google/wiki40b huggingface dataset:
Måns Hedström

Måns Erik Hedström (26. lokakuuta 1943 Helsinki – 21. elokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen teatterilavastaja, pukusuunnittelija ja graafikko. Koulutukseltaan hän oli sisustusarkkitehti. Hän oli yksi Kom-teatterin perustajista ja vaikutti suuresti teatterin alkuaikojen visuaaliseen ilmeeseen. Hänet tunnetaan myös erityisesti Love Records -yhtiölle suunnittelemistaan äänilevynkansista.
Kom-teatterin kauden jälkeen Hedström teki paljon yhteistyötä ohjaaja Kalle Holmbergin kanssa. Se alkoi Turun kaupunginteatterin Seitsemästä veljeksestä ja Kuningas Learista ja jatkui Helsingin Kaupunginteatterin Ilmiantajassa ja Noitaympyrässä. Hedström suunnitteli myös puvustuksen Holmbergin televisiospektaakkeliin Rauta-aika.
Teatteritutkija Laura Gröndahlin mukaan Hedströmin pelkistetyt mutta tarkkaan mietityt lavastusratkaisut syntyivät aluksi paljolti käytännön rajoitteiden ansiosta, kun Kom-teatteri joutui esiintymään väliaikaisissa tiloissa ja tuottamaan esityksensä pienillä budjeteilla. Kuolemanlaivassa näyttelijät kahlasivat savivellissä, Shakespearen Myrskyssä mustissa muovikalvoissa, Tervahanhen lavastuksena oli porontaljoja, näytelmässä En kvinna naisten alusvaatteita. Sama pelkistyneisyys ja kekseliäisyys jatkui Hedströmin töissä myös suuremman budjetin laitosteatterituotannoissa, joita hän lavasti paljon myös vuonna 1983 valmistuneeseen Lahden kaupunginteatteriin. Vuosina 1988–1995 hän teki visuaalista suunnittelua myös Suomen Kansallisteatterin produktioihin. Viimeiset lavastustyönsä Hedström teki puolisonsa Heini Tolan johtamassa Teatteri Avoimissa Ovissa Helsingin Museokadulla.
Måns Hedström oli perustamassa Suomen Oistat-keskusta, joka oli skenografien kansainvälisen yhteistyöjärjestön OISTATin (Organisation Internationale des Scénographes, Techniciens et Architectes de Théâtre) paikallisosasto. Hän toimi sen puheenjohtajana 1974–1977 ja valittiin myöhemmin sen kunniajäseneksi.
Hedström on myös sanoittanut yhden laulun Love Recordsin vuonna 1969 julkaisemalle  albumille Lautanen Guatemalan verta.
Hedström kuoli vuonna 2005. Pari vuotta myöhemmin Teatterimuseo kokosi hänen töitään näyttelyksi Ajatuksella.
Jinot

Historia

Jinojen ja heidän dai-naapuriensa suullisen perinteen mukaan heidän edeltäjänsä muuttivat nykyisille alueilleen vuosisatoja sitten. He olivat ensin taiden alaisuudessa ja han-kiinalaisten valta alkoi ulottua alueelle 1300-luvulla. Kiinalaisissa lähteissä jinot mainitaan ensimmäisen kerran 1700-luvulla. Heitä pidettiin alun perin pelkästään daiden alaryhmänä. Jinot saivatkin virallisen vähemmistön aseman vasta vuonna 1979.

Kulttuuri

Jinot ovat rakentaneet asumuksensa tavallisesti vuorten rinteille. Talot on rakennettu perinteisesti bambusta. Varallisuuden sittemmin lisäännyttyä on rakennettu myös joitakin tiilitaloja. Useisiin jinojen kyliin on tullut myös sähkö. Tavallisessa kylässä on kolmestakymmenestä sataan perhettä. Jinot viljelevät maata ja tuottavat esimerkiksi riisiä, maissia, banaaneja ja puuvillaa. Jinojen viljelemä teelajike Pu’er on suosittu ympäri Kiinaa. Viljelyn ohella harjoitetaan metsästystä ja keräilyä. Jinot harjoittavat edelleen perinteistä animistista uskontoaan.
Talso

Talso eli kouru- tai koverokirves (myös telso ja task(o)in) on kirves, jota käytetään puun kovertamiseen. Talso on hyödyllinen esimerkiksi tynnyrien tai ruuhien valmistuksessa. Sen terä on kourumainen ja terävässä kulmassa kirveen varteen nähden. Talson tapaisia kirveitä käytettiin jo mesoliittisella kaudella.
Robert Carlyle

Robert Carlyle (s. 14. huhtikuuta 1961 Maryhill, Glasgow, Skotlanti) on skotlantilainen näyttelijä, joka on uransa aikana esiintynyt sekä televisiossa että elokuvissa.

Ura

Carlyle on valmistunut Royal Scottish Academy of Music and Drama -koulusta. Vuosina 1995–1998 hän näytteli pääosaa BBC:n rikossarjassa Ylämaan kettu (Hamish Macbeth). Valkokankaalla hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Trainspotting (1996), Housut pois! (1997), Kun maailma ei riitä (1999), Eragon (2006) ja 28 viikkoa myöhemmin (2007). Vuonna 2003 Carlyle näytteli Adolf Hitleriä televisiosarjassa Hitler: Pahan nousu.
Carlylelle on myönnetty Brittiläisen imperiumin ritarikunnan neljänneksi korkea-arvoisin arvonimi Brittiläisen imperiumin upseeri, OBE.

Yksityiselämä

Carlyle on naimisissa maskeeraaja Anastasia Shirleyn kanssa, jonka hän tapasi Fitz ratkaisee -sarjan kuvauksissa. Pariskunnalla on kolme lasta.
Trishelle Cannatella

Elämäkerta

Cannatella syntyi ja kasvoi Cut Offissa, Louisianassa. Hänen äitinsä oli harras kristitty, joka kuoli aivokasvaimeen Cannatellan ollessa 14-vuotias. Cannatella kävi South Lafourchen high schoolia ja opiskeli televisiojournalismia Etelä-Mississipin yliopistossa.
Vampulan kirkko

Aikaisemmat kirkot

Vampulan kaksi ensimmäistä kirkkoa sijaitsivat Loimijoen itäpuolella, nykyisen voimalaitoksen yläpuolisen Kiltajärven rannalla. Ensimmäinen kirkko oli neljän talonpojan tekemä vaatimaton rakennus, joka on valmistunut ilmeisesti 1590. Sen paikalle rakennettiin uusi kirkko, kun seurakunta sai kappelioikeudet vuonna 1650. Näiden kahden kirkon paikka ympäröity hirsiaidalla. Ensimmäisen kirkon ympärillä sijaitsi hautausmaa.
Kolmas kirkko rakennettiin joen toiselle puolelle – arveltiin, että kirkot kestävät kauemmin paremmalla rakennuspaikalla. Kolmas kirkko valmistui 1764, kirkon rakentaja oli Antti Piimänen. Vuonna 1891 tämän kirkon todettiin tarvitsevan korjausta. Seurakunta päätti kuitenkin rakentaa uuden kirkon samalle paikalle.
Taavi-tontun maailma

Juoni

Vanha kirjailija on kirjoittanut useita tarinoita tontuista. Kaikki eivät kuitenkaan usko tonttuihin, eikä kirjailijakaan tiedä että he todella ovat olemassa. Yhtenä iltana hänen ikkunalleen ilmaantuukin oikea tonttu. Tonttu esittelee itsensä Taaviksi. Hän on hiukan harmistunut kun saa kuulla, että tontuista on kirjoitettu kirjoja, mutta ilman tonttujen näkökulmaa. Kirjailija lupaa hyvittää erheensä kuulemalla tarinoita tonttujen maailmasta.
Der Kaiser von Atlantis

Der Kaiser von Atlantis on Viktor Ullmannin yksinäytöksinen ooppera. Se sävellettiin vuonna 1943 Petr Kienin librettoon Theresienstadtin keskitysleirillä sekä säveltäjän että libretistin ollessa siellä. Teos kantaesitettiin Amsterdamissa 16. joulukuuta 1975.
Digitaalinen valokuva

Digitaalinen valokuva on digitaalikameran matriisikennolle valotettu fotonien varausta ilmaiseva digitaalinen tiedosto, jota voidaan tarkastella esimerkiksi tietokoneen näytöllä. Siitä täytyy tehdä valokuvavedos ennen kuin tiedosto saadaan käsin kosketeltavaan muotoon. Valokuvista voidaan tehdä digitaalisia vedoksia myös kuvanlukijalla.
Valokuvavedos valmistetaan joko valottamalla "immateriaalinen" digitaalinen tiedosto valonherkälle vedostusmateriaalille. Vedostusmateriaali on usein paperipohjaista, mutta se voi olla muovia tai siitä voidaan tehdä digitaalinen vedos esimerkiksi portable document format pdf-muotoon. Digitaalisia vedostusta kutsutaan yleisesti tulostamiseksi. Digitaalinen vedos voidaan tehdä myös painomenetelmällä. Digitaalinen vedos voi olla paitsi valoherkälle materiaalille vedostettu, myös esimerkiksi painomusteella eri materiaaleille siirretty painokuva, digitaalinen tuloste tai valokopio. Digitaalinen valokuva voidaan tuottaa myös "aineettomana" "immateriaalisena" vedoksena valkokankaalle tai näyttöpäätteelle.

Digitaalinen valokuva mediafuusiossa

Digitaalisuus on laajentanut valokuvan käyttöä monella tavalla. Digitaaliset minilaboratoriot hyödyntävät yhtä lailla filmiä kuin digitaalista kuvatiedostoa originaalinaan. Tämä on yksinkertaistanut valokuvausprosessia. Samalla prosessilla voidaan valmistaa aidolle valokuvapaperille vedostetut kuvat niin värinegatiiveista, mustavakoisista negatiiveista, dioista kuin digitaalisista tiedostoista. Samalla voidaan helposti valmistaa yksilölliset postikortit, kalenterit ja valokuva-albumit. Valokuvia voidaan helposti tilata verkon kautta tai kuvakioskeista.
Valokuvalle on tullut uusia digitaalisia sovellutuksia. Internetistä on tullut valokuvan suurin jakelukanava. Valokuvaa pystytään hyödyntämään entistä tehokkaammin niin perhekuvissa kuin tarkkailukameroissa kasvojentunnistuksen ansiosta. Digitaalinen kamera tekee kuvausvaiheessa korjauksia kuvaan muun muassa tarkentaen kasvoihin ja poistaen epäterävyyttä. Valokuvan muokkaus oli ennen vaikeaa ja vain kehittyneiden harrastelijoiden tai ammattilaisten puuhaa. Nyt helpot kuvankäsittelyohjelmat ovat tehneet siitä monelle perhekuvaajalle osan valokuvausta. Valokuvalla voidaan jopa huijata tulevia sukupolvia.
Ullensaker

Historia

Ullensakerissa on ollut asutusta 6000 vuotta sitten. Kunnan nimen "Ull" on peräisin Skandinaavisesta mytologiasta ja "Aker" tarkoittaa maataloutta. Ull (villa) on maan mytologiassa metsästyksen ja urheilun jumala. Ullensakerin kirkko sijaitsee paikassa, jossa ennen osoitettiin kunnioitusta Ullille.
Ullensaker oli alue, jossa oli varhain sivistynyttä yhteiskuntaa. Goottihistorioitsija Jordanes kirjoitti, että Raumariciae-heimo asui Mjøsa- ja Øyeren-järvien välisellä alueella. Pohjois-Euroopan suurin hautausmaa Raknehaugen vihjaa, että Ullensaker oli keskeinen alue sivistyksen kehityspaikkana.
Kunnassa on yli 90 hautaa, jotka ovat peräisin Viikinkien ajalta.
Albrekt (Itävallan arkkiherttua)

Albrekt (Albrecht), Teschenin herttua (3. elokuuta 1817 Wien – 18. helmikuuta 1895 Arco, Etelä-Tiroli) oli Itävallan arkkiherttua ja kyvykäs sotapäällikkö.
Albrektin isä oli Napoleonin sodissa menestystä saavuttanut sotamarsalkka, arkkiherttua Kaarle. Albrekt liittyi Itävallan armeijaan vuonna 1837 ja sai koulutuksen marsalkka Joseph Radetzkyn alaisuudessa. Hän sai vuonna 1845 kenraalin arvon, mutta joutui eromaan vallankumouksellisten levottomuuksien puhjettua maaliskuussa 1848. Sen jälkeen Albrekt osallistui Radetzkyn Pohjois-Italian-sotaretkeen 1848–1849 ja kunnostautui divisioonankomentajana varsinkin Novaran taistelussa vuonna 1849. Hän toimi Unkarin valtionhoitajana ja ylipäällikkönä 1851–1860 ja sai 1863 ylennyksen sotamarsalkaksi.
Preussin–Itävallan sodan syttyessä vuonna 1866 Albrekt toimi Italian vastaisen rintaman komentajana ja saavutti heinäkuussa ratkaisevan voiton Custozan taistelussa. Italialaiset joukot ajautuivat tämän seurauksena niin suureen hajaannukseen, että Albrekt saattoi irrottaa rintamalta joukkoja ja lähettää ne suojamaan Wieniä Preussin armeijalta, joka oli lyönyt Itävallan Königgrätzin taistelussa. Hänet nimitettiin 10. heinäkuuta 1866 koko Itävallan armeijan ylipäälliköksi, mutta sota päättyi rauhaan ennen kuin hän ehti toteuttamaan suunnittelemiaan operaatioita.
Tämän jälkeen Albrekt omistautui Itävalta-Unkarin armeijan kehittämiselle ja hänet nimitettiin 1869 armeijan ylitarkastajaksi. Preussin esimerkin mukaisesti hän painotti sotateollisuuden ja rautateiden kehittämistä, uudisti yleisesikuntajärjestelmän ja otatti käyttöön uusia asetyyppejä sekä lyhytaikaisen asevelvollisuuden armeijan koon kasvattamiseksi.
Albrektia esittävä ratsastajapatsas seisoo nykyään Wienissä Albertina-museon edustalla.
Dagmar Neovius

Dagmar Louisa Charlotta Neovius (21. toukokuuta 1867 Moskova – 27. heinäkuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja Ruotsalaisen kansanpuolueen (RKP) ensimmäinen naiskansanedustaja. Ensimmäisen sortokauden aikana hän oli yksi passiivista vastarintaa organisoineista naisista.
Dagmar Neoviuksen vanhemmat olivat Haminan kadettikoulun johtaja, kenraaliluutnantti Frithiof Alfred Neovius ja Anna Natalie Geschwend. Hän kuului Neoviusten sivistyssukuun ja hänen veljiään olivat kirjailija Arvid Neovius, pankinjohtaja Arthur Alfred Neovius ja arkkitehti Harald Neovius. Dagmar Neovius kävi Haminan yksityisen ruotsinkielisen tyttökoulun, joka tarjosi poikkeuksellisesti myös tytöille laajasti luonnontieteellistä ja yleissivistävää opetusta. Hänen isänsä oli yksi koulun opettajista. Neovius kouluttautui opettajaksi ja työskenteli Nya svenska samskolanissa 1889–1908. Vuonna 1894 hän perusti oman koulun, Nya svenska småskolanin, jonka johtajana toimi siitä alkaen.
Neovius toimi Naisasialiitto Unionissa ja osallistui 1899 Marttajärjestön perustamiseen. Hän kuului Martta-Yhdistyksen keskustoimikuntaan 1899–1919 ja toimi sen Helsingin osaston puheenjohtajana 1906–1918. Myöhemmin hän oli 1924 perustetun Suomen ruotsalaisen Marttaliiton keskushallituksessa aina vuoteen 1937 asti.
Neovius oli monin tavoin mukana ensimmäisen sortokauden passiivisessa vastarinnassa, alkaen Helmikuun manifestia vastustaneen suuren adressin keräämisestä vuonna 1899. Vastarinnan organisoimiseksi perustettiin 1901 kagaalina tunnettu salainen vastarintaorganisaatio, jonka rinnalle luotiin keväällä 1902 naiskagaali. Neovius valittiin sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Seuraavana vuonna hänen koulunsa lakkautettiin Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin aloitteesta, jolloin Neovius siirtyi Tukholmaan. Siellä hän ryhtyi organisoimaan Suomeen suunnattua propagandaa yhteistyössä veljensä Arvid Neoviuksen kanssa, joka oli karkotettu jo aiemmin poliittisten mielipiteittensä vuoksi. Dagmar Neovius vastasi muun muassa Fria Ord -lehden salaisesta levittämisestä Suomeen 1903–1905. Hän auttoi myös Venäjän vallankumousliikkeitä kuten bolševikkeja salakuljettamaan aseita ja räjähteitä Suomen kautta Venäjälle.
Ensimmäisen sortokauden päätyttä Neovius palasi kotimaahansa. Hän toimi uudelleenperustamansa Nya svenska småskolanin johtajana 1906–1908. Hänet valittiin myös ensimmäisissä eduskuntavaaleissa 1907 eduskuntaan, RKP:n ainoana naiskansanedustajana. Hän tosin suhtautui itse naisasiaan varauksellisesti eikä saanut puolueensa naisten täyttä tukea. Neovius oli kansanedustajana kolmeen otteeseen: 1907–1909, 1910–1911 ja 1914–1917. Kahdella ensimmäisellä kaudella hän edusti Turun läänin eteläistä, viimeisellä kerralla Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä. Myös hänen Arvid-veljensä oli samoihin aikoihin RKP:n kansanedustaja.
Neovius työskenteli 1909–1917 aikakauskirjojen Nutid ja Samtid toimittajana sekä ajoittaisena päätoimittajana ja sen jälkeen 1917–1921 Helsingin kaupungin leipäkonttorin (sittemmin korttikeskus) johtajana sekä 1922–1931 tilastokonttorin ylimääräisenä aktuaarina.
Introitus

Introitus on messun ensimmäinen osa, jonka aikana messun toimittajat astuvat sisään kirkkoon ja lähestyvät alttaria. Introitus sisältää osan jostakin psalmista tai kappaleen Sananlaskujen- tai apokryfisestä Viisauden kirjasta ja siihen liittyvän antifonin.
Introitus kuuluu messun vaihtuviin eli Missa Propriam osiin, eli sen teksti vaihtelee kirkkovuoden päivän mukaan.
Kirkon ensimmäisiltä vuosisadoilta säilyneiden käsikirjoitusten perusteella voidaan olettaa messun alkaneen psalmin laulamisella aina varhaisimmista ajoista lähtien. Alun perin psalmin lauloi oletettavasti solisti kuoron toistaessa vastauksen jokaisen säkeen jälkeen. Myöhemmin introitus-psalmia ryhdyttiin laulamaan antifonisesti.
Françafrique

Françafrique on termi, jolla viitataan Ranskan ja sen entisten afrikkalaisten siirtomaiden suhteisiin. Termin sävy oli alkuun myönteinen, mutta nykyisin sillä kuvataan ahneuden ja kähminnän verkostoa, joka koostuu Ranskan ja näiden maiden eliitistä. Tämän verkoston perustajiin luetaan Charles de Gaulle, joka maiden itsenäistyessä halusi pitää siellä kiinni Ranskan vahvasta poliittisesta ja taloudellisesta asemasta. Hänen jälkeensä Ranskan poliittinen johto on pysynyt samalla linjalla. Suhteista on ollut hyötyä muun muassa YK:n äänestyksissä, joissa entisiltä siirtomailta on tullut tukea.
Liuskalääte

Ulkonäkö

Liuskalääte kasvaa 30–100 senttimetriä korkeaksi. Kasvin varsi on vankka, uurteinen ja yläosastaan haarova. Alimmat lehdet ovat ehytlapaiset ja ylemmät pariliuskaiset. Ne ovat karvattomat ja terävästi hammaslaitaiset. Mykerökukinnot ovat kooltaan kuudesta kymmeneen millimetriä. Yksittäiset kukat ovat purppuranpunaiset, joskus valkoiset.

Levinneisyys

Liuskaläätettä esiintyy Euroopassa pohjoisosia lukuun ottamatta. Se on levinnyt myös Yhdysvaltoihin New Yorkiin ja Connecticutiin.
Suomessa liuskalääte on löydetty vain kerran, vuonna 2012 Uudestakaupungista.
Divisioonankomentaja

Divisioonankomentaja (ven. комдив, komdiv) oli puna-armeijan sotilasarvo sota-aikana vuoteen 1940 asti. Divisioonankomentajan arvo vastaa Suomen nykyisissä sotilasarvoissa kenraalimajurin arvoa. Divisioonankomentajasta alempi arvo on prikaatinkomentaja ja ylempi arvo armeijakunnankomentaja. Puna-armeija otti kenraalinarvot käyttöön talvisodan jälkeen vuonna 1940.
Iso Ellijärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee kallioisella ja mäkisellä ylängöllä Maunuksen luoteispuolella mäkien välisessä soistuneessa painauksessa. Se lähellä sijaitsee avosuon keskellä Pieni Ellijärvi. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä ja sen rannat ovat soistunutta metsämaata. Äväntäjärveltä tulevat metsäautotie kiertää järveä sen itäpuolelta ja Maunukseltä alkava tie sen lounaispuolelta.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 151,6 metriä mpy. Suon metsänrajaa seuraava kuivatusoja on yhdistetty järveen kolmessa kohtaa. Etelärannasta alkava suo-oja on kaivettu alarinteeseen, josta oja jatkaa epävrmana kohti kaakossa sijaitsevaa Äväntäjärveä. Toinen vesireitti kolkee kohti Niemijärveä ja myöhemmin Isoa Heinäjärveä.

Historiaa

Vuoden 1958 peruskartassa ei järvien ympärillä olevia soita oltu vielä ojitettu, mutta vuoden 1977 kartassa oli jo kaikki nykyiset ojat piirrettynä. Ellijärvet vaikuttavat sen mukaan kuuluvan Sahajoen valuma-alueeseen (35.756).
William Sanderson

William Sanderson (s. 10. tammikuuta 1948 Memphis, Tennessee) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Sandersonilla on kaksi yliopistotutkintoa, taloudesta (1968) ja oikeustieteestä (1971), jotka hän on suorittanut Memphisin yliopistossa. Opiskelujen ohessa Sanderson kiinnostui näyttelemisestä, ja hänen ensimmäinen noteerattu roolinsa on elokuvassa Fight for Your Life (1977). Ehkä parhaiten Sanderson muistetaan kuitenkin J. F. Sebastianin roolistaan tieteiselokuvassa Blade Runner (1982). Elokuvien lisäksi Sandersonilla on ollut rooleja useissa tv-sarjoissa, kuten Babylon 5, Deadwood, True Blood ja Lost.
Sanderson asuu Burbankissa vaimonsa kanssa ja heillä on aikuinen poika, Andrew.
Karhumuori

Karhumuori (eng. Granny Beagle) on Aku Ankka-sarjakuvissa esiintynyt Karhukoplan isoäiti. Karhumuorin ensiesiintyminen oli kun hän saapui tervehtimään pojanpoikiaan vankilan seinän läpi Tony Stroblin sarjassa 1967. Harmaahapsinen eläkeläisvoro on sittemmin auttanut numeroituja jälkeläisiään satunnaisilla keikoilla – tosin ei milloinkaan yhdessä Karhuvaarin kanssa. Kaksikon suhteen laatu onkin jäänyt hiukan hämäräksi. Karhumuori on nähty ainakin 15 tarinassa. Karhumuori on esiintynyt myös Ankronikka-animaatiosarjassa.
Diopsidi

Diopsidi, (CaMgSi₂O₆), on pyrokseeniryhmään kuuluva silikaattimineraali. Kiderakenteeltaan diopsidi on monokliininen ja kuuluu kiderakenteensa takia klinopyrokseeneihin. Kiteet ovat yleensä pylväsmäisiä tai diopsidi voi myös esiintyä kasaumina. Läpikuultava diopsidi on väriltään valkoinen, vihreä tai keltainen. Diopsidi (kalsium-magnesiumsilikaattia) on puhtaana valkoinen, mutta rautapitoisuuden kasvaessa väri muuttuu rusehtavaksi tai vihertäväksi. Diopsidin kiilto on lasikiilto, ja viirun väri on valkoinen. Kovuus on Mohsin asteikolla 5,5–6,5, ominaispaino 3,2–3,4 g/cm³.
Diopsidia esiintyy metamorfisissa sekä emäksisissä ja ultraemäksisissä kivilajeissa. Esiintymät ovat harvinaisia. Esiintymiä on Italiassa, Kanadassa, Ruotsissa, Saksassa, Venäjällä, Yhdysvalloissa ja Suomessa muun muassa Outokummussa jossa esiintyy diopsidin vihreää muunnosta: kromidiopsidia.
Kidekša

Kidekša (ven. Ки́декша) on kylä Vladimirin alueen Suzdalin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kamenka- ja Nerl-jokien yhtymäkohdassa neljän kilometrin päässä Suzdalista.
Kidekša-nimen arvellaan olevan suomalais-ugrilaista perua. 1000-luvun alussa paikalla oli linnoitus, joka valvoi Nerl-jokea pitkin Suzdaliin kulkenutta liikennettä. Vuonna 1238 mongolivalloittajat hävittivät kaupungin, jonka paikalle myöhemmin perustettiin luostari.
Kidekšassa on säilynyt 1100–1700-lukujen rakennuskokonaisuus, johon kuuluu Koillis-Venäjän vanhin kivirakennus, ruhtinas Juri Dolgorukin vuonna 1152 rakennuttama Borisin ja Glebin kirkko. 1700-luvulla korjatussa kirkossa on säilynyt jäänteitä 1100-luvun freskoista. Sen yhteydessä sijaitsevat vuonna 1780 rakennettu Pyhän Tapanin kirkko, 1700-luvun kellotapuli ja porttirakennelma. Kirkkojen ympärillä on muinaisten maavallien jäänteitä.
Kidekša on osa Unescon Vladimirin ja Suzdalin valkoiset monumentit -maailmanperintökohdetta.
Suomi–Ruotsi-maaottelu 2013

Suomi–Ruotsi-maaottelu 2013 oli 73. yleisurheilun Suomi–Ruotsi-maaottelu.
Tämä ihmisen maailma

Tämä ihmisen maailma on Pekka Kuusen vuonna 1982 julkaistu, ihmislajin kehitystä käsittelevä kirja. Kirjan mukaan ihminen on kehittynyt kulttuurievoluution myötä tasolle, jolla hän uhkaa sodilla ja ympäristökatastrofeilla omaa olemassaoloaan. Kuusi esittää kirjassaan ratkaisuksi kehityksen mukanaan tuomille ongelmille siirtymistä itseohjautuvasta kulttuurievoluutiosta sen ohjailuun. Vuonna 1991 kirjasta ilmestyi tiivistetty versio nimeltä Ihmisen eloonjäämisoppi: pieni alkeiskirja.

Kulttuurievoluution ohjaaminen

Kuusen kirjan toinen tehtävä oli osoittaa miten ihmiskunta voisi itse vaikuttaa kulttuurievoluutionsa etenemiseen ja siirtyä ohjaamaan sitä tietoisesti. Tämä on hänen näkemyksen mukaan välttämätöntä, sillä ilman tietoista kulttuurievoluution ohjausta ajautuu kulttuurievoluutio luonnon kanssa kestämättömään ristiriitaan.
Ihmisen evoluution ohjaamisessa on Kuusen mukaan keskeisenä tehtävänä ihmislajin eloonjääminen. Kaikki muut luonnon eliöt näyttävät jättävän eloonjäämisensä itseohjautuvan evoluution huomaan. Itseohjautuvuus on evoluutiolle luontainen ominaisuus – se ei tarvitse tietoista ohjaamista edetäkseen ja ylläpitääkseen elämää. Kuusi katsoo, ettei itseohjautuvuus enää riitä säilyttämään ihmislajin elinkelpoisuutta. Syynä tähän on kulttuurievoluutio, jonka luonteeseen ei itseohjautuvuus sovellu. 
Kulttuurievoluutiossa ”[i]hmisen on ensin ymmärrettävä oman käyttäytymisensä aiheuttamat muutokset ja vasta tämän informaation perusteella hän voi itse säädellä käyttäytymistään”. Kyse on siis siitä, että kulttuurievoluutiossa virheellinen (toisin sanoen elämän jatkuvuudelle vahingollinen) informaatioaines säilyy ja lisääntyy niin pitkään kunnes ihminen tiedostaa sen olevan vahingollista – biologisessa evoluutiossa virheellinen informaatio poistuu automaattisesti, ilman tarvetta tulkintaan sen elinkelvottomuudesta. Kuusen mukaan ihminen pyrkii kulttuurievoluution puitteissa jatkuvasti parantamaan omaa elinkelpoisuuttaan luonnossa, luonnon itsensä kustannuksella. Ihminen on kuitenkin perustavanlaatuisesti riippuvainen muusta luonnosta ja osa luontoa. Tästä syntyy ristiriita kulttuurievoluution ja luonnon välillä. Kyse on siitä, että kulttuurievoluutio yrittää osoittaa olevansa elinkelpoisempi kuin biologinen evoluutio – ihminen yrittää kulttuurievoluutionsa avulla saavuttaa voiton luonnosta ja luonnonlaeista. Luonto ja biologinen evoluutio ovat kuitenkin kulttuurievoluution yläjärjestelmä, jota ilman kulttuurievoluutio eivätkä sen hyödyntäjät voi olla olemassa.

Kuusen esittämä teoria ja meemit

Kulttuurievoluutioteorian nykyterminologiaan kuuluu Susan Blackmoren yleistämä käsite  meemeistä. Kuusen kirjassa meemin vastine on informaatio.  Memetiikan tutkimukseen ei juuri kuulu kulttuurievoluution tietoisen ohjaamisen pohdinta.

Kirjan vastaanotto

Kirja sai  tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 1983 . Vaikka Tämä ihmisen maailma oli myyntimenestys, ei se kuitenkaan johtanut sellaiseen biologian ja sosiologian yhdistävään ajatteluun suomalaisessa tiedemaailmassa kuin Kuusi kenties olisi toivonut .

Käännökset

Kirja on käännetty englanniksi vuonna 1985 nimellä This World of Man.