google/wiki40b huggingface dataset:
Rakkauden lähde

Juoni

Elokuvan tarina alkaa muutamaa vuotta myöhemmin kuin mihin Jean de Florette jäi. Nuori nainen Manon (Emmanuelle Béart) asuu lähellä isävainajansa entistä maatilaa Ranskan Provencen maaseudulla ja opiskelee maanviljelyä paikallisen vanhemman pariskunnan avulla. Ugolin Soubeyran (Daniel Auteuil) kasvattaa setänsä Le Papet’n (Yves Montand) kanssa seudulla neilikoita, joiden kasteluveden he ottavat Manonin entisellä kotitilalla sijaitsevasta lähteestä.
Ugolin näkee Manonin kylpemässä alasti vuoripurossa ja päättää valloittaa tytön itselleen. Manon kuitenkin suhtautuu mieheen halveksivasti ja ihastuukin paikkakunnalle vasta muuttaneeseen nuoreen opettajaan Bernardiin. Manon tietää, miten Ugolin, tämän setä ja muut kyläläiset aiheuttivat hänen isänsä perikadon vuosia aiemmin: he tukkivat isän mailla olleen lähteen, joka olisi auttanut tämän viljelyksiä menestymään.
Eräänä päivänä ollessaan etsimässä eksynyttä vuohta Manon löytää maanalaisen vesisuonen, joka tuo vettä lähteeseen. Kostoksi hän päättää tukkia veden virtauksen savella ja kivillä. Sekä Ugolin että muut lähteen kasteluvedestä riippuvaiset viljelijät vaipuvat epätoivoon peltojensa kuivuessa ja satojensa pienentyessä ja uskovat jonkin suuremman voiman rankaisevan heitä Manonin isän petkuttamisesta. Manon nostaa virallisen syytteen Ugolinia, Le Papet’ta ja kyläläisiä vastaan lähteen tukkimisesta. Syytetyt yrittävät kiistää kaiken, mutta esiin astuu salametsästäjä joka vuosia aiemmin näki Ugolinin ja Le Papet’n tukkimassa lähdettä.
Ugolin yrittää vielä kerran epätoivoissaan kosia Manonia, mutta tämän kieltäydyttyä tuntee niin suurta häpeää että hirttäytyy. Kyläläiset pyytävät Manonia mukaan uskonnolliseen kulkueeseen kuivuneelle lähteelle, jossa he haluavat tunnustaa tekonsa Jumalalle. Bernardin avulla Manon avaa juuri silloin tukkimansa vesisuonen, ja lähde alkaa taas täyttyä.
Manon ja Bernard menevät naimisiin ja Manon tulee raskaaksi. Le Papet on suruissaan veljenpoikansa itsemurhasta ja murtuu vielä pahemmin kun saa selville, että Manonin isä Jean oli itse asiassa hänen siittämänsä lapsi. Mies kuolee nukkuessaan. Testamenttikirjeessä hän jättää koko omaisuutensa Manonille, jonka nyt tietää poikansa tyttäreksi.

Vastaanotto

Sekä Jean de Florette että Rakkauden lähde menestyivät hyvin sekä taloudellisesti että kriitikoiden arvioissa. Emmanuelle Béart sai roolistaan ranskalaisen César-palkinnon.
The New York Timesin kriitikot valitsivat molemmat elokuvat vuonna 2004 kaikkien aikojen tuhannen parhaan joukkoon maailmassa.
Skagway

Maantiede

Skagway sijaitsee Yhdysvaltojen Alaskan osavaltion kaakkoisosassa Inside Passage-salmen pohjoiskärjessä. Matkaa Alaskan pääkaupunki Juneauhun on linnuntietä noin 165 kilometriä ja Whitehorsen Kanadan Yukonissa tietä pitkin noin 180 kilometriä. Osa kaupungin keskustaa kuuluu Klondike Gold Rush National Historical Park-puistoon. Lähistöllä kulkevat Chilkoot- ja White Pass -kulkureitit.

Historia

Nykyisen Skagwayn alueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat tlingitit, jotka tunsivat paikan nimellä Skagua, joka viittaa tuuliseen paikkaan. Chilkoot Trail oli intiaanien käyttämä kauppareitti, jota pitkin kuölkivat sittemmin Yukonin alueelle kulkevat kullanetsijät.  Lokakuussa 1887 kapteeni William Moore ja hänen poikansa Bernard moore valtasivat paikalta 160 eekkerin kokoisen tulan, jolle he rakensivat mökin ja laiturin. Paikkaa he kuistuivat nimellä Mooresville. Klondiken kultaryntäys alkoi, kun elokuussa 1897 löydettiin kultaa satojen kilometrien päässä Skagwaystä Klondikejoen sivuhaaralta. Mooresville alkoi pian täyttyä kullanetsijöistä ja se sai uuden nimen Skaguay, joka myöhemmin muuntui muotoon Skagway. Vuonna 1898 kaupungissa oli arviolta 8 000–10 000 asukasta ja White Pass and Yukon Route-rautatien rakentaminen alkoi. Soapy Smithin johtama rikollisjoukkio vaikutti kaupungissa 8. heinäkuuta 1898 saakka, jolloin raivostunut väkijoukko surmasi hänet. 
Skagwaystä tuli Alaskan ensimmäinen kaupunki 28. kesäkuuta 1900, eli päivää ennen Juneauta. Yhdysvaltojen ja Kanadan rajan kulusta alueella sovittiin vuonna 1903. Sopimukseen saakka alueella olivat vaikuttaneet niin Yhdysvaltain armeijan joukot, kuin Kanadan ratsupoliisikin. Matkailijoita alkoi saapua seudulle vuodesta 1924 lähtien, jolloin höyrylaivat alkoivat viipyä satamassa pidempään. Toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltojen armeija otti haltuunsa kaupungin toimintoja, kuten rautatien ja paikallisen paloaseman. Rautatietä käytettiin Alaskan tien rakennushankkeen huoltamiseen. Armeijan joukot poistuivat kaupungista vuonna 1945. Vuonna 1963 ensimmäinen Alaska Marine Highway-yhtiön lautta aloitti liikennöinnin kaupunkiin ja vuonna 1973 perustettiin Klondike Gold Rush National Historical Park-puisto. Skagwayn kaupunki lakkautettiin 25. kesäkuuta 2007 ja samalla Skagwaystä tehtiin borough tai kunta.

Talous

Huomattava taloudellinen tekijä Skagwayssä on matkailu. Kesäisin kaupungissa käy lähes miljoona matkailijaa ja huippukautena jopa 10 000 matkailijaa päivässä. Matkailijoita tulee etenkin risteilyaluksilla. Paikalliset keräilevät myös kuusen silmuja, joita käytetään esimerkiksi oluen valmsitamsieen.
Kotitalouksien keskimääräiset vuotuiset ansiot Skagwayssä vuosien 2013 ja 2017 välillä 70 623 dollaria ja henkilöä kohden 39 376 dollaria. Kaupungin asukkaista 4,3 % eli köyhyysrajan alapuolella.

Väestö

Skagwayn asukasluku oli Yhdysvaltojen vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 968 ja vuoden 2018 arvion mukaan 1 148. Kaupungin asukkasita 86,8 % oli taustaltaan valkoisia, 0,7 % mustia, 5 % intiaaneja, 2 % aasialaisia ja 4,9 % latinoja. Asukkaista 8,4 % oli syntynyt ulkomailla ja 11 % puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia.
Tihvinän piiri

Tihvinän piiri (ven. Ти́хвинский райо́н, Tihvinski raion) on paikallinen itsehallintoalue Leningradin alueella Venäjällä. Piiri on perustettu vuonna 1927. Sen pinta-ala on 7 018 neliökilometriä.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan piirissä asui yhteensä 70 988 henkeä, joista valtaosa piirin hallintokeskuksessa Tihvinässa (Tihvinän kaupunkiasukkaat: 58 459 as.).

Sijainti ja luonto

Tihvinän piiri sijaitsee Leningradin alueen itäosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Lotinapellon ja Podporožjen piireihin, idässä Vologdan alueeseen, kaakossa Boksitogorskin piiriin, etelässä Novgorodin alueeseen, lounaassa Kirišin ja luoteessa Olhavan piiriin.
Pinta-alasta 84 % on metsää. Vuonna 2001 koillisosaan perustettiin Vepsän metsä -luonnonpuisto. Piirin halki virtaavat Säsjoki ja Paksujoki.

Historia

Seudulla on ollut asutusta jo neoliittikaudella. Jokien varrella esiintyy keskiaikaisia kurgaanihautoja. Säsjoelta on löydetty varhaiskeskiaikaisen linnoituksen jäänteet. Vuonna 1560 perustetun Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen luostarin yhteyteen syntyi kauppa- ja käsityöläiskeskus, josta myöhemmin kehittyi Tihvinän kaupunki. 1800-luvun alusta aina 1960-luvulle seudun kautta kulki Tihvinän vesitie, joka oli tärkeä tavarakuljetusten reitti.
Seutu on vanhaa vepsäläisten asuinaluetta. Nykyään vepsäläisiä asuu Pašozeron kunnassa.
Toisessa maailmansodassa osa piiristä oli saksalaisten miehittämänä.

Hallinto

Piirin hallinnollinen keskus on Tihvinän kaupunki. Sen lisäksi piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Bor, Gankovo, Gorka, Koskovo, Melegežskaja Gorka, Pašozero, Šugozero ja Tsvyljovo.
Piirin päämies on Viktor Matvejev, piirihallinnon päämies Nikolai Žukovetski.

Talous

Valtaosa piirin asukkaista asuu Tihvinän kaupungissa, joka on huomattava teollisuuskeskus. Maaseudulla toimii 9 maatalousyritystä, kaksi kalankasvattamoa ja 25 yksityistilaa. Maatalous tuottaa etupäässä maitoa, lihaa, perunaa ja vihanneksia.

Liikenne

Piirin kautta kulkee Uuden Laatokan ja Vologdan välinen maantie sekä Pietarin ja Vologdan välinen rautatie. Tihvinän asemalta haarautuu rata Budogoštšiin.

Kulttuuria ja nähtävyyksiä

Tärkeimmät nähtävyydet ovat Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen luostari ja Tihvinän vanha keskusta. Maaseudulla on 1700–1900-luvun alun arkkitehtuurin muistomerkkejä, kuten vuonna 1711 rakennettu Zarutševjen kirkko, Haragenitšin tsasouna vuodelta 1823, Lukinon kylän vanhat asuintalot.
Pehmytkudossarkooma

Pehmytkudossarkoomat ovat harvinaisia elimistön tukikudoksista alkunsa saavia syöpiä, sarkoomia. Niihin lukeutuvat esimerkiksi liposarkooma, leiomyosarkooma ja fibrosarkooma. Tavallisimmin pehmytkudossarkooma esiintyy raajassa, mutta se voi kehittyä mihin tahansa. Tyypillinen sairastumisikä on 60 vuoden kieppeillä. Suomessa todetaan vuosittain noin 180 uutta tapausta.
Yleisesti ottaen ei tiedetä, mitkä tekijät pehmytkudossarkoomalle altistavat. Tunnettuja riskitekijöitä ovat Li–Fraumenin oireyhtymä, neurofibromatoosi 1 tai aiempi sädehoito sittemmin kehittyneen pehmytkudossarkooman alueelle, mutta nämä pätevät vain harvoihin potilaisiin.
Tavallisesti pehmytkudossarkooma ilmenee kivuttomana, kasvavana kyhmynä. Pääasiallinen hoitomuoto on leikkaus. Suurin osa sairastuneista paranee pysyvästi, mutta paikallinen tai etäpesäkkeinen uusiutuminen on mahdollinen.
Sergei Aleksandrovitš

Sergei Aleksandrovitš Romanov (ven. Серге́й Алекса́ндрович Рома́нов; 11. toukokuuta (J: 29. huhtikuuta) 1857 Tsarskoje Selo – 17. helmikuuta (J: 4. helmikuuta) 1905 Moskova) oli venäläinen suuriruhtinas ja keisari Aleksanteri II:n neljäs poika. Hän oli keisari Aleksanteri III:n veli ja veljenpoikansa keisari Nikolai II:n lanko.
Sergei Aleksandrovitš osallistui Venäjän ja Turkin sotaan vuosina 1877–1878. Vuonna 1881 tehdyn Palestiinan-matkan tuloksena oli hänen johtamansa Ortodoksisen Palestiina-seuran perustaminen. Vuosina 1887–1891 hän toimi Henkikaartin Preobraženskin rykmentin komentajana. Vuodesta 1891 lähtien hän oli Moskovan kenraalikuvernööri ja sen ohella vuodesta 1896 Moskovan sotilaspiirin joukkojen komentaja.
Suuriruhtinas oli naimisissa keisarinnan siskon, Hessenin prinsessan Jelizaveta Fjodorovnan kanssa. Hänet tunnetaan äärimmäisenä taantumuksellisena, uskonnollisena fanaatikkona ja antisemiittinä. Hänellä oli huomattava vaikutus Nikolai II:n sisäpolitiikkaan. Moskovan kenraalikuvernöörinä Sergei Aleksandrovitš vainosi juutalaisia ja toimi aktiivisesti vallankumouksellisten nujertamiseksi. Sosialistivallankumouksellinen Ivan Kaljajev murhasi hänet Kremlissä.
Hämeen ryhmä

Hämeen ryhmä oli valkoisen armeijan ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Ryhmän päällikkönä toimi eversti Martin Wetzer. Hämeen ryhmä perustettiin, kun eversti Wetzer sai kaikkien valkoisten joukkojen päällikkyyden akselilla Ruovesi - Vilppula - Mänttä 5. helmikuuta 1918. Hämeen ryhmän ensimmäinen esikunta oli Haapamäellä, josta se siirrettiin Vilppulaan 17. helmikuuta 1918. Ryhmän vastuulla oli rintamaosuus Näsijärvestä Päijänteeseen.
Aku Ahjolinna

Aku Antero Ahjolinna (s. 8. elokuuta 1946 Helsinki) on suomalainen balettitanssija ja koreografi.
Ahjolinna pääsi Kansallisoopperan balettikouluun vuonna 1959. 17-vuotiaana vuonna 1963 hän sai kiinnityksen tanssijaksi Suomen Kansallisbalettiin ja eteni solistitanssijaksi vuonna 1969. Ahjolinna on opiskellut myös Leningradissa Vaganovan balettiakatemiassa, Englannissa, Ranskassa, Unkarissa ja Yhdysvalloissa ja tehnyt lukuisia kiertuita Suomessa ja ulkomailla. Koreografina Ahjolinna aloitti vuonna 1984 Paavo Heinisen Silkkirumpu-oopperassa. Hän jäi baletista eläkkeelle vuonna 1993.
Ahjolinnan rooleja olivat muun muassa kaani Girei Bahtsisarain suihkulähteessä, Crassus Spartacuksessa, Jago Othellossa ja äiti baletissa Bernarda Alban talo.
Ahjolinnan puoliso on balettitanssija ja -pedagogi Saga Eriksson. Ahjolinna on vakaumukseltaan ortodoksi.
Thunder Island

Kiitokset

"Can Do" Lou Stewart, Buddy Thornton, David Crowther, Jann Zlotkin, Noreen Reilly, Joe ja Jody huoneistosta, Marty Pichinson, Michael Rosenfeld, Bernie Gudvi, Bruce Hensall, Henry Couch, Troy Blakely.
Sisätönjärvi

Maantietoa

Järven pituus on 700 metriä, leveys 200 metriä ja sen pinta-ala on 8,5 hehtaaria. Se sijaitsee Sisätön kylän peltoaukean luoteisreunassa noin puoli kilometriä Sisätönjoesta länteen. Siihen laskee viisi metsä- tai pelto-ojaa, joista luoteisrantaan laskee noin 600 metriä pitkä Mustalammen laskuoja. Sisätönjärven laskuoja on Myllyjoki, joka yhtyy Sisätönjokeen pari kilometriä ennen Vahojärveä. Rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä. Puolet rannasta on peltojen ympäröimää ja loput on metsää. Järvellä on ollut neljä maatilaa, mutta nykyään niitä on vain kaksi. Rantaan on rakennettu viisi vapaa-ajan asuntoa tai rakennusta. Niille johtaa tiet yhdystieltä 2764.
Erik Grotenfelt

Erik Herman Woldemar Grotenfelt (24. heinäkuuta 1891 Viipuri – 3. huhtikuuta 1919) oli suomalainen jääkäritaustainen reservin vänrikki ja filosofian maisteri.

Nuoruus

Erik Grotenfeltin vanhemmat olivat prokuraattori ja  korkeimman oikeuden presidentti Berndt Julius Grotenfelt ja Aline Söderhjelm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1917 Siri Matilda Studdin kanssa.
Grotenfelt kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1909 Uudesta Ruotsalaisesta Oppikoulusta ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1909–1914 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1913 ja sai filosofian maisterin arvon vuonna 1914.

Jääkäri ja aktivisti

Grotenfelt liittyi yhtenä vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 5. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hän erosi heikon terveydentilansa vuoksi kesäkuussa 1915. Hän oleskeli seuraavaksi Tukholmassa ja Helsingissä ja alkoi syksyllä 1916 kirjoitella huomiota herättäneitä sotatilanneselostuksia Dagens Pressiin sekä aloitti Venäjän vallankumouksen puhjettua keväällä 1917 vilkkaan toimintajakson kirjoitellen sekä Svenska Presseniin että aktivistien äänenkannattajaksi toukokuussa 1917 perustettuun Svenska Tidningeniin päivittäin Suomen itsenäisyysvaatimuksia valaisevia kirjoituksia ja taisteli kiivaasti niitä sanomalehtiä ja poliitikkoja vastaan, joiden mielestä Suomelle olisi kuulunut vain laajennettu autonomia. Hän toimi sen osakuntien valitseman valtuuskunnan toimeliaimpana jäsenenä, joka keväällä 1917 johti ylioppilaspolitiikkaa ja tilanteen johdosta joutui kosketuksiin myös Venäjän vallan edustajien kanssa, esimerkiksi ministeri Kerenskin ja amiraali Maksimovin.

Toiminta Suomen sisällissodan aikana

Sisällissodan aikana Grotenfelt toimi Punaisen Suomen hallinnassa olevassa Helsingissä ja kuului salaisen Vapaa Sana – Fria Ord -lehden toimituskuntaan, jossa hänen tehtävänään oli sotakatsauksien kirjoittaminen. Punaiset vangitsivat Grotenfeltinä erehdyksessä ruotsalaisen kauppaopiston rehtorin Oskar Rosenqvistin, joka oli lehden aputoimittaja. Jaakko Paavolaisen mukaan Rosenqvist ammuttiin matkalla esikuntaan ja ruumis heitettiin autosta kadulle.

Kuolema

Grotenfelt teki itsemurhan 3. huhtikuuta 1919 ja hänet haudattiin Helsinkiin.

Muuta

Grotenfeltin sekä Kemijärvellä teloitetun maalarin Matti Ollankedon vaiheita seurataan Seppo Rustaniuksen vuonna 2007 valmistuneessa dokumenttielokuvassa Vuoden 1918 uhrit.
Fismes

Fismes on kunta Marnen departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnan väkiluku vuonna 2006 oli 5 351. Fismes’n pinta-ala on 17 km².
Honkamäki

Honkamäki on asuinalue Siilinjärvellä. Honkamäki sijaitsee noin kahden kilometrin päässä Siilinjärven keskustasta itään. Alueen asuinrakennukset ovat omakoti- ja rivitaloja.
Honkamäki rajoittuu etelässä Leppäkaarteeseen, lännessä Päivärinteeseen, pohjoisessa Tynnöriseen ja idässä alkavaan maaseutualueeseen.
Alueen pääkatu on Leppäkaarteesta alkava Honkamäentie. Katu kulkee Honkamäen ja Tynnörisen läpi ja päättyy Kantatie 75:een.
Toni Keski-Liikala

Toni Ilmari Keski-Liikala (s. 1976) on suomalainen tanssinopettaja, tanssija, yhteisötanssiohjaaja ja koreografi, joka on toteuttanut useita tanssiproduktioita ja tehnyt poikkitaiteellisesti kokeilevaa yhteistyötä muusikoiden, laulajien, kuvataiteilijoiden, DJ:n ja näyttelijöiden kanssa. Hän on tuttu myös erilaisista tanssi- ja musikaali-koreografioistaan ammattilais- ja harrastajaproduktioissa. Koreografina hänen töitään on pidetty nokkelina ja kekseliäinä, mutta kuitenkin lämpimällä tavalla vastaanotettavina kokonaisuuksina. 
Keski-Liikala on valmistunut tanssijaksi Outokummun oppimiskeskuksesta (nyk. Pohjois-Karjalan ammattiopisto Outokumpu) vuonna 2001. Tämän lisäksi hän on suorittanut ammatillisen opettajan opinnot Hämeen ammattikorkeakoulun ammatillisessa opettajakorkeakoulussa vuonna 2017. Hän on täydentänyt osaamistaan myös muun muassa Pineapple Dance Studiossa, Lontoossa.  
Erikoistumisaloinaan esiintyvänä tanssitaiteilijana hänellä ovat Nykytanssi (uusi tanssi), lyrical jazz, fyysinen teatteri, tanssiteatteri sekä improvisaatio. Näiden lisäksi tanssinopettajan ja koreografin työssä hänen ohjelmistoonsa kuuluvat muun muassa jazztanssi. Opetustyötä hän on tehnyt niin tanssialan ammattilaisessa koulutuksessa, kuin edistyneistä oppilaisryhmistä tanssin varhaiskasvatukseen. Lisäksi opetustyön yhtenä painopisteenä on poikien tanssitunnit.
Keski-Liikala toteuttaa yhteisötanssiprojekteja monipuolisesti erilaisille kohderyhmille. Hän on kuitenkin erikoistunut lasten- ja nuorten osallistaviin yhteisötanssihankkeisiin ja erityisesti syrjäytymistä ennaltaehkäisevään työskentelyyn. Yhteisöllisyys näkyy myös osana lasten- ja nuorten tanssinopetustoimintaa. 
Hän on toiminut myös tuotannollisissa tehtävissä. Vuosina 2004-2005 hän toimi Kallion kulttuuripysäkillä ja edelleen Kallio kukkii- ja Kallio kipinöi -kulttuuritapahtumien päävastuullisena tuottaja-koordinaattorina Helsingissä. Lisäksi vuosina 2004-2006 hän toimi Keski-Uudenmaan tanssiopiston projektipäällikkönä.
Vuosina 2013-2017 Keski-Liikala kuului Suomen tanssi- ja sirkustaiteilijat ry:n hallitukseen (ent. Suomen tanssitaiteilijain liitto). Hänen keskeisimmäksi henkilökohtaiseksi tehtäväksi nousi soveltavien menetelmien parissa työskentelevien tanssi- ja sirkusalan ammattilaisten edunvalvonnan edistäminen. Käytännön toimenpiteitä olivat esimerkiksi palkkasuositusten, sekä ohjeistusten kokoaminen.
Hän on toiminut Kulttuuriyhdistys Lila ry:n hallituksen jäsenenä ja varapuheenjohtajana usean vuoden ajan.
Lennox–Gastaut’n oireyhtymä

Lennox–Gastaut’n oireyhtymä [ˈlenəks gasˈto] on lapsuusiässä kehittyvä oireisto, jolle luonteenomaista on vaikeahoitoinen epilepsia. Sairastavilla monesti esiintyy kehitysvammaisuutta. Oireisto on nimetty William G. Lennoxin ja Henri Gastaut’n mukaan. 
Lennox–Gastaut’n oireyhtymän syistä ei tiedetä paljoa. Raskaudenaikaisilla aivovaurioilla on arveltu olevan yhteys oireiston kehittymiseen. 
Epilepsiasta kärsivistä lapsista 3–11 prosentilla on Lennox–Gastaut-oireisto. Potilaista hieman suurempi osa on miehiä kuin naisia. Arviolta 1–2,8 henkilöä 10 000:sta kärsii Lennox-Gastaut'n oireyhtymästä. 
Lennox-Gastaut'n oireyhtymään kuuluu selvästi lisääntynyt pitkittyneen epileptisen kohtauksen, status epilepticuksen riski. Status epilepticus on hengenvaarallinen tila, ja Lennox–Gastaut’n oireyhtymään kuuluukin kasvanut kuolleisuus. Usein kuolema on tapaturmainen.
Antiepileptiset lääkkeet tehoavat Lennox–Gastaut’n oireyhtymään yleensä heikosti. Vuonna 2018 julkaistun tutkimuksen mukaan kannabidiolia lääkkeenä käyttäneestä kohderyhmästä suurin osa, joilla oli kyseinen oireyhtymä, pääsi eroon kohtauksistaan.
Linda Stenman-Langhoff

Linda Stenman-Langhoff (s. 1978 Turun saaristo) on suomalainen sommelieri.  15-vuotiaana hän muutti Tammisaareen opiskellakseen markkinointia. Valmistuttuaan vuonna 1997 hän tunsi vetoa ravintola-alaan ja hän sai tarjoilijan tutkinnon vuonna 1999. Norjaan hän muutti vuonna 2001, jossa hän työskenteli eri ravintoloissa ja hotelleissa opiskellen samaan aikaan sommelieriksi. Valmistuttuaan hän muutti Barcelonaan, jossa työskenteli sommelierina La Vinya del Senyor -ravintolassa. Vuonna 2005 hän palasi Norjaan, jossa työskenteli sommelierina Restaurant Orossa. Lindalla on myös kokemusta viinien maahantuonnista. 
Yli kymmenen ulkomailla vietetyn vuoden jälkeen Linda muutti takaisin Suomeen perheensä kanssa. Helsingissä hän työskenteli kahden Michelin tähden ravintola Chez Dominiquessa, yhden Michelin tähden Ravintola Olossa ja sommelierina hotelli Kämpissä. Linda on ollut aina kiinnostunut kielten opiskelusta, ja se onkin auttanut paljon asiakkaiden kanssa työskennellessä. Lindan yksi suurimmista intohimoista on luomuviinit, jotka ovat puhtaita, erilaisia ja erityisiä pieniltä tuottajilta. 
Elokuussa 2013 Linda avasi yhdessä miehensä, Filip Langhoffin, kanssa restaurant Askin Helsingin Kruununhakaan. Maaliskuuhun 2014 mennessä Ask sai Michelin tähden ja on pitänyt sen siitä asti. Linda ja Filip keskittyvät hienoihin ja mielenkiintoisiin ruoka-annoksiin ja viineihin.  Joulukuussa 2016 Linda avasi Filipin kanssa Helsingin Kampin kauppakeskuksen viidennen kerroksen Kortteliin Askin sisar-ravintola Jordin.
Mega Drop (Power Park)

Mega Drop oli 38 metriä korkea huvipuistolaite Power Park -monitoimipuistossa Alahärmässä. Laitteen valmistaja oli Fabbri.
Laite vei matkustajat ylös hiljalleen ja odotti ylhäällä noin 45 sekuntia. Tämän jälkeen hydrauliset sylinterit toivat heidät alas. Laitteessa oli 12 paikkaa.
Mega Drop tuli monitoimipuistoon vuonna 2002 ja sen korvasi kaudeksi 2012 uusi 75 metriä korkea ja kapasiteetiltaan suurempi 24 henkilöä kerrallaan vetävä italiaisvalmistaja Moser Ridesin toteuttama vapaapudotustorni. Uuden tornin nimi on Dragon Tower.
Astemitsoli

Toimintamekanismi ja käyttö

Astemitsoli on histamiini-H₁-reseptorien salpaaja ja estää histamiinin sitoutumisen reseptoriin. Täten histamiinin vaikutukset eivät ilmene elimistössä. Astemitsoli on salpaajana voimakas ja pitkäkestoinen. Ihmisen elimistössä se metaboloituu kahdeksi aktiiviseksi metaboliitiksi, O-desmetyyliastemitsoliksi ja norastemitsoliksi CYP3A4-entsyymin vaikutuksesta. Yhdistettä käytettiin erityisesti allergisen nuhan ja sidekalvontulehduksen hoitoon. Astemitsoli ei läpäise veri-aivoestettä, minkä vuoksi sillä ei ole samankaltaista väsyttävää vaikutusta, kuin monella ensimmäisen sukupolven antihistamiinilla. Astemitsoli voi pidentää QT-aikaa ja aiheuttaa sydämen rytmihäiriöitä ja tämän vuoksi yhdiste on vedetty pois lääkeainemarkkinoilta. Ruoka-aineista greippimehu haittaa astemitsolin metaboliaa ja voi johtaa lääkeaineen pitoisuuden kasvamiseen elimistössä.

Synteesi

Astemitsolia voidaan syntetisoida kuusivaiheisella reaktiolla käyttämällä lähtöaineina 2-nitroisotiosyanobentseeniä ja 1-karbetoksi-4-aminopiperidiiniä.
Osmo Rauhala

Osmo Rauhala (s. 14. syyskuuta 1957 Nokia) on suomalainen taidemaalari. Hänen ensinäyttelynsä oli Nokialla vuonna 1974. Rauhala on opiskellut Vapaassa taidekoulussa 1981–1982, Taideakatemian koulussa 1982–1987, Turun kauppakorkeakoulussa 1976–1987 sekä ulkomailla.
Rauhala valittiin vuonna 1992 vuoden nuoreksi taiteilijaksi. Hän on pitänyt kymmeniä yksityisnäyttelyjä, joista suurin osa ulkomailla. Hän on osallistunut yli sataan ryhmänäyttelyyn yli 20 maassa. Rauhala on opettanut muun muassa Kuvataideakatemiassa, Taideteollisessa korkeakoulussa, Helsingin yliopistossa, Teatterikorkeakoulussa, Teknillisessä korkeakoulussa ja Turun piirustuskoulussa.
Rauhalan teoksia on Nykytaiteen museossa Kiasmassa ja monien kaupunkien taidemuseoissa. Hän harrastaa biologiaa, kalastusta ja vaeltamista, filosofiaa sekä ympäristötaiteen kehittämistä.
Vuodesta 1988 lähtien Rauhala on opiskellut New Yorkissa. Talvet hän työskentelee New Yorkissa ja kesäisin hän luomuviljelee sukutilaa Siurossa. Hänellä on kaksi lasta.
2000-luvulla Rauhala tuli tunnetuksi yhdessä Kuutti Lavosen kanssa toteuttamistaan Tyrvään Pyhän Olavin kirkon sisätilojen maalauksista. Keskiaikainen kivikirkko tuhoutui lähes täydellisesti tuhopoltossa vuonna 1997. Vuonna 2009 Rauhala ja Lavonen saivat Kirkon kulttuuripalkinnon tunnustuksena Tyrvään kirkon maalauksistaan.
Vuonna 2004 Arto Koskinen ohjasi televisiodokumentin Rauhalan työstä ja ajatuksista nimellä Joki taivaalla.
Rauhala esiintyy muusikko Kari Peitsamon vuoden 1981 Vallankumous-albumin kannessa.