google/wiki40b huggingface dataset:
Berberidopsidaceae

Tuntomerkit

Kasvit ovat ainavihantia, puuvartisia ja lamoavia. Lehtiasento on kierteinen. Lehdet ovat korvakkeettomat ja toisinaan piikkihampaiset. Suonitus on kouramainen, ja suonet kulkevat suoraan lavan reunan piikkeihin, jos niitä on. Kukinto on varsipäätteinen eli terminaalinen, ja kukan kehälehdet sijaitsevat kierteisesti; niitä on 9–15, tavallisesti 12 ja ne ovat uloimpia lukuun ottamatta terämäisiä. Verhiö ja teriö voivat olla myös selvästi erillisiä. Kukan mesiäiskehrä on liuskoittunut. Heteitä on vähintään kuusi, ja ne sijaitsevat kiehkuroissa tai epäsäännöllisesti. Palhot ovat lyhyet, ja ponnet sijaitsevat syvällä lokerositeen suojissa; lokeroside on kärjestään pidentynyt. Kehänpäällinen sikiäin koostuu kolmesta tai viidestä emilehdestä, ja sen päässä on tukeva vartalo ja toisinaan hieman liuskoittunut luotti. Siemenaiheet kiinnittyvät laitaistukkaan ja niitä on sikiäimessä kuusi tai kymmenen. Hedelmä on marja, jonka päässä on jäljellä emiön vartalon tyvi.
Pax Americana

Pax Americana (Latinaksi: "Amerikan rauha" tai "amerikkalainen rauha") on termi, joka kuvaa toisen maailmansodan jälkeen vuodesta 1945 saakka länsimaissa vallinnutta verrattain rauhallista aikaa, jota kuvastaa myös Yhdysvaltojen hallitseva sotilaallinen ja taloudellinen asema. Se asettaa Yhdysvallat Rooman valtakuntaa vastaavaan sotilaalliseen ja diplomaattiseen rooliin (katso Pax Romana), brittiläisen imperiumin seuraajaksi. Pax Americanan aikana tärkeimpien länsimaiden kesken ei ole puhjennut aseellisia konflikteja, eikä ydinaseita ole käytetty, vaikka Yhdysvallat ja sen liittolaiset ovatkin osallistuneet erinäisiin paikallisiin sotiin kuten Korean, Vietnamin, Falklandin, Persianlahden, Afganistanin ja Irakin sotiin.
Termiä Pax Americana käyttävät niin Yhdysvaltain ulkopolitiikan kannattajat kuin vastustajatkin, joten siihen liittyy erilaisia painotuksia riippuen asiayhteydestä. Esimerkiksi uuskonservatiivinen ajatushautomo Project for the New American Century käyttää termiä raportissaan Rebuilding America's Defences, mutta sitä ovat käyttäneet myös ne, jotka syyttävät Yhdysvaltain toimintaa supervaltana imperialistiseksi ja hyökkääväksi.
Pax Americana on verrattavissa Rooman valtakunnassa vallinneeseen rauhan aikaan (Pax Romana). Molemmissa tapauksissa rauha tarkoittaa "suhteellista rauhaa", jolloin sotia kyllä käydään, mutta ne ovat verrattain pienimuotoisia eivätkä vaaranna hallitsevan valtion olemassaoloa tai asemaa teollisuuden, kaupankäynnin, maatalouden tai sotilaallisen voiman alueilla.

Pax Americanan alkuperä

Termi juontuu osittain Yhdysvaltain suorasta vaikutusvallasta, mutta myös amerikkalaisen taloudellisella ja diplomaattisella tuella toimivista kansainvälisistä instituutioista.
Kun toinen maailmansota päättyi vuonna 1945, Yhdysvalloilla oli etulyöntiasema kaikkiin muihin teollisuusmaihin verrattuna. Se oli maailman ainoa ydinasevaltio, hallitsi puolta maailman teollisuustuotannosta, 80 prosenttia maailman kultavarannoista, maan infrastruktuuri oli säilynyt sodassa vahingoittumattomana ja sen asevoimat olivat ennennäkemättömän voimakkaat. Euroopan suurvaltojen kokemat infrastruktuurin, pääoman ja ihmishenkien menetykset olivat kova isku niin voittajien kuin häviäjienkin imperialismille.
Sodan jälkeen Yhdysvallat investoi voimakkaasti Länsi-Euroopan ja Japanin jälleenrakennukseen esimerkiksi Marshall-avun kautta, mikä vahvisti sen taloudellista vaikutusvaltaa alueilla, joita se jo hallitsi sotilaallisesti. Tämä edesauttoi rautaesiripun laskeutumista ja kylmän sodan kehittymistä, kun länsiliittoutuneet ja Neuvostoliitto ryhtyivät kehittämään sodassa miehittämiään alueita omien taloudellisten näkemystensä mukaisesti. Yhdysvallat luopui perinteisestä isolationismistaan ja ryhtyi kehittämään kansainvälisiä instituutioita, jotka ylläpitäisivät sille suotuisaa maailmanjärjestystä. Näihin instituutioihin kuuluvat muun muassa Maailmanpankki, Nato, Maailman kauppajärjestön (WTO) edeltäjä GATT sekä YK, jonka turvallisuusneuvostossa pysyvillä jäsenvaltioilla on veto-oikeus.
Dankov

Dankov (ven. Данко́в) on kaupunki Lipetskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Donin yläjuoksulla 86 kilometriä Lipetskistä luoteeseen. Kaupunki on Dankovin piirin keskus. Sen kautta kulkee Ranenburgin ja Volovon välinen rautatie (Dankovin asema). Asukkaita on 22 300 henkeä (vuonna 2008).
Donkovin kauppalaituri sijaitsi alun perin Donin vasemmalla rannalla 34 kilometrin päässä nykyisestä kaupungista. Vuonna 1563 se siirrettiin uudelle paikalle Donin oikealle rannalla. 1600-luvun puoliväliin saakka siellä oli Venäjän etelärajaa suojannut linnoitus. Vuonna 1778 Dankovista tuli Rjazanin lääniin kuulunut kihlakuntakaupunki. Vuosina 1796–1804 ja 1924–1959 sillä ei ollut kaupungin statusta. Nykyään kaupungissa on mm. kemian tehdas, teräsbetonirakennetehdas sekä elintarviketeollisuutta.
Radikaali keskusta

Radikaali keskusta eli äärikeskusta (myös radikaali sentrismi) on politiikan tutkimuksen käsite, jolla viitataan joihinkin radikaaleihin keskustalaisiin poliittisen kirjon ulottuvuuksiin.

Ideologinen määrittely

Radikaali sentrismi yhdistelee sekä vasemmiston että oikeiston näkemyksiä . Kyse ei ole kuitenkaan keskitien politiikasta vaan laajemmista näkymistä. Käytännölliset ratkaisut ja radikalismille tyypillinen järjestelmien uudistaminen ovat sille tärkeitä. Keskustaradikaaleihin aatteisiin kuuluu eräänlainen riippumattomuus. Käsitteen siinä merkityksessä, jossa sitä on käytetty poliittisessa keskustelussa ainakin Yhdysvalloissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, siinä yhdistyvät yhteiskunnallinen suvaitsevaisuus ja jyrkkä talouskuri, toisin sanoen politiikkaa, jossa poliittis-taloudellisilla toimenpiteillä pyritään vähentämään valtion tulojen alijäämää.

Radikaali keskusta Suomessa

Suomessa käsitettä "äärikeskusta" ovat aiemmin käyttäneet Keskustapuolueen sisäisessä aatepoliittisessa keskustelussa Juha Kuisma ja Alpo Rusi vuonna 1980 ilmestyneessä kirjassa Avaus äärikeskustaan.
Urho Kekkosen luonnehditaan olleen keskustaradikaali.
Afrikanmetsäpäästäinen

Ulkonäkö ja koko

Afrikanmetsäpäästäinen on yksi suurimmista päästäisistä: sen vartalo voi olla 10–15 cm pitkä, häntä lähes kymmensenttinen ja painoakin kertyy 40–80 grammaa.

Levinneisyys

Afrikanmetsäpäästäistä tavataan Afrikan pohjoisosissa: Egyptissä ja Senegalista Etiopiaan ulottuvalla vyöhykkeellä.  Etelä-Afrikassa elää sukulaislaji Crocidura flavescens

Ravinto

Afrikanmetsäpäästäinen on hyönteissyöjä.
Hujjat-al-islam

Hujjat al-islam (arab. حجة الإسلام‎, ḥujjatu l-islām; suom. ”islamin auktoriteetti” tai “islamin todistus”) on islamilainen kunnianimitys. Julkisuudessa nimityksestä käytetään tavallisemmin kirjoitusasua hojatoleslam. Sunnalaisuudessa nimitystä käytetään ainoastaan al-Ghazalista, jota jotkut pitävät profeetta Muhammadin jälkeen historian vaikutusvaltaisimpana muslimina.
Kaksitoistašiialaisuudessa hojatoleslamiksi on kutsuttu useita uskonnollisia johtajia, minkä takia nimityksen arvostus ei šiialaisuudessa ole yhtä suuri kuin sunnalaisuudessa. Alun perin nimitys annettiin vain johtaville mujtahideille. 19. vuosisadan alusta sitä alettiin käyttää kaikista uskonnollisista opettajista sen jälkeen kun kaksitoistašiialaisten johtavia ajatollia oli ryhdytty kutsumaan mujtahideiksi.

Koulutus

Hawzojen oppilaat lukevat opintojensa alkuvaiheessa fiqhiä, kalamia, hadithia, tafsiria, filosofiaa ja arabialaista kirjallisuutta. Suoritettuaan nämä tasot heitä aletaan kutsua hojatoleslameiksi, ja he voivat jatkaa mujtahideiksi opiskelemalla satḥ-nimellä tunnettuja tekstikirjoja ja kharij-kursseja.

Hujjatu l-islam wa l-muslimin

Nimitystä hujjatu l-islam wa l-muslimin (suom. ”islamin ja muslimien auktoriteetti”) käytetään keskitason uskonnollisista opettajista.
Pontos

Pontos on alue Mustanmeren rannalla, Turkin ja Georgian pohjoisrannikolla. Antiikin aikoina se rajautui Bithyniaan, Galatiaan, Kappadokiaan ja Armeniaan. Persialaisen satraapin poika Mithridates I loi alueelle valtakunnan. Mithridates VI laajensi sitä. Lopulta roomalainen sotapäällikkö Pompeius valloitti alueen ja teki siitä Rooman provinssin.
Anterus

Pyhä Anterus oli katolisen kirkon johtaja eli paavi 21. marraskuuta 235 – 3. tammikuuta 236. Hänen paaviuskautensa jäi hyvin lyhyeksi, sillä hän koki edeltäjänsä tavoin marttyyrikuoleman 3. tammikuuta 236. Hänet haudattiin ensimmäisenä paavina pyhän Callistuksen katakombiin.
2-klooripropaanihappo

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa 2-klooripropaanihappo on pistävänhajuista ja väritöntä tai kellertävää nestettä. Yhdiste liukenee hyvin niin veteen kuin orgaanisiinkin liuottimiin. 2-klooripropaanihapon vesiliuos on keskivahva happo. Yhdiste on optisesti aktiivinen ja sillä on S-(−)-ja R-(+)-isomeerit.

Valmistus ja käyttö

Raseemista 2-klooripropaanihappoa valmistetaan klooraamalla propaanihappoa kloorilla tyypillisesti noin 90–120 °C:n lämpötilassa. Katalyyttinä prosessissa käytetään tionyylikloridia, fosforitrikloridia, klooririkkihappoa tai propionyylikloridia. Reaktio-olosuhteet, lähtöaineet ja tuotteet ovat voimakkaasti korrodoivia joten reaktio tulee suorittaa joko lasisessa tai esimerkiksi lyijyteräksestä valmistetussa reaktorissa. Sivutuotteena muodostuu 2,2- tai 2,3-diklooripropaanihappoja. 1980-luvulta alkaen 2-klooripropaanihappoa on pyritty käyttämään sovelluksissa puhtaana S-isomeerinä. Sitä saadaan raseemisesta aeoksesta resoluution ja kiteytyksen avulla käyttäen resoluutiokemikaalina R-fenyylietyyliamiinia. Nykyään teollisuudessa resoluutio tehdään entsymaattisesti Pseudomonas putida-bakteerista eristetyn dehalogenaasin avulla, joka hydrolysoi ei-halutun R-2-klooripropaanihapon maitohapoksi, mutta ei hydrolysoi S-isomeeria. Toinen vaihtoehto on S-2-klooripropaanihapon valmistus laktaattiestereistä tionyylikloridin avulla. 
2-klooripropaanihappoa käytetään pääasiassa optiivisesti aktiivisten fenoksipropaanihappojohdannaisten valmistamiseen. Näitä johdannaisia käytetään herbisideinä ja niitä ovat muun muassa diklorproppi, fenoksaproppi-etyyli, fluatsifoppi-butyyli ja mekoproppi.
Vuokratut huulet

Tuotanto

Vuokratut huulet tuotti ja käsikirjoitti pääosaa näyttelevä Martin Mull.
Elokuvan kuvaukset alkoivat 19. tammikuuta vuonna 1987 ja kestivät 26. helmikuuhun asti. Elokuvaa kuvattiin Kalifornian Glendalessa, Los Angelesissa ja Beverly Hillsissä.

Julkaisu

International Video Entertainment julkaisi Vuokratut huulet VHS:lle pian teatterilevityksen jälkeen. Elokuvaa ei ole julkaistu vielä DVD:lle, mutta 21. joulukuuta vuonna 2009 Lionsgate ilmoitti aikovansa julkaista elokuvan.
Armas Nuolivaara

Armas Isak Nuolivaara, sukunimi aik. Venäläinen (23. helmikuuta 1877 Pielavesi – 30. toukokuuta 1951 Tampere) oli suomalainen filosofian tohtori ja lyseon lehtori.
Nuolivaaran vanhemmat olivat talollinen Paavo Venäläinen ja Maria Serafia Blom. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1899 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1907, lisensiaatiksi 1926 ja tohtoriksi 1941.
Nuolivaara oli Keski-Savon (Otavan) kansanopiston johtajana 1908–1925 sekä sitten historian vanhempana lehtorina Viipurin klassillisessa lyseossa 1927–1939 ja Tampereen klassillisessa lyseossa 1940–1945. Hän oli myös IKL:n Viipurissa ilmestyneen Karjalan Suunta-lehden päätoimittajana 1933–1936. 
Armas Nuolivaara oli naimisissa vuodesta 1909 kirjailija Auni Elisabet Hirvensalon (entinen Lagus) kanssa.
Oskar Wilkman

Oskar Alfred Wilkman-Vilkama (7. huhtikuuta 1880, Helsinki - 28. kesäkuuta 1953, Padasjoki) oli eversti ja olympiaurheilija.
Vilkama osallistui Tukholman olympiakisoissa vuonna 1912 nykyaikaiseen viisiotteluun Venäjän joukkueessa. Suomi ei voinut asettaa kilpailuun omaa joukkuetta, koska kilpailijoiden tuli olla upseereita, eikä Suomella ollut omaa armeijaa. Vuonna 1920 Antwerpenissä Vilkama osallistui kenttäratsastuksen henkilökohtaiseen kilpailuun Suomen edustajana. 
Vilkama oli valkoisten itäarmeijaan kuuluneen Pohjois-Hämeen rykmentin komentaja Suomen sisällissodassa.  Kesällä 1918 everstiluutnantti Oskar Wilkmanista tuli Uudenmaan rakuunarykmentin komentaja. Vilkaman vanhempi veli oli jalkaväenkenraali Karl Fredrik Wilkama. 
Vilkaman puoliso oli lehtori, filosofian tohtori Sisko Elna Vilhelmiina Brummer. Hovioikeudenneuvos Kaarlo Vilkama oli heidän poikansa.
Totemismi

Totemismilla tarkoitetaan antropologiassa yliluonnollista yhteyttä jonkin ihmisryhmän ja eläinlajin, harvemmin myös jonkin kasvilajin tai luonnonilmiön, välillä. Nimitys 'totemismi' on johdettu Pohjois-Amerikan Yläjärven alueella asuneen Ojibwe-kansan kielen sanasta "ote". Tutkijat ovat olleet sitä mieltä, että totemismi muodostaa säännöllisen vaiheen kaikissa kulttuureissa. Totemismi on lähinnä hajanaista kansanuskoa, jolta puuttuu uskonnolle tyypillinen yhtenäinen maailmanselitys. Totemistiset kertomukset ja käsitykset toimivat heimoyhteisöjen ryhmäidentiteetin tärkeänä perustana. Totemismia on harjoitettu samanlaisena eri puolilla maailmaa kansallisista ja historiallisista eroista riippumatta.
Totemismia esiintyy muun muassa Pohjois-Amerikan intiaaneilla, Etelä-Afrikassa, Australian aboriginaali-yhteisöissä ja Intian dyakien keskuudessa. Totemistisesta ihmisryhmästä käytetään usein nimitystä klaani.
Erityisesti intiaaneilla ryhmän jäsenet käsittävät olevansa toteemieläimen jälkeläisiä tai suorastaan samaistavat itsensä toteemiin. Toteemieläimen syönti on kiellettyä.
Vehkaoja (Karjalan tasavalta)

Vehkaoja (ven. Vehrutšei; veps. Vehkoi) on vepsäläinen kylä Soutjärven kunnassa Äänisenrannan piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee 51 km Syvärinniskalta pohjoiseen P19 tietä pitkin. Kylä muodostaa suhteellisen ehyen perinteisen kylänraitin maantien varrella. Kylässä on aikoinaan ollut näyttävä kirkko, joka on hylätty käytöstä ja sen jälkeen vandalisoitu. Hautausmaa on sivummalla kylän etelärajalla.
Thomas Henry Potts

Thomas Henry Potts (23. marraskuuta 1824 Englanti–27. heinäkuuta 1888 Christchurch) oli brittiläissyntyinen luonnontieteilijä.
Potts oli pienaseasetehtailija Thomas Pottsin ja Mary Ann Freemanin poika. Hänet kastettiin 16. heinäkuuta 1826 Brandon Churchissa Suffolkissa. Isänsä jälkiä seuraten hänestä tuli aseentekijä perheen yrityksessä Branders and Potts. 2. huhtikuuta 1850 hän avioitui Emma Phillipsin kanssa. Perhe muutti Christchurchiin Uuteen-Seelantiin 1854. Heidän 13 lapsesta 3 syntyi Englannissa ja loput Uudessa-Seelannissa.
Uudessa-Seelannissa Potts ryhtyi toden teolla tutkimaan luontoa. Hän löysi lukuisia tieteelle uusia lajeja, kuten uudenseelanninlokki (Larus bulleri) ja kirjokiivi (Apteryx haastii), jonka hän nimesi 1872.
Hän oli parlamenttiedustaja, joka ensimmäisenä vaati metsien suojelua. Muutenkin hän osallistui hyvin aktiivisesti yhteiskunnalliseen toimintaan.
Nöjesguiden

Nöjesguiden on kerran kuussa ilmestyvä ruotsalainen ilmaisjakelulehti, jonka pääsisältö on hauskanpito, musiikki, elokuva, huvit ynnä muut. Nöjesguidenin perustivat Malmössä 1982 Ajje Ljungberg ja Michael Marlow. Vuonna 1984 toimitus siirtyi Tukholmaan. Vuonna 1985 perustetun City-lehden 1986 tapahtuneen formaatin vaihdon esikuvana oli Nöjesguiden. Nöjesguiden ja City-lehti olivat läheisessä yhteistyössä koko 80-luvun aina City-lehden vuonna 1992 tapahtuneeseen omistajamuutokseen saakka. Vuonna 2001 Nöjesguiden förlag myytiin suomalaiselle Aktivist Networksille. Aktivist network joutui taloudellisiin vaikeuksiin ja lehteä julkaissut Nöjesguiden förlag siirtyi vuonna 2009 monien vaiheiden jälkeen takaisin ruotsalaisomistukseen.

Nöjesguiden Suomessa 2003-2005

Nöjesguidenin sisarlehtiä on ilmestynyt Kööpenhaminassa, Oslossa ja Helsingissä. Kööpenhaminassa ilmestynyt lehti Nat & Dag lopetettiin vuonna 2005. Norjalainen painos ilmestyy edelleen ja on nimeltään Natt & Dag. Suomenkielisen, vuodesta 2003 ilmestyneen Nöjesguidenin osti vuonna 2005 Sanomat-konserni ja muutti nimen muotoon ”V”. Nöjesguiden oli menestynyt Suomessa kohtalaisesti Christian Moustgaardin luotsaamana ja Antti Isokankaan päätoimittamana. Sanomilla oli aluksi suunnitelmia laajentaa lehden levikkiä maakuntiin. Uusi V-konsepti osoittautui kuitenkin flopiksi eivätkä suunnitelmat toteutuneet, suuri osa henkilöstöstä irtisanoutui ja V-lehti lopetettiin keväällä 2007.

Stockholmsprisetin esikuvana Stadin paras

Nöjesguiden on perustanut Stockholms- Göteborgs ja Malmöpriset-palkinnot, jota on jaettu vuodesta 1992. Alkuun sen nimi oli ”Nöjesguidens bästa”, mutta 1999 se muuttui muotoon Malmö-Lundapriset. Tukholmassa on vuodesta 1992 jaettu palkintoa Stockholmspriset, ja Göteborgissa vuodesta 1993 Göteborgspriset-palkintoa. Helsinkiläinen City-lehti kehitti yhdysvaltalaisiin ns. vaihtoehtoisien kaupunkilehtien innoittamana vastaavan palkintonsa Stadin paras jo vuonna 1987. Tämä palkinto toimi Nöjesguidenin palkintojen esikuvana.
Zugspitze

Jäätiköt

Kesäkuussa 2008 erään jäätikön ylle levitettiin erityinen suojapressu, jonka tuli peittää osa jäätiköstä auringonpaisteelta ja ehkäistä näin sen ylenpalttista sulamista. Peite tuli kattamaan 6 000 m² kokoisen alueen, mikä oli kuitenkin vain osa jäätikön peittämästä pinta-alasta. Paikallinen lomakeskus arvioi lasermittausten avulla, että jäätikkö oli menettänyt 40 metriä paksuudestaan viimeisten 40 vuoden aikana. Sijainniltaan jäätikkö on eräs Euroopan Alppien pohjoisimmista. Samanlainen toimenpide jäätikön sulamisen ehkäisemiseksi Zugspitzellä tehtiin myös sitä edeltävänä vuonna, jolloin onnistuttiin säilyttämään noin 30 000 m³ lunta, mikä vastaa noin jalkapallokentän kokoista aluetta, jonka paksuus on yhden asuinkerroksen luokkaa. Hiihtoalueen johtaja Manfred Haas sanoi:
»Kiitos myöhäiskauden lumien huhtikuussa (2008), Bayerische Zugspitzbahnin oli mahdollista viivyttää tämän vuoden pressun asennusta levittämällä lisälumia jäätikön ylle.»

Juna ja köysiradat

Zugspitzelle pääsee Garmisch-Partenkirchenin kaupungista hammasratajunalla. Lähtöpaikka on 1000 metrin korkeudella olevalta Eibsee-järveltä. Vajaassa tunnissa se nousee 4,5 kilometrin  matkan 2600 metrin korkeuteen Schneeferner-jäätikölle. Lähes koko matkan juna kulkee kallioon hakatussa tunnelissa, jonka nousukulma on 26 prosenttia. Schneeferner-jäätikkö on suosittu laskettelupaikka. Loivat rinteet suosivat erityisesti lumilautailijoita. Laskettelemaan siellä voi päästä jo lokakuun alussa. Jäätiköllä olevalta junan yläasemalta pääsee huipulle gondolihissillä. 
Huipulle kulkee myös kaksi muuta gondolihissiä, toinen Saksan ja toinen Itävallan puolelta.

Kiipeily ja patikointi

Huipulle tulee useita kiipeilyreittejä, joita saavat käyttää vain kokeneet kiipeilijät tai mukana on oltava alppikiipeilyn taitava opas. Reiteillä ylitetään muun muassa jäätikköjä rautaisista askelmista kiinni pitäen.
2600 metrin korkeudelle asti pääsee myös helppoja ja turvallisia reittejä pitkin. Matka Garmisch-Partenkirchenistä kestää 6-8 tuntia kunnosta riippuen. Reitin varrella voi myös yöpyä.

Muuta

Zugspitzellä sijaitsee pieni kappeli Mariä Heimsuchung, joka on rakennettu Zugspitzellä 15. toukokuuta 1965 tapahtuneen lumivyöryn uhrien muistoksi.
Siperiankärhö

Ulkonäkö ja koko

Siperiankärhö on puuvartinen köynnös, joka kasvaa tavallisesti 0,3–4 metriä pitkäksi, joskus jopa kahdeksaan metriin saakka. Kasvi suikertelee pitkän monivuotisen vartensa avulla maata pitkin tai kiipeää kärhilehtiensä avulla puiden, lähinnä kuusten, oksistoissa. Sen lehdet ovat vastakkain. Lehden lapa on kaksi kertaa kolmilehdykkäinen, lehdykät ovat 3–7 cm pitkiä, puikeita ja sahalaitaisia. Kellanvalkoiset, ulkopinnaltaan kiiltävän myötäkarvaiset, nuokkuvat kukat ovat yksittäin lehtihangoissa. Joskus harvoin kukat voivat olla myös violetinsinisiä. Kukan perä on 8–15 cm pitkä. Kukan kehä on teriömäinen ja se koostuu neljästä 2,5–4 cm pitkästä kehälehdestä. Siperiankärhö kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Kasvin siemenet kypsyvät pienissä mutta pitkäotaisissa ja huomiota herättävän höyhenmäisesti karvaisissa pähkylöissä, jotka leviävät helposti tuulten mukana. Siperiankärhö on myrkyllinen kasvi.
Siperiankärhö on ainoa Suomen alkuperäislajistoon kuuluva puuvartinen köynnös punakoison (Solanum dulcamara) lisäksi.

Levinneisyys

Siperiankärhön yhtenäinen levinneisyysalue ulottuu Euraasian havu- ja lehtimetsävyöhykkeellä Tyynenmeren rannikolta Siperian läpi länteen aina Äänisjärven lähistölle. Lännempänä sitä tavataan vain muutamin paikoin Suomesta sekä Etelä-Norjasta Gudbrandsdalenin alueelta. Suomesta siperiankärhö tunnetaan vain muutamasta hyvin erillisestä paikasta. Kristiinankaupungin Lapväärtistä esiintymä löydettiin vuonna 1947, 30 vuotta myöhemmin 1977 laji löytyi Tervolasta. Nurmeksen esiintymä tuli viralliseen tietoon 1981, mutta maanomistajat tietävät lajin kasvaneen samalla paikalla niin kauan kuin muistavat. Laji on myöhemmin löydetty myös pohjoiselta Uudeltamaalta 2000-luvulla.

Elinympäristö

Siperiankärhö suosii mannermaista ilmastoa. Laji vaatii ravinteisen ja mieluiten kalkkipitoisen maaperän. Suomessa se kasvaa rehevissä, tuoreissa kangasmetsissä ja lehdoissa. Kasvupaikat ovat usein kuusivaltaisia sekametsiä. Siperiankärhö rauhoitettiin Suomessa vuonna 1952. Kaikki vanhat esiintymät ovat nykyisin suojelualueiden sisällä.

Käyttö

Siperiankärhöä viljellään toisinaan myös koristekasvina, mutta yleisemmin Suomessa viljellään lajin toista alalajia alppikärhöä (Clematis alpina ssp. alpina). Se kukkii edellisen vuoden versoin, joten sitä ei leikata syksyllä tai keväällä.
Katri Paukkunen

Katri Paukkunen on suomalainen laulaja, äänityypiltään lyyris-dramaattinen sopraano.
Paukkunen on valmistunut musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemiasta vuonna 1999. Hän on suorittanut Master of Music (Advanced Opera) -tutkinnon Isossa-Britanniassa, missä hänen opiskelupaikkansa oli Royal Scottish Academy of Music and Drama (nykyään Royal Conservatoire of Scotland).
Oopperadebyyttinsä hän teki Strasbourgin oopperassa (Opéra national du Rhin) vuonna 2002.
Hilda Käkikoski

Henkilöhistoria

Hilda Sjöström syntyi Lapinjärven Käkikosken myllyllä 1864. Hänen isänsä Johannes Matinpoika Sjöström oli ammatiltaan seppä ja mylläri. Äidin nimi oli Liisa Johanneksentytär Muikkula. Isä kuoli tyttären ollessa vasta kaksivuotias, ja äiti meni uudelleen naimisiin pari vuotta myöhemmin.
Hilda Sjöström kävi ensin kyläkoulua ja sitten ruotsinkielistä koulua. Kun Porlammin kylään perustettiin 1877 suomenkielinen koulu, hän siirtyi sinne. Sjöström jatkoi opintoja Helsingin Suomalaisessa tyttökoulussa ja sen jälkeen Helsingin Suomalaisessa jatko-opistossa. Niihin aikoihin hän vaihtoi ruotsinkielisen sukunimensä kotipaikkakuntansa nimeen suomenmielisyytensä osoituksena. Käkikoski liittyi myös Suomen Naisyhdistykseen, koska oli kiinnostunut naisasiasta, joka oli vahvasti jatko-opistossa esillä.
Vuonna 1888 Käkikoski valmistui suomen kielen ja historian opettajaksi. Hän toimi opettajana Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa ja Helsingin Suomalaisessa tyttökoulussa ja osallistui aktiivisesti Suomen Naisyhdistyksen toimintaan pitämällä luentoja sekä kirjoittamalla ja suomentamalla naisasiaa käsittelevää kirjallisuutta. Käkikoski suomensi useita Maria Furuhjelmin kaunokirjallisuuden muotoon kirjoitettuja pieniä valistuskirjasia.
Poliittisesti Käkikoski kuului vanhasuomalaisiin ja korosti naisten sivistämistä äänioikeuden vaatimisen sijaan. Sosialismiin hän suhtautui voimakkaan kielteisesti ja moitti luokkavastakohtien korostamista. Käkikoski oli myös vahvasti uskonnollinen, mikä näkyy hänen teoksissaan ja suomennoksissaan. Käkikosken päiväkirjat ja kirjeet kertovat myös hänen lukuisista rakastumisistaan naispuolisiin ystäviinsä.
Vuoden 1907 eduskuntavaaleissa Käkikoski oli Suomalaisen puolueen ehdokkaana, ja hänet valittiinkin Suomen ensimmäiseen eduskuntaan. Käkikosken eduskuntatyössä korostuivat naisten aseman parantaminen ja kouluasiat. Hän teki aloitteen kouluruokailun järjestämisestä, ja vuonna 1908 tavoite toteutui. Käkikoski joutui jättämään eduskuntatyön 1910 pahenevan sydän- ja munuaissairauden vuoksi. Käkikoski asui poliittisen uransa ajan Karjalohjalla ystävänsä Hildi Ennolan ja tämän miehen luona ja kuoli sairauteen Helsingissä syksyllä 1912.
Ampèren laki

Käytännön sovellukset

Amperén laista on johdettu Biot-Savartin laki, joka kuvaa virta-alkioiden välistä voimavaikutusta. Biot-Savartin lakia voidaan käyttää esimerkiksi kahden virtajohtimen välisen voiman laskemiseen. Käytännössä lakia on sovellettu muun muassa solenoidin ja toroidin käyttöön.