google/wiki40b huggingface dataset:
Tekstiiliteollisuus

Tekstiiliteollisuus on teollisuuden ala, joka käsittää lankojen ja kankaiden ja niistä tehtyjen vaatteiden ja muiden lopputuotteiden valmistuksen, jakelun ja suunnittelun. Raaka-aineet voivat olla synteettisiä tai luonnonkuituja.

Tekstiilien valmistuksen historia

Roomalaisten aikaan Euroopan väestö pukeutui villa-, pellava- tai nahkavaatteisiin. Silkkiä saatiin silkkitien kautta Kiinasta ja se oli erikoista ylellisyyttä. Pellavakuitua on käytetty Pohjois-Euroopassa vaatetukseen kivikaudesta saakka. Keski-ajan lopulla puuvilla tuli kansainvälistyvän kaupan kautta Pohjois-Eurooppaan. Keski-ajan lopulla pohjois-Italiassa syntyi kankaankudontakeskittymiä, joita voidaan sanoa teollisiksi. 1700-luvun lopulla Englannissa merkittävänä osana teollista vallankumousta oli kehruukoneiden ja kutomakoneiden käyttöönotto. 1800-luvulla tektiiliteollisuus mekanisoitui laajemmin ja alkoi käyttää vesivoimaa ja höyrykoneita, 1900-luvun alussa sähköä.

Kauppa ja säätely

MFA-sopimus hallitsi tekstiilien ja vaatteiden maailman kauppaa vuodesta 1974 vuoteen 2004 saakka rajoittaen kehitysmaiden mahdollisuuksia viedä vaatteita kehittyneisiin maihin. Sopimus raukesi 1.1.2005. Kun sopimus vuonna 1974 esiteltiin, sen tarkoitus oli antaa kehittyneille maille aikaa sopeutua kehitysmaista  tulevalle tuotannolle. Työvoimakulut ovat huomattavasti alhaisemmat kehitysmaissa, jonka vuoksi kilpailu tekstiili- ja vaatetusalalla on kovaa. Vuonna 2008 EU:n tärkeimmät tekstiili- ja vaatetusalan tuontitavaroiden välittäjät olivat, Kiina, Turkki, Intia, Bangladesh ja Tunisia. Vaatetuonti ei ole vieläkään täysin vapaata, esimerkiksi Euroopan Unioni rajoittaa tuontia Kiinasta.

Tekstiiliteollisuuden ongelmat

Tekstiiliteollisuuden työolot ovat kehitysmaissa usein erittäin huonot. Tehtaissa on todettu rikottavan Kansainvälisen työjärjestön ILO:n perussopimuksia ja lisäyksiä. Nämä koskevat esimerkiksi työntekijöiden oikeuksia järjestäytyä vapaasti, vähimmäispalkkaa, työsuojelua ja työaikoja sekä lapsi- ja pakkotyökieltoa. Puutteita on raportoitu erityisesti koskien elämiseen riittävää palkkaa, työntekijöiden kokemaa turvattomuutta, turvallista työympäristöä ja ammattiyhdistysoikeuksien puuttumista. Tutkimukset myös todistavat tekstiilityöläisten ihmisoikeusloukkauksista.
Aikavaellus

Aikavaellus (engl. TimeTrek) on Kaarinasta Tuorlan observatoriolta alkava ja Turun yliopistolle päättyvä 13,7 kilometrin mittainen vaellusreitti. Se kuvastaa maailmankaikkeuden 13,7 miljardin vuoden ikää: yksi kilometri reitillä vastaa yhtä miljardia vuotta. Tuorlassa on alkuräjähdys ja yliopistolla nykyaika.  Vaelluksen alkuperäiset ideoijat olivat astrobiologit Harry Lehto ja Kirsi Lehto. 
Aikavaellus kehitettiin yhteistyössä Turun Yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan ja Åbo Akademin yhteisenä poikkitieteellisenä projektina vuonna 2011. Projektin tavoitteena on esitellä luonnontieteellistä maailmankuvaa ja maailman historian jännittäviä vaiheita kaikenikäisille kohderyhmille - sekä koululaisille, matkailijoille, että paikallisille tieteen- ja liikunnanharrastajille. Vaeltaja pääsee Aikavaellus reitillä tutustumaan maailmankaikkeuden historian ajallisiin ulottuvuuksiin, sen eri aikakausiin, ja erilaisten tapahtumien jatkumoon ja niiden keskinäisiin syy-seuraussuhteisiin. Reitin varrelle on kiinnitetty messinkisiä laattoja, joissa on lyhyesti selitetty maailmankaikkeuden, maan, ja maapallon elämän historiallisia tapahtumia. Aikavaelluksella yhdistyvät tähtitiede, biologia, geologia ja meteorologia. Vaellusreitti avattiin toukokuussa 2011. 
Aikavaellusreitti muuttui Biolinjan Plantagenin rakennuksen myötä, jolloin osa reitistä siirrettiin kiertämään Plantagen rakennuksen takaa. Reittiä suunnitellaan uudistettavan vuoden 2016 kesällä helpompikulkuiseksi.
Vuonna 2015 Aikavaellus sai Tieteen Tiedotus Ry:ltä rahoitusta Digitaaliseen Aikavaellus projektiin, joka modernisoisi nykyisen Aikavaellus-reitin sekä luo oppimateriaalia maailmankaikkeuden historiasta opetuskäyttöön. Hankkeen arvioidaan olevan valmis vuoteen 2017 mennessä.
Magda Genuin

Magda Genuin (s. 17. kesäkuuta 1979 Agordo, Bellunon maakunta, Italia) on italialainen entinen maastohiihtäjä.
Genuin sijoittui Sapporon MM-kilpailuissa 2007 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 12:nneksi. Liberecin MM-kisoissa 2009 hän oli vapaan tyylin sprintissä kolmastoista. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sijoittui perinteisen tyylin sprintissä viidenneksi.
Genuin sijoittui maailmancupin vapaan hiihtotavan sprinttikilpailussa parhaimmillaan toiseksi Rybinskissä kaudella 2009–2010. Kolmas hän oli Canmoressa kaudella 2007–2008 sekä Rybinskissä ja Valdidentrossa kaudella 2008–2009. Lisäksi hän voitti Arianna Follisin kanssa parisprintin Vancouverissa tammikuussa 2009 sekä Düsseldorfissa loppuvuodesta 2009 ja 2010. Sprintticupin kokonaispisteissä hän oli seitsemäs kaudella 2008–2009.
Genuin lopetti uransa syksyllä 2011.
Molen kansallispuisto

Molen kansallispuisto on luonnonsuojelualue Ghanan luoteisosassa Afrikassa. Se on maan suurin kansallispuisto ja kattaa yli 4 800 neliökilometriä savannia ja jokilaaksoja. Molessa elää leijonia, leopardeja, puhveleita, norsuja, monia antilooppeja ja pieniä apinoita. Krokotiilit ovat hyvin näkyvissä, kun ne paistattelevat auringossa lammikoiden reunoilla.
Puistossa on tavattu 93 lajia nisäkkäitä, noin 400 lintulajia, yhdeksän sammakkoeläinlajia, 33 matelijalajia ja viisi endeemistä perhoslajia. Jokivarsien metsissä kasvaa monia harvinaisia ja endeemisiä kasvilajeja.
Muinainen karavaanireitti Maliin kulki aikoinaan nykyisen kansallispuiston poikki. Sitä pitkin vietiin tavaraa ja orjia, ja orjia siepattiin myös näiltä seuduilta. Puistossa on luola, jossa alkuasukkaat piileksivät orjakauppiailta. Kansallispuiston opastuskeskus on paikassa, jossa orjakaupiaat ryöstivät ja tuhosivat kokonaisen kylän. Myös muiden orjakauppiaiden tuhoamien kylien raunioita on puiston alueella.
Cesiumkloridi

Kiderakenne

Cesiumkloridin alkeiskoppi on kuutiollinen ja tilakeskeinen. Yhdisteen rakenteessa jokainen cesiumioni on koordinoitunut kahdeksan kloridi-ionin kanssa ja vastaavasti jokainen kloridi-ioni on koordinoitunut kahdeksan cesiumionin kanssa. Rakennetta voidaan kuvata cesium- ja kloridi-ioneista muodostuneina kuutioina, jotka ovat yhtyneet kärjistään. Jokaisen kloridianioneista muodostuneen kuution keskellä on cesiumkationi ja jokaisen cesiumkationeista muodostuneen kuution keskellä on kloridianioni.

Valmistus ja käyttö

Cesiumkloridia valmistetaan käsittelemällä pollusiittimineraalia suolahapolla ja tämän jälkeen saostamalla cesiumionit jonain niukkaliukoisena kaksoissuolana. Tämä suola hajotetaan joko hydrolyysin tai sulfidisaostuksen avulla, jolloin muodostuu cesiumkloridiliuos. Cesiumkloridia voidaan valmistaa myös neutraloimalla cesiumkarbonaattia tai cesiumhydroksidia.
Cesiumkloridia käytetään muun muassa fotosähköisissä kennoissa. Sillä on käyttöä myös biokemiallisissa tutkimuksissa. Cesiumkloridin ja etidiumbromidin seosta käytetään erottamaan DNA:ta RNA:sta ja proteiineista sentrifugoinnin avulla. Sentrifugoitaessa cesiumkloridiliuosta suurella nopeudella muodostuu tiheysgradientti siten, että liuos on tiheintä koeputken pohjalla. Eri makromolekyyleillä on eri tiheydet. RNA on raskaampaa kuin DNA, jolloin se painuu koeputken pohjalle ja proteiinit jäävät koeputken pinnalle. Etidiumbromidia käytettäessä yksijuosteinen DNA voidaan erottaa kaksijuosteisesta DNA:sta.
Kongolit

Taksonomia

Kongolien heimoon kuuluu lähteestä riippuen yleensä kolme sukua ja noin 11 lajia. Molekyylifylogeneettisten tutkimusten mukaan heimo on parafyleettinen ja eräät lähteet, kuten ITIS katovat, että kongoli (Pseudaphritis urvillii) kuuluu jääahventen (Nototheniidae) heimoon.

Anatomia

Kongolit ovat kooltaan 10–40 cm pitkiä. Ruumiinrakenteeltaan heimo on Notothenioidei-alalahkon heimoista alkeellisin. Ruumis on usein pitkulainen ja litteähkö. Selkäeviä lajeilla on kaksi, joista ensimmäinen on piikikäs. Kalat voivat työntää leukojaan eteenpäin. Kongoleilla on yksi kylkiviiva, kun muilla saman alaheimon lajeilla niitä on useampia.

Levinneisyys

Kongolilajit elävät eteläisellä pallonpuoliskolla suolaisissa ja murtovesissä Etelä-Amerikan, Australian ja Uuden-Seelannin merialueilla. Kongoli elää myös Australian ja Tasmanian makeissa vesissä.
John Cartwright

John Cartwright (17. syyskuuta 1740 – 23. syyskuuta 1824) oli englantilainen merimies, sotilas ja aktivisti. Hän kampanjoi yli 50 vuoden ajan yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden puolesta, minkä vuoksi hänestä käytettiin joskus nimitystä Father of Reform (suom. uudistusten isä).

Elämä

John Cartwright syntyi Marnhamissa Nottinghamshiressä 17. syyskuuta 1740. Hän kävi koulua Newarkissa ja Heath Academyssä Yorkshiressä. 18-vuotiaana hän liittyi laivastoon ja oli vuoteen 1766 mennessä ylennyt luutnantiksi. Terveyssyyt pakottivat hänet jättämään aktiivisen palveluksen vuonna 1771. Yhdysvaltain vapaussodan alettua hänelle tarjottiin Cumberlandin herttuan yliluutnantin virkaa, mikä olisi lähes varmasti tietänyt nopeaa ylenemistä. Cartwright kieltäytyi, koska ei nähnyt sotaa ideologisesti oikeutettavana. Vuonna 1775 hänet nimitettiin majuriksi Nottinghamshiren nostoväessä.
Vuonna 1774 Cartwright julkaisi vihkosen American Independence, the Glory and Interest of Great Britain, jossa esitti, että Englannin ei tulisi pakottaa muita imperialistisen hallinnon alle. Kaksi vuotta myöhemmin Cartwright julkaisi vihkosen Take Your Choice, jossa hän vaati maahan vuosittaisia vaaleja, yleistä äänioikeutta miesväestölle, omaisuusvaatimuksien poistoa alahuoneen jäsenehdokkailta ja samanarvoisten vaalipiirien luomista. Hän vetosi siihen, että Englanti oli anglosaksien aikaan ollut kuvatun kaltainen, jolloin kyse ei olisi uudistuksesta, vaan vanhan järjestelmän palauttamisesta. Tämän vuoksi häntä on joskus pidetty tosiasiassa konservatiivina.
Cartwright perusti yhdessä muun muassa John Horne Tooken kanssa Society for Constitutional Information -järjestön. Sen jäseniksi tulivat myös muun muassa John Thelwall, Granville Sharp, Josiah Wedgwood ja Josiah Gales. Järjestö pyrki valistamaan kansaa sen puuttuvista vapauksista.
Cartwright pyrki epäonnistuneesti parlamenttiin useita kertoja 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa. Vuonna 1820 hänet tuomittiin kansankiihotuksesta ja hän sai sadan punnan sakot. Hän kuoli Lontoossa 23. syyskuuta 1824.

Perhe

Cartwright avioitui vuonna 1780, mutta hänellä ei ollut lapsia. Hänen nuorempi veljensä oli keksijä ja kirkonmies Edmund Cartwright.
Wampa

Wampat ovat kuvitteellisia olentoja George Lucasin Tähtien sota -elokuvassa ja -oheismateriaalissa.
Wampat asuvat lumiplaneetta Hothilla. Ne väijyvät saalistaan loputtomilla lumikentillä ja syövät uhrinsa, joskus pakastavat ne. Wampat ovat suuria, valkoturkkisia ja sarvekkaita petoja.
Elokuvassa Imperiumin vastaisku yksi wampa surmasi tauntaunin, jolla Luke Skywalker ratsasti, ja raahasi pyörtyneen Luken luolaansa myöhemmin syötäväksi. Luke heräsi wampan synkässä luolassa pää alaspäin ja onnistui Voiman avulla saamaan valomiekkansa, vapautti itsensä, ja iski käden irti wampalta, joka yritti pysäyttää hänet.
John R. Brinkley

John Richard Brinkley (synt. John Romulus Brinkley, 8. heinäkuuta 1885 Jackson County, Pohjois-Carolina — 26. toukokuuta 1942) oli yhdysvaltalainen valelääkäri ja radioaseman omistaja.
Brinkleyn ensimmäinen avioliitto kesti vuodesta 1907 vuoteen 1913. Tästä liitosta syntyi kolme tytärtä. Brinkley suoritti lääketieteen opintoja Bennet Medical Collegessa Chicagossa, muttei koskaan valmistunut sieltä. Tutkintotodistuksensa hän hankki vuonna 1915 Kansas City Eclectic Medical University -nimisestä laitoksesta, joka oli tunnettu todistusten tehtailusta. Oman praktiikan hän perusti Milfordiin, Kansasissa vuonna 1917. Pian tämän jälkeen Brinkley alkoi suorittaa operaatioita, joissa hän siirsi vuohen kivekset potilaan vatsaonteloon. Hänen oman näkemyksensä mukaan operaatio palautti miehisen kyvykkyyden.
Aluksi operaatio näyttikin menestyksekkäältä ja huhut tuloksista kiirivät eteenpäin. Leikkauksen hinta oli 750 dollaria (nykyrahassa noin 7 000 euroa). Asiakkaita riitti ja Brinkley rikastui vauhdilla. Vuonna 1923 hän avasi oman koko Yhdysvalloissa kuuluvan KFKB-radioaseman, jonka pääasiallisin tarkoitus oli hankkia lisäasiakkaita hän klinikalleen. Pian potilaille alkoi kuitenkin ilmaantua monenlaisia komplikaatioita ja Brinkleyn joutui Kansasin terveyshallinnon (Kansas Board of Medical Registration) tarkkailuun. Myös monet lääketieteellisen yhteisön jäsenet suhtautuivat Brinkleyhin kriittisesti ja esimerkiksi The Journal of the American Medical Associationin toimittaja Morris Fishbein kutsui Brinkleytä lipeväkieliseksi huijariksi. Kun 42 hänen potilastaan oli kuollut epäilyttäviin komplikaatioihin, viranomaisten oli pakko toimia.
Vuonna 1930 hänen lupansa työskennellä lääkärinä sekä pyörittää radioasemaa peruttiin. Brinkley muutti perheineen Del Rioon Texasissa vuonna 1932. Siellä hän saattoi yhä toimia lääkärinä. Paikan sijaintiin vaikutti myös se, että hän saattoi pyörittää Meksikosta käsin uutta XERA-radioasemaa, joka kuului laajoilla alueille Yhdysvaltojen puolella. Hänen toinen klinikkansa sijaitsi Arkansasin Little Rockissa.
Vielä 1930-luvulla Brinkley oli varakas mies, mutta kuollessaan vuonna 1942 hän oli käytännöllisesti katsoen vararikossa. Uransa aikana hän suoritti jopa 16 000 leikkausta.
Kolmivuoroviljely

Leviäminen

Ensimmäisiä merkkejä kolmivuoroviljelystä on löydetty Keski-Euroopasta, jossa uusi viljelymuoto on otettu käyttöön noin vuonna 700. Pohjois-Eurooppaan kolmivuoroviljely levisi vasta myöhäiskeskiajalla, noin vuonna 1200. Suomen alueella kolmivuoroviljely vakinaistui vasta 1800-luvulla.
Aasianlehväkala

Ulkonäkö ja koko

Aasianlehväkala kasvaa 12 cm pitkäksi. Sen vartalonmuoto muistuttaa lehteä, ja väritys on ruskeankirjava.

Levinneisyys ja elinympäristö

Aasianlehväkaloja tavataan Kaakkois-Aasian sisävesillä: Sumatralla, Jaavalla, Borneolla, Malajin niemimaalla, Kaakkois-Thaimaassa ja Kambodžan lounaisosassa. Ne elävät seisovissa ja hitaasti virtaavissa makeissa vesissä kuten joissa, soissa, järvissä ja lammissa.

Käyttäytyminen ja ravinto

Aasianlehväkalat elävät yksikseen, ja piiloutuvat ympäristöönsä kuollutta lehteä muistuttavan ulkonäkönsä avulla.  Ne syövät pieniä kaloja ja äyriäisiä.
Purppurabakteeri

Purppurabakteerit ovat proteobakteereita, jotka ovat fototrofisia, eli ne tuottavat energiaa yhteyttämällä. Ne sisältävät bakteerilehtivihreä a:ta tai b:tä sekä useita karotenoideja. Nämä tuottavat värin joka vaihtelee violetin, punaisen, ruskean ja oranssin välillä.

Aineenvaihdunta

Yhteyttäminen tapahtuu reaktiokeskuksissa solukalvolla, joka on taittunut, muodostaen säkkejä ja putkia, suurentaen pinta-alaa. Kuten suurin osa muistakin yhteyttävistä bakteereista, purppurabakteerit eivät tuota happea, koska pelkistäjä sen yhteyttämisessä ei ole vesi. Joissakin, kuten purppurarikkibakteereissa, pelkistäjä on sulfidi tai rikki. Toisissa, Purppura ei-rikkibakteereissa, se on yleensä vety, mutta jotkin lajit käyttävät pieniä määriä muita yhdisteitä. Aluksi näitä kahta pidettiin heimoina, mutta RNA-puut ovat osoittaneet että purppurabakteerit koostavat monta ryhmää jotka ovat lähempiä sukulaisia ei-yhteyttäville bakteereille kuin toisilleen.
Purppurabakteerit pystyvät käyttämään fotodissosiaatiota saamaan anaerobisesti monista eloperäisistä yhdisteistä sekä energiaa että aineita kasvamiseen. Vaikka ne pystyvät käyttämään joitakin substraatteja aineenvaihduntaan anaerobisesti pimeässä, ne eivät pysty kasvamaan pimeässä ilman happea. Tämä piirre erottaa ne tyypillisistä anaerobisista toisenvaraisista lajeista.
Pikkusieppo

Koko ja ulkonäkö

Pikkusieppo on 11–12 cm pitkä. Se on yläpuolelta pääasiassa ruskea ja alapuolelta valkea. Sillä on tumma silmä, jota ympäröi valkea, kapea silmärengas. Nokka on melko pieni ja tumma ja sen alapuolen tyvi on punertavanruskea.
Vanhalla koiraalla on oranssinpunainen kurkku, joka rajautuu epäselvästi valkoiseen rintaan ja selvästi lyjinharmaaseen kaulansivuun ja poskeen. Myös pää ja niska ovat yleensä lyijynharmaat. Koiraan pyrstön yläpeitinhöyhenet ovat mustat. Esiaikuisen koiraan punainen kurkku ja harmaa pää ovat himmeämmän väriset kuin vanhan koiraan.
Naaraalta ja ensimmäisen kesän koiraalta pään lyijynharmaa ja kurkun punainen väri puuttuvat, joskin hyvin harvoin myös naaraalla voi olla pieni punainen kurkkulappu. Pyrstön yläpeitinhöyhenet ovat ruskeat tai mustahkot. Vatsapuoli on vaaleanbeige.
Pikkusiepon tavallisin ääni muutolla on lyhyt, hiljainen ja kuiva nariseva "serrt". Varoitusääni on pehmeä ja lyhyt vihellys "dily". Muita pikkusiepon ääniä ovat lyhyt ja terävä "sri" sekä kuivä näpäytys "tek". Pikkusiepon laulu alkaa yhdellä tai kahdella terävällä tavulla, joiden jälkeen se päästää rakenteeltaan kirjosieppomaisen keskiosan sekä tunnusomaisen, laskevan, kirkkaiden äänten sarjan.

Levinneisyys

Pikkusieppo pesii Keski- ja Itä-Euroopassa, Siperiassa ja Kaukasiassa. Lajin maailmanlaajuisen kannan kokoa ei tiedetä, mutta sen on kuvattu olevan yleinen. Pikkusieppo on muuttolintu, joka talvehtii Etelä-Aasiassa. Suomessa pikkusieppoja pesii arviolta 2 000–6 000 paria. Pesivän kannan painopiste on etelärannikolla, kaakossa ja idässä. Keväällä ensimmäiset pikkusiepot saapuvat Suomeen toukokuun puolivälissä ja pääosa touko–kesäkuun vaihteessa. Syksyllä se lähtee elokuun lopussa–lokakuussa.

Elinympäristö

Pikkusiepot viihtyvät vanhoissa luonnontilaisissa metsissä, joissa on paljon lahopuuta. Laji suosii yli 50-vuotiaita kuusivaltaisia metsiä ja purojen ja muiden vesistöjen läheisyyttä. Se pesii erityisesti metsien kosteissa osissa ja tiheissä osissa, joissa aluskasvillisuus on runsasta. Muuttoaikoina pikkusieppoa tavataan muissakin ympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa.

Lisääntyminen

Pikkusieppo tekee pesänsä lahopökkelöön, lahon puunrungon koloon tai oksanhankaan. Se rakentaa kuppimaisen pesän sammalista, lehdistä ja korsista. Naaras munii kesä-heinäkuussa viisi tai kuusi vaaleata, punapilkkuista munaa, joita se hautoo 12–13 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 12–14 vuorokautta.

Ravinto

Pikkusieppo käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja hämähäkkejä, joita se saalistaa pääasiassa lehvästön keskikerroksista, mutta myös maasta ja ilmasta.
Kotajärvi (Sastamala)

Maantiede

Järven pinta-ala on 4,3 hehtaaria ja sen pituus on 500 metriä ja leveys 150 metriä. Järveen laskee yksi tulo-oja suolta ja laskee ojaan, jonka luusua sijaitsee järven etelärannalla. Siitä saa alkuunsa lyhyt laskuoja, joka päättyy metsään. Vedet suotuvat länteen Koiranojaan, joka yhtyy Vaunujokeen sen latvaoilla.
Järven rantaviiva on 1,2 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Pohjoisosat ovat soista metsää. Rannat ovat rakentamattomia ja sinne ei johda tietä.
Albert Petrelius

Albert Abraham Petrelius (21. joulukuuta 1865 Sääminki – 19. elokuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Petrelius oli osakkaana ja arkkitehtina arkkitehtitoimistossa Usko Nyström – Petrelius – Penttilä.
Petrelius valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta 1890. Hän jatkoi opintojaan Berliinissä. Suomeen palattuaan hän meni osakkaaksi arkkitehtuuritoimisto Usko Nyström – Petrelius – Penttilään. Samanaikaisesti Petrelius toimi Vakuutusyhtiö Pohjolassa asiantuntijana ja siirtyi myöhemmin kokonaan vakuutusyhtiön palvelukseen. Päivätyönsä ohella hän jatkoi rakennusten suunnittelua. Muun muassa vuonna 1912 valmistunut Malmin kansakoulurakennus, nykyinen Karviaistien koulu, on Petreliuksen käsialaa. Suurin osa Petreliuksen suunnittelemista rakennuksista on Helsingin seudulla. Muun Suomen rakennuksista merkittävä on esimerkiksi Petreliuksen Kemiin apteekkari F.J. Skipparille suunnittelema apteekkirakennus vuodelta 1899.
Nyströmin ja Penttilän kanssa hän suunnitteli muun muassa Koiton talon Helsinkiin.
Brighton/Worthing/Littlehampton

Brighton/Worthing/Littlehampton-alue sijaitsee Englannissa ja sen asukasluku oli vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan 461 181. Sussexin asukkaista noin kolmasosa asuu Brighton/Worthing/Littlehampton -alueella ja asukasluvultaan se onkin Ison-Britannian 12. suurin ja Englannin 10. suurin konurbaatio. Alue on tiheään asutettua (4901.5 as/km²) ja se onkin tiheimmin asutettu alue Isossa-Britanniassa Lontoon konurbaatioita lukuun ottamatta. Tämä johtuu pääasiassa Brighton/Worthing/Littlehampton-alueen pinta-alaa rajoittavista South Downsista ja Englannin kanaalista.
Jättikurpitsa

Ulkonäkö ja koko

Jättikurpitsa on maassa kiemurteleva köynnös, joka kasvaa viisi metriä pitkäksi varsin nopeasti. Sen kukat ovat yksineuvoisia, mutta samassa yksilössä on sekä hede- että emikukkia. Hyönteiset hoitavat pölytyksen, ja saman yksilön eri kukat voivat pölyttää toisensa. Kukat ovat keltaisia, ja niiden viisi terälehteä ovat kasvaneet kiinni toisiinsa tötteröksi. Heteitä on kolme. Lehdet ovat yksinkertaiset (eivät siis koostu lehdyköistä) ja voivat olla ehjä- tai lovilaitaiset.

Levinneisyys

Jättikurpitsa on alkujaan kotoisin Etelä-Amerikasta, mutta se on levinnyt ihmisen mukana lähes kaikkialle maailmaan. Se leviää toisinaan luontoon viljelykarkulaisena.
Pannonhalman benediktiiniluostari

Pannonhalman benediktiiniluostari on Unkarin vanhimpia historiallisia monumentteja. Se sijaitsee Pannonhalman kunnassa Unkarin luoteisosassa. Vuonna 996 perustettu luostari on nykyään osa UNESCOn maailmanperintöluetteloa.
Nykyään luostarikompleksissa asuu noin 50 munkkia. Rakennusryhmään kuuluu basilika kryptineen, pylväskäytävän ympäröimä luostarinpiha, 360 000 teosta käsittävä kirjasto, barokkiaikainen ruokasali ja laaja taidekokoelma. Luostarissa säilytetään myös yhä vanhinta unkarinkielistä dokumenttia: vuodelta 1055 olevaa Tihanyn benediktiiniluostarin perustamisasiakirjaa.

Historia

Unkarin prinssi Géza perusti luostarin vuonna 996 ensimmäiseksi unkarilaiseksi benediktiiniluostariksi. Luostari perustettiin Pyhän Martinuksen kunniaksi. Gézan poika Tapani I:nen lahjoitti maat ja antoi luostarinoikeudet. Luostarin ensimmäiset rakennukset tuhottiin ja rakennettiin uudelleen vuonna 1137. Basilikan pylväät ja varhaisgotiikka edustava holvi rakennettiin 1200-luvulla käyttäen entisen kirkon seiniä. Vuonna 1486 kuningas Matias Corvinus jälleenrakennutti basilikan goottilaisella tyylillä.
Osmanien tunkeuduttua Eurooppaan 1500-luvulla luostari muutettiin linnoitukseksi. Suleiman Suuren lyötyä unkarilaisten joukot elämä luostarissa vaikeutui ja munkit joutuivat jättämään pahoin vaurioituneen rakennuksen vuonna 1575. Yhteisö palasi luostariin vasta vuonna 1638. Luostarin barokkirakennukset, kuten ruokasali, rakennettiin 1700-luvulla. Nykyisen muotonsa luostari sai 1832, jolloin uusklassinen kirjasto ja torni valmistuivat.
Vuoden 1945 jälkeen kommunistinen Unkarin valtio takavarikoi benediktiiniläisten omaisuudet ja sääntökunnan johtamat koulut. Omaisuus palautettiin vasta kommunismivallan päätyttyä.