Vuoden 2009 influenssapandemia

Oireista, hoidon tarpeesta ja ennaltaehkäisystä

Taudin yleisimmät oireet ovat äkillinen kuume, kurkkukipu, yskä ja nuha. Mahdollisia ovat myös jäsen- ja päänsärky, vilunväristykset ja väsymys. Oksentelu ja ripuli eivät ole tyypillisiä oireita, mutta niitäkin voi esiintyä.
Valtaosa sairastuneista ei tarvitse lääkärin hoitoa tai lääkitystä. Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen mukaan hoitoon on hakeuduttava, jos esiintyy tiettyjä oireita, esimerkiksi hengitysvaikeuksia, sekavuutta, kipua tai paineen tunnetta rinnassa tai voimakasta oksentelua. Riskiryhmään kuuluvan tulisi ottaa yhteys terveyskeskukseen herkemmin kuin muiden.
Taudin leviämistä voi ehkäistä esimerkiksi pesemällä usein kätensä, muun muassa ulkoa tultua. Desinfiointiainekaan ei ole välttämätöntä. Flunssalääkitys ei auta, ja hengityssuojaimet suojaavat vain nimeksi.

Riskiryhmä

THL:n mukaan suomalaisista 15 prosenttia eli noin 800 000 ihmistä kuuluu sikainfluenssan riskiryhmiin. Riskiryhmään kuuluvat raskaana olevat sekä ihmiset, joilla on krooninen sydän- tai keuhkosairaus, diabetes, maksan tai munuaisten vajaatoiminta, krooninen neurologinen sairaus tai hermolihastauti, vastustuskykyä alentava sairaus tai hoito tai sairaalloinen ylipaino.
Tauti tarttuu eniten lasten keskuudessa, toiseksi eniten nuorten aikuisten keskuudessa ja varsin vähän vanhusten keskuudessa. Suomessa tutkituista vuonna 2005 otetuista yli 1 000:sta verinäytteestä ilmeni, että isolla osalla vanhuksista (57 %:lla vuosina 1920–1929 ja 96 %:lla 1909–1919 syntyneistä) oli vasta-aineita A(H1N1)v:ta vastaan. ECDC:n mielestä tämä tuki käsitystä, että vuosien 1918–1919 espanjantaudille ja siitä periytyville virusmuunnoksille altistuminen oli kehittänyt vastustuskykyä nykyistä, 2009 virusta vastaan.

Taudin nimi

Taudista käytetään tiedotusvälineissä yleensä nimitystä ”sikainfluenssa”, vaikka taudinaiheuttajaviruksessa on elementtejä myös muista viruksista. Muita käytettyjä nimiä ovat Meksikon tauti, Meksikon influenssa ja Pohjois-Amerikan influenssa. WHO on kutsunut tautia influenssa A(H1N1):ksi 30. huhtikuuta 2009 alkaen.
ECDC käyttää taudinaiheuttajasta nimeä uusi influenssavirus A(H1N1) (the novel influenza virus A(H1N1)). Tutkijat käyttävät viruksesta yksilöllistä nimeä A/California/04/09. Nimitys influenssa A(H1N1)v -virus (missä v tarkoittaa ’varianttia’) on ollut laajasti käytössä. Nimitys H1N1pdm09-virus on esiintynyt julkaisuissa.
Viruksen tyyppi A(H1N1) on sama kuin espanjantaudissa vuodelta 1918 Vaikka virus pintaproteiineiltaan vastaa yleistä influenssan aiheuttajaa tyyppiä A(H1N1), virus ei ole tavanomainen kausi-influenssavirus.

Rokote ja lääkkeet

H1N1-sikainfluenssavirus on antigeenisesti hyvin erilainen kuin ihmisen H1N1-virus, ja siksi rokote ihmisten kausittaiseen influenssaan ei vuonna 2009 suojannut H1N1-sikainfluenssaviruksilta. Influenssakauden 2010–2011 kausi-influenssarokote sisälsi myös sikainfluenssasuojan.
Sikainfluenssaan tehoavat nykytiedon mukaan reseptilääkkeet oseltamiviiri (Tamiflu) ja tsanamiviiri (Relenza). Tanskassa havaittiin kesäkuun lopulla 2009, että eräällä potilaalla virus kehitti vastustuskykyä Tamifluta vastaan.
Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen tekemän tutkimuksen mukaan A(H1N1)v on erittäin herkkä interferoneille, jotka voivat siis sopia hoidoksi mahdollisiin lääkeresistentteihin viruskantoihin.
Euroopan unionissa on hyväksytty pandemiarokotteet, joiden kauppanimet ovat Celvapan, Focetria ja Pandemrix. Euroopan lääkevirasto suosittelee, että Pandemrix-rokotteesta riittää yksi annos yli 10-vuotiaille ja Focetriasta 9–60-vuotiaille, mutta muiden ikäryhmien tulisi saada kaksi annosta.
Sveitsin päätös kieltää lokakuussa 2009 eräiltä ryhmiltä toisen tehostetta sisältävän sikainfluenssarokotteen käyttö herätti maailmalla huomiota. Vastaavalle sveitsiläisyrityksen rokotteelle ei rajoituksia asetettu. Taustalla on epäilty olevan myyntilupiin liittyvää politiikkaa. Terveyden ja hyvinvoinnin laitos suositti 24. elokuuta 2010 rokotusohjelman keskeyttämistä Suomessa varotoimenpiteenä, kun saatiin viitteitä rokotteen yhteydestä narkolepsiaan. Jälkeenpäin kuitenkin sekä THL että Euroopan lääkevirasto totesivat rokotusohjelman hyötyjen olleen huomattavasti haittoja suurempia.

Kuolleisuus

Euroopan tautienehkäisy- ja -valvontakeskuksen (ECDC) joulukuun 2009 raportin mukaan kuolleisuus oli ollut teollisuusmaissa useimpien arvioiden mukaan alle 0,02 % sairastuneista. Varhaisten, heinäkuun 2009 tietojen mukaan koko maailman letaliteettiluku olisi ollut 0,6 % ja luvun vaihteluväli eri maiden välillä 0,1–5,1 %.
Kausi-influenssaan verrattuna pandeemiseen A(H1N1)v:een kuolee tyypillisemmin nuorempia ikäryhmiä.
Tavallinen influenssa tappaa joka vuosi 250 000–500 000 ja sairastuttaa vakavasti 3–5 miljoonaa ja tartuttaa 5–15 % väestöstä. Maailman terveysjärjestön mukaan kausi-influenssan ja pandeemisen A(H1N1):n kuolleisuusluvut eivät ole vertailukelpoisia, koska A(H1N1)-luvut ovat laboratoriossa vahvistettuja tartuntoja, kausi-influenssaluvut taas influenssakauden kuolleisuutta muun ajan kuolleisuuteen vertaamalla saatuja arvioita. 26. helmikuuta 2010 mennessä sikainfluenssapandemiaan oli kuollut vähintään 16 226 ihmistä maailmanlaajuisesti.

Pandemia

WHO nosti 27. huhtikuuta 2009 valmiustasoa sikainfluenssan varalta pandemia-asteikon tasolle 4 ja 29. huhtikuuta 2009 uhkatasolle 5. Kesäkuun 9. päivänä WHO:n edustaja arvioi taudin olevan hyvin lähellä pandemiaa. 11. kesäkuuta WHO nosti taudin uhkatasolle 6 eli näin ollen julisti sen pandemiaksi.
Vuoden 2010 alussa epäilyt sikainfluenssan pandemialuokituksen oikeellisuudesta joutuivat korkean tason kritiikin alaiseksi. Ulkopuoliset asiantuntijat alkoivat selvittää, onko WHO yliarvioinut riskejä luokitellessaan taudin pandemiaksi. WHO päätyi pandemialuokitukseen kuultuaan lausunnot asiantuntijoilta, joilla on kytköksiä rokoteteollisuuteen. Euroopan neuvoston terveystoimikunnan puheenjohtajan, epidemiologi Wolfgang Wodargin mielestä tapaus on yksi aikamme suurimmista skandaaleista lääketieteen alueella. Se on Wodarginin mukaan vesittänyt pandemia-käsitteen ja horjuttanut vakavasti luottamusta WHO:ta kohtaan. WHO:n itsensä nimeämä asiantuntijaryhmä on joka tapauksessa kritisoinut WHO:n toimia hätiköinnissä pandemian julistamisessa

Viruksen genomi

Yhdysvaltojen tartuntatautivirasto CDC on julkaissut Meksikon sikainfluenssan HA (EPI176470), NA (EPI176472) ja M (EPI176471) geenisekvenssit, jotka vahvistavat, että NA- ja M-geenit ovat lähtöisin euraasialaisesta siasta, kun taas HA-sekvenssit ovat pohjoisamerikkalaisesta siasta. S31N:n läsnäolo M-geenissä, joka on yleinen Euroopan sioissa, antaa virukselle vastustuskyvyn amantadiinille ja rimantadiinille. Sikojen H1N1-viruksen tehokas tarttuminen ihmisten välillä aiheuttaa epäilyn, että virus voisi kehittyä ja sopeutua edelleen vaihtamalla geneettistä tietoa ihmisten kausittaisen influenssan kanssa uudelleenjärjestelyin ja rekombinaatioin (mukaan lukien H274Y). Rekombinaatio sikojen H1N1-viruksen ja kausittaisen H1N1-viruksen välillä tuotti aikanaan 1918 espanjantaudin pandemiakannan.
Geenianalyysien perusteella A(H1N1)v oli espanjantautiepidemiasta lähtien kiertänyt sioissa varsin muuttumattomana, kunnes vuoden 1998 tienoilla sen geeniaines sekoittui ihmisen A(H3N2):n ja tuntemattoman lintuinfluenssaviruksen kanssa. Näin sian A(H1N1):stä tuli antigeenisesti hyvin erilainen ihmisissä kiertäneeseen H1N1-alatyyppiin verrattuna.
Kanadan kansallisessa mikrobiologian tutkimuslaitoksessa selvitettiin 6. toukokuuta 2009 viruksen geenikartta. Meksikon, Nova Scotian ja Ontarion näytteet osoittautuivat kaikki lähes identtisiksi. Geenikartta luovutettiin kansainväliseen geenipankkiin muiden tutkijoiden käytettäväksi.

Narkolepsiayhteys

Influenssa A(H1N1)-pandemiaan liittyi eräissä maissa tavallista suurempi narkolepsia-sairauden ilmaantuvuus perinnöllisesti alttiilla (HLA DQB1*06:02-geeni) lapsilla ja nuorilla. Alun perin narkolepsian laukaisijana pidettiin influenssarokotteiden, Pandemrixin ja Arepanrixin, sisältämää adjuvanttia eli tehosteainetta. Suomessa ja Ruotsissa rokotteen ottaneilla lapsilla ja nuorilla havaittiin epidemiologisissa tutkimuksissa moninkertainen riski sairastua narkolepsiaan verrattuna rokottamattomiin. Myöhemmin sama ilmiö todettiin Irlannin osalta. Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Ranskassa 16 sairastunutta käsittänyt tutkimus löysi samoin yhteyden rokotteisiin; sellaisia narkolepsiaan sairastuneita, jotka olisivat saaneet adjuvanttia sisältämättömän rokotteen, ei löytynyt tutkimuksessa melkein lainkaan, vaikka Yhdysvalloissa oli saatavilla vain sellaista rokotetta. Maailman terveysjärjestö ilmoitti 8. helmikuuta 2011, että Pandemrix-rokotteen ja narkolepsian yhteyttä tutkittiin 12 maassa ja että erityisesti epäiltiin geneettistä etiologiaa. Vuonna 2014 THL:n tutkijat päättelivät, että narkolepsiariski liittyikin Pandemrix-rokotteen sisältämän virusantigeenin valmistusprosessiin – Kanadassa käytössä oli Arepanrix, jonka antigeeni oli valmistettu erilaisella prosessilla, eivätkä narkolepsiatapaukset lisääntyneet Kanadassa.
Kiinassa havaittiin talvikaudella 2009–2010 3–4 kertaa odotettua suurempi määrä uusia narkolepsiatapauksia, joista 86 % oli lapsia. Narkolepsiatapaukset eivät ilmeisesti liittyneet influenssarokotteeseen, sillä vain 5,6 %:ssa tapauksista ilmoitettiin potilaan saaneen influenssarokotuksen. Tutkijat pohtivat, että talven hengitystieinfektiot kuten H1N1-tyypin influenssatartunta tai Streptococcus pyogenes -tartunta toimisivat narkolepsian laukaisijoina. Tämä tutkimus antaa kuitenkin vain hataria viitteitä siitä, että Kiinan narkolepsiatapaukset olisi saattanut aiheuttaa H1N1-virus.
Lääketieteellinen yhteisö kiinnitti huomiota influenssapandemian ja narkolepsian mahdolliseen yhteyteen, koska H1N1-influenssaan on aiemmin liittynyt neurologisia sairauksia: vuosina 1916–1923 esiintyi encephalitis lethargica -tautia samoihin aikoihin tuolloisen H1N1-pandemian, espanjantaudin kanssa; vuonna 1977 H1N1-rokote aiheutti Guillain-Barrén oireyhtymää.
Kansainvälinen tiedeyhteisö on tutkimuksista huolimatta epäillyt rokotteiden ja narkolepsian välistä yhteyttä. Vuoden 2011 lopulla Lancet hylkäsi suomalaisen tutkimusartikkelin aiheesta, koska ei tunneta mekanismia, joka selittäisi rokotteen laukaisevan narkolepsian, ja koska suuri julkinen narkolepsiakohu saattoi aiheuttaa narkolepsian ylidiagnostiikkaa eli tieteellisen vääristymän aineistoon.

Miten sikainfluenssa todetaan?

Tauti diagnosoidaan ylähengitystienäytteestä geenitestillä PCR-tekniikalla ja/tai virusviljelyllä. PCR-testillä haetaan viruksen H- tai N-proteiinin koodaavan geenimateriaalin täsmäävyyttä tautivirukseen. PCR-tutkimuksesta voidaan saada vastaus vuorokauden sisällä, parhaimmillaan jo samana päivänä kun tutkimus on aloitettu. Virusviljelyllä etsitään itse virusta soluviljelyssä, mikä kestää kauemmin; vastaus voi tulla viikon kuluessa.
Suomen Terveyden ja hyvinvoinnin laitos sai toukokuun alussa CDC:ltä tarvikkeita, joiden avulla laitos pystyi varmistamaan huhtikuun lopussa pystytetyn PCR-diagnostiikan luotettavuuden. Suomessa kolme laboratoriota tekee sikaspesifisen H1N1-viruksen diagnostiikkaa.
Hongkongin tavoitteena on kehittää sikainfluenssaviruksen pikatesti, jolla voitaisiin varmistaa tartunta muutamassa tunnissa.

Vuosi 2010

Syksyn 2010 kausi-influenssarokotteisiin on otettu mukaan myös tyyppi A(H1N1)v. Marraskuussa 2010 epidemian uutta aaltoa todettiin Suomessa ensimmäiseksi Parolan panssariprikaatissa. Parolassa todettu genotyyppi on muuttunut edellisvuotisesta, mutta ei niin paljon, että edellinen rokote ei antaisi suojaa. Sen sijaan Suomeen maailmalla liikkuu influenssa A(H3N2)- ja Influenssa B -kantoja, joille suojaa voinee antaa vain kausi-influenssarokote.

Vuosi 2011

Vuoden 2011 alussa niin sanottua sikainfluenssaa havaittiin erityisesti Britanniassa.