Ruissalo

Luonnonhistoria

Ruissalon pohjoispuolella sijaitsee Suomen suurin selvästi näkyvissä oleva siirtolohkare Kukkarokivi.
Litorinakauden (noin 8 500 – 4 000/2 000 vuotta sitten) alussa Ruissalo oli yhä kokonaan meren peitossa. Saaren luonnonhistoria alkoi 5 000 vuotta sitten, kun nykyisen Kallanpään alue nousi merestä jääkauden (alkoi Suomessa noin 116 000 ja päättyi noin 11 500 vuotta sitten) jälkeisen maankohoamisen seurauksena. Kallanpää oli tuolloin vain pieni ulkosaariston luoto. 3 500 vuotta sitten saaresta oli noussut esiin muutamia luotoja lisää, muttei vielä yhtäkään merkittävää saarta. Iso-Pukin ja Pikku-Pukin saaret olivat vielä tuolloin täysin veden alla. Ne tulivat näkyviin noin 1100 ennen ajanlaskun alkua. Nykyinen Ruissalon alue edusti tuolloin ulkosaaristovaihetta.
Rautakaudella vuoden 200 eaa. tienoilla Ruissalo oli muuttumassa välisaaristoasteelle. Tällöin saaren länsi-, keski- ja itäosa rakentuivat jo muutamasta isommasta saaresta, joita pienet luodot reunustivat. Sisäsaaristovaiheeseen Ruissalo siirtyi Viikinkiajan lopussa vuoden 1000 tienoilla. Tällöin vain Saaronniemen alue oli avoimen meren lähettyvillä. Saaren läntiset ja itäiset osat olivat erillään saaren keskiosista, josta niitä erotti kapeat ja matalat salmet. Nykyisin peltoina olevat saaren matalimmat alueet olivat yhä tuolloin veden peitossa. 1400-luvulla syntyi maayhteys matalina kannaksina Ruissalon keskiosan sekä läntisen ja itäisen osan välille. Viljelykseen sopivat savitasangot olivat ylemmiltä osiltaan nousseet esiin.
Vielä 1900-luvun alkuun saakka Ruissalon läntisimmän pään alue Kolkanniemi oli oma erillinen saarensa, jonka erotti muusta Ruissalosta kapea salmi. Maayhteyden syntymistä kiihdyttivät vuosisadan alussa rannikonsuuntaisten virtojen salmeen kasaama hiekka. Tulevaisuudessa maankohoamisen myötä Ruissalo kiinnittyy mantereeseen, ennusteiden mukaan ensimmäisenä maayhteys syntyy Marjaniemen ja Pahaniemen välillä noin 200 vuoden kuluttua. Tällöin Ruissalo muuttuu saaresta rannikon niemeksi. On kuitenkin mahdollista että salmet halutaan pitää auki ruoppaamalla laivojen kulkua varten.

Liikenneyhteydet

Ruissaloon pääsi aluksi vain laivalla. Ensimmäinen kiinteä yhteys saarelle saatiin vuonna 1852, ja se kulki Linnanniemeltä laivatelakan kohdalle, nykyisen Tammenterhon opastuskeskuksen liepeille. Aluksi matkan pituus oli 2100 kyynärää, mutta tarvittavan sillan pituus lyheni merkittävästi, kun Ruissalon puolelle rakennettiin meripengertä. Sillan käytöstä perittiin tiemaksua, ja siltavahdeille oli rakennettu kahdeksankulmainen rakennus nykyisen Siljan terminaalin kohdalle. Niemenkärki sai tämän johdosta nimen Otkantti (ruots. Åttkanten).
Ruissalon tieyhteyksien myöhempi historia liittyy kiinteästi Turun sataman laajentumiseen. Kanavaniemi haluttiin antaa kokonaan täyttömaalla laajentuvan sataman käyttöön, joten Ruissaloon rakennettiin uusi tie ja silta vuonna 1911. Myöhemmin tätä siltaa on uusittu vuosina 1962 ja 1990. Alkuperäinen tieyhteys oli käytössä 1950-luvulle, mistä on edelleen jäänteenä nimi Ruissalontie. Nykyinen linjaus taas ollut käytössä 1980-luvulta saakka, jolloin liikenne ohjattiin pois Länsisatamasta. Alkujaan Ruissalon erotti Turusta jopa kilometrin levyinen merialue. Tämä kaventui ajan mittaan, ja 1970-luvulta lähtien sataman ja Ruissalon välissä on ollut enää vain hyvin kapea kanava.

Kasvisto

Ruissalo kuuluu tammimetsävyöhykkeeseen, joka kattaa vain maan eteläisimmät osat. Saaren itäosassa on noin 100 hehtaarin laajuiset tammimetsät, joissa tammi on vallitsevin puulaji. Itäpuolen tammimetsissä kasvaa myös lehmuksia ja pähkinäpensaita. 
Yhteensä tammimetsää on 312 hehtaaria. Ruissalon tammet ovat joko alle 100-vuotiaita tai hyvin vanhoja, jopa 400-vuotiaita. 1750-luvulta 1900-luvun alkuun asti laiduntava karja söi tammenversot. Lisäksi 1700-luvun alussa Isovihan aikana venäläiset hakkauttivat lähes kaikki suorarunkoiset laivanrakennukseen soveltuvat tammet. 
Länsipuolella vallitseva metsätyyppi on havu- ja sekametsää.
Luonnostaan esiintyvien puiden lisäksi Ruissaloon on 1930-luvulla istutettu ulkomaisia puita (lehtikuusi, sembramänty, pyökki ja valkopyökki) kuten myös kotimaisia lajeja (saarni ja metsäkuusi). Myöhemmin on istutettu siperianjalokuusta ja palsamikuusta.
Osa Ruissalon niityistä kuuluu vuonna 2002 kuuluneeseen projektiin, jolla niitä pyritään säilyttämään vanhassa muodossaan.
Saarella kasvaa runsaasti mm. valkovuokkoja, sinivuokkoja ja kieloja, joka on Suomen kansalliskukka.

Eläimistö

Ruissalon monipuolinen kasvillisuus elättää myös monipuolista eläimistöä. Saari on myös perhosharrastajien suosiossa ja saarelta löytyy perhosten lisäksi monia muitakin selkärangattomia lajeja. Erikoisuuksiin kuuluu Suomen suurimpiin kovakuoriaisiin kuuluva komea erakkokuoriainen.

Virkistyskäyttö

Ruissalon laajempi käyttö virkistysalueena alkoi 1800-luvun puolessa välissä, jolloin alueelle alettiin rakentaa useita huviloita sekä yleinen virkistysalue, Yleinen käytäwä, josta myöhemmin tuli Kansanpuisto ja sinne johtava Rantapromenadi.
Ruissalo on suosittu luonnonläheinen virkistysalue. Suosittuja piknik-paikkoja ovat Kansanpuisto ja Saaronniemi. Saaronniemellä sijaitsee myös leirintäalue ja 1,5 kilometriä uimarantaa. Kansanpuistossa järjestetään joka kesä Ruisrock-festivaali. Ruissalossa sijaitsevat myös Ruissalon Kylpylä, Turun yliopiston kasvitieteellinen puutarha ja Aura Golfin golfkenttä, joka on rankattu Suomen toiseksi parhaaksi kentäksi. Kesäisin juostaan Paavo Nurmi Marathonin, jonka reitti kulkee Ruissalon läpi.

Kulttuuriympäristö

Kulttuuriympäristönä Ruissalo on yksi varhaisimmista 1800-luvulla kaupunkien ympäristöön syntyneistä huvila-alueista Pohjoismaissa. Hangon ohella Ruissalo on Suomen edustavin 1800-luvulta periytyvä suurhuvila-alue. Museovirasto onkin määritellyt Ruissalon huvila-alueen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.

Omistus ja hallinta

Saari oli Turun linnan omistuksessa laidunmaana, kruunun metsästysmaana ja viljelysmaana 1200-luvulta lähtien aina 1600-luvulle asti.
"Vastapäätä Turun linnaa on Ruissalon saari, joka on saanut nimensä viljavuudestaan. Se näet tuottaa runsaasti viljaa, ja siellä on kaikenlaisia yrttejä, ruohoja ja puita, joita ei tavata muualla Suomessa." (Daniel Juselius: "Vanha ja uusi Turku", 1700) 
Vielä 1700-luvulla se oli laidunmaana ja valtion omistuksessa, mutta Turun kaupungille myönnettiin siihen ikuinen hallintaoikeus senaatin päätöksellä vuonna 1845. Vuosina 1998–2005 Turun kaupunki ja valtio neuvottelivat saaren omistuksesta. Valtio haki lainhuutoa ja Turun kaupunki vaati vakaan hallintaoikeuden kirjaamista.
24. toukokuuta 2005 talouspoliittinen ministerivaliokunta päätti kannattaa Turun esittämää ratkaisua, jossa Turku saa Ruissalon omistukseensa ja antaa valtiolle kaksi valtion käytössä ollutta aluetta. Ehtona oli lisäksi se, että Natura-ohjelmaan merkityistä suojelualueista perustetaan luonnonsuojelualueet. Valtion ja kaupungin kiistely saaren omistuksesta päättyi 13. toukokuuta 2006, kun saaren siirtyminen kaupungin omistukseen vahvistettiin Ruissalo-sopimuksella.