Kirkkohistoria

Historia

Ensimmäisenä kristillisenä historiankirjoituksena voidaan pitää jo evankeliumeja, vaikka niitä ei olekaan kirjoitettu nykyaikaisen historiankirjoituksen kriteereihin perustuen. Ne kertovat enemmän niistä kokemuksista ja tapahtumista, joita Jeesuksen seuraajat kokivat. Ensimmäisenä kristillisen seurakunnan historiana voidaan pitää Apostolien tekoja, jonka kirjoitti sama henkilö, joka kirjoitti myös Luukkaan evankeliumin, perimätiedon mukaan evankelista Luukas. Apostolien teot on historiallisesti hyvin arvokas, koska sen puolin Uudessa testamentissa kuin sen ulkopuolellakaan ei ole toista vastaavaa teosta. Ilman sitä, alkukristillisestä ns. apostolisesta ajasta ei voisi saada jälkeenpäin kokonaiskuvaa. Apostolien tekojen ansiosta myös Paavalin kirjeet ovat historiallisesti arvokkaita ja ymmärrettäviä; ilman sitä, ne olisivat ainoastaan sirpaleisia ja epätäydellisiä, jopa harhaan johtavia. Apostolien teot ja Paavalin kirjeet ovat yleisesti harmoniassa, eikä Apostolien teot näytä perustuvan kirjeiden antamaan selontekoon, vaan on tekstiltään itsenäinen.
Varsinaisia kirkkohistorioita alettiin kirjoittaa vasta joitakin satoja vuosia ajanlaskun alun jälkeen. Alkukristillisinä aikoina kristityt eivät olleet kiinnostuneita historiasta, vaan odottivat Jeesuksen pikaista paluuta. Historiankirjoitus alkoi laajemmin ja sille tuli enemmän tarvetta, kun kristinuskon asema alkoi vakiintua ja siitä tuli osa Rooman valtakunnan yhteiskuntaa. Kolmena ensimmäisenä vuosisatana kristittyjä vainottiin Rooman valtakunnassa, eikä historiankirjoitukseen ollut juuri mahdollisuuksia. Merkittävin ensimmäisten vuosisatojen kirkkohistoria on Eusebios Kesarealaisen Kirkkohistoria (Historia Ecclesiastica), joka valmistui vuonna 330. Eusebioksen teos on kirjoitettu voittaneen uskonnon näkökulmasta ja kertoo, mitä tuohon aikaan tiedettiin historiasta ja miten se haluttiin esittää. Muita varhaiskristillisiä kirkkohistorioitsijoita olivat mm. Sokrates Skholastikos (n. 380–440), Theodoretos Kyrrhoslainen (n. 393–457) ja Sozomenos (n. 400–450). 
Keskiajalla maallinenkin historiankirjoitus seurasi kirkollisen historiankirjoituksen esikuvaa. Historia perustui Raamattuun, joka kertoi sekä maailman alkuajoista että maailmanlopusta. Maallisen ja kirkollisen historiankirjoituksen yhteensulatuminen näkyi muun muassa Bedan Englannin kirkkohistoriassa (700-luvun alku). Toinen keskiajan historiankirjoitukselle tyypillinen piirre olivat lukuisat pyhimyslegendat.
Uskonpuhdistuksen jälkeen kirkon historiaa alettiin tulkita uudella tavalla erityisesti protestanttisessa leirissä. Katolisesta kirkosta eronneet liikkeet halusivat osoittaa emäkirkon luopuneen alkuperäisestä kristillisyydestä ja joutuneen turmiolle. Katolinen kirkko puolestaan halusi puolustaa asemaansa vetoamalla vuosituhantiseen perimätietoonsa, jonka valossa kirkon oppia tulkittiin. Tämän johdosta alkukirkon historian ja patristiikan tutkimus lisääntyi kummallakin puolella.
Ensimmäinen suomalainen kirkkohistoria ja samalla Suomen ensimmäinen historiateos oli Paavali Juustenin 1570-luvulla kirjoittama Suomen piispainkronikka (Chronicon episcoporum Finlandensium ), joka julkaistiin vasta vuosina 1784–1800 . Se käsitteli kaikkia Turun piispoja piispa Henrikistä Juusteniin itseensä.
Vielä 1600-luvulla James Ussher laski ns. Ussherin–Lightfootin kalenterissa maailman ajoituksen Raamatun avulla. Raamattuun pohjautuvan historiankirjoituksen valta-asema murtui kuitenkin valistusajan jälkeen. Tieto muinaisista kulttuureista muun muassa Egyptissä ja Kiinassa lisääntyi. Vielä enemmän ongelmia tuottivat geologian kehityksen myötä syntyneet geologiset ajoitukset maan iästä. Moderni historiankirjoitus syntyi 1800-luvulla. Nykyään kirkkohistoriaa tutkitaan samoilla menetelmillä kuin muutakin historiaa, erona on vain tutkimuskohde.