tyyli soittaa intensiivistä muutoin big-bandeille tyypillistä musiikkia on tehnyt vaikutukseen moniin myöhempiin kokoonpanoihin ja yhtyettä ovatkin jäljitelleet monet tribuuttikokoonpanot, esimerkiksi itävaltalainen Romanderie.
Shaaban Bin Robert

Lapsuus

Robert syntyi Yao-heimoon Vibamban kylässä, noin kymmenen kilometriä Tangasta etelään, Koillis-Tansaniassa (siihen aikaan Tanganjikassa). Sukunimen Robert hänelle on mitä todennäköisimmin antanut hänen isänsä Shaabanin aloittaessa peruskoulun. Shaaban itse kirjoitti nimen toisinaan myös muodossa Roberts. Vuosina 1922–1926 Robert opiskeli Dar es Salaamissa brittiläisen siirtomaan koulujärjestelmässä.
Dar es Salaamissa sijaitsee nykyisin yläaste nimeltä Shaaban Robert Secondary School sekä katu nimeltä Shaaban Robert Road, jotka ovat nimetty hänen mukaansa.

Yksityiselämä ja Ura valtion virkamiehenä

Valmistuttuaan koulusta Shaaban työskenteli valtion virkamiehenä useissa siirtomaavallan tehtävissä. Vuosina 1926–1944 hän työskenteli tullivirkailijana Panganissa. Tänä aikana hän tuotti myös suurimman osan kirjallisesta tuotannostaan. Vuosina 1944–1946 hän työskenteli riistaosastolla Tangan maakunnan kansliatoimikunnassa. Vuosina 1946–1952 Robert työskenteli Tangan aluetoimistossa ja vuosina 1952–1960 Tangan maanmittauslaitoksella. Hän teki töitä läheisesti Tanganyika African National Union (TANU) -puolueen ja tulevan presidentin Julius Nyereren kanssa. Useat hänen valtion viroistaan heijastuvat hänen kirjoituksissaan. Shaaban Robert palkittiin hänen elinaikanaan Margaret Wrong Memorial Prize -palkinnolla kirjallisesta työstään sekä Brittiläisen imperiumin jäsenen (MBE) kunniamerkillä.
Shaaban Bin Robert meni naimisiin kolme kertaa ja hänellä oli yhteensä kymmenen lasta. Hän kuoli 53 vuoden iässä 22. kesäkuuta 1962. Hänet haudattiin lähelle kotikyläänsä Machuihin.

Ura kirjailijana

Robert omisti kirjallisen uransa swahilin kielen edistämiselle ja taistelulle ihmiskunnan arvokkuudesta. Humanistina hän pyrki edistämään vapautta ja sukupuolitasa-arvoa sekä vastusti rotuun ja uskontoon perustuvaa syrjintää. Hän oli arvostettu Tansaniassa sekä kristittyjen että muslimien toimesta. Shaaban Robertin erikoinen nimi kuvaa hyvin hänen asettumista näiden kahden Tansanian valtauskonnon välimaastoon – Shaaban on islamilainen nimi ja Robert kristitty.
Shaaban Robertin tuotantoon kuuluu romaaneja sekä essee- ja runokirjoja. Osa hänen teoksistaan kuuluu peruskoulun ja kirjallisuuden tutkimuksen pakollisena luettavaan materiaaliin Tansaniassa.
Shaaban Bin Robertin mahdollisesti tunnetuin teos on Kusadikika (”tulla uskotuksi”), joka on vertauskuvallinen kertomus kuvitteellisesta valtiosta, jossa epäoikeudenmukaisuus tunkeutuu kaikille hallinnollisille tasoille. Teos herätti erityisen paljon huomiota, koska se julkaistiin siirtomaavallan aikana.
Legio VI Ferrata

Legio VI Ferrata (suom. raudoitettu) oli Julius Caesarin vuonna 58 eaa. perustama roomalainen legioona ja sen tunnus oli härkä. Legioonaa kutsuttiin myös nimellä Fidelas Constantas, joka tarkoittaa uskollista ja vakaata. 
Ferrata osallistui Rooman sisällissotiin Caesarin puolella Hispaniassa, jossa se sai lisänimen Hispaniensis. Vuonna 48 eaa. Caesar vei legioonan Aleksandriaan, Egyptiin, jossa se kärsi musertavan tappion. Legioona oli tämän jälkeen Syyriassa, Pontoksen provinssissa.
Vuonna 44 eaa. Ferrata lakkautettiin, mutta se perustettiin uudestaan seuraavana vuonna. Ja 36 eaa. se otti osaa Parthian sotaan. Vuosina 9 eaa.–73 jaa. legioona oli Syyrian varuskunnassa, jossa se taisteli parthialaisia vastaan parthialaissodissa ja juutalaisia vastaan ensimmäisessä juutalaissodassa 66–73.
Vuonna 215 legioona oli lähteissä viimeisen kerran, jolloin se oli taas Juudeassa.
Zübeyde Hanım

Zübeyde Hanım (1857 – 14. tammikuuta 1923) oli Turkin tasavallan perustajan Mustafa Kemal Atatürkin äiti. Zübeyde syntyi Hacısofularin perheeseen Lagkadásissa Thessalonikin alueella Ottomaanien valtakunnassa. Zübeyden vanhemmat olivat turkkilaisia talonpoikia jotka olivat muuttaneet Makedoniaan kun Karamanids dynastia oli kaatunut.
Zübeyde Hanımin saamaan koulutukseen kuului vain luku- ja kirjoitustaito. Zübeyde Hanımin koulutusta pidettiin kuitenkin hyvin korkeana, sillä Ottomaanien valtakunnassa naiset eivät saaneet kovinkaan suurta koulutusta. Kampanja "naiset eivät tarvitse koulutusta" oli tuttu Ottomaanien valtakunnassa, joten monet naiset jäivät koulutuksen ulkopuolelle.
Koska Zübeyde Hanım (suom. Arvon rouva Zübeyde) osasi lukea ja kirjoittaa, hän sai alun perin kutsumanimekseen Zübeyde Molla (suom. Zübeyde viisastelija). Zübeyde Hanım oli hyvin uskonnollinen nainen, ja hän piti kiinni uskonnosta, joten hän halusi poikansa Mustafan menevän islamilaiseen madrasa-kouluun, jossa opetetaan koraania.
Zübeyde Hanımin ensimmäinen aviomies oli Ali Rıza Efendi. Zübeyde Hanım tapasi miehensä tullissa; tämä oli töissä rajavartiolaitoksessa. Ali Riza ja Zübeyde Hanım menivät naimisiin perinteisen järjestetyn avioliiton kautta.
Zübeyde Hanım oli naimisiin mennessään melkein aikuinen ja 20 vuotta aviomiestään nuorempi. Perheen ensimmäiset lapset Fatma, Ömer ja Ahmet kuolivat nuorina. Myöhemmin Zübeyde Hanım ja Efendi saivat kolme lasta. Esikoinen Mustafa syntyi 1881 ja Makbule vuonna 1885. Vuonna 1889 heille syntyi tytär Naciye, joka kuoli tuberkuloosiin.

Zübeyde ja Mustafa

Mustafa Kemalin isä Ali Rıza Efendi kuoli Mustafan ollessa kuusivuotias. Zübeyde Hanım muutti veljensä Hüseyinin luokse tämän maatilalle Thessalonikiin. Zübeyde Hanım meni naimisiin Ragıp Beyn kanssa, jolla oli jo neljä lasta ex-vaimonsa kanssa. Tämä suututti Mustafaa, joka piti äitinsä uutta liittoa osoituksena siitä, ettei tämä kunnioittanut isän kuolemaa enää.
Turkin itsenäisyyssodan aikana vuonna 1919 Atatürk ei pitänyt suhteita äitiinsä, eikä tämä hyväksynyt Mustafan avioliittoa erään nuoren naisen kanssa.

Myöhempi elämä

Kun ensimmäinen Balkanin sota loppui ja Ottomaanien valtakunta menetti Thessalonikin Kreikalle, Zübeyde Hanım muutti Istanbulin lähistölle tyttärensä kanssa. Vuonna 1922 hän muutti Ankaraan, mutta Ankaran ilmasto ei sopinut hänelle, joten hän muutti İzmiriin. Hän kuoli vuonna 1923.
Jalopuumetsikkö

Jalopuumetsikkö on yksi Suomen luonnonsuojelulaissa määritellyistä suojeltavista luontotyypeistä.
Luontotyypin kriteerien täyttymiseksi jaloja lehtipuita sisältävän jalopuumetsikön tulee olla luontaisesti syntynyt, ja paikalla tulee kasvaa 130 cm korkeudelta tyvestä mitattuna halkaisijaltaan yli 7 cm:n paksuisia runkoja vähintään 20 kappaletta hehtaarilla (tammen kyseessä olleen halkaisijan on oltava vähintään 20 cm).
Koeteltavuus

Muotoiluja

Filosofi Eino Kailan mukaan kaikki todellisuutta koskeva tieto on peräisin havainnoista. Hänen muotoilunsa mukaan:
»Jokaisesta todellisuutta koskevasta väitteestä täytyy seurata tiettyjen kokemuslauseiden joukko, joka muodostaa puheenalaisen väitteen reaalisisällön. »
(Kaila 1939, s. 183.)
Hieman laajemmin sama periaate voidaan muotoilla esimerkiksi seuraavaan tapaan:
»Jokaisen teorian, oli se mitä laatua tahansa, täytyy olla ”koeteltava”. Se merkitsee: siitä täytyy kokemukseen nähden seurata jotain määrättyä, mihinkä sen pätevyys perustuu. Sillä todellisuudesta tiedämme vain kokemustemme kautta. Mikä teoriasta seuraa kokemukseen nähden, on teorian ”asiallinen sisällys”. »
(Kaila 1943/1954, s. 180.)
Tämä periaate seuraa Kailan mukaan itse ”reaalilauseen” eli todellisuutta koskevan lauseen käsitteestä. Todellisuutta koskevaksi lauseeksi tarkoitettu lause, joka ei toteuta koeteltavuusvaatimusta, on loogisesti virheellinen. Todellisuutta koskevan lauseen totuuden tai epätotuuden voivat ratkaista vain (tieteen) kokemuslauseet, eikä mikään todellisuutta koskeva lause voi toimia arviointiperusteena omalle totuudelleen. Metafyysiset lauseet, joista ei seuraa kokemukseen nähden mitään, ovat loogisesti virheellisiä, ja metafysiikka kokonaisuudessaan (esimerkiksi Martin Heideggerin ajattelu, jolla muutkin loogisen empirismin kannattajat havainnollistivat näennäislauseen käsitettä) on looginen ”hairahdus”.
Filosofi Sami Pihlströmin mukaan koeteltavuuden periaate voidaan luultavasti ainakin alustavasti hyväksyä tieteellisten käsitysten muodostuksen ohjenuoraksi. Se ilmaisee riittävän väljällä ja avoimella tavalla sen, että tieto todellisuudesta on mahdotonta ilman havaintokokemusta. Oikein tulkittuna se ei Pihlströmin mielestä aseta ahtaita todennettavuus- eli verifiointiperiaatteita kielenkäytön mielekkyydelle. Sitä ei näin ollen hänen mielestään tulekaan hyväksyä tiukkana mielekkyyden arviointiperusteena, vaan järkevien tieteellisten väitteiden tai yleisten todellisuutta koskevien käsitysten esittämisen arvosteluperusteena. Tällöin voidaan sanoa, että tieteen (tai koko selitysjärjestelmän, jonka osana se esiintyy) on kokemusperäisesti koeteltavissa. Juuri kokemusperäinen koeteltavuus on yksi niistä piirteistä, jotka tyypillisesti erottavat tieteen lauseet ja oletukset epätieteen väitteistä. Kokemusperäisen koeteltavuuden yksiköiksi voidaan hyväksyä pikemminkin kokonaiset selitysjärjestelmät kuin yksittäiset lauseet.
W. V. O. Quine piti tiedettä kokonaisuudessaan kokemusperäisen merkityksen ja koettelun yksikkönä.
Birgitta Ivanoff

Birgitta Maria Ivanoff (s. 28. joulukuuta 1978 Turku) on suomalainen seiväshyppääjä, joka edusti Salon Vilpasta. Hänen ennätyksensä on 398 cm. Häntä valmensi Jari Holttinen ja aluksi Risto Ivanoff. Hän voitti Kalevan Kisoissa kultaa vuonna 1994 ja sijoittui hopealle kahdesti ja pronssille kolme kertaa.
Alexander Roediger

Alexander Roediger (ven. Александр Федорович Редигер, Aleksandr Fedorovitš Rediger; 12. tammikuuta 1854 (J: 31. joulukuuta 1853) Novgorod – 8. helmikuuta 1920 Sevastopol) oli venäläinen kenraali, joka toimi Venäjän sotaministerinä vuosina 1905–1909.

Elämäkerta

Roedigerin suku oli alkujaan Saksan Hessenistä. Alexander Roedigerin isä oli Valkealassa niin sanotun Vanhan Suomen alueella syntynyt kenraaliluutnantti Filip Fredrik Roediger (1802–1868), jonka isä oli tullut Saksan Saarbrückenistä. Filip Fredik Roediger oli käynyt Haminan kadettikoulun ja toimi 1850-luvulla kadettikoulun johtajana ensin Novgorodissa ja sitten Brest-Litovskissa sekä lopuksi Moskovassa. Hänen sukunsa liitettiin vuonna 1856 Suomen aateliin, ja hän kuoli Viipurissa. Myös Alexander Roediger kirjautui vuonna 1866 Haminan kadettikouluun, mistä hän jatkoi 1870 Pietarin paašikouluun. Valmistuttuaan sieltä hän aloitti upseerinuransa vänrikkinä Henkikaartin Semjonovin rykmentissä vuonna 1872. Hän kävi myös Nikolain yleisesikunta-akatemian vuosina 1874–1877. Roediger osallistui rykmenttinsä mukana Turkin sotaan 1877–1878. Hänet ylennettiin 1879 kapteeniksi ja 1881 everstiluutnantiksi, ja hän toimi tuona aikana rykmenttinsä esikunnassa sekä vuodesta 1880 Nikolain yleisesikunta-akatemian apulaisprofessorina.
Roediger siirtyi lokakuussa 1882 tilapäisesti Bulgarian armeijan palvelukseen ja Bulgarian sotaministerin apulaiseksi. Syyskuussa 1883 hänet nimitettiin itse Bulgarian sotaministeriksi, mutta hän erosi Bulgarian palveluksesta vain kuukautta myöhemmin ja oltuaan vielä muutaman kuukauden sotilasedustajana Venäjän konsulaatissa Sofiassa hän palasi Venäjälle. Keväällä 1884 Roediger nimitettiin Nikolain yleisesikunta-akatemian sotilashallinnon apulaisprofessoriksi sekä Venäjän sotaministeriön osastopäälliköksi ja ylennettiin pian sen jälkeen everstiksi. Saman vuoden syksyllä hänestä tuli sotilashallinnon vt. professori ja vuonna 1889 vakinainen professori. Kenraalimajuriksi hänet ylennettiin 1893 ja kenraaliluutnantiksi 1901. Vuosina 1897–1898 Roediger toimi sotaministeriön kansliapäällikön apulaisena ja 1898–1905 kansliapäällikkönä.
Roediger nimitettiin sotaministeriksi heinäkuussa 1905 ja saman vuoden marraskuussa myös valtakunnanneuvoston jäseneksi. Hän oli mukana uudistamassa Venäjän armeijaa tappiollisen Venäjän–Japanin sodan jälkeen. Valtakunnanneuvostossa Roediger lukeutui oikeistoon eikä hän tukenut Venäjällä käynnissä ollutta vallankumousliikehdintää. Vuonna 1907 hänet ylennettiin jalkaväenkenraaliksi. Hän jätti sotaministerin tehtävän ja sai samalla eron armeijasta maaliskuussa 1909. Roediger erotettiin valtakunnanneuvostosta helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hän asettui Tšerevkiin Ukrainaan, ja siirtyi vuoden 1918 lopulla Sevastopoliin Krimille, jossa myöhemmin kuoli aivoverenvuotoon. Suomalainen Roedigerin aatelissuku sammui mieslinjalta Alexander Roedigerin kuollessa.