google/wiki40b huggingface dataset:
Hammer DeRoburt

Hammer DeRoburt, KBE (25. syyskuuta 1922 – 15. heinäkuuta 1992 Melbournessa, Australia) oli naurulainen poliitikko ja ensimmäinen Naurun presidentti. Hän oli keskeinen hahmo saarivaltion politiikassa yli kolmenkymmenen vuoden ajan.
DeRoburt toimi Naurun paikallishallintoneuvoston puheenjohtajana vuodesta 1955, ja johti maan itsenäisyyteen 31. tammikuuta 1968. Hän toimi Naurun presidenttinä neljä kertaa vuosien 1968 ja 1989 välillä vain lyhyin tauoin. Kuningatar Elisabet II antoi DeRoburtille kunniaritarin arvon (Knight Commander of the British Empire, KBE) vuonna 1982.
DeRoburtin keskeinen tavoite oli turvata kaivostoiminnan tuotot naurulaisille itselleen. Maan vauraus perustuu fosfaattilouhoksiin, joiden ehtyminen oli ennustettavissa jo DeRoburtin aikana.
Blues-Finland.com

Blues-Finland.com on suomalainen, ammattimaisesti toimitettu bluesia ja sen sukuista musiikkia käsittelevä verkkolehti.
Suomen Kansalliskirjaston Blues-Finland.comille myöntämä kansainvälinen kausijulkaisutunnus on ISSN 1797-0784. Blues-Finland.com on Suomen kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liiton (Kultti ry) jäsen. Opetus- ja kulttuuriministeriö tukee verkkolehteä kulttuurilehtiavustuksella. 
Toimittaja Pasi Tuominen perusti Blues-Finland.comin 11.9.2006. Englanninkielinen tiivistelmäversio BluesWebzine.com avattiin marraskuussa 2008.
Blues-Finland.comissa julkaistaan levy-, konsertti- ja festivaaliarvioita, haastatteluja, muita artikkeleita sekä alan uutisia. Journalistisen materiaalin ohella julkaistaan konsertti- ja festivaalikalenteria sekä artis­tilistoja. Verkkolehti ylläpitää lisäksi keskustelufoorumia.
T18 haupitsi

Kehitys

T18:n kehittely alkoi vuonna 1941. Se perustui M3 Stuartin -alustaan, mutta se valmistettiin lievästä teräksestä. 75 millimetrin haupitsi asennettiin T18:n etuosaan.
T18:sta valmistettiin kaksi prototyyppia, jotka lähetettiin Aberdeenin koekentille. Vaunut olivat epätyydyttäviä painonsa takia. Siihen aikaan ensimmäinen pilottimalli oli puolivälissä, mutta projekti keskeytettiin, koska armeija ei pitänyt sen painosta ja vertikaalisesta panssarista. Lopulta T41 projekti korvasi T18 projektin.
Esa Wesslin

Esa Wesslin (11. kesäkuuta 1947 Pori – 6. marraskuuta 2013) oli suomalainen jääkiekkoilija. 
Hän edusti jääkiekon SM-sarjassa kahden kauden ajan Porin Karhuja vuosina 1964–1966 ja pelasi yhteensä 19 ottelua tehopistein 1+1. Suomen mestaruuden Wesslin voitti kaudella 1964–1965. Hän muodosti Karhujen ns. "Beatles-ketjun" yhdessä Veli-Pekka Ketolan ja Lasse Heikkilän kanssa.
Ericus Schroderus

Ericus Johannis Schroderus (viimeistään 1609 Uppsala – 14. tammikuuta 1639 Tukholma) oli ruotsalainen leksikografi. Hänen vuonna 1637 julkaisemansa nelikielinen sanakirja Lexicon Latino-Scondicum oli ensimmäinen suomen kieltä sisältänyt sanakirja.

Elämänvaiheet

Schroderus oli luultavasti uppsalalaisen porvarin poika ja hän opiskeli lääketiedettä Uppsalan yliopistossa vuosina 1625–1635. Pian maisteriksi valmistumisensa jälkeen hänet lähetettiin marraskuussa 1635 Ouluun hankkimaan kuninkaalliselle kanslialle tietoja Johannes Messeniuksen historiateoksesta Scondia illustrata. Kuningatar Kristiinan holhoojahallitus halusi tietää kiistanalaisen teoksen sisällön ennen julkaisuluvan antamista. Schroderus asui Messeniuksen luona tammikuusta marraskuuhun 1636, jolloin Messenius kuoli, ja palasi sen jälkeen Tukholmaan jättämään raporttinsa.
Schroderus kuoli tapaturmaisesti tammikuussa 1639 pudottuaan Tukholmassa Norrström-virtaan, jossa myllyn vesiratas ruhjoi hänet kuoliaaksi.

Työt

Schroderus valmisteli jo Uppsalassa latina-ruotsi-sanakirjaa. Hän lisäsi siihen mukaan latinankielisten sanojen käännökset myös suomeksi, koska tajusi Oulussa asuessaan ettei yhtään suomen kielen sanakirjaa ollut vielä olemassa, ja saksaksi, mahdollisesti saksalaisen kirjanpainajan toiveesta. Schroderus ei osannut suomea, mutta Oulun kappalainen Marcus Pauli Björneburgensis (Sadelerus) antoi hänelle suomenkieliset sanavastineet noin 2 400 sanaan. Vuonna 1637 julkaistu Lexicon Latino-Scondicum oli Schroderuksen töistä ainoa hänen elinaikanaan ilmestynyt. Teoksesta otettiin näköispainos 1941.
Kuollessaan Schroderus jätti jälkeensä käsikirjoituksen myös toiseen suureen nelikieliseen sanakirjaan Dictionarium quadrilingue, joka sisälsi käännöksiä ruotsin kielen sanoista saksaksi, latinaksi ja kreikaksi. Käsikirjoitus jäi tuntemattomaksi, kunnes kielitieteilijä Bengt Hesselman julkaisi sen vuonna 1929. Sen on sanottu olleen ensimmäinen nykyaikaisen ruotsin kielen sanakirja, sillä muista saman ajan ruotsalaisista sanakirjantekijöistä poiketen Schroderus oli kiinnostuneempi aidosta puhekielestä kuin ikivanhoista sanoista.
Schroderus käänsi latinasta ruotsiksi Johan Amos Comeniuksen teoksen Janua linguarum reserata aurea. Käännös ilmestyi postuumisti vuonna 1640.
Marc’Antonio Ziani

Marc’Antonio Ziani (tai Marco Antonio Ziani, 1653 Venetsia – 22. tammikuuta 1715 Wien) oli Wienissä asunut italialainen barokkisäveltäjä ja kapellimestari, joka nimitettiin vuonna 1700 varahovikapellimestariksi ja 1712 hovikapellimestariksi Wienin hoviin. Tätä ennen vuosina 1679–1700 Ziani sävelsi pääosin Venetsiaan.
Vuosina 1700–1715 Ziani sävelsi hoviteatterille 20 näyttämöteosta. Häneltä on säilynyt 21 oopperaa, mutta 27 on kadonnut. Oopperoista kantaesitettiin Wienissä II Giordano pio 26. heinäkuuta 1700, Gli ossequi della notte 22. heinäkuuta 1701, II Temistocle 9. kesäkuuta 1701, La fuga dell’invidia 15. marraskuuta 1701, II Romolo 9. kesäkuuta 1702, Cajo Popilio 9. kesäkuuta 1704, L’Èrcole vincitore dell’invidia 19. maaliskuuta 1706, II Meleagro 16. elokuuta 1706, Chilonida 21. huhtikuuta 1709, II Campidoglio ricuperato 26. heinäkuuta 1709 ja L’Atenaide 19. marraskuuta 1714. Ziani sävelsi myös kirkkomusiikkia.
Taustanauru

Taustanauru tai naururaita (engl. laugh track) on television viihdeohjelmissa käytetty tehokeino, jolla lisätään muussa yhteydessä äänitettyä yleisön naurua ohjelman hauskoiksi tarkoitettuihin kohtiin. Näin voidaan tehostaa tai jäljitellä vaikutelmaa yleisön edessä kuvatusta ohjelmasta ja lisätään televisiokatsojan mielihyvän ja yhteisöllisyyden kokemusta. Suomeksi menetelmää kutsutaan myös nimillä ”purkkinauru” (engl. canned laughter) ja ”valmiiksi naurettu tv-ohjelma”.

Historiaa

Taustanaurun käyttö sai alkunsa ennen television tuloa radiotuotannossa, kun Bing Crosbyn show’ta alettiin lähettää etukäteen nauhoitettuna suoran lähetyksen sijasta. Nauhoituksen ansiosta yleisön naurun määrää voitiin vähentää tai lisätä jälkikäteen ennen ohjelman lähetystä. Naurun lisäämisen televisio-ohjelmiin keksi yhdysvaltalaisen CBS-yhtiön äänitysinsinööri Charley Douglass television varhaisvuosina. Hän oli tyytymätön studioyleisön edessä yleensä suorina lähetyksinä esitettyjen tilannekomedioiden ääniraitaan: yleisö nauroi milloin liian vähän, milloin liian pitkään ja milloin aivan väärissä kohdissa. Hän kokeili erilaisia tapoja, ensimmäisenä Hank McCunen tv-show’ssa vuonna 1950, ja rakensi lopulta nauhurilaitteen, jossa oli muun muassa Red Skeltonin ilman puhetta toteutettujen tv-sketsien yleisön naurukohtauksia.
1950-luvun mittaan naururaidan käytöstä tuli vakiokäytäntö ensin amerikkalaisissa tilannekomedioissa, ja vähitellen tekniikka levisi muihinkin, etenkin englanninkielisiin maihin television yleistyessä. Naururaidan monipuolista käyttöä helpotti siirtyminen suorista lähetyksistä nauhoitettuihin, jolloin ohjelman ääniraitaa voitiin muokata monipuolisemmin kuin suorassa lähetyksessä. Naururaitaa käytettiin jopa eräissä animaatiosarjoissa kuten Kiviset ja Soraset ja Jetsonit.
Taustanaurun käyttö oli pääsääntö esimerkiksi BBC:n viihdeohjelmissa vielä läpi 1970-luvun, muun muassa edistyksellisissä ja uusia ilmaisutapoja etsineissä Monty Python -ryhmän tuotannoissa. Vasta vuoden 1981 televisiosarjassa Linnunradan käsikirja liftareille naururaidasta luovuttiin. Vuosituhannen vaihdetta kohti tultaessa naururaidan käyttö väheni kaikkialla niin, että nykyisin sitä käytetään enää vain perinteisimmissä tilannekomediasarjoissa. Esimerkiksi vuonna 2016 Emmy-palkintoehdokkaana olleista komediasarjoista yksikään ei käyttänyt naururaitaa.
Dead Space 2

Vastaanotto

Peli on saanut arvosanan 9,0/10 IGN:n arvostelussa.
Haavikko-niminen mies

Kirjan tyyli ja sisältö

Mauno Saaren kirjan lähdeaineistona ovat olleet Haavikon omat teokset, Saaren muistiinpanot Haavikon kanssa käymistä keskusteluista ja hänen tekemänsä haastattelut sekä muiden kirjoittamat tekstit. Saaren kirjoitustyyli ei tarkkaan erottele hänen ja Haavikon puhetta ja kirjoitusta, vaikka ero on lukijalle olemassa.
Mike Emrick

Michael "Doc" Emrick (s. 1. elokuuta 1946 La Fontaine, Indiana) on yhdysvaltalainen urheiluselostaja, joka tunnetaan parhaiten työstään jääkiekkoselostajana. Tällä hetkellä hän työskentelee kansallisen televisiokanavan NBC:n palveluksessa. Ennen NBC:lle siirtymistä Emrick työskenteli New Jersey Devilsin selostajana seuran syntyajoista lähtien.
Emrick voitti vuonna 2004 Lester Patrick Trophyn, joka jaetaan vuosittain jääkiekon hyväksi tehdystä työstä Yhdysvalloissa. Palkinnon muihin voittajiin kuuluu muun muassa Wayne Gretzkyn ja Bobby Orrin kaltaiset legendat.
Emrick toimii selostajana EA Sportsin NHL -videopelissä, yhdessä hänen vakiotyöparinsa Eddie Olczykin kanssa.
Pirkan Taival

Pirkan Taival on ulkoilureitistö Tampereen pohjoispuolella Pohjois-Pirkanmaalla. Kokonaispituus on 350 kilometriä, ja sen varrella on noin kolmekymmentä laavua ja nuotiopaikkaa. Noin 150 kilometriä reitistöstä on talvella hiihtokunnossa.
Fredrik Helsingius

Fredrik Berthold Helsingius (7. helmikuuta 1892 Baku – 9. toukokuuta 1961 Vallentuna Ruotsi) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat johtaja Hugo Fredrik Helsingius ja Gertrud Leysaht. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elsa Elisabet Eklundin kanssa, joka kuoli vuonna 1935. Toisen kerran Helsingius avioitui vuonna 1944 Anna Maria Kristina Janssonin kanssa.

Opinnot

Helsingius kirjoitti ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1911 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla syyslukukauden 1911 ja Upsalan ja Berliinin yliopistoissa vuosina 1912–1913 sekä Härnösandin sahateollisuuskoulussa Ruotsissa vuosina 1914–1915.

Jääkärikausi

Helsingius liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 25. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet vapautettiin sotapalveluksesta 16. tammikuuta 1918 hänen sairautensa johdosta.

Parantoloiden kautta Suomeen

Helsingius oli hoidettavana useissa parantoloissa Saksassa, Tanskassa ja Ruotsissa, kunnes viimein tervehtyi siinä määrin, että palasi Suomeen 29. kesäkuuta 1920 ja siirtyi A. Ahlström Oy:n palvelukseen Noormarkkuun konttorivirkailijaksi, missä tehtävässä oli vuoteen 1923 saakka, jolloin siirtyi Kemijoensuu Oy:n palvelukseen Simoon. Simossa hän työskenteli vuoteen 1925 saakka, jolloin siirtyi konttoripäälliköksi Ab. Jakobstadts såg & lådfabrik Oy:öön Pietarsaareen, mistä hän siirtyi vuonna 1931 Kemin puuteollisuus Oy:n palvelukseen, jota hän palvelikin vuoteen 1935 saakka. Vuodesta 1937 alkaen hän työskenteli Viiala Oy:n palveluksessa Viialassa.

Talvi- ja jatkosota

Helsingius osallistui talvisotaan toimistoupseerina Päämajan tykistöosastolla, josta hänet siirrettiin myöhemmin sotilasasiamiehen apulaiseksi Tukholmaan ja Kööpenhaminaan. Välirauhan aikana ja jatkosodan puhkeamisenkin jälkeen hän toimi edelleen sotilasasiamiehen apulaisena aina vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin Päämajaan toimistoupseeriksi ulkomaanosastolle, missä olikin aina sodan päättymiseen saakka, jolloin siirtyi kamreeriksi Tammisaaren kaupungille ja oli tehtävässä vuoteen 1956 saakka. Hänet haudattiin Vallentunaan Ruotsiin.

Luottamustoimet

Helsingius toimi Noormarkun suojeluskunnan kasvatus- ja komppanianpäällikkönä sekä esikunnan jäsenenä vuosina 1920–1922 ja Länsi-Uudenmaan reserviupseerikerhon 1. puheenjohtajana.
Vuohenoja

Vuohenoja on Tampereen kaupunginosa, joka sijaitsee noin neljän kilometrin päässä keskustasta. Vuohenoja rajautuu lännessä Järvensivuun ja Iidesjärveen, idässä Aakkulaan ja Messukylään, etelässä Muotialaan ja Turtolaan sekä pohjoisessa Järvensivuun, Kalevanrinteeseen ja Hakametsään. Vuohenojassa oli 631 asukasta 31. joulukuuta 2014.
Kaupunginosan nimen perustana on alueen vanha yleisnimi Vuohenoja (Vuohensillanoja). Sen kautta kulkee myös samanniminen puro. Vuohensilta mainitaan siltana vuodelta 1553 peräisin olevassa käräjäpöytäkirjassa, mutta se on ollut olemassa jo paljon aiemmin. Myös vuosina 1780–1783 toimitetun isonjaon pöytäkirjassa mainitaan nimi Wuohen Silda. Vuohensillan torppa kuului Messukylän pitäjän Takahuhdin kylän Pylsylän taloon, kunnes siirtyi talon mukana Hatanpään kartanon omistukseen. Torppa, jonka rakennukset purettiin vuonna 1950, toimi 1930-luvulle saakka Tampereelle Kangasalan suunnasta tulevien maalaisten yöpymispaikkana. Vuohensillan torpparina oli 1800- ja 1900-lukujen taitteessa Kustaa Vuohensilta. Tamperelaiset alkoivat 1800-luvun lopulla hankkia Vuohenojan alueelta vuokratontteja, ja Hatanpään kartanon omistaja teetti palstoitussuunnitelman. Kun Tampereen kaupunki osti kartanon vuonna 1913, myös Vuohenojan alue siirtyi kaupungille; tällöin siellä oli jo 67 vuokrapalstaa. Ensimmäinen osa-asemakaava Vuohenojalle vahvistettiin vuonna 1942.
Vuohenojalla on useita vuohi-alkuisia kadunnimiä, ja osa nimistä liittyy seudun vanhoihin asukkaisiin. Vuohenojantie-niminen katu jäi 1970-luvun alkupuolella rakennetun Hervannan valtaväylän alle.
Panssariprikaati

Johto

Prikaatin komentajana ja varuskunnan päällikkönä aloitti huhtikuun alusta 2019 eversti Tero Ylitalo. Prikaatin esikuntapäällikkö (ep) on vuodesta 2012 tehtävässä toiminut everstiluutnantti Kimmo Hartilainen.

Puolustusvoimauudistus

Riihimäen silloinen Viestirykmentti Puolustusvoimauudistuksessa vuonna 2015 liitettiin Panssariprikaatiin. Panssarikoulu liitettiin Maasotakoulun hallintaa, kuten Viestikoulukin, mutta toimivat edelleen entisillä paikoillaan Panssariprikaatin alueilla.

Harjoitusalueet

Panssariprikaati harjoittelee sekä Parolannummen harjoituskentällä että Hämeenlinnassa Hätilän ampuma-alueella.
Muita harjoitusalueita ovat mm. Lohtaja, Niinisalo, Rovajärvi, Padasjoki sekä Vesivehmaa.

Panssarisoittokunta

Prikaatiin kuului myös alueen joukkoja ja maanpuolustusjärjestöjä palveleva sotilassoittokunta Panssarisoittokunta, jonka päällikkönä toimi vuosina 2011–2013 musiikkimajuri Pasi-Heikki Mikkola. Panssarisoittokunta lakkautettiin syksyllä 2013, ja soittajat jakautuivat muihin soittokuntiin. Vuonna 2015 Panssariprikaatin alaisuudessa aloitti aiemmin Hämeen rykmentissä Lahdessa toiminut Puolustusvoimien varusmiessoittokunta.

Panssariprikaatin joukkoyksiköt ja perusyksiköt

Panssariprikaatin alaisuuteen 1.1.2015 lähtien kuuluvat:

Lakkautussuunnitelma

Taisteluhelikopterihankintasuunnitelmien yhteydessä vuoden 2005 paikkeilla suunniteltiin säästötoimena Panssariprikaatin lakkauttamista.
Panssariprikaatin kaluston uusimiseen löytyi kuitenkin kustannustehokas ratkaisu Saksasta, joka myi muodollisesta hinnasta kylmän sodan loppumisen ja siihen liittyneen määrärahojen leikkausten vuoksi käytettyjä Leopard 2A4 -vaunujaan ympäri maailmaa.
Panssarivaunujen käyttöä aselajinsa mukaisessa ryhmityksessä on epäilty siksi, että ilma-alivoimatilanteessa ne on helppo tuhota.
Tämän vuoksi on ryhdytty suunnittelemaan keveämpiä konetykeillä varustettuja rynnäkköpanssarivaunuja jalkaväen taistelun tukemiseksi. Suomessa jalkaväen prikaatien tehostamiseen tähtäävä Prikaati 2005 sisältää Karjalan prikaatille CV9030-rynnäkkövaunut.
Pienet tomit

Pienet tomit, "pikkutomit", ovat rumpusetin osia, jotka on kiinnitetty bassorummun päälle tomin pidikkeillä (tom holder arms) tai rumpuräkkiin (drum rack). Tomit voi kiinnittää myös tomi-symbaalitelineeseen (tom / cymbal stand) tai tomitelineeseen (tom stand), joka muistuttaa symbaalitelinettä mutta on yleensä matalampi ja varustettu tomin pidikkein.
Pikkutomien tuumakoko on kuudesta aina 18:aan tuumaan asti, joskus vielä isompiin. Tyypillisen kokoisia ovat 12-, 14- ja 16-tuumaiset tomit. Pikkutomeja on rumpusetissä yleensä 1–3 kappaletta. Monet ammattirumpalit kuitenkin käyttävät useampaa, jopa kymmentä eri kokoa.
Pikkutomeja käytetään usein vain fillien soittamiseen eikä pidempiaikaiseen komppaukseen.
Sentinel (panssarivaunu)

Kehitys

Vuonna 1939 Australialla ei ollut nykyaikaisia panssarivaunuja ja siksi sellainen päätettiin suunnitella. Panssarivaunuun otettiin M3 Leen telapyörät sekä tehtiin uusi runko ja torni. Päätykki laitettiin torniin, eikä runkoon kuten M3 Leessä. Vaunu oli valmis vuonna 1941 kun projekti oli kestänyt "vain" 22 kuukautta. Lyhyestä ajasta huolimatta vaunussa oli hitsattu panssari eikä pultattua (pultattu panssari suojaa huonommin) ja vaunu oli muuten hyvä. Pääase oli 40 mm tykki (2 Pounder). Tuloksena oli Sentinel AC 1.

Käyttöönotto

Vain pieni määrä AC 1:tä ehdittiin valmistaa ennen kuin huomattiin, että 40 mm tykki oli riittämätön ja että nopea suunnittelu oli aiheuttanut pieniä puutteita. Siksi vaunu piti suunnitella osittain uudelleen. Vaunuun laitettiin myöhemmin 87,6 mm tykki (AC 3). Tykkiä käytettiin jo kenttätykkinä, mutta se ei enää ollut niin tehokas panssarivaunuja vastaan, joten tykki vaihdettiin 76,2 mm tykkiin (AC 4). Vuonna 1943 Midwayn taistelun jälkeen ei ollut enää pelkoa siitä, että Japani valloittamisi Australian. Tehtailla valmistettiin jo tuhansia M4 Shermaneja, joita oli yli tarpeen, joten Sentinelien tuotanto pysäytettiin.
Riivaajat

Riivaajat (ven. Бесы, Besy) on Fjodor Dostojevskin romaani vuodelta 1872. Se on filosofis-poliittinen romaani, jossa Dostojevski kritisoi vallankumouksellisia utopisteja ja heidän toimintamallejaan.
Romaani kuvaa elämää Venäjän keisarikunnassa 1800-luvun lopulla. Vallankumousmielialan noustessa Venäjällä vastakkaiset ideologiat törmäävät toisiinsa. Dostojevski kritisoi sekä vasemmistolaisia demonisista ideoistaan että konservatiiveja kyvyttömyydestään käsitellä muita ajatuksia ja näiden sosiaalisia vaikutuksia.
Kirjassa on neljä päähenkilöä, joiden avulla Dostojevski kuvaa Venäjän poliittista kaaosta 1800-luvun loppupuolella. Nämä henkilöt ovat Verhovenski, Šatov, Stavrogin ja Kirilov.
Suom. Lea Pyykkö 1982, Karisto.
Utopia (kirjasintyyppi)

Utopia on antiikva-kirjasintyyppi tai fontti. Robert Slimbach suunnitteli sen Adobelle vuonna 1989. Utopia muistuttaa 1700-luvun siirtymäkauden antiikvoja Baskervillea ja Walbaumia. Utopia on kokonainen kirjainperhe, ja siitä on saatavilla kuusi eri leikkausta. Kirjasintyyppi sopii monenlaisiin tarkoituksiin, esimerkiksi mainoksiin sekä kirjojen ja lehtien leipätekstiin ja otsikoihin.
Amerikanshetlanninponi

Ominaisuudet

Amerikanshetlanninponin pää on hienopiirteinen, usein pitkä, kaula kaartuva ja lihaksikas, säkä suhteellisen korkea. Selkä on pitkä ja kapea, takaosa leveä ja lihaksikas. Lavan loiva kulma sallii liioitellut liikkeet. Jalat ovat pitkät ja ohutluiset. Säkäkorkeus on korkeintaan 117 cm, väreistä sallitaan kaikki yksiväriset.
American Shetland Pony Club jakaa ponit neljään tyyppiin: moderniin, klassiseen, pleasure-tyyppiin (tavoitteena mahdollisimman miellyttävä ratsu) ja foundation-tyyppiin (mahdollisimman rotupuhdas eläin). Modernityyppiset ponit ovat yleensä rotunsa korkeimpia edustajia. Ne esitetään näyttelyissä pää korkealla, harja nauhoin koristeltuna ja niiden askeleet ovat korkeat ja liioitellut. Pleasure-tyypin poneilla on samankaltainen jalostustausta, mutta niiden liikkeet ovat hillitymmät. Klassinen tyyppi on tyypillisin ja ne tunnetaan hienostuneesta ulkomuodostaan ja lempeästä luonteestaan. Niillä ei ole modernin tyypin korkeita liikkeitä. Foundation-poneissa ei ole ollut hackneyponeja suvussaan neljän sukupolven ajan ja ne ovat alle 107 cm korkeita. Niiden ulkonäkö vastaa eniten alkuperäistä shetlanninponia.
"Klassisen" tyypin amerikanshetlanninponit ovat Yhdysvalloissa yleisin rodun tyypeistä, mutta niitä ei aina rekisteröidä.

Historia

Ensimmäiset shetlanninponit toi Yhdysvaltoihin Eli Elliot vuonna 1885. Nämä ponit muodostivat amerikanshetlanninponin perustan; niitä risteytettiin ensin hackneyponien ja myöhemmin myös pienten arabianhevosten ja englannintäysiveristen kanssa.
Rotujärjestö American Shetland Pony Club perustettiin vuonna 1888. Järjestö pitää nykyisin kahta kantakirjaa: A-divisioonaa puhdasrotuisille eläimille, ja B-divisioonaa yksilöille, joiden toinen vanhempi on A-divisioonan eläin ja toinen hackneyponi, welsh-poni tai valjasluokkien näyttelyponi.

Käyttö

Amerikanshetlanninponia käytetään ajoponina ja lasten ratsuna. Niitä käytetään myös esimerkiksi gymkhanaratsuina, raviponeina ja näyttelyponeina.
Desmond Robert Dunn

Desmond Robert Dunn (6. marraskuuta 1929 – 5. toukokuuta 2003) oli australialainen kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten lännenromaaneistaan, joita hän kirjoitti 1950-luvun lopulta lähtien pääasiassa Cleveland Publishing -kustantamolle. Dunn julkaisi teoksensa useilla eri salanimillä kuten Shad Denver, Gunn Halliday, Adam Brady, Brett Iverson, Matt Cregan, Sheldon B. Cole, Walt Renwick ja Morgan Culp. Dunn kirjoitti näillä nimillä yhteensä yli 400 pienoisromaania, jotka lukeutuvat kioskikirjallisuuteen (engl. pulp fiction).
Suomessa Dunnin eri nimillä kirjoittamia kertomuksia on julkaistu 1960–1990-luvuilla useissa lännenlukemistoissa kuten Colt, Colorado, Lännensarja, Kultainen länsi, Arizona, Laredo, Mustang, Nevada ja Virginia. Kaikkiaan Dunnin teoksia on suomennettu noin 200. Jotkut tarinat on julkaistu useissa lännenlukemistoissa, toisinaan myös eri nimellä.
Dunn oli naimisissa kahdesti. Molemmat avioliitot päättyivät eroon. Lapsia hänellä oli kolme. Dunn kuoli vuonna 2003 Brisbanessa, Queenslandissa 73-vuotiaana.
Yrjö Meurman

Kaarlo Yrjö Agathon Meurman (1888–1960) oli Helsingin yliopiston korva-, nenä- ja kurkkutautiopin professori 1931–1957, ja hän oli arvostettu korvalääkäreiden kouluttaja. Toimi sisällissodan aikana kenraali Linderin esikuntalääkärinä.
Meurmanin veljiä ovat Otto-Iivari Meurman ja Olavi Meurman.