Aateli

Aateli tai aatelisto on eurooppalaiseen sääty-yhteiskuntaan kuuluva käsite. Se tarkoittaa syntyperänsä, maaomistuksensa ja osin myös ansioidensa perusteella etuoikeutettua yhteiskunnan kerrosta. Aateliuden kaltaisia ilmiöitä, aristokratiaa, esiintyy monissa kulttuureissa historian saatossa.
Euroopan aateli oli keskiajalla ja varhaisella uudella ajalla ennen kaikkea maanomistaja- ja sotilassääty, ja sittemmin myös ylempi virkamiessääty (virka-aateli). Aatelisto jakautuu yleensä useisiin luokkiin ylimystöstä alhaisaateliin.

Aatelisto nykyisin

Useimmissa maissa aateli on menettänyt valistusajan aatteiden vaikutuksesta erioikeutensa yhteiskunnan siirtyessä monarkiasta demokratiaan. Saksassa muutos tapahtui Weimarin tasavallan myötä 1919, Itävallassa aatelisto menetti etuoikeutensa 1920, Italiassa 1946, Puolassa 1918 (ja uudestaan 1945) ja Venäjällä 1917. Norjassa aatelisto lakkautettiin 1815, ja Tanskan aatelisto menetti erioikeutensa 1849. Tämän jälkeen aateluus on ollut luonteeltaan lähinnä symbolista.
Suomen aatelistoa ei tasavaltaisesta hallitusmuodosta huolimatta ole varsinaisesti lakkautettu, joskin se on menettänyt erityisasemansa ja kaikki erioikeutensa. Itsenäisessä Suomessa ei ole virallisia aatelisia tai aatelistoja, eikä Suomessa siis anneta aatelisarvoja, vaan aatelisuuden ideologiaa ylläpitävät ja harrastavat yksityiset henkilöt ja suvut, jotka ylläpitävät mm. aateliskalenteria. Suomen aatelistoon kuuluvat suvut ja henkilöt on lueteltu aateliskalenterissa. Lisäksi Suomessa asuu eurooppalaisten aatelissukujen jäseniä, joiden sukuja ei ole rekisteröity Suomen Ritarihuoneeseen. Ruotsissa ja Suomessa aateliston esimiestä ja puheenjohtajaa on nimitetty maamarsalkaksi.

Aatelin synty ja oikeudet

Aateli nautti aiemmin lain tai perinnäisoikeuden määräämiä, tavallisesti perinnöllisiä erioikeuksia. Uudenaikainen aateli sai alkunsa keskiajalla läänityslaitoksen yhteydessä. Aateli syntyi hallitsijalle uskollisista alamaisista, jotka saivat palkkiokseen verovapauksia ja läänityksiä. Aluksi aateluus oli henkilökohtainen arvo ja verovapaus, mutta sittemmin siitä kehittyi perinnöllinen, ja näin syntyi aatelissääty.
Maa-aatelilla tarkoitetaan sitä osaa aatelistosta, jonka taloudellinen ja poliittinen asema perustuu laajoihin maaomistuksiin.
Euroopan aatelisto omaksui monia asioita klaaniperinteestä. Tosin useimmissa maissa hylättiin klaaniperinteen keskeinen käytäntö, että päätöksenteossa on kuultava kaikkia klaanin jäseniä. Sen sijaan kehittyi senioraattiperiaate, jonka mukaan sukua edustaa sen vanhin miespuolinen jäsen. Tiukasti tulkittuna tämä kehittyi myös primogenituuriksi, jonka mukaan aatelisarvon perii vain perheen vanhin poika. Mikäli primogenituuria ei sovellettu, saattoi aatelistoon kuuluvien määrä vähitellen lisääntyä suureksi. Niinpä Puolan asukkaista oli aatelisia enimmillään lähes 10 prosenttia. Myös Espanjassa aatelisia oli suhteellisen paljon (7–8 % asukkaista 1700-luvulla – eniten Baskimaassa, jossa lähes jokainen mieshenkilö oli aatelinen). Samaan aikaan Italiassa, Saksassa, Ranskassa, Venäjällä ja Britanniassa aatelisia oli 1–2 % asukkaista.  Aatelisten suuri määrä johti usein siihen, että alempi aateli oli melko köyhää ja eli tavallisen kansan tavoin.

Ranska

Ensimmäiset varsinaiset aatelissuvut eli vanha aateli (ransk. ancienne noblesse) syntyivät Kaarle Suuren ajalla ritaristosta ja korkeista sotilasvirkamiehistä, jotka olivat perinteisesti vanhojen feodaaliperheiden jäseniä. Kuningas pyrki aateliston perustamisella alkujaan kuningasvallan vahvistamiseen sekä maa-ja aluehallinnon järjestämiseen. Niinpä markiisin (ransk. marquis, latin. marchis) arvo on peräisin Kaarle Suuren hallinnon ajoilta. Varhaiskeskiajan feodaaliylimysten ja myöhemmin aateliston johtamat ristiretket saivat alkunsa Ranskasta ja vahvistivat osaltaan varhaisaateliston asemaa läänitysten ja korkeiden virkanimitysten johdosta. Ranskan hovin etiketti on käytössä Euroopan muissa hoveissa. Aateliston kieli on ollut Euroopan hoveissa ranskan kieli. 
Aatelin erioikeudet olivat laajimmillaan 1700-luvun loppupuolella, jolloin aatelin ei tarvinnut maksaa valtion välittömiä veroja, tienpitomaksuja eikä sillä ollut virkamiesten majoitusvelvollisuutta. Sillä oli kuitenkin veronkanto-oikeus (seigneur) ja lähes täydellinen yksinoikeus ylempiin virkoihin. Aateliin oli lisäksi vaikea päästä, vaikka varallisuutta olisi ollut. Ranskalainen aatelinen ei saanut seurustella alempiarvoisen väestön kanssa eikä osallistua liikeasioihin. Eräs englantilainen ihmetteli Ranskan-matkallaan, miksi korkea-arvoinen ranskalainen aatelinen ei voinut ruokailla tuntemiensa suurtalonpoikien kanssa, kun tällainen oli Britanniassa aivan tavallista.
Ranskassa aatelisto samoin kuin papisto menetti kaikki erioikeutensa kansalliskokouksen 4. elokuuta 1789 tekemällä päätöksellä.

Preussi

Erityisesti Saksan pohjoisosiin vakiintui junkkerilaitos. Junkkerit olivat maanomistajaylimystöä, ja heillä oli runsaasti vaikutusvaltaa ja erioikeuksia. Nimitys junkkeri periytyy keskiajan yläsaksan sanasta Juncherre, joka tarkoittaa nuorta herraa (saks. Junger Herr). Järjestelmä syntyi 1300–1400-luvulla, kun hallitsijat pyrkivät asuttamaan saksalaisalueen rajoille upseereita, jotka pystyisivät puolustamaan maataan. Vuosisatojen ajan junkkerit hallitsivat Preussin maanomistusta, teollisuutta, kauppaa ja armeijaa. 1400-luvulta alkaen suurin osa Preussin virkamiehistä ja upseeristosta oli junkkereita. Saksassakin kuului tapoihin, että junkkerin poika ei voinut asettua porvarilliseen ammattiin vaan hänen piti pysyä maanomistajana.
Varsinainen aatelisluokka oli jo lakkautettu Saksan siirtyessä Weimarin tasavaltaan ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Nykyään Junker on käyttönimi Saksan tittelittömästä ylimystöstä.

Historiallinen aateli Suomessa ja Ruotsissa

Suomessa aatelissääty eli rälssi alkoi muodustua ristiretkiä ja rannikon ruotsalaisten kolonisaatiota seuranneen Ruotsin vallan myötä 1200–1300-luvuilla. Suomalaiset Moisioiden suurtalonpojat joutuivat uusien vallanpitäjien seurauksena luopumaan asemastaan ja heidän tilansa joutuivat Ruotsin kruunun ja katolisen kirkon omistukseen. Pääasiassa Suomen rälssi koostui ruotsalaisista ja saksalaisista suvuista. Tilusten rakenteista on päätelty, ettei käytännössä kukaan suomalainen suurtalonpoika päässyt nousemaan rälssiin. Vaikka alkuun heidän joukossaan oli muutama suomalainen nimi (Hyvälempi, Mielivalta), niin nämä lopulta katosivat.
Ruotsissa aatelissääty oli alkanut muodostua kuningas Maunu Ladonlukon antamasta Alsnön säännöstä (1279/80), joka myönsi henkilökohtaisen rälssin eli verovapauden niille, jotka suorittivat ratsupalvelusta. Näitä henkilöitä nimitettiin vapaamiehiksi eli rälssimiehiksi (frälsemän). Ruotsin vanhinta aatelia on kutsuttu nimellä uradeln tai självadeln. Saksankielestä lainattu aateli-käsite tuli Ruotsissa käyttöön 1500-luvulla. 
Keskiaikainen rälssiasema oli lähtökohtaisesti henkilökohtainen, eikä periytyvä. Käytännössä monet suvut kuuluivat rälssiin kuitenkin sukupolvesta toiseen. Jo 1300-luvulla Ruotsissa ja Suomessa tunnustettiin rälssiaseman periytyminen. Käytäntö jatkui Ruotsissa tällaisena aina 1400-luvulle asti, jolloin Sten Sture vanhempi ja hänen seuraajansa alkoivat jakaa ”nimitys- eli rälssikirjeitä”, yleensä jonkin palveluksen johdosta. Rälssiaseman sai 1500-luvulta lähtien pitää perintönä sekin, joka ei kyennyt suorittamaan ratsupalvelusta. Kuningas Eerik XIV perusti kreivin ja vapaaherran aatelisarvot 1561. Aatelisto sai suuria etuoikeuksia varsinkin maanomistukseen ja virkoihin nähden, ja siitä tuli vaikutusvaltaisin sääty valtiopäivillä.
Kuningas Kustaa II Aadolf perusti vuonna 1625 Ruotsin ritarihuoneen, joka yhdisti aatelissäädyn järjestäytyneeksi yhteisöksi, ja antoi 1626 ritarihuonejärjestyksen. Tarkoitus oli, että vanhimmat suvut saisivat ensimmäiset järjestysnumerot Ritarihuoneessa, näin tehtiinkin kreivien, vapaaherrojen ja ritareiden osalta, mutta todistusongelmien johdosta kaikkien 92 aatelissuvun numerot arvottiin. Kuningatar Kristiinan aikana Ruotsiin myönnettiin suuri määrä uusia aatelisarvoja. Myös kuningas Kaarle XI aateloi vilkkaasti, sillä hän halusi lujittaa kuninkaan valtaa uusien sukujen avulla, ”vanhojen” sukujen kustannuksella.
Aateliset olivat 1600-luvulla varsin velkaantunut väestöryhmä. He saivat helposti velkaa suuria tilojansa vastaan. Myöhemmin 1700-luvulla sallittiin rälssimaan omistus myös talonpojille ja aatelin omaisuutta saattoi siirtyä kauppiaille ja varakkailla talonpojille.
Suomen aateli oli vähälukuinen ja etäisyydet aateliskartanoiden välillä olivat pitkät. Kun seurustelu alempisäätyisten kanssa oli sopimatonta niin elämä saattoi olla yksinäistä.