google/wiki40b huggingface dataset:
Osuustoimintakeskus Pellervo

Osuustoimintakeskus Pellervo (vuoteen 2017 Pellervo-Seura) on suomalainen yhdistys, jonka tarkoituksena on edistää osuustoimintaa Suomessa. Yhdistykseen kuuluu noin 400 jäsenyhteistöä, joista valtaosa on osuuspankkeja. Yhdistys perustettiin vuonna 1899 osana suomalaisen osuustoiminnan käynnistämistä. Keskeisin henkilö Pellervo-Seuraa perustettaessa oli Hannes Gebhard.
Pellervo on osuustoiminnan palvelu- ja yhteistyöjärjestö, joka edistää osuustoimintaa yrittämismallina ja osuuskuntaa kilpailukykyisenä yritysmuotona. Osa palveluista on tarkoitettu suoraan yritysten käyttöön ja osa vaikuttaa yritystoiminnan puitteisiin.
Pellervo ajaa osuustoiminnan yhteiskunnallisia etuja ja edistää osuustoiminnalliselle yrittämismallille myönteistä ilmapiiriä. Pellervo vaikuttaa yrittämisen puitteita koskevaan lainsäädäntötyöhön sekä talous- ja elinkeinopolitiikkaan. Ajankohtaista on mm. työ osuuskuntalain, osuuskuntien verotuksen, osuustoiminnan opetuksen ja tutkimuksen sekä kauppapolitiikan ja kilpailupolitiikan parissa.
Pellervo-seuran pitkäaikainen toimitusjohtaja on ollut Samuli Skurnik vuodesta 1989 vuoteen 2002. Ministeri Heikki Haavisto (Keskustapuolue) johti Pellervo-Seuran valtuuskuntaa vuosina 1979 - 2000.

Pellervon osuustoiminnan jakautuminen

Osuuskauppojen toiminnan laajentuessa korostui oman tukkukaupan tarve. Vuonna 1904 aloitti toimintansa Suomen Osuuskauppojen Keskuskunta (SOK). Osuuskauppaliikkeeseen kuului alusta lähtien osuuskauppoja maaseudulta ja kaupungeista. Osa osuuskaupoista oli kiinteästi sidoksissa työväenliikkeeseen. Työväenosuuskaupat korostivat kuluttajanäkökulmaa toisin kuin osuustoiminnan aatteellinen taustayhteisö Pellervo-Seura, jonka mielestä tuottajien osuustoiminnallinen järjestäytyminen koitui myös kuluttajien eduksi. Osuuskauppaliike jakautui lopulta kahtia vuonna 1916.
Työväen osuuskaupat perustivat 1916 Kulutusosuuskuntien Keskusliiton (KK) ja seuraavana vuonna oman tukkuliikkeen, Osuustukkukaupan (OTK). Sisällissodan jälkeen kahden osuuskaupan olemassaolo kertoi paikallistasolla yhteiskunnan kahtiajaosta. Sekä SOK että OTK harjoittivat tuotannollista toimintaa ja perustivat maailmansotien välillä runsaasti elintarvike- ja kulutustavaratehtaita, jotka palvelivat vain omaa kaupparyhmää.

Pellervo-lehdet

Pellervo-Seura julkaisi vuosina 1899–1998 Pellervo-lehteä. Vuodesta 1999 sen seuraajina ovat olleet aikakauslehdet Kodin Pellervo ja Maatilan Pellervo.

Tunnustukset

Pellervo-Seura osallistui Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) perustamiseen vuonna 1974. Pellervon myöntämiä tunnustuksia ovat: pronssinen, hopeinen ja kultainen Gebhard-mitali, osuustoiminnan ansiomitali, osuustoiminnan I luokan ansiomitali, Pellervon pronssinen, hopeinen ja kultainen ansiomerkki.
Vuohennokat

Vuohennokat Suomessa

Suomessa kasvaa kaksi luonnonvaraista vuohennokkalajia. Luhtavuohennokka on yleinen luhtarantojen kasvi koko maassa paitsi aivan Pohjois-Lapissa. Keihäsvuohennokkaa, joka eroaa luhtavuohennokasta lehden tyven muodossa, tavataan Etelä- ja Lounais-Suomen rannikolla.
Bambumetsäkerttunen

Levinneisyys

Bambumetsäkerttusta tavataan Kongon demokraattisessa tasavallassa, Etiopiassa, Etelä-Sudanissa, Sudanissa, Tansaniassa, Ugandassa ja Sambiassa. Lajia on kuvattu harvinaiseksi ja paikalliseksi koko levinneisyysalueellaan. Se on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sinievätonnikala

Koko ja ulkonäkö

Sinievätonnikala kasvaa suurimmillan 2,5 metrin pituiseksi ja 260 kilon painoiseksi. Sinievätonnikalan ruumiin väri on sinimusta selässä ja hopeanvalkoinen vatsassa, leuassa ja evissä. Eväkkeet ovat keltaisia. Vanhin tavattu Sinievätonnikala on 20-vuotias.

Esiintyminen

Sinievätonnikala elää Atlantin, Tyynenmeren ja Intian valtameren eteläosissa, 30. ja 55. eteläisen leveysasteen välissä. Sinievätonnikala voi elää matalassakin 50 metrin vedessä, mutta myös yli 2000 metrissä.

Ravinto

Sinievätonnikalat syövät pääasiassa äyriäisiä, pääjalkaisia eli mustekaloja ja muita pienehköjä mereneläviä. Ne voivat sukeltaa ravinnon perässä 500 metrin syvyyteen.

Harvinaistuminen ja suojelu

Sinievätonnikalakannat ovat heikentyneet liikakalastuksen takia 1950-luvulta lähtien 92 prosenttia. Lajin tulevaisuus näyttää synkältä ellei harvinaistumista saada kuriin kiintiöiden avulla.
Sehun

Elämä

Sehun syntyi Jungnanggukissa, Seoulissa, Etelä-Koreassa, 12. huhtikuuta 1994. Hän valmistui Performing Arts Seoul -koulusta helmikuussa 2013. Hänellä on veli, joka on häntä kolme vuotta vanhempi.

Ura

Sehun scoutattiin ensimmäisen kerran S.M Entertainmentiin 12-vuotiaana, kun hän oli syömässä ystäviensä kanssa lounasta. Vaikka hän aluksi juoksikin tiedustelijaa pakoon 30 minuuttia, hänet lopulta hyväksyttiin S.M Entertainmentiin vuonna 2008. Hän kävi läpi neljä esiintymiskoetta kahdessa vuodessa. 10. tammikuuta 2012 Sehunin virallisesti ilmoitettiin olevan EXOn viides jäsen.
Helmikuussa 2016 viidensissä Gaon Chart K-pop Awardseissa, Sehun ansaitsi Weibo Star Awardin kiinalaisen Sina Weibon käyttäjien äänestyksellä. Maaliskuun 14. päivä 2016 Sehunin vahvistettiin olevan miespääroolissa elokuvassa Catman. Elokuvan ennustettiin julkaistavan vuoden 2017 alkupuoliskolla.
Heinäkuussa 2016 Sehunin ilmoitettiin olevan miespääroolissa web-draamassa Dear Archimedes.
Fashion (elokuva)

Musiikki

Elokuvan musiikin sävelsi säveltäjäduo Salim-Sulaiman. Sanoittajina toimivat Sandeep Nath ja Irfan Siddique.
Tammisaaren maalaiskunta

Kylät

Alglo, Backa, Busö, Danskog, Dragsvik, Elgö (Älgö), Espingskär, Getskär, Grevö, Gullö, Hermansö, Hästö, Kopparö, Kurö, Leksvall, Nabben, Odensö, Skåldö, Sköldargård (Skällargård), Sommarö, Sundom, Tovö, Trollböle, Tvärminne, Västerby, Ängholm, Överby.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Tammisaaren maalaiskunnan ainoa taajama oli Österby (1 079 asukasta), minkä lisäksi Tammisaaren keskustaajaman asukkaista kahdeksan asui maalaiskunnan puolella.
Ensimmäinen kirje Timoteukselle

Historia

Perinteisen näkemuksen mukaan Paavali on kirjoittanut kirjeen noin vuonna 62–64. Paavali kertoo kirjeessä siirtyneensä Efesoksesta Makedoniaan, ja niin kirje on todennäköisesti kirjoitettu Filippoissa tai jossain muussa makedonialaisessa kaupungissa. Ensimmäisen ja toisen vangitsemisensa välisenä aikana Paavali todennäköisesti kävi Kreikassa ja Vähässä-Aasiassa perustamissaan seurakunnissa, ja kirjoitti kirjeen Timoteukselle, joka oli jäänyt hänen jälkeensä Efesokseen.
Paavalin rooli kirjeen kirjoittajana hyväksyttiin yleisesti antiikin aikana, mutta on usein kyseenalaistettu nykyään. Kriittisen näkemyksen mukaan kirjeet ovat huomattavasti Paavalia myöhäisempiä. Yhtään pastoraalikirjeistä ei ole mainittu Markionin noin vuonna 140 kokoamassa kymmenen kirjeen kaanonissa, eikä niistä tunneta yhtään lainausta ennen Irenaeusta noin vuonna 170. Tämän vuoksi kirjeiden oletetaan olevan peräisin toisen vuosisadan alkupuoleltaä. Nykyiset tutkijat eivät myöskään pidä kirjeiden kirjoitustyyliä ja niissä käytettyä sanastoa yhdenmukaisina Paavalin tunnustetusti aitojen kirjeiden tyylin ja sanaston kanssa. 
Kirjeissä kuvattu tilanne ei myöskään sovi täysin yhteen Paavalin elämäkerran kanssa, ja niissä esitetään oppeja, jotka sopivat paremmin kasvavaan alkukristilliseen kirkkoon kuin apostoliseen aikaan. Ensimmäisen Timoteuskirjeen mukaan kristillisen perinteen vaaliminen asetetaan seurakunnan vanhimpien (presbyteros) tehtäväksi, ja kyseinen virka on tuntematon Paavalille ja muille apostoleille.

Sisältö

Kirje koostuu lähinnä Paavalin Timoteukselle antamista ohjeista, jotka koskevat kirkon organisaatiota ja sen eri jäsenten velvollisuuksia. Kirje myös kehottaa uskollisuuteen totuuden säilyttämisessä ja virheiden tukahduttamisessa.
Kirjeen toinen luku sisältää seuraavanlaisen opetuksen, jota ovat käyttäneet naispappeuden vastustajat sekä muut konservatiivisen naisnäkymyksen kannattajat: ”Naisen tulee kuunnella opetusta, hiljaa ja kuuliaisena. Sitä en salli, että nainen opettaa, enkä sitä, että hän hallitsee miestä; hänen on elettävä hiljaisesti. Ensinhän luotiin Aadam ja sitten Eeva, eikä petetyksi joutunut Aadam, vaan nainen antoi pettää itsensä ja rikkoi käskyn.” (2:11-14)
Kirjeen kolmannessa luvussa luetellaan seurakunnan kaitsijoilta eli vanhimmilta vaadittavat ominaisuudet. Hänen tulee olla paitsi nuhteeton elämässään, myös vakaa ja tunnettu uskossaan ja omattava hyvät suositukset muilta. Samoin annetaan ohjeet seurakuntapalvelijoille eli diakoneille.
Castelnuovo di Garfagnana

Nähtävyyksiä

Kunnan nähtävyyksiä ovat keskiaikainen linna Rocca Ariostesca, jossa toimii myös kotiseutumuseo, sekä keskiaikainen tuomiokirkko Duomo dei Santi Pietro e Paolo. Molemmat kärsivät huomattavia tuhoja toisessa maailmansodassa, mutta ne on kunnostettu entiselleen.
Morsiamen isä (vuoden 1991 elokuva)

Juoni

George Banks (Steve Martin) on keskiluokkainen perheenpää, jolla on oma urheilukenkiä valmistava yritys San Marinossa, Kaliforniassa. Georgen 22-vuotias tytär Annie (Kimberly Williams) aikoo mennä naimisiin Bryan MacKenzien (George Newbern) kanssa, joka on Bel-Airissa asuvan yläluokkaisen pariskunnan ainoa poika. Annie ja Bryan ovat päättäneet mennä naimisiin, vaikka ovat tunteneet toisensa vasta kolme kuukautta. George ei osaa kuvitella elämää ilman Annieta, joten hän päättää lujasti tehdä tulevista häistä niin epämukavat kuin mahdollista (varsinkin, kun kuulee häiden maksavan 250 dollaria per vieras). Georgen vaimo Nina (Diane Keaton) puolestaan yrittää saada miehensä olemaan iloinen Annien puolesta. Lopulta häät päätetään järjestää Banksien kotona, ja niitä varten palkataan omalaatuinen hääsuunnittelija nimeltä Franck (Martin Short). Sillä välin George yrittää totutella ajatukseen, että Anniesta on tullut aikuinen, jolla on oma elämä.
Arvīds Jansons

Arvīds Jansons (10. lokakuuta 1914 Liepāja, Latvia – 21. marraskuuta 1984 Manchester, Britannia) oli latvialainen kapellimestari. Hän toimi Riian ooppera- ja balettiorkesterin johtajana vuosina 1944–1951 ja vuodesta 1952 Leningradin filharmonisen orkesterin johtajana, jolloin hän vieraili Suomessa 1961.
Hänen poikansa on kapellimestari Mariss Jansons.
Tawast

Tawast on suomalainen aatelissuku. Nimi Tawast tai Tavast on ollut usean hämäläisen suvun nimenä. Aatelissuvulla ei ole mieslinjassa tunnettua yhteyttä keskiaikaiseen Tavast-sukuun.
Nimellä Tawast aateloitiin alkujaan vuonna 1582 linnanpäällikkö Arvid Henrikinpoika Tavast, joka oli vanhaa hämäläistä sukua Hauhon Kokkalasta. Hänen isänsä nimi oli Kaas, eikä tiedetä miksi hän alkoi käyttää nimeä Tavast. Ruotsin ritarihuoneen järjestäytyessä vuonna 1625 hänen sukunsa sai arvalla numeron 64 aatelissukujen joukossa. Tämä suku kuitenkin sammui mieslinjalta vuonna 1731.
Nykyinen Tawast-suku polveutuu 1500-luvun puolivälissä Lempäälän Hietaniemen tilan omistaneesta Henrik Jönsinpojasta, jonka suku vaikutti porvareina Turussa. Vuonna 1765 Ruotsin aateliin hyväksyttiin tähän sukuun kuulunut luutnantti Carl Johan Tawast sisaruksineen ja he saivat käyttöönsä aiemmin sammuneen Tawast-suvun nimen ja numeron 64, sillä heidän virheellisesti oletettiin kuuluneen siihen. Samaten hyväksyttiin myös Kerimäen Hannolanpellosta olleen vääpeli Christoffer Tawastin (k. 1742) jälkeläiset, joiden katsotaan olleen edellisten kanssa samaa sukua. Suomen ritarihuoneen järjestäytymisen yhteydessä 1818 tämä uusi Tawastin suku liitettiin Suomen aateliin aatelisena sukuna numero 3. Sukuun kuulunut kenraali Johan Henrik Tawast korotettiin Ruotsissa vuonna 1802 vapaaherraksi ja 1818 kreiviksi, mutta koko turkulainen sukuhaara sammui hänen kuollessaan Ruotsissa vuonna 1841. Suku jatkui kuitenkin vielä kerimäkeläisestä haarasta, johon nykyään Suomessa elävät Tawastit kuuluvat. Sen uusia sukuhaaroja on liitetty Suomen ritarihuoneelle vielä 1900-luvun jälkipuoliskon aikana.
Sukuun kuulunut Herman Berndt Tawast sai Venäjän keisarilta vuonna 1830 oikeuden muodostaa oman aatelissukunsa nimellä Stålarm-Tawast, sillä tuolloin vallinneen virheellisen käsityksen vuoksi Tawastien oletettiin olleen sukua Ruotsin vallan aikaiselle Stålarmin mahtisuvulle. Stålarm-Tawastin suku esiteltiin Suomen ritarihuoneelle samana vuonna aatelisena sukuna numero 189, mutta se sammui mieslinjalta vuonna 1880. Samaa alkuperää nykyisen Tawastin suvun kanssa ovat lisäksi 1664 aateloitu Tawasténin ja 1687 aateloitu Tawaststjernan suku, joiden kantaisät olivat myös 1500-luvulla eläneen Henrik Jönsinpojan jälkeläisiä.
Helge Pohjolan-Pirhonen

Helge Ingmar Emanuel Pohjolan-Pirhonen (23. marraskuuta 1919 Helsinki – 17. heinäkuuta 1984 Sulkava) oli suomalainen historioitsija ja kirjailija. Hän oli naimisissa vuodesta 1956 filosofian maisteri, kirjailija Ursula Pohjolan-Pirhosen kanssa.
Helge Pohjolan-Pirhosen vanhemmat olivat pankinjohtaja Aare Pohjolan-Pirhonen ja Saimi Hjulström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1937 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1946, filosofian maisteriksi 1947, filosofian lisensiaatiksi 1953 ja filosofian tohtoriksi 1955. Väitöskirjan aiheena oli Suomen poliittinen asema pohjoismaisen unionin loppuvaiheissa 1512–1523. 
Helge Pohjolan-Pirhonen oli valtionarkistossa vt. ja ylimääräisenä amanuenssina 1946–1952 ja arkistonhoitajana 1952–1954. Hän oli Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun historian ja yhteiskuntaopin lehtorina 1954–1961 ja dosenttina 1960–1963. Pohjolan-Pirhonen oli sitten Helsingin yliopistossa dosenttina 1961–1964, Suomen historian vt. apulaisprofessorina 1963–1964 sekä apulaisprofessorina vuodesta 1964. Hän oli mtös Yhteiskunnallisen korkeakoulun ja myöhemmin Tampereen yliopiston dosenttina vuodesta 1962 alkaen. Hän oli Kulturhistoriskt lexikon för nordisk medeltidin Suomen toimittajana vuodesta 1960 alkaen ja sen Suomen presidiumin jäsenenä vuodesta 1972. 
Helge Pohjolan-Pirhonen kirjoitti myös historiallisia romaaneita salanimellä Aarre Kantola.
Ursula ja Helge Pohjolan-Pirhonen kuolivat liikenneonnettomuudessa Sulkavalla heinäkuussa 1984.
Sauli Iso-Lähteenmäki

Sauli Iso-Lähteenmäki (s. 1960 Vammala) on kuvataiteilija, taidegraafikko ja taidemaalari, joka asuu Tampereella. Vuoreksen alueella on Iso-Lähteenmäen julkinen teos Lintupuu.
Risto Mäkelä

Elämäkerta

Mäkelä näytteli vuodesta 1945 alkaen teatterissa. Hän tuli tunnetuksi Pyynikin kesäteatterista, jossa hän näytteli jo 1940-luvulla, paljon ennen elokuvauransa alkua. Siellä hänen bravuuriroolejaan oli 1960-luvun keskivälillä Tuntemattoman sotilaan eversti Karjula. Mäkelä näytteli Porin ja Tampereen teattereissa, Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa sekä hän vieraili useasti Radioteatterissa.  
Mäkelän ensimmäinen elokuvarooli oli Matti Kassilan ohjaamassa elokuvassa Komisario Palmun erehdys (1960). Hän tuli tunnetuksi esittäessään pikkukonna Villeä Aarne Tarkaksen elokuvissa Opettajatar seikkailee (1960), Oksat pois... (1961) ja Turkasen tenava! (1963). Ainoat pääroolinsa Mäkelä näytteli draamassa Me (1961) sekä Aarne Tarkaksen mustalla huumorilla maustetussa jännityselokuvassa Hän varasti elämän (1962). Hänet muistetaan kuitenkin parhaiten sivurooleistaan, kuten saarnaaja Mustapään roolista elokuvassa Kaasua, komisario Palmu! (1961), vanhana Turkin sodan veteraanina Metsäpirtin Tanelina elokuvassa Pikku suorasuu (1962) ja Yrjö Granberg -nimisenä roistona elokuvassa Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin (1971). Hänet tunnettiin sujuvasta lauluäänestään, joka kuului monessa elokuvassa, esimerkiksi elokuvissa Miljoonavaillinki (1961) sekä Akseli ja Elina (1970). Mäkelä esiintyi lisäksi useassa TV-sarjassa sekä lyhyt- ja mainoselokuvissa. Hän oli myös arvostettu lausuja. 
Mäkelän poika Martti Mäkelä on jatkanut isänsä näyttelijäperinnettä. Myös Mäkelän vaimo oli näyttelijä, lausuntataiteilija Ritva Ahonen. Samasta sukunimestään huolimatta Risto Mäkelä ja näyttelijä Toivo Mäkelä eivät olleet sukua toisilleen.
Risto Mäkelä sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1990. Hän kuoli keväällä 1992 lyhyen sairauden jälkeen 68 vuoden iässä.
Oksifenisatiini

Vaikutusmekanismi ja käyttö

Oksifenisatiinin käyttö ulostuslääkkeenä perustui todennäköisesti natrium-kaliumpumpun toiminnan estämiseen. Oksifenisatiinia oli käytetty ulostuslääkkeenä yli 50 vuoden ajan kunnes vuonna 1969 julkaistu raportti osoitti yhteyden oksifenisatiinin pitkäaikaisen käytön ja akuutin ja kroonisen hepatiitin väillä. Hepatiitin syynä oli lääkeaineen aiheuttama immuunipuolustuksen reaktio. Oksifenisatiinin aiheuttaman hepatiitin oireita olivat muun muassa väsymys, keltaisuus ja anoreksia.
Porin matkakeskus

Porin matkakeskus on Porissa sijaitseva matkakeskus, jota käyttävät linja-autoliikenteen pika- ja paikallisvuorot. Syyskuussa 2017 avattu matkakeskus on rakennettu Porin rautatieaseman yhteyteen. Suurin osa linja-autoista alkoi kulkea matkakeskuksesta 4. syyskuuta 2017. Porin matkahuolto säilyi Porin linja-autoasemalla matkakeskuksen avaamisen yhteydessä.
Quốc ngữ

Quốc ngữ (Chữ Nôm: 國語), sananmukaisesti käännettynä valtion kieli, on vietnamin nykyisin yleisimmässä käytössä oleva kirjoitusjärjestelmä. Se pohjautuu latinalaiseen aakkostoon ja sisältää 30 kirjainta ja viisi toonimerkkiä.
Quốc ngữ -järjestelmän kehittivät pääasiallisesti ranskalaiset lähetyssaarnaajat 1600-luvulla tuolloin käytössä olleen kiinan kirjoitusjärjestelmään pohjautuvan Chữ Nômin rinnalle. Ranskalaisten lisäksi kirjoituksen muotoon vaikuttivat portugalilaiset, joilta on peräisin muun muassa kirjoituksen nh-yhdistelmän lausuminen.  Järjestelmän kehittäjäksi mainitaan usein ranskalainen Alexandre de Rhodes.
Quốc Ngữlla kirjoitettiin aluksi rukouskirjoja ja muuta uskonnollista materiaalia; laajempaan käyttöön se tuli eräissä kouluissa 1700-luvulla, mutta vasta 1900-luvun alussa se syrjäytti Chữ Nôm -kirjoituksen ja kiinan kirjoittamisen (Chữ Hán) Vietnamissa.
Quốc ngữn kirjaimisto ja toonien merkintä on kuvattu artikkelissa vietnamin kieli.
HMS Psilander (1899)

Valmistus

Alus tilattiin Finnbodan telakalta. Se laskettiin vesille 25. marraskuuta 1899 ja alus otettiin palvelukseen vajaata vuotta myöhemmin 6. elokuuta 1900.

Palvelus

Alus siirrettiin koululaivaksi 1927 ja se poistettiin palveluksesta 1. heinäkuuta 1937.
Katsuaki Satō

Karate

Satō aloitti kamppailulajien harrastamisen aluksi judolla high schoolissa. Valmistumisen jälkeen hän jatkoi opiskelemista Chuon yliopistossa työskennellessään samalla toimittajana. Satō joutui lopettamaan judon harrastamisen 20-vuotiaana loukatessaan polvensa ja olkapäänsä. Hän oli saavuttanut tuohon mennessä 3. danin arvon judossa. Satō ryhtyi 23-vuotiaana harjoittelemaan kyokushinin karatea Terutomo Yamazakin opissa. Satō saavutti mustan vyön 1. lokakuuta 1971, ollessaan 25-vuotias. Myöhemmin hän saavutti 3. danin arvon 18. maaliskuuta 1973 ja 4. danin 1. toukokuuta 1974.

Kilpaura

Satō saavutti menestystä turnauksissa voitettuaan 1971 ja 1974 Kyokushinin Japanin mestaruuden. Lisäksi hän voitti historian ensimmäisen World Openin.

Satojuku

Lopetettuaan kilpauransa Satō perusti oman karaten tyylisuunnan 1977, Satojukun Mitakassa, Tokiossa. Tyyli perustuu pitkälti harjoittelemaansa kyokushiniin. Hänen järjestönsä järjestää Japanin mestaruuskilpailuja All-Japan Point & K.O. nimellä, jotka käydään Knockdown-otteluina kyokushinin tapaan.
Visan tietäjä

Visan tietäjä on somerolaisessa kansanperinteessä esiintyvä tietäjä ja ennustaja Somerniemen Vesanojan kylästä. Hänen kerrotaan ennustaneen että Somerolla taistellaan vielä niin kovin, että tukki kierii veressä Someron Joensuussa. Tietäjän kerrotaan myös kävelleen Vesanojalta Painiojärven poikki Somerniemen kirkkoon vettä pitkin kuivin jaloin ja kirkossa nähneen, miten piru kirjoittaa kirkossa nukkuvien nimiä veriseen hevosenvuotaan. Kun vuota tuli nimistä täyteen, piru venytti sitä hampaillaan saadakseen nimet mahtumaan, mutta ote kirposi ja piru löi päänsä seinään. Tällöin Visan tietäjältä pääsi nauru. Tämä ei kuitenkaan olisi kannattanut, sillä kun tietäjä palasi kirkosta järveä myöten kotiinsa, hänen jalkansa vajosivat veteen jo ensin nilkkaa, sitten polvea myöten.
Kansainvälistäminen ja lokalisointi

Internationalisointi (kansainvälistäminen) ja lokalisointi (kotoistus) ovat toimia, joilla sovitetaan tuotteita, kuten julkaisuja tai ohjelmistoja vieraaseen ympäristöön, erityisesti vieraiden maiden kulttuuriin. Ero internationalisoinnin ja lokalisoinnin välillä on hienovarainen mutta merkitsevä. Internationalisointi on tuotteiden sovittamista potentiaaliseen käyttöön periaatteessa missä tahansa, kun taas lokalisointi tarkoittaa erityispiirteiden lisäämistä tietyssä määrätyssä kohteessa tapahtuvaa käyttöä varten.

Haasteita

Internationalisointi ja lokalisointi luovat haasteita tietokoneohjelmistojen kehittäjille – etenkin jos niitä ei ole ohjelmistosuunnittelussa huomioitu alusta lähtien. Yleinen käytäntö on erottaa tekstidata ja muut ympäristöstä riippuvat resurssit (esimerkiksi kuvakkeet) ohjelmakoodista. Tällöin eri käyttöympäristöjen huomiointi onnistuu ihannetapauksessa erillisiä resursseja muokkaamalla ilman koodin muuttamista. Resurssien kertaantuminen vaikeuttaa ylläpitoa. Jos esimerkiksi usealla kielellä käyttäjälle näytettävää viestiä halutaan muokata, tarvitsee kaikki saman resurssin käännökset päivittää. Tätä tehtävää helpottamaan on tehty ohjelmistokirjastoja, kuten Gettext.
Koska vapaita ohjelmistoja voi kuka tahansa vapaasti muokata ja levittää, ne soveltuvat paremmin internationalisoitavaksi. Omistettuja ohjelmistoja ei yleensä käännetä kielille, joista ei koeta saatavan taloudellista hyötyä. Esimerkki projektista, joka on käännetty yli 70 kielelle, on KDE.
Estonia-teatteri

Historia

Estonia-teatterin rakennutti Tallinnan virolainen Estonia-seura ja sen vuonna 1913 valmistuneen rakennuksen suunnittelivat suomalaiset arkkitehdit Armas Lindgren ja Wivi Lönn. Lönn ja Lindgren voittivat rakennuksen suunnittelukilpailun työllään Thalia vuonna 1908 ja varsinaisesti rakennus suunniteltiin vuosina 1910–1913. Valmistunut rakennus oli monitoimitila, jossa oli 900-paikkainen teatterisali, 1 200 paikkainen konserttisali, kasino, ravintola ja biljardisali, liiketiloja ja eri seurojen kokoushuoneita. Kuvanveistäjä August Weizenberg lahjoitti teatterille kaksi marmoripatsastaan, Hämarik ja Koit. Estonia-teatterin lavasta tuli kansallinen päänäyttämö, jolla esitettiin puheteatteria, oopperaa ja balettia. Venäläiset viranomaiset pitivät Estonia-teatteria virolaisena suuruudenhulluutena ja rakennus olikin jatkuvasti viranomaisten silmätikkuna. 23. huhtikuuta 1919 rakennuksessa kokoontui Viron perustava kokous.
Estonia-teatteri kärsi huomattavia vahinkoja toisen maailmansodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimien tekemissä Tallinnan suurpommituksissa 9. maaliskuuta 1944. Vuosina 1946–1947 korjattu rakennus poikkesi jonkin verran edeltäjästään ja sen ulkoasu on pelkistetympi. Uusi rakennus perustui arkkitehtien Alar Kotlin ja Edgar Johan Kuusikin suunnitelmiin ja rakennusta innoitti 1930-luvun uusklassismi ja sodan jälkeisen ajan stalinistinen klassismi. Rakennuksen sivufasadi säilyi ennallaan, mutta muita muutettiin huomattavasti, minkä lisäksi rakennuksen sisätilat saivat aiemmasta jugend-tyylistä poikkeavan uusklassisen ilmeen. Virolainen puheteatteri siirtyi vuonna 1949 Viron draamateatteriin. 11. maaliskuuta 1990 rakennuksessa kokoontui Viron komitea (viroksi Eesti komitee). Vuonna 2003 rakennukseen valmistui uusi monikäyttölava ja teatterisali sai uuden ja nykyaikaisen näyttämön vuonna 2004. Vuonna 2013 vietettiin rakennuksen 100-vuotisjuhlallisuuksia.
Apenniinit

Apenniinit (ital. Appennini) on Italian itärannikkoa myötäilevä 1 400 kilometrin pituinen poimuvuoristo. Sen mukaan on nimetty Apenniinien niemimaa, jolla pääosa Italiasta sijaitsee. Apenniineja on kuvailtu Italian selkärangaksi.
Vuoristo on suurimmaksi osaksi metsäistä, mutta korkeimman huipun Corno Granden (2 912 metriä) yksi sivu on osittain jäätikön peittämä.  Itäiset, Adrianmereen laskevat rinteet ovat jyrkkiä, läntisistä muodostuu tasanko, jolla useimmat Italian historiallisista kaupungeista sijaitsevat. 
Apenniinien kasvillisuus muuttuu korkeuden mukaan ja pohjoisesta etelään. Pohjoisosien metsien valtalajeja ovat tammi, pyökki, kastanja ja mänty. Eteläosissa kasvaa orjanlaakerikasveja, laakeripuita,  mastiksipistaasia, myrttiä ja oleanteria. Viljelykasveista tärkeimmät ovat oliivipuu, jota kasvaa 1 300 metrin korkeudelle asti, sitrushedelmät eteläosassa ja viini, jota viljellään etenkin Toscanan, Lazion ja Apulian alueilla.