google/wiki40b huggingface dataset:
Chichén Itzá

Historia

Useimpien arkeologien mukaan mayat rakensivat alueen ensimmäiset merkittävät asutukset. Chichén Itzá oli alueen keskeinen paikka noin vuonna 600 eli mayojen klassisen kauden keskivaiheessa. Jostakin syystä kaupunki hylättiin noin 800-luvulla ja otettiin käyttöön taas 900-luvun loppupuolella. 
Luultavasti noin vuonna 987 tolteekkikuningas Quetzalcoatl (mayakielellä Kukulcán) valtasi Chichén Itzán ja teki siitä pääkaupunkinsa. Tolteekkikulttuuri sulautui alueen mayakulttuuriin saaden vaikutteita myös keskisestä Meksikosta ja Puuc-kulttuurista. 
Sotaisat tolteekit tunnetaan ihmisuhreistaan ja Chichén Itzá oli uhrausrituaalien näyttämönä. Kun Mayapanista tuli Jukatanin alueen pääkaupunki ja Chichén Itzá muuttui pelkäksi rituaalipaikaksi, kaupunki hylättiin vähitellen. Se kuitenkin pysyi pitkään pyhiinvaelluspaikkana. Vuonna 1531 espanjalainen konkistadori Francisco de Montejo valtasi kaupungin.

El Castillo

El Castillo eli Kukulcánin pyramidi hallitsee aluetta keskeisellä paikalla. Paikalle rakennettiin temppeli jo noin 800 jaa., mutta nykyinen 25 metriä korkea porraspyramidi on tolteekkien aikakaudelta.
Pyramidi on oikeastaan kivestä rakennettu mayalainen kalenteri. Porraskäytävä jakaa sen yhdeksän tasoa kahtia, jolloin saadaan luku 18 – kalenterivuodessa oli kahdeksantoista 20-päiväistä kuukautta. Neljässä porraskäytävässä on jokaisessa 91 askelmaa, kun lasketaan ylätaso mukaan saadaan 365 – vuoden päivien lukumäärä. Pyramidin jokaisella fasadilla on 52 litteää paneelia, jotka merkitsevät 52 kalenterikierron vuotta.
Joka kevät- ja syyspäiväntasaus maalis- ja syyskuussa alueelle kerääntyy paljon väkeä, koska silloin auringonvalon osuessa pohjoisen porraskäytävän sivulle, se muodostaa näkymän kiemurtelevasta käärmeestä (käärmeen päät on kaiverrettu portaikon alapäähän).

Juego de Pelota

Alueella on kahdeksan mesoamerikkalaisen pallopelin pelikenttää, joista suurin Gran Juego de Pelota on kooltaan 166 x 68 metriä. Kaiverrusten perusteella pelien säännöt ovat muuttuneet aikojen kuluessa. Välillä peli on muistuttanut jalkapalloa, toisinaan on käytetty mailoja – kentän seinämillä on kivestä veistettyjä renkaita, joiden läpi pallo on pitänyt saada.

Cenote Sagrado

Cenote Sagrado on 60 metriä leveä ja 35 metriä syvä lähde, johon on aikojen kuluessa uhrattu paljon ihmisiä. Uhrattavat kävivät ennen seremoniaa saunassa puhdistautumassa niin henkisesti kuin fyysisestikin. Itse tilaisuudessa uhri sidottiin liikuntakyvyttömäksi koruilla ja hienoilla kankailla ennen kuin hänet työnnettiin veteen.
Venezuelan koripallomaajoukkue

Historia

Ensimmäisen kerran maa selviytyi Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuihin vuonna 1955. Tällöin maa ei kuitenkaan selviytynyt ensimmäistä kierrosta pidemmälle. Vuonna 1988 Venezuela oli ensimmäistä kertaa mukana Amerikan-mestaruuskilpailuissa, jotka toimivat myös karsintoina olympialaisiin. Maan sijoitus oli tällöin seitsemäs. Venezuela selviytyi ensimmäistä kertaa MM-kilpailuihin vuonna 1990. Maa sijoittui kisojen yhdenneksitoista. Seuraavana vuonna Venezuela voitti ensimmäisen Etelä-Amerikan-mestaruutensa. Ensimmäisen kerran maa selviytyi olympialaisiin vuonna 1992 voitettuaan Amerikan-mestaruuskilpailuissa hopeaa. Maa sijoittui olympiaturnauksen yhdenneksitoista. Vuosina 2002 ja 2006 Venezuela selviytyi MM-kilpailuihin, mutta maa sijoittui parhaimmillaan neljänneksitoista.
Gislavedin kunta

Vaakuna

Bolmsön maalaiskunnalla oli aikaisemmin oma vaakuna.
Kissojen valtakunta

Juoni

Koulutyttö Haru tulee koulupäivän päätteeksi pelastaneeksi kissan jäämästä kuorma-auton alle. Yllättäen kissa osaakin puhua. Se kiittää Harua kohteliaasti ja poistuu paikalta. Yöllä Harun luona tulee käymään Kissojen valtakunnan kuningas kiittämään Harua poikansa prinssi Lunen hengen pelastamisesta, minkä jälkeen kissat häipyvät. Yön aikana Harun ystävän Hiromin kotiin on tullut röykkiöittäin haaveja, sillä Haru rikkoi vahingossa yhden pelastaessaan Lunea. Harun kodin piha on puolestaan täynnä pajunkissoja. Lisäksi kissat rupeavat seuraamaan Harua koulumatkalla ja hän löytää tavaralokerostaan pieniä laatikoita, joissa on hiiriä. 
Myöhemmin päivällä Harun luokse saapuu koulun pihalla eräs puhuva kissa. Haru osoittaa tälle varsin selvästi, ettei ole tyytyväinen saamiinsa "lahjoihin". Kissa pyytää Harua tulemaan vierailulle Kissojen valtakuntaan ja ryhtymään prinssi Lunen vaimoksi. Haru unelmoi ihanista asioista Kissojen valtakunnassa, mutta ennen kuin hän ehtii sanoa vastalauseensa naimisiinmenoon, kissa häipyy tiehensä. Salaperäinen ääni kehottaa Harua kääntymään Kissa-asiaintoimiston puoleen. Toimistossa Haru tapaa kissaparoni Humbert von Gikkingenin ja tämän tukevan ahmattiapulaisen, Mutan. Paroni lupaa auttaa Harua, mutta tyttö napataan Kissojen valtakuntaan ennen kuin paroni ehtii puuttua asiaan. Paroni, Muta ja paronin varisystävä Toto lähtevät heidän peräänsä. 
Haru ja kyytiin päässyt Muta saapuvat Kissojen valtakuntaan, missä heidät viedään palatsiin. Palatsissa Haru puetaan juhlapukuun. Kuninkaan saapuessa Haru sanoo, ettei voi mennä prinssin kanssa naimisiin, koska ei ole kissa, mutta yllättäen hän onkin muuttunut kissaksi. Samaan aikaan Muta on iskenyt silmänsä herkkuruokiin ja erityisesti isoon hyytelöastiaan, jonne hän hyppää. Nähtyään Mutan liikkumattomana hyytelön seassa Haru alkaa itkeä. Juhlissa Harua ei monista yrityksistä huolimatta saada iloiseksi, kunnes salaperäinen kissa alkaa tanssittaa Harua. Kissa paljastuu paroniksi ja kuningas on kaikkea muuta kuin iloinen. 
Pian kuitenkin Haru ja paroni pakenevat salaperäisen valkoisen kissan avustamana ja pian Muta seuraa heitä. Ensin he selvittävät tiensä labyrintin läpi ja sitten heidän on kiivettävä korkean tornin huipulle, josta pääsee taas ihmisten maailmaan. Kuningas kuitenkin luhistaa tornin lähes kokonaan Harun, paronin ja Mutan ollessa melkein huipulla. Prinssi saapuu paikalle ja pelastaa tilanteen. Hän ilmoittaa myös tahtovansa Yukin, sen salaperäisen kissan, kanssa naimisiin. Viimein Haru kiipeää tornin huipulle, mutta uloskäynti on siirtynyt luhistumisen takia pilvien tasalle. Lopulta Toto ja hänen varisystävänsä pelastavat putoavan Harun, paronin ja Mutan.

Arvioita

Turun Sanomien Päivi Valotietä Kissojen valtakunnassa viehätti Yhdysvaltain ulkopuolella tehdyille animaatioille tyypillinen tarinan yllätyksellisyys, arvaamattomuus ja absurdi tunnelma. Ratkaisu elokuvan dubbauksesta suomeksi tuntui hänestä hieman oudolta, sillä unenomaisissa mielenmaisemissa sukkuloivassa fantasiassa ei ole kyse ihan pikkulasten piirretystä.
Musiikkia elokuvasta Pitkä kuuma kesä

Musiikkia elokuvasta Pitkä kuuma kesä on albumiksi koottu valikoima elokuvan Pitkä kuuma kesä musiikista. Se ilmestyi keväällä 1999.
Makbesiinit

Makbesiinit ovat ansamysiineihin kuuluvia makrosyklisiä orgaanisia yhdisteitä. Yhdisteillä ja niiden johdannaisilla on antibioottisia, fungisidisia ja syöpäkasvainten kasvua estäviä ominaisuuksia.

Rakenne ja ominaisuudet

Makbesiineja tunnetaan kaksi, jotka ovat makbesiini I (C₃₀H₄₂N₂O₈, CAS 73341-72-7) ja makbesiini II (C₃₀H₄₄N₂O₈, CAS-numero 73341-73-8). Ne eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1979 erään Nocardia-sukuun kuuluvan bakteerin kasvatusliemestä. Makbesiinien rakenne muistuttaa huomattavasti geldanamysiinin ja herbimysiinien rakennetta. Rakenne koostuu aromaattisesta osasta, joka on bentsokinoni makbesiini I:n ja hydrokinoni makbesiini II:ssa. Tämän lisäksi niissä on tyydyttymätön makrosyklinen rengasrakenne. Makbesiineilla ja niiden johdannaisilla on osoitettu olevan antibioottisia vaikutuksia grampositiivisia bakteereja vastaan. Lisäksi niillä on fungisidisia ominaisuuksia. Makbesiinien on todettu olevan tehokkaita eräitä hiirten leukemia- ja melanoomatyyppejä vastaan. Tämä ominaisuus johtuu siitä, että makbesiinit ovat lämpösokkiproteiineihin kuuluvan HSP90:n inhibiittoreita. Makbesiineista on pyritty kehittämään johdannaisia, jotka eivät olisi yhtä myrkyllisiä kuin makbesiinit ovat.
Operaatio Sportpalast

Taustaa

Vara-amiraali Curteisin johtama saattue PQ-12 lähti 1. maaliskuuta 1942 Reykjavikista Islannista Kuolan niemimaalle Murmanskiin suojanaan taisteluristeilijä HMS Renown, taistelulaiva HMS Duke of York, risteilijä HMS Kenya sekä kuusi hävittäjää. Vastaavasti QP-8 lähti paluumatkalle Murmanskista suurin piirtein samaan aikaan. Saattueiden oli tarkoitus sivuuttaa toisensa Karhusaaren lähellä.

Operaatio

Saksalaisten tiedustelu havaitsi Venäjälle matkaavan saattueen PQ12 Jan Mayenin saaren lähistöllä. Taistelulaiva Tirpitz lähti 6. maaliskuuta 1942 merelle Trondheimista saattajinaan hävittäjät Z5 Paul Jacobi, Z14 Friedrich Ihn, Z7 Hermann Schoemann ja Z25. Saksan laivasto-osasto ei päässyt huomaamatta merelle, vaan sukellusveneet HMS Seawolf ja HMS Trident havaitsivat merellä olleen osaston ilmoittaen siitä Britannian Amiraliteetille.
Amiraali Toveyn komentamat taistelulaiva HMS King George V, lentotukialus HMS Victorious, risteilijä HMS Berwick ja kuusi hävittäjää lähtivät 6. maaliskuuta Scapa Flowsta merelle. Osasto saavutti saattueen Jan Mayenin eteläpuolella.
Liittoutuneiden laivasto ei kuitenkaan löytänyt Norjan meren myrskyssä saksalaisaluksia. Saksan laivaston hävittäjät tavoittivat saattueesta PQ-8 jääneen rahtialus Izhoran, jonka ne upottivat. Sää selkeytyi 9. maaliskuuta, jolloin HMS Victoriousilta lähetettiin kello 06.54 kuusi Fairey Albacorea etsimään Saksan laivaston osastoa. Kaksitoista torpedoin varustettua Albacorea lähetettiin ilmaan kello 07.35.
Tiedustelukone löysi kello 08.00 saksalaiset ja 40 minuuttia myöhemmin torpedokoneet olivat paikalla. Tirpitz purjehti vastatuuleen ja pakotti siten Albacoret hyökkäämään haluamastaan suunnasta. Taistelulaiva avasi tulen kaikilla lähes sadalla ilmatorjuntatykillään, minkä seurauksena yksikään torpedo ei osunut maaliin ja kaksi Albacorea ammuttiin alas.
Tirpitz saattajineen suuntasi takaisin kohti Norjan vuonoja ennen kuin paikalle Britteinsaarilta lähetetyt pommikoneet saapuivat. Alus saapui 9. maaliskuuta Länsivuonoon, josta se jatkoi matkaansa Trondheimiin 12. maaliskuuta.
Print & Media

Historiaa

Ensimmäinen suomenkielinen kirjapainoalan ammattilehti oli Helsingin Kirjaltajain Yhdistyksen (HKY) vuosina 1889–1894 julkaisema Suomen Kirjapainolehti, joka ilmestyi samansisältöisenä myös ruotsiksi nimellä Typograftidning. Helsingin Kirjanpainajain Yhdistys alkoi julkaista vuonna 1893 Gutenberg-nimistä lehteä, josta sittemmin tuli ammattiyhdistyslehti Kirjatyö. Gutenberg vei Kirjapainolehden pois markkinoilta 1894. Pian alkoivat ilmestyä myös Kirjaltaja-lehti sekä kirjansitojien oma järjestölehti. Monet varhaisimmista kirjapainoväen lehdistä olivat alasta huolimatta käsin kirjoitettuja yksittäiskappaleita, joita luettiin ääneen yhdistysten kokouksissa.
Kymmenen kertaa vuodessa ilmestyneestä Kirjaltaja-lehdestä kehittyi korkeatasoinen graafinen aikakauslehti, joka järjesti ammattikilpailuja latojille ja painajillekin ja julkaisi liitteinä moniväripainatuksia ja ladontanäytteitä. Lehti jouduttiin kuitenkin lopettamaan kannattamattomana vuonna 1904.
Kirjaltajan jättämää aukkoa täyttämään syntyi vuonna 1907 Kirjapainotaito-lehti, josta nykyisen Print & Media -lehden historia varsinaisesti alkaa. Vuonna 1969 Kirjapainotaito ja työnantajien vuonna 1935 perustama Graafikko-lehti yhdistettiin Kirjapainotaito-Graafikoksi. Vuonna 1992 lehden nimi muuttui Painomaailmaksi, joka yhdistyi vuonna 2011 AGI-lehteen ja syntyi nykyinen Print & Media.
Funiculì, Funiculà

Funiculì, Funiculà [funikuˈli ffunikuˈla] on italialainen Luigi Denzan säveltämä ja Peppino Turcon sanoittama laulu vuodelta 1880. Se kirjoitettiin Vesuviuksen rinteen ensimmäisen funikulaarin eli rinnevaunun käyttöönoton kunniaksi ja esitettiin ensi kerran saman vuoden Piedigrotta-festivaaleilla Napolissa. Casa Ricordin kustantamasta nuottijulkaisusta tuli hyvin suosittu yli miljoonan kappaleen vuosimyynteineen.
Reipasrytmistä, Napolin murteella sanoitettua laulua on sittemmin luultu usein kansanlauluksi. Näin kävi Richard Straussille, joka kuuli sävelmää Italian-matkallaan ja käytti sitä Aus Italien -sävelrunossaan. Myös Nikolai Rimski-Korsakov luuli sävelmää kansanlauluksi ja käytti sitä laulussaan ”Neapolitanskaja pesenka”.
Laulun tunnettuja esittäjiä ovat Luciano Pavarotti, Mario Lanza ja Andrea Bocelli. The Mills Brothers teki siitä jazzsovituksensa 1940-luvulla. Sävelmän instrumentaaliversiota on käytetty Woody Allenin elokuvassa Broadway Danny Rose (1984). Pohjois-Amerikassa sävelmä tunnetaan myös lastenlauluna ”A Merry Life”.
Suomeksi sävelmän ovat sanoittaneet ainakin R. R. Ryynänen nimellä ”Funiculi funicula”, Pentti Kaartinen nimellä ”Futismatsi” ja Ilkka Aaltonen nimellä ”Meidän tarjoilija”.
Dajōkan

Dajōkan tai Daijōkan (jap. 太政官) oli ministeristö ja ylin toimielin Nara- (710–794 jaa.) ja Heian-kauden (794–1185 jaa.) Japanissa ja lyhyen aikaa vielä Meiji-perustuslain aikana. 
Alkujaan Taihō-sääntöjen (大宝律令) perusteella vuonna 701 syntynyttä keisarillista hallintorakennelmaa johti suuri valtioneuvosto eli Daijō-kan.  Tämä neuvosto ja sen alaiset ministeriöt käsittelivät kaikkia maan hallinnon maallisia asioita, kun taas  Jingikan (神祇官) eli jumalanpalvelusministeriö valvoi asioita, jotka liittyivät shintōn (神道) rituaaleihin, papisto ja pyhäköihin. Monitasoinen toimielin menetti valtaansa 900-luvulta alkaen, kun Fujiwara-klaani otti Daijō-kan-neuvoston haltuunsa. 1100-luvulla Daijō-kan oli menettänyt kokonaan valtansa itsenäisenä elimenä, vaikkakin se oli olemassa 1800-luvulle saakka.
Hryggjarstykki

Hryggjarstykki (suom. ”selkärankapala”) on nimitys keskiaikaiselle islantilaiselle saagalle. Se on ollut yksi varhaisimpia Norjan kuninkaista ja historiasta kertovia kuningassaagoja. Eiríkr Oddsson -niminen kirjoittaja laati *Hryggjarstykkin 1100-luvun jälkipuoliskolla, arvioiden mukaan joko n. vuoden 1150 tietämillä tai n. vuoden 1165 paikkeilla. Se on ensimmäinen Norjan kuninkaista kertonut kansankielinen teksti, minkä vuoksi sitä on kutsuttu myös ”ensimmäiseksi saagaksi” (isl. fyrsta sagan). *Hryggjarstykki on sittemmin kadonnut, mutta teos ja sen kirjoittaja on mainittu ja sitä on käytetty lähteenä Snorri Sturlusonin Heimskringlassa ja Morkinskinnassa. Myös Fagrskinnan kirjoittaja on käyttänyt *Hryggjarstykkiä lähteenä, mutta ei mainitse sitä nimeltä. Heimskringla ja Morkinskinna ovat lainanneet siitä pitempiäkin osia tekemättä tekstiin mitään suurempia muokkauksia.

Sisältö

Siitä ajanjaksosta, jonka *Hryggjarstykki on kattanut, ei ole täyttä varmuutta. On oletettu, että teos jatkoi suunnilleen siitä, mihin islantilainen oppinut Ari Viisas oli todennäköisesti päättänyt oman kuninkaiden elämästä kertovan tekstinsä (konunga ævi), joka sekään ei ole säilynyt. On oletettu, että Arin teos olisi päättynyt noin vuoteen 1120. *Hryggjarstykki on mahdollisesti aloittanut kerrontansa kuningas Sigurðr I Magnússon Jórsalafarin (”Jerusaleminkävijä”) kuolemasta ja Haraldr gillin valtaannousun aatosta (1130). Morkinskinna ja Heimskringla viittaavat ajoittain Eiríkr Oddsoniin lähteenään. Näiden viittausten perusteella on oletettu, että *Hryggjarstykkissä olisi kuvattu tapahtumia vuoteen 1139 eli Maunu Sokean (isl. blindi) kuolemaan saakka. Toisen näkemyksen mukaan kerronta on jatkunut jopa vuoteen 1161 ja Haraldr gillin poikien kuolemaan saakka. On myös esitetty sellainen mahdollisuus, että Eiríkr olisi keskittynyt vallantavoittelijana tunnettuun Sigurðr slembiriin ja tämän marttyyriuteen eli vuosiin 1136–1139.

Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että teoksen nimi, ”selkärankapala”, olisi viitannut yksittäiseen pergamenttiin, jolle *Hryggjarstykki olisi kirjoitettu. Nimen perusteella on siksi oletettu, että *Hryggjarstykki olisi ollut melko lyhyt teksti.
Moniheli

Moniheli ry on keväällä 2010 perustettu ruohonjuuritason monikulttuuri- ja maahanmuuttajajärjestöjen yhteistyöverkosto, jonka kotipaikka on Helsinki. Verkosto pyrkii edesauttamaan yhteistyötä eri järjestöjen kesken kehittääkseen suomalaisen yhteiskunnan monimuotoisuutta ja yhdenvertaisuutta. Moniheli edistää, kehittää ja tukee kaikkien jäsentensä ja jäsenjärjestöjensä fyysistä ja henkistä hyvinvointia sekä taloudellista ja sosiaalista kehitystä. Järjestön tavoitteena onkin avoin, yhtenäinen ja monikulttuurinen suomalainen yhteiskunta, jossa kulttuurillista, kielellistä ja uskonnollista erilaisuutta ymmärretään, arvostetaan ja tuetaan, ja joka toimii reilusti ja oikeudenmukaisesti. Moniheli on puoluepoliittisesti sitoutumaton, mutta kannustaa jäseniään täysivaltaiseen poliittiseen osallistumiseen suomalaisessa yhteiskunnassa.  
Monihelin piiriin kuuluu yli 100 monikulttuurista jäsenjärjestöä, jotka edustavat yli toistakymmentä erilaista kulttuurista taustaa ja 3000 ihmistä. Moniheli tarjoaa jäsenilleen koulutusta, ohjausta, työpajoja, seminaareja ja muita tapahtumia sekä rohkaisee näitä poliittiseen ja yhteiskunnalliseen vaikuttamiseen erityisesti maahanmuuttoon ja monikulttuurisuuteen liittyvissä kysymyksissä.  
Organisaatio syntyi Monikulttuuriyhdistys Familia Clubin kolmivuotisen projektin tuloksena ja itsenäistyi 17. huhtikuuta 2010 omaksi kattojärjestönä toimivaksi yhdistyksekseen.  Toimintaa rahoittavat pääasiassa Raha-automaattiyhdistys ja Helsingin kaupungin kulttuurikeskus.

Monimos

Moniheli toteutti vuonna 2010 yhteistyössä aktiivisten maahanmuuttajien, oikeusministeriön koordinoiman EPACE-hankkeen ja VTT:n sosiaalisen median tutkimusprojekti Somuksen kanssa yhteisöllisen Monimos-verkkopalvelun. Tämä monikulttuurijärjestöille ja kansainvälisesti suuntautuneille ihmisille suunnattu sosiaalinen media edistää osallistumista, verkostoitumista, monimuotoisuutta ja aktiivista kansalaisuutta sekä toimii yhteistyöfoorumina ja tiedotuskanavana. Moniheli vastaa palvelun ylläpidosta.
Dancing in the Dark

”Dancing in the Dark” Arthur Schwartzin säveltämä ja Howard Dietzin sanoittama musiikkikappale vuoden 1931 Broadway-musikaalista The Band Wagon. Kappaleen lauloi musikaalissa John Barker.
Listoille nousseita versioita nauhoittivat vuonna 1931 Bing Crosby, Fred Waring, Ben Selvin ja Jacques Renard. Kappaleen ovat äänittäneet myös muun muassa Frank Sinatra, Artie Shaw, Sarah Vaughan, Jo Stafford ja Diana Krall. Fred Astaire lauloi sen The Band Wagonin elokuvaversiossa Iskelmäkaruselli vuonna 1953.
Dan Gilvezan

Ura

Gilvezan aloitti näyttelemisen televisiossa vuonna 1980 Emmy-palkitussa draamasarjassa The White Shadow. Hän esiintyi vielä vuonna 1981 vierailevassa roolissa komediasarjassa Archie Bunker's Place, kunnes hän päätyi Hämähäkkimiehen rooliin NBC:n animaatiosarjassa Spider-Man and His Amazing Friends. Rooli oli samalla Gilvezanin ensimmäinen animaatiorooli, joka kesti vuosien 1981–1983 ajan. Sittemmin sarjan jälkeen hän sai toisen ääniroolinsa The Transformersissa, jossa Gilvezanin pääroolina oli Bumblebee. Tämän ohella hän äänitti muun muassa Hot Spotin ja Scamper repliikit.
Sittemmin 1980-luvun jälkeen Gilvezania on kuultu harvemmin animaatioissa ja hän on pääosin tehnyt vierailevia rooleja televisiosarjoissa, kuten Pikku piskit, Kolkyt ja risat, Perhe on paras, Sabrina, teininoita, Kolmas kivi auringosta, Bernie Mac Show, NYPD Blue ja Boston Legal. Syksyllä 2010 Gilvezan uusi roolinsa Hämähäkkimiehenä Spider-Man: Shattered Dimensions videopelissä, jossa hän on tulevaisuuden 2099 Hämähäkkimiehen äänenä.
Joulukuussa 2011 Amazon.com julkaisi Gilvezanin tekemän kirjan sähköisessä muodossa nimeltä "Bumblebee & Me: Life as a G1 Transformer", jossa hän kertoo muun muassa kuinka hän päätyi rooliin ja miten hän loi hahmonsa.
A. William Hoglund

Arthur William "Bill" Hoglund (4. syyskuuta 1926 Baltimore, Maryland, Yhdysvallat – 1. toukokuuta 2008 Ft Lauderdale, Florida, Yhdysvallat) oli amerikansuomalainen professori ja amerikansuomalaisten vaiheiden tutkija.
Hoglund vietti lapsuutensa New Yorkin osavaltion amerikansuomalaisessa maaseutuyhteisössä, josta hänen vanhempansa ostivat maatilan. Hän opiskeli Cornellin yliopistossa ja Wisconsinin yliopistossa ja väitteli 1957 Wisconsinin yliopistossa aiheenaan Finnish Immigrants in America: 1880–1920. Hoglund työskenteli Connecticutin yliopistossa 1961–1997, viime vaiheissa historian professorina. Hän oli keväällä 1998 Suomen tutkimuksen vierailevana professorina Minnesotan yliopistossa. Hän keräsi amerikansuomalaisista tutkimusaineistoa, joka on tallennettu Minnesotan yliopiston siirtolaisuustutkimuskeskukseen Immigration History Research Centeriin.
Hoglundille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki 2004.
Andrea Aureli

Andrea Aureli (5. maaliskuuta 1923 Terni) on italialainen näyttelijä.
Aureli valmistui näyttelijäksi Kokeellisesta elokuvakeskuksesta vuonna 1947 ja esiintyi samana vuonna Goffredo Alessandrinin elokuvassa Vaeltava juutalainen (L’ebreo errante). 1950- ja 1960-luvuilla hän näytteli roistoja lukuisissa peplum- ja jännityselokuvissa, spagettiwesterneissä ja komedioissa. Hän on työskennellyt myös vakavampien ohjaajien kuten Mario Camerinin, Nanni Loyn, Lino Del Fran ja Carlo Verdonen elokuvissa sekä vuonna 1991 Tinto Brassin eroottisessa Kullanmurussa (Paprika, 1991).
Vuoden urheilija

Vuoden urheilija on Urheilutoimittajain liiton vuodesta 1947 alkaen myöntämä kunniamaininta. Vuodesta 2008 lähtien palkinto on luovutettu Suomen urheilugaalan yhteydessä. Siihen saakka valinta paljastettiin vuoden vaihteessa järjestetyssä tilaisuudessa. Tilaisuudessa palkitaan myös Vuoden nuori urheilija, Vuoden joukkue ja Vuoden valmentaja. Ennen Suomen urheilugaalan kanssa yhdistymistä tapahtumassa palkittiin lisäksi yleisön äänestämä Vuoden Urheiluteko sekä Vuoden vammaisurheilija ja Vuoden veto. Kaikkein useimmin Vuoden urheilijan tittelin on saanut maastohiihtäjä Veikko Hakulinen neljä kertaa.
Marija Prymatšenko

Marija Oksentijivna Prymatšenko (ukr. Примаченко Марія Оксентіївна, sukunimi joskus myös ukr. Приймаченко, Pryimatšenko) (1908–1997) oli ukrainalainen naivistinen taiteilija, jonka teoksia on Ukrainan kansantaiteen museon kokoelmissa.
Polion lapsena sairastanut Prymatšenko kärsi taudin seurauksista koko ikänsä. Hän asui Bolotnjan kylässä lähellä Tšernobylia. Hän maalasi myös ydinvoimalaonnettomuutta käsittelevän sarjan, teki koristelua keramiikkatöihin ja kirjontatöitä. Töissään hän käytti pohjana satuja ja myyttejä. Myös hänen poikansa Fedir Prymatšenko on taiteilija, samoin hänen lapsenlapsensa.
Prymatšenkon teoksia on ollut esillä muun muassa Ranskassa ja Kanadassa, ja Pablo Picasson kerrotaan käyneen hänen näyttelyssään. Kuvateoksia hänen maalauksistaan on julkaistu eri puolilla maailmaa.

Taideteoksen kopiointi

Suomalainen suunnittelija Kristina Isola on kopioinut eläinhahmoja lukuun ottamatta Prymatšenkon maalauksen Rotta matkalla (1963) Marimekolle suunnittelemaansa kankaaseen Metsän väki (2007).
Tekijänoikeusasioissa on epäselvyyttä, sillä Ukraina kuului teoksen valmistumisen aikaan 1960-luvulla Neuvostoliittoon, eikä Neuvostoliitto kuulunut silloin kansainvälisiin tekijänoikeussopimuksiin, joista tärkein on Bernin sopimus. Prymatšenkon teosten oikeuksien omistajat ovat hänen lapsensa ja lapsenlapsensa. Taiteilijana työskenteleva lapsenlapsi Ivan Prymatšenko sanoo, ettei Ukraina kunnioita nykyisinkään tekijänoikeuksia, vaan hyödyntää teoksia surutta. Myös teosten sijaintipaikka, museo käyttää hänen mukaansa niitä kaupallisesti hyväkseen.
Marimekko on tarjoutunut ostamaan muutamien Prymatšenkon teosten käyttöoikeuksia.