Svenska Frivilligkåren

Ryhmän perustaminen

Talvisodan syttyminen 30. marraskuuta 1939 sai Ruotsin hallituksen julistamaan maan puolueettomaksi, mitä kuitenkin vastustettiin laajasti eri kansalaispiireissä. Perintöprinssi Kustaa Aadolf oli näkyvä Suomen avun puolestapuhuja. Toinen Suomen tuen näkyvä puolestapuhuja ulkoministeri Rickard Sandler joutui väistymään, kun pääministeri Per Albin Hansson uusi hallituksensa joulukuun alussa ottaessaan porvaripuolueet uuteen johtamaansa sodanajan kokoomushallitukseen syrjättäen Sandlerin. Erityisesti valtiovarainministeri Ernst Wigforss oli tällöin hallituksessa vahva Ruotsin puolueettomuuspolitiikan kannattaja. 
Sotilaspiireissä everstiluutnantti Carl August Ehrensvärd käynnisti välittömästi sodan sytyttyä sotilaallisten avustustoimenpiteiden järjestämisen. Asiaa varten perustettiin 4. joulukuuta 1939 avustuskomitea nimellä Finlandskommittén puheenjohtajanaan tri Andreas Lindblom ja jäseninä everstiluutnantit Ehrensvärd, Dyrssen, Tamm, ensimmäinen sihteeri Sven Dahlman, tri Gustaf Hallström, kapteeni Nils Palme, pankinjohtaja Eugene von Stedingk ja majuri Allan Winge. Komitean tehtävänä oli järjestää rahoitus perustettaville joukoille. Komitean edustajista useat olivat olleet jo aiemmin mukana aktiivisti Suomen sotilaallisessa tuessa eli keväällä 1918 Suomen sisällissodassa valkoisen armeijan sotilaina joko Päämajassa tai Ruotsalaisessa prikaatissa tai aktiivisina tukijoina silloisessa Ruotsissa.
Suomalaisetkin toivat nopeasti julki tarpeen sotilaalliselle avulle, sillä Suomen ulkoministeri Eljas Erkko saapui 5. joulukuuta Tukholmaan mukanaan sotamarsalkka Mannerheimin henkilökohtainen viesti ruotsalaisille vapaaehtoissotilaiden saamisesta Suomeen:

»Tulkaa niin monta kuin mahdollista ja niin pian kuin mahdollista!» 
Komitean toimesta aloitettiin välittömästi toimistojen avaaminen eri puolilla Ruotsia vapaaehtoisten värväämiseksi. Kaikkiaan perustettiin 125 värväystoimistoa eri puolille Ruotsia. Komitean luoma organisaatio saavutti täydellisen toimintakyvyn helmikuuhun 1940 mennessä, ja sen toiminta oli laajojen kansalaispiirien hyväksymä. Suomen tuen yleiseksi käsitteeksi muodostui silloin "Finlands sak är vår". Organisaation puheenjohtajaksi tuli pääjohtaja, entinen Norrbottenin läänin maaherra Gösta Malm. Komitea sai joukkojen varustamiseksi Ruotsin hallituksen suostumuksella aseistuksen ja muun varustuksen Ruotsin armeijan varastoista. Ruotsin hallitus suostui vapaaehtoisyksikön luomiseen, mutta asetti sen rajaksi 4 000 miestä pitäen kyseistä määrä puolueettomuuspolitiikkaan sopivana määränä. Seuraavana päivänä juuri nimitetty Ruotsin asevoimien ylipäällikkö kenraali Olof Thörnell korotti ruotsalaisjoukkojen kooksi 5 000 asevelvollista sotilasta ja 200 vakinaisen väen upseeria. Pian sen jälkeen kenraali Thörnell esitti joukkojen kaksinkertaistamista. Ruotsin hallitus vastusti ensin esitystä, mutta 11. tammikuuta 1940 hyväksyi 8 000 asevelvollisen ja 400 vakinaisen väen upseerin ruotsalaissotilaan määrän vapaaehtoisjoukoksi.
Pian ruotsalaisten aktivoitumisen jälkeen norjalaiset loivat vastaavanlaisen järjestön Norjassa. Norjan hallitus ei antanut lupaa kuitenkaan vakinaisessa palveluksessa olevien norjalaisupseerien värväytymiseen vapaaehtoisjoukkoihin. Perustettava norjalaisyksikkö alistettiin ruotsalaisyksiköiden komentoon.
Vapaaehtoisjoukkojen muodostaminen kohtasi aluksi vaikeuksia, sillä Ruotsin hallitus määräsi, että joukkoja ei saanut koota Ruotsin maaperällä. Toisaalta kuljetuksetkin kohtasivat vaikeuksia, koska Ruotsi mobilisoi samanaikaisesti omaa armeijaansa. Näin Ruotsin armeijan joukkoja oli matkalla samaan aikaan Pohjois-Ruotsiin.
Vapaaehtoisjoukko sijoittui Kemin–Tornion seudulle. Vapaaehtoisten vastaanottoasemaa alettiin perustaa Tornioon 3. joulukuuta lähtien. Vastaanottopaikkoina ensi vaiheessa olivat mm. silloinen Tornion lyseo aivan Tornion keskustassa ja Peräpohjolan kansanopisto Tornion pohjoispuolella. Ensimmäiset vapaaehtoiset, esikunta ja ilmatorjuntaryhmä, saapuivat Tornioon 21. joulukuuta 1939, jossa heidät sijoitettiin Tornion ja Haaparannan välisen rautatiesillan suojaksi. Tornion kautta miehiä lähetettiin Kemiin, jossa tapahtui pääosin vapaaehtoisjoukon koulutus. Kenraaliluutnantti Linder saapui tammikuun alussa Tornioon ja matkusti yhdessä everstiluutnantti Ehrensvärdin ja kapteeni Malcom Murrayn kanssa Mikkeliin Suomen armeijan päämajaan ilmoittautuakseen marsalkka Mannerheimille. Neuvotteluissa sovittiin, että vapaaehtoisjoukot sijoittuisivat Pohjois-Suomen rintama-alueelle ja joukot olisivat taisteluvalmiina aikaisintaan helmikuun alussa. Haaparannalle saapui tammikuun alussa myös perintöprinssi Kustaa Aadolf, joka oli hyvin kiinnostunut vapaaehtoisjoukkojen muodostamisen tilanteesta. Lisäksi hän olisi ollut halukas liittymään ruotsalaisiin vapaaehtoisiin, mutta isoisä kuningas Kustaa V ei antanut siihen lupaa. 
Tammikuun loppupuolella vapaaehtoisia oli noin 4 600. Suurin osa oli sijoitettuna Kemiin, noin 900 miestä Tornioon ja pari sataa Haaparannalle. Joukot olivat hyvin varustettuja, mutta koulutukseltaan puutteellisia. Tammikuu 1940 muodostui vapaaehtoisjoukolle koulutusjaksoksi, jossa keskityttiin hiihtotaidon kehittämiseen ja henkilökohtaisen fyysisen kunnon kohottamiseen.

Vapaaehtoisjoukot rintamalle

Talvisodan rintamatilanteen käytyä kriittiseksi helmikuussa 1940 venäläisten tehdessä läpimurron suomalaisten rintaman läpi Karjalan kannaksella Summassa eversti Aksel Airo päämajasta esitti everstiluutnantti Ehrensvärdille Svenska Frivilligkårenin siirtämistä Etelä-Suomeen. Asiassa kuitenkin pysyttiin entisessä suunnitelmassa marsalkka Mannerheimin ja kenraaliluutnantti Linderin sovittua kenraalimajuri Walleniuksen joukkojen siirtämisestä Pohjois-Suomesta Karjalan kannakselle. Lapin Ryhmän esikunta ehdotti tässä vaiheessa, että rintamanvaihdon yhteydessä tehtäisiin suomalaisten ja ruotsalais-norjalaisten yhteisoperaatio, jolla lyötäisiin vastassa ollut Neuvostoliiton 122. Divisioona. Tähän ei Päämaja kuitenkaan suostunut, koska vapautuvia suomalaisjoukkoja tarvittiin pikaisesti Karjalan kannaksella. Sallan alueelta vapautui näin viisi suomalaispataljoonaa ja kaksi tykkipatteria Karjalan kannaksen taisteluihin. Kenraaliluutnantti Linderistä tuli 22. helmikuuta samalla Walleniuksen seuraaja Lapin Ryhmän komentajana ja hänelle alistettiin myös Pohjois-Suomessa toimivat suomalaisjoukot, joita johti everstiluutnantti Oiva Willamo. Linder siirsi esikuntansa 21. helmikuuta Torniosta Rovaniemelle ja Kemijärven pohjoispuolelle Tohmoon. Sallan suunnan puolustusta varten Frivilligkårenista muodostettiin Taisteluryhmä SFK komentajanaan eversti Arthur Nordenswan.
Helmikuun 1940 alussa ensimmäiset joukot lähetettiin Rovaniemen kautta Kemijärvelle. Ensimmäisenä lähti liikkeelle everstiluutnantti Dyrssenin taisteluosasto hiihtomarssilla Kemijokea seuraten Kemistä Rovaniemelle kovassa pakkassäässä. Hiihtomarssi oli samalla koulutuksellinen talvisodankäyntiin. Joukot kuljetettiin lopuksi junakuljetuksella Rovaniemeltä Kemijärvelle. Se oli voimakas, tykistöllä ja erikoisjoukoilla vahvistettu pataljoona. Muut joukot myöhemmin tulivat pääosin junakuljetuksella Kemijärvelle.
Helmikuun puolessa välissä suomalaisten rintamajoukot Sallassa Märkäjärven suunnalla alettiin korvata ruotsalais-norjalaisilla vapaaehtoisilla. Svenska Frivilligkåren, sen ryhmä I ja II, otti rintamavastuun Sallassa 28. helmikuuta 1940 marssien Kemijärveltä 60 kilometrin matkan vapauttamaan suomalaiset rintamavastuusta. Ennen ruotsalaista vapaaehtoisjoukkoa vastasi rintamalohkosta osasto Roininen. Ruotsalaiset menettivät heti 1. maaliskuuta ryhmä I:n komentajan everstiluutnantti Dyrssenin hänen jouduttuaan tykkitulen surmaamaksi tarkastusmatkalla etulinjassa. Hänen seuraajakseen tuli everstiluutnantti Carl-Oscar Agell sodan loppupäiviksi 
Helmikuun lopulla alettiin Kemissä muodostaa III ryhmää. Se ehti viimeisenä yksikkönä 12. helmikuuta rintamalle johtajanaan eversti Ekström. Osasto suoritti välittömästi 90 miehen voimin tiedusteluretken menettäen 10 miestä kaatuneina. Sodan viimeisenä päivänä 13. maaliskuuta 1940 venäläiset avasivat kiivaan tykistötulituksen, joka kohdistui erityisesti II ryhmän rintamalohkolle. Samalla venäläishävittäjät ampuivat konekivääritulta ruotsalaisasemiin. Tällöin kaatui kaikkiaan 9 miestä ja useita haavoittui vakavasti.
Varsinaisia hyökkäystoimia ei ruotsalaisten rintamaosalla ollut. Molemmin puolin rintamaa, niin ruotsalaiset kuin venäläisetkin, lähettivät tiedustelupartioita vastustajansa alueelle. Svenska Frivilligkårenin tappiot talvisodassa olivat 26 kaatunutta, 39 haavoittunutta ja 10 kadonnutta. Rauhan tullessa 13. maaliskuuta 1940 oli vapaaehtoisjoukon vahvuus 8 552 miestä, joista 727 norjalaisia.

Svenska Frivilligkåren -muisto

Talvisodan päättymisen jälkeen marsalkka Mannerheim matkusti 26. maaliskuuta Kemijärvelle ja siitä edelleen rintama-alueelle Paikanselkään, jossa hän tervehti FRK:n sotilaita. Samassa tilaisuudessa ilmoitettiin Frivilligkårin komentaja Linderin ylennyksestä ratsuväen kenraaliksi. Lisäksi noin 40 ruotsalaiselle vapaaehtoiselle marsalkka Mannerheim antoi Vapaudenristin.
Sen jälkeen paluumatkalla 27. maaliskuuta hän tervehti Kemissä olleita III ryhmän koulutuksessa olleita sotilaita ja suomalaisia sotilasyksiköitä ja lottia, jotka olivat osallistuneet sotaponnisteluihin. Joukot olivat ryhmittyneet Kemin sisäsataman edustalle jäälle ottamaan vastaan marsalkan tervehdyksen, 
Rintamajoukkojen kotiutus alkoi maaliskuun lopulla, ja joukot poistuivat jätettyään aseensa Suomeen Tornion kautta kotimaahansa. Viimeiset kotiutuivat Ruotsiin huhtikuun lopulla 1940.
Frivilligkårenin sotilaat muodostivat marsalkan tervehdyspäivän jälkeen 27. maaliskuuta 1940 Paikanselässä sotilaiden yhdistyksen "Förbundet Svenska Frivilligkåren, jonka nimi muuttui muotoon "Förbundet Svenska Finlandsfrivilliga". Vuonna 2000 yhdistys sai nykyisen nimensä "Förbundet till Svenska Finlandsfrivilligas Minnesförening" varsinaisten sotilaiden kuoltua.