google/wiki40b huggingface dataset:
Mustavaris

Koko ja ulkonäkö

Pituus 44-46 cm, siipiväli 81-94 cm, paino 340-570 g. Pulleavatsainen, jyrkkäotsainen. Teräväkärkinen harmaa nokka. Vanhalla linnulla nokantyvi on harmaa ja höyhenetön ja sen jaloissa on mustat "housut". Kokomusta höyhenpuku (nuorella myös nokantyvi).
Vanhin suomalainen rengastettu mustavaris on ollut 12 vuotta 7 kuukautta 29 päivää vanha. Euroopan vanhin rengastettu mustavaris on ollut brittiläinen 20 vuotta 6 kuukautta vanha yksilö.

Levinneisyys

Mustavaris pesii laajalla alueella Euroopan länsireunasta Japaniin. Itäisin kanta kuuluu alalajiin pastinator. Maailman populaation koko on 20-35 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se on melko harvinainen Suomessa: 1 600–1 800 paria pesii Satakunnan ja Pohjanmaan viljelylakeuksien äärellä. Suomi on aivan lajin levinneisyysalueen luoteisreunassa. Etelä- ja Itä-Suomessa kiertelee alkukeväällä myös tuhansia Karjalankannaksella ja Aunuksen Karjalassa pesiviä lintuja. Suomessa se on muuttolintu, joka saapuu keväällä aikaisin helmi-maaliskuun vaihteessa, päämuutto on maalis-huhtikuun vaihteessa, ja syysmuutto tapahtuu huomaamattomasti syys-lokakuussa. Talvehtimisalueet ovat Etelä-Ruotsissa, Tanskassa ja manner-Euroopan länsiosissa.
Suomessa mustavaris pesii kaupunkien ja hautausmaiden puistoissa. Muuttoaikoina sitä tavataan tienvarsilla, pelloilla ja kaatopaikoilla.

Lisääntyminen

Pesii yhdyskuntina. Hatarahko risupesä on lehtipuussa tai männyssä. Munia on 3–5. Naaras hautoo 16–18 vrk. Emot ruokkivat poikasia 70–80 vrk (pesässä 30–36 vrk). Sukukypsä 2-vuotiaana.

Ravinto

Siemenet, vilja, juurekset ja muut viljelykasvit, pikkunisäkkäät, selkärangattomat, jätteet ja raadot.
Danelagen

Danelagen tai Danelaw (muinaisenglanniksi Dena lagu) eli ”tanskalaisten laki” oli varhaisella keskiajalla voimassa niillä itäisen ja pohjoisen Englannin alueilla, jotka viikingit olivat valloittaneet. Näissä osissa Englantia noudatettiin lakeja ja perinteitä, jotka erosivat anglosaksien hallitsemien alueiden tavoista.
Danelagen tarkoitti lain lisäksi myös itse valloitettuja alueita. Danelagenin alueella sijaitsivat muun muassa Jorvik (nykyinen York) ja Norvic (nykyinen Norwich).
Kanavuori

Vuoret

Kanavuori on jyrkkäseinäinen ja kallioinen ja sijaitsee Leppäveden rannalla. Vuoren korkeus on 197,5 metriä merenpinnasta ja yli sata metriä viereisten vesistöjen pinnasta. Kanavuoren pohjoispuolella on Koskenvuori. Koskenvuoren huippu ympäristöineen on luonnonsuojelualue. Kanavuoren lähistöllä on neljä pienempää luonnonsuojelualuetta. Kanavuori ja Koskenvuori ovat EU:n Natura 2000 -ohjelman suojelukohteita.

Kanavuoren luolasto

Vuoren toisella puolen sijaitsi aiemmin puolustusvoimien Suojeluvarikko (SluV, niin sanottu Kanavuoren varikko). Puolustusvoimien käyttöön oli Kanavuoren sisälle louhittu useaan kerrokseen noin 13 000 neliömetriä taisteluvälineiden säilytykseen ja huoltoon tarkoitettua varasto- ja työskentelytilaa. Luolastoa louhittiin talvisodan ajan, ja tunnelit valmistuivat 1940. Vuonna 1944 siellä aloitettiin pistoolin patruunoiden valmistus. Sotien jälkeen sinne varastoitiin aseita ja ampumatarvikkeita, 1950-luvulla linnoituskalustoa ja huoltovarmuusmateriaalia. Vuonna 1966 luolastosta tuli Puolustustusvoimien suojeluvarikko, ja 1974 aloitettiin suojelualantarvikkeiden kuten kaasunaamareiden valmistus. Puolustustoimien toiminta päättyi luolastossa vuonna 2003. 
Luolasto on vuodesta 2006 lähtien ollut yksityisen yrityksen Kiinteistö Oy Vuoriluolat omistuksessa. Joulukuussa 2009 Helsingissä toimiva valtakunnallinen Tekniikan museo solmi vuokrasopimuksen varastotilojensa sijoittamisesta Kanavuoreen. Myös jyväskyläläisen Alvar Aalto -museon varastotilat sijaitsevat Kanavuoren luolissa. Luolastossa on vuokratiloja myös tietotekniikalle. Vuonna 2019 Jyväskylän yliopiston kirjaston vapaakappalekokoelma siirrettiin luolastoon.
Lisäksi Kanavuoressa on ampumarata, pienyrityksiä ja korkean turvallisuusluokan konesali, jota operoi Tnnet Oy.
Miehikkälän Salpalinja-museo

Toimintaa

Vuosittain järjestetään Salpavaellus kesä-heinäkuun vaihteessa. Museon alueella järjestetään runsaasti erilaisia tapahtumia. Tapahtumien tiedot löytyvät mm. osoitteista www.salpakeskus.fi ja www.kaakko135.fi. Museolla järjestetään vuosittain mm. sotahistoriallinen luentosarja, johon liittyy aiheesta riippuen myös maastokäyntejä autenttisilla tapahtumapaikoilla.
Salpapolku on 50 kilometriä pitkä retkeilyreitti Virolahdella ja Miehikkälässä. Se kulkee osittain Salpalinjan reittiä. Sen varrella ovat sekä Virolahden Bunkkerimuseo että Miehikkälän Salpalinja-museo. Salpapolun varrella on kaksitoista tauko- tai yöpymispaikkaa kompostikäymälällä, kompostilla, nuotiokehällä ja puuvajalla varustettuna. Yöpymispaikoissa on laavu, eräkämppä tai jonkin muu ratkaisu. Polun varrella on myös kaksi vuokrattavaa 20:n hengen grillikotaa, joista toinen on Miehikkälän Sihkarinkalliolla ja toinen Miehikkälän Jermulan lähellä. Reittiin kuuluu neljä varaussaunaa, joista ensimmäinen on Virolahden Ravijoen paloasemalla, toinen Miehikkälän Muhikossa, kolmas Jermulan veteraanikämpällä Häyhinlammella ja neljäs, nimeltään Motti, Miehikkälän Salpalinja -museolla.

Kehitys

Aluetta on kehitetty myös Euroopan unionin rakennerahastojen ohjelmin. 1. heinäkuuta 2005 perustettiin Salpakeskus, joka koordinoi hankkeita. Hankkeita ovat 1999 alkaen olleet mm. Infraa elämyspalveluille, Avoinna ympäri vuoden -hanke, Elämyksiä Salpa-asemassa -hanke, Miehikkälän pitäjätalon kunnostaminen kulttuuritiloiksi -hanke, Pioneerimuseon toiminnan käynnistämishanke, Ylimaakunnallinen ulkoilu- ja luontomatkailuhanke, Kaakonkulman Salpalinja-hanke, Salpalinjan valtakunnallisen toiminnan käynnistäminen ja suunnitteluhanke, Salpakeskuksen suunnitteluhanke ja Miehikkälän Salpalinja -hanke. Museo on ollut partnerina myös kahdessa kansainvälisessä sotahistoriamatkailuun liittyneessä hankkeessa.
Museo on nykyään osa Salpakeskusta, joka muodostuu Miehikkälän Salpalinja-museon, Virolahden Bunkkerimuseon, Virolahden ja Miehikkälän Salpapolun ja valtakunnallisen Salpalinjan perinneyhdistyksen välisestä yhteistyöstä.
Manuel C. Sobreviñas

Manuel C. Sobreviñas (s. 7. huhtikuuta 1924) on filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 10. maaliskuuta 1955 ja nimitettiin Manilan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Tulanan titulaaripiispaksi 7. huhtikuuta 1979. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jaime Lachica Sin, jota avustivat Amado Paulino y Hernandez ja Protacio G. Gungon.
25. helmikuuta 1993 Sobreviñas sai nimityksen Imusin hiippakunnan piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 22. lokakuuta 2001.
Jemtsa

Jemtsa (ven. Е́мца, myös Jomtsa, Ёмца) on Vienanjoen sivujoki Arkangelin alueen Plesetskin ja Holmogoryn piireissä Venäjällä. Sen pituus on 188 kilometriä, valuma-alueen laajuus 14 100 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 70 kuutiometriä sekunnissa.
Jemtsa saa alkunsa Onegajoen itäpuolelta Režma- ja Krestovajajoen yhtymäkohdasta. Se virtaa soiden keskellä kohti itää ja kääntyy vähitellen kohti koillista ja pohjoista. Yläjuoksulla on paljon koskia. Joki jäätyy vain alajuoksultaan, joka on liikennöintikelpoinen. Vasemmanpuoleiset sivujoet ovat Vaimuga, Tegra, Suhaja Šeleksa, Šeleksa ja Sjamenga, oikeanpuoleiset Bolšaja Tšatša, Joga, Mehrenga, Kotšmas, Ižožka ja Pjarga.
Joen yläjuoksulla sijaitsevat Savinskin taajama ja Mirnyin kaupunki. Alajuoksu on tiheään asutettu.
Theopompos

Theopompos (s. n. 380 eaa.) oli antiikin kreikkalainen historioitsija ja reettori.

Elämä

Theopompos oli kotoisin Khioksesta. Varhaisessa nuoruudessaan Theopompos vaikuttaa viettäneen jonkun aikaa Ateenassa yhdessä isänsä kanssa, joka oli karkotettuna spartalaismielisyytensä vuoksi. Ateenassa hänestä tuli Isokrateen oppilas, ja hän eteni nopeasti retoriikassa. Isokrateen kerrotaan sanoneen, että Eforos olisi tarvinnut kannuksia mutta Theopompos suitset (Cicero, Brutus, 204). Täsmälleen samaa tarinaa kerrotaan Platonista, jonka kerrotaan sanoneen samaa koskien Ksenokratesta ja Aristotelesta.
Theopompos vaikuttaa kirjoittaneen ensin epideiktisiä puheita, jossa hän oli niin taitava, että sai joskus vuosina 352-351 eaa. puhujapalkinnon, jonka Artemisia II Karialainen myönsi miehensä kunniaksi, vaikka itse Isokrates oli kilpailijoiden joukossa. Opettajansa neuvosta hänestä tuli lopulta historioitsija, sillä hän sopi siihen laajan ihmsten ja paikkojen tuntemuksensa vuoksi. Aleksanteri Suuren avulla hän saattoi palata Khiokseen vuonna 333 eaa, ja hän toimi jonkun aikaa synnyinkaupunkinsa aristokraattisen puolueen yhtenä johtajana. Aleksanterin kuoltua hänet karkotettiin uudelleen ja hän pakeni Ptolemaioksen luo Egyptiin. Siellä hän sai jossain määrin kylmän vastaanoton. Hänen kuolemansa ajankohtaa ei tiedetä.
Akroliitti

Akroliitti oli antiikin Kreikan ja Rooman kuvataiteessa ihmistä esittävä veistos, jonka paljaat vartalon osat (kädet, jalat ja pää) olivat marmoria, ja muut osat kullattua tai vaattein peitettyä puuta. Nimitys tulee kreikan sanoista acros (äärimmäinen) ja lithos (kivi).
John Korty

John Korty (s. 22. heinäkuuta 1936) on yhdysvaltalainen ohjaaja, jonka elokuvien joukossa on Joulukertomus (Ms. Scrooge, 1997). Hän syntyi Lafayettessa, Indianassa, ja voitti vuonna 1978 parhaan dokumentin Oscar-palkinnon. Hänet on palkittu myös kahdella Emmyllä vuosina 1974 ja 1979.
Petrálonan luola

Luola ja sen tutkimushistoria

Petrálonan luola sijaitsee kalkkikivisen Katsíka-vuoren, jonka korkeus on noin 700 metriä, länsirinteessä noin 300 metrin korkeudella merenpinnasta. Luola on vuoren halkeamassa, jonka arvioidaan syntyneen jurakaudella noin 150 miljoonaa vuotta sitten. Itse luola on muodostunut mioseeni- tai plioseenikaudella arviolta noin 5 miljoonaa vuotta sitten. Luolassa on lukuisia kammioita ja käytäviä ja paljon stalagtiitteja ja stalagmiitteja. Koko luolaston pinta-ala on noin 10 400 neliömetriä ja käytävien yhteispituus noin 2 kilometriä. Lämpötila luolassa pysyy läpi vuoden noin 17 °C.
Luolan löysi Petrálonan kylän asukas Fílippos Chantzarídis vuonna 1959. Luolan suuaukko oli tukkiutunut, ja sen sisältä löytyi mahdollisesti satoja tuhansia vuosia suljettuna ollut tila. Luolasta tuli kuuluisa, kun tutkijat löysivät sieltä niin kutsutun Petrálonan kallon 15. syyskuuta 1960 Chrístos Sarigiannídiksen johdolla. Luolan järjestelmälliset tutkimukset alkoivat vuonna 1965 ja jatkuivat vuoteen 1976. Luola avattiin yleisölle vuonna 1979.
Kallon lisäksi luolasta on löydetty muun muassa leijonien, hyeenoiden, karhujen, pantterien, norsujen, sarvikuonojen, piisonien, peurojen, hevoseläinten sekä lukuisten lintu-, jyrsijä- ja lepakkolajien fossiileja. Luolassa on myös varhaisimmat tunnetut merkit ihmisen tulenkäytöstä sekä kaksi luolamaalausta, joista toinen esittää karhua ja toinen syömässä olevia ihmisiä. Luolassa ei kuitenkaan ole varmoja merkkejä siitä, että ihmiset olisivat varsinaisesti asuneet siellä.
Luolan yhteydessä toimii Petrálonan antropologinen museo. Siellä on luolasta tehtyjä löytöjä sekä rekonstruktioita luolasta ja sieltä tehdyistä löydöistä, mukaan lukien fossiileita sekä luisia ja kivisiä esineitä. Petrálonan kallo on esillä Thessalonikin Aristoteles-yliopiston geologian ja paleontologian museossa. Siitä on kopio luolassa alkuperäisellä paikalla.

Petrálonan kallo

Petrálonan kallo oli osa luurankoa, joka on myös säilynyt osittain. Se kuului noin 25–35-vuotiaalle naiselle. Kalloon kuuluu ihmiskallon yläosa ilman alaleukaa. Kallon ja luurangon arvioidaan kuuluneen Homo heidelbergensis -lajin ihmiselle. Näin se olisi edustanut siirtymävaihetta Homo erectus -ihmisestä Homo neanderthalensis -ihmiseen. Erään arvion mukaan ruumis olisi päätynyt luolaan alun perin mahdollisesti hyeenoiden tuomana.
Kallon iänmääritys perustuu luolan stratigrafian eli arkeologisten kerrostumien tutkimukseen, jokaisessa kerroksessa tavatun paleofaunan jäänteiden tutkimukseen, luolasta löydettyjen luiden ja tuhkan radiohiiliajoitukseen sekä stalagmiittien eli tippukivien ajoitukseen. Tärkein alaraja kallon iälle on se, että kallon päälle oli kehittynyt stalagmiittimuodostumaa, jonka iäksi on arvioitu 160 000–240 000 vuotta. Kallon itsessään arvioidaan olleen vanhempi, ja sen iäksi esitetään yleensä noin 200 000–400 000 vuotta. Suurimmillaan kallon iäksi on esitetty jopa 700 000 vuotta. Ajoituksesta kiistellään tutkijoiden parissa edelleen. Ajoituksen ongelmista huolimatta kallo on varhaisin Kreikasta tehty ihmislöytö ja myös yksi koko Euroopan varhaisimmista.
Ons Heemecht

Ons Heemecht (tai aiemmin Ons Hémécht) on Luxemburgin kansallislaulu. Sen luxemburginkielinen nimi on suomeksi ”Kotimaamme”. Laulun on säveltänyt Jean Antoine Zinnen vuonna 1864 Michel Lentzin vuonna 1859 kirjoittamiin sanoihin. Laulusta tuli kansallislaulu vuonna 1895.
August Karolus

August Karolus (s. 16. maaliskuuta 1893 – 1972) oli saksalainen fyysikko, joka teki merkittäviä keksintöjä, jotka liittyvät kuvasähkötykseen ja äänifilmiin. Hän keksi mm. sittemmin mukaansa nimetyn valoreleen karoluskennon. Vuonna 1925 Karolus, brittiläinen John Logie Baird ja yhdysvaltalainen C. F. Jenkins toisistaan riippumatta kokeilivat televisiolähetyksiä. Vuosina 1926–1945 hän oli professori Leipzigissa.
Punarintaluri

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 26 cm. Punarintaluri muistuttaa sateenkaariluria rakenteeltaan ja osin höyhenpuvultaan, jossa eroina ovat mustempi pää, otsan ja poskien violetinsininen ja vatsan purppuranpunainen väri. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun vatsa on tummanvihreä ja rinta vaaleamman oranssi.

Esiintyminen

Punarintaluri esiintyy Indonesiaan kuuluvilla Balilla, Lombokilla, Sumbawalla, Tanah Jampealla ja Kalaotoalla. Sen populaatio on pieni ja selvästi vähenemässä villilintujen pyydystämisen takia, ja siksi Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee sen vaarantuneeksi.

Lisääntyminen

Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesimäbiologia tunnetaan huonosti.

Ravinto

Punarintalurit liikkuvat yleensä parvissa ja ruokailevat kukkivien puiden latvuksissa. Ne syövät pääasiassa siitepölyä, mettä, kukkia, siemeniä ja hedelmiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja siitepölyn nuolemista varten.
Ryan Idol

Ryan Idol (s. 10. elokuuta 1966 Worcester, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi 1990-luvun homopornoelokuvissa. Hänen oikea nimensä on Marc Anthony Donais. Hän oli helmikuussa 1989 Playgirlin "Man of the Month"; hänen mallinuransa käynnistyi, ja hän tutustui myös aikuisviihdeteollisuuteen, jossa hän toimi vuoteen 1996 saakka.
Idol loukkaantui vakavasti 20. maaliskuuta 1998 pudottuaan kolmannessa kerroksessa sijainneen asuntonsa ikkunasta New Yorkissa. Vuonna 1999 hän kuitenkin esiintyi näytelmässä Making Porn. Hän esiintyi myös "Bill Tomina" Mark Dunnin kirjoittamassa homorakkaustarinassa Scent of Rain. Idolin Broadway-debyytti tapahtui vuonna 2007 Roundabout Theatre Companyssa Terrence McNallyn näytelmässä The Ritz.
Idol on todennut voivansa rakastaa kumman tahansa sukupuolen edustajaa. Hän on voittanut vuonna 1994 parhaan näyttelijän GayVN-palkinnon ja kuuluu GayVN Awardsin Hall of Fameen.
Spore Hero Arena

Vastaanotto

Peli sai hieman enemmän negatiivisia vastaanottoja, sillä Metacriticin 11 arvostelijan ja GameRankingsin 23 arvostelijan keskiarvoiksi muodostuivat 49/100 ja 48,13%.
IGN antoi pelille arvosanaksi 3.8/10, sanoen että "Huono seikkaileminen ja vielä pahempi taisteleminen eivät voi pelastaa tätä peliä. Jos haluat kunnon Spore kokemusta Nintendo DS:llä, kiinnity viime vuonna julkaistun alkuperäisen Spore Creaturesin pariin." 1UP.com antoi pelille arvosanaksi D:n sanoen puolestaan että "En tiedä kuinka kauan se voisi viedä että voitaisiin soveltaa Spore DS:lle, mutta tiedän, että se vaatii täysin erilaisen lähestymistavan kuin valitettavan yksinkertaisen Spore Hero Arenan." GamesRadar antoi pelille puolestaan 3/5 tähteä. Nintendo World Report antoi pelille 3/10 pistettä yllättyen Creature Creator-järjestelmästä sekä Nintendo WFC-tuesta, mutta pettyi Creature Creatorin rajallisuudesta, huonoista grafiikoista sekä pelin usein tylsäksi käymisestä.
Matti Puhakka

Matti Juhani Puhakka (s. 7. helmikuuta 1945 Eno) on suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän asuu Joensuun Enossa.
Puhakka valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran eduskuntavaaleissa 1975 Pohjois-Karjalan läänin vaalipiiristä. Eduskuntaurallaan hän toimi kahden valiokunnan puheenjohtajana, suuren valiokunnan johdossa vuonna 1975 ja sosiaalivaliokunnan johdossa vuosina 1979–1983. Hänet valittiin kansanedustajaksi yhteensä viisissä eduskuntavaaleissa, ja hän toimi kansanedustajana vuosina 1975–1991 ja 1995–1996. Eduskuntavaaleissa 1991 hän putosi eduskunnasta, mutta teki paluun eduskuntaan eduskuntavaaleissa 1995.
Puhakka toimi poliitikon urallaan useissa ministerintehtävissä. Kalevi Sorsan IV hallituksessa hän oli liikenneministeri toukokuusta 1983 marraskuuhun 1984 ja ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä joulukuusta 1984 huhtikuuhun 1987. Harri Holkerin johtamassa sinipunahallituksessa hän toimi huhtikuusta 1987 toukokuuhun 1989 työvoimaministerinä sekä ministerinä sosiaali- ja terveysministeriössä (vastuualueenaan työasiat) ja kesäkuusta 1989 huhtikuuhun 1991 työministerinä. Maaliskuusta 1990 hän oli myös ministeri sisäasiainministeriössä (vastuualueenaan aluepolitiikka). Yhteensä Puhakalle kertyi ministeripäiviä 2913.
Puhakalla on työteknikon koulutus, joksi hän valmistui vuonna 1972. Ennen eduskuntauraansa hän toimi vuodesta 1965 vuoteen 1975 korjausmiehenä Enso-Gutzeitin Uimaharjun tehtailla Enossa ja vuosina 1972–1975 pääluottamusmiehenä. Pudottuaan eduskunnasta vuonna 1991 hän palasi Enzo-Gutzeitin palvelukseen projektipäälliköksi. Vuodesta 1993 vuoteen 1995 hän toimi Pohjois-Karjalan liiton maakuntajohtajana ja helmikuussa 1996 hän aloitti Kansaneläkelaitoksen johtajana. Puhakka jäi eläkkeelle 1. maaliskuuta 2010.
Puhakka oli presidentin valitsijamies kolmissa vaaleissa, vuosina 1978, 1982 ja 1988. Poliittisella urallaan hän on toiminut myös Enon kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1972–1975 ja Joensuun kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1976 vuoteen 1996. Vuodesta 1993 vuoteen 1994 hän oli kaupunginvaltuuston puheenjohtaja. Puhakka on ollut myös jäsenenä SDP:n puolueneuvostossa, puoluetoimikunnassa ja puoluehallituksessa. 
Tasavallan presidentti myönsi Matti Puhakalle ministerin arvonimen 27. marraskuuta 2009.
Puhakka on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Eija Pokkinen

Eija Pokkinen (s. 6. joulukuuta 1939 Kirvu) on suomalainen näyttelijä, malli sekä elokuvien ja kirjojen suomentaja. 
Pokkinen on esiintynyt pääosassa Risto Jarvan elokuvissa Loma ja Jäniksen vuosi, Jaakko Pakkasvirran elokuvassa Vihreä leski sekä myöhemmin Joukon äitinä sarjassa Rauta-aika. Näyttelemisen lisäksi hän on toiminut valokuvamallina ja mannekiinina muun muassa Pariisissa. 
Pokkinen on suomentanut suuren määrän etenkin englannin-, italian- ja ranskankielisiä elokuvia sekä kirjallisuutta sarjakuvista ja lastenkirjoista tietokirjoihin ja aikuisten kaunokirjallisuuteen.
Superunknown

Kappaleista

”She Likes Surprises” on vain albumin kansainvälisillä versioilla, eikä sitä löydy albumin yhdysvaltalaisilta versioilta, paitsi 12″ LP-versiolta.
Kappaleen ”Spoonman” nimen keksi Pearl Jamin Jeff Ament, joka esitti elokuvassa Singles (1992) yhtä elokuvassa esiintyvän fiktiivisen yhtyeen jäsentä. Hän teki mahdollisista kappaleiden nimistä listan, jolla oli ”Spoonman”. Chris Cornell sai siitä idean kappaleeseen. ”Spoonmanin” demo-versiota käytetään elokuvassa.
Albumille kirjoitettiin kappale ”Flutter Girl”, mutta se ei lopulta päässyt albumille. Kappale päätyi myöhemmin Cornellin soolo-albumille Euphoria Morning.
Felice Cece

Felice Cece (s. 26. maaliskuuta 1936) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 5. heinäkuuta 1959 ja nimitettiin Calvi e Teanon hiippakunnan piispaksi 17. elokuuta 1984. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Bernardin Gantin, jota avustivat Giuseppe Costanzo ja Matteo Guido Sperandeo. Cecen johtama hiippakunta nimettiin 30. syyskuuta 1986 uudelleen Teano-Calviksi.
Cece sai 8. helmikuuta 1989 nimityksen Sorrento-Castellammare di Stabian arkkihiippakunnan arkkipiispaksi.
Olevisten kirkko

Historia

Norjan kuningas Olavi II Pyhään liitetty Pyhän Olavin kultti levisi levisi kauppaiden mukana Skandinaviasta Suomeen, Novgorodiin ja Tallinnaan. Pyhän Olavin kultin mukana levisi myös Pyhän Olavin kilta. Tallinnassa kilta juurtui Toompean alapuolella olevan kaupungin alueelle, jolla on vanhastaan ollut skandinaavisten kauppiaiden asutusta ja tälle alueelle rakentui myös Olevisten kirkko. Ensimmäinen maininta Pyhän Olavin kirkosta historiallisissa lähteissä on vuodelta 1267, mutta alkuperäisen kirkon sijaintipaikkaa ei tunneta. Nykyinen kirkko valmistui todennäköisesti vuonna 1330. Nykyisenlaisen goottilaisen ulkomuotonsa se sai 1400-luvulla. Kirkko oli roomalaiskatolilainen vuoteen 1524 saakka, jolloin siellä pidettiin Viron ensimmäiset protestanttiset saarnat uskonpuhdistukseen liittyen. Kirkon korkean tornin rakentaminen liittyy myöhäiskeskiajan taloudelliseen nousuun. Alun perin 159 metrin korkeuteen kohonnut torni oli oman aikansa eurooppalaisista rakennuksista luultavasti toiseksi korkein. Salama sytytti tulipalon vuonna 1625, minkä jälkeen Kirkon tornin pituutta lyhennettiin kahdellakymmenellä metrillä. Toisen salaman aiheuttama tulipalo teki hävityksiään vuonna 1820 ja tulipalon loimun sanotaan näkyneen aina Suomenlahden toiselle puolelle Helsinkiin saakka. Kirkko korjattiin ja vihittiin uudellen käyttöön kaksikymmentä vuotta myöhemmin. Kirkko kuului saksalaiseen seurakuntaan vuoteen 1940 saakka ja vuodesta 1950 se on ollut Viron evankelisten kristittyjen ja baptistiseurakuntien liiton käytössä.

Rakennus

Alun perin 159 metriä korkea kirkon torni teki siitä omana aikanaan Euroopan toiseksi suurimman rakennuksen, mutta tulipalon takia sen nykyinen korkeus on 123,7 metriä. Kirkon sisätilan korkeus on 31 metriä. Kirkon tornin näköalatasanne on avoin yleisölle. Kirkkoon kuuluu myös Pyhän Marian kappeli, joka on rakennettu alun perin vuonna 1404, mutta on nykymuodossaan peräisin vuosilta 1513-1523. Kappeliin kuuluu myös sen rakentamista tukeneen kauppiaan Hans Pawelsin kenotafi.
Rafael Engelberg

Rafael Zacharias Engelberg (31. tammikuuta 1882, Pulkkila – 19. lokakuuta 1962, Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja järjestövaikuttaja.
Pulkkilassa syntyneen Engelbergin vanhemmat olivat maanviljelijä Anders Eliel Engelberg ja Christina Augusta Montin. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1902 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1907 ja lisensiaatiksi 1914. Engelberg väitteli tohtoriksi 1914 aihenaan Kalevalan sisältö. 
Engelberg oli Tampereen ja Kotkan työväenopistojen johtajana 1916-1919. Hän oli toimittajana Helsingin Sanomissa ja Suomen Viestissä sekä myös Hengellinen Työ-lehden päätoimittajana. Engelberg toimi virkamiehenä kouluhallituksessa ja hän oli myös Työväenopistojen liiton sihteerinä 1920-1926 ja Suomalaisuuden liiton puheenjohtajana 1920–1924. Engelberg oli toiminnanjohtajana tai sihteerinä myös useissa muissa järjestöissä kuten Henkisen Työn Yhtymässä, Itsenäisyyden liitossa ja Suomi-seurassa. Engelberg kuului 1930-luvun alussa myös Lapuan liikkeen taustavaikuttajiin Helsingissä. Hän sai kanslianeuvoksen arvonimen vuonna 1952.
Engelberg kirjoitti runoja, kansantieteellisiä teoksia ja 1940-luvulla kaksi kirjaa Amerikan suomalaisten elämästä.