Harjunpäänjoki

Useita nimiä

Harjunpäänjoki tunnetaan sen eri kohdissa usealla eri nimellä. Joen yläosaa Joutsijärveltä Kullaan kirkolle asti kutsutaan Joutsijoeksi, minkä jälkeen alkavaa osuutta kutsutaan Kullaanjoeksi Leineperin koskiin saakka. Kaasmarkun kylän lävitse virratessaan jokea kutsutaan Kaasmarkunjoeksi. Harjunpään kylän läpi virtaavaa viimeistä osuutta ennen kuin joki laskee Kokemäenjokeen, kutsutaan Harjunpäänjoeksi tai vaihtoehtoisesti Holminjoeksi. Kalataloudellisissa yhteyksissä puhutaan koko joesta yleensä vain Harjunpäänjokena.

Joutsijoki

Harjunpäänjoen, tai alkupaikassaan Joutsijoen, alkulähde on Joutsijärvi, jonka luusua sijaitsee järven kaakkoisosan Tammenlahdella. Joutsijärven pinta on noin 44,5 metriä merenpinnan yläpuolella ja joelle tulee matkan aikana pudotusta yli 40 metriä, mikä näkyy koskina ja virtauksina.
Joutsijärvi on säännöstelty järvi ja järven pinta pyritään pitämään mahdollisimman korkealla. Säännöstelyyn kuuluu, että Joutsijoessa on virtausta myös kuivimpina vuodenaikoina. Säännöstelyn tarkoituksena on turvata Porin kaupungin talousveden saanti, sillä Porin vesi ottaa raakavettä Joutsijärven länsipuolella sijaitsevasta Tuurujärvestä. Järvet ovat yhteydessä toisiinsa kolmen kapean salmen kautta, joiden läpi vesi virtasi ennen vedenottoa Tuurujärvestä Joutsijärveen, mutta vedenoton myötä virtaussuunta on kääntynyt päinvastaiseksi. Joutsijoki on näin ollen myös Tuurujärven luontainen laskujoki.
Joutsijoen virtausta ja järven pintaa säätelee joen suulla oleva Tammen säännöstelypato. Länsi-Suomen vesioikeuden päätöksen mukaan Joutsijärvestä saadaan juoksuttaa järven pinnan ollessa säännöstelyrajojen välillä enintään 4 m³/s. Kuitenkin juoksutuksen Joutsijokeen on oltava vähintään 0,15 m³/s. Joutsijärven luusuassa on ollut pato jo 1700-luvulta lähtien, jolloin pato rakennettiin Leineperin ruukin toimesta.
Pato säätelee joen virtausta pari kilometriä joen alajuoksulle sijaitsevalle Sahalahdelle saakka. Sahalahti on järvimäinen joen suvantokohta, jonka ala on hieman alle kolme hehtaaria. Joutsijärven ja Sahalahden välissä virtaavat kaksi noin 40-50 metriä pitkää koskea, Paattikoski ja Pitkäkoski. Sahalahti on padottu pohjapadolla, joka nostaa joen pintaa noin 50 cm. Padon alapuolelta alkaa noin 40 metriä pitkä Sahakoski.
Joki virtaa Koskin kylälle asti metsäisen maaston läpi. Koskin kylän läpi virratessaan joessa on Äijänkosken pato, jonka yhteydessä on vanha mylly. Pato muodostaa samalla Koskin kylän kohdalle jokeen pienen suvannon. Hieman alempana joessa on toinen vanha pato, jossa on toiminut vanha mylly.
Koko Joutsijoen yläjuoksu Koskin kylästä alkaen aina Joutsijärvelle saakka muodostaa pitkän ja vaihtelevan koskijakson, jossa vuorottelevat nopea- ja hidasvirtaiset osuudet, padot ja suvannot. Joki on yläjuoksullan selvästi kapeampi ja vähävetisempi alajuoksullaan. Uoma on pääosin 2–4 m leveä ja pudotusta Joutsijärven ja Koskin kylän välisellä Koskijaksolla on putouskorkeutta 15 m.
Koskin kylän jälkeen joki virtaa peltoaukeiden läpi Kullaan entisen kuntakeskuksen Kankaan sivuitse, missä jokea aletaan kutsua Kullaan kirkon kohdalla Kullaanjoeksi.

Kullaanjoki

Joki virtaa Kullaanjokena Kullaan kirkolta aina Leineperin kylään asti. Jokiosuus on vaihtelevaa suo-, metsä- ja peltomaata ja asutus alueella on harvaa haja-asutusta. Leineperin ja Kankaan välisellä jokiosuudella on kaksi joen veden pinnan säätelemiseksi rakennettua pohjapatoa.
Leineperin vanhassa ruukkikylässä on kolme erillistä koskea, ylimpänä virtaava Emäntäkoulunkoski, sekä ruukin alueen Pajakoski ja alinna oleva Myllykoski. Niiden putouskorkeus on yhteensä kahdeksan metriä. Koskista vanhan ruukin vieressä sijaitsevassa Pajakoskessa on sulkulaittein varustettu pato, joka on säädellyt veden juoksutusta padon alapuolisille vesivoimaa käyttäville laitteille. Nykyisin pato toimii ylisyöksypatona luukkujen ollessa ala-asennossa ja tarvittaessa juoksutusta lisätään luukkuja nostamalla. Leineperin Patokoskesta alkaa pitkä 225-250 metriä pitkä koskiosuus ja pienen suvannon jälkeen alkaa 100 metriä pitkä Myllykoski. Myllykoski on myös padottu.

Kaasmarkunjoki

Leineperin jälkeen joki virtaa tasaisella maalla peltoaukeiden lävitse Kaasmarkun ja Leineperin väliselle Solakoskelle, jota edeltää laajempi suvantolampi. Solakoski on padottu ja sen pudotuskorkeus on 2,7 metriä ja sillä on pituutta noin sata metriä. Kosken partaalla on sijainnut Leineperin ruukin vanhoja teollisuuslaitoksia.
Kaasmarkun kylälle virratessaan, Kaasmarkun Tehtaankosket muodostavat yli kilometrin pituisen pitkän koskijakson. Sillat ja välisuvannot jakavat koskijakson kolmeen osaan, jotka ovat Ylinen-, Keskinen-, ja Alinen Tehtaankoski. Tehtaankoskien putouskorkeus on 9,6 m. Jokaisella kolmella koskiosuudella on vanha vesimyllyn paikka. Tehtaankoskien jälkeen alajuoksulla on Kaasmarkun kylällä muutama pohjapato ja pienempi koski.

Harjunpäänjoki

Kaasmarkun kylän jälkeen joki on uurtanut itselleen syvän ja kiemurtelevan uoman syvälle hienojakoiseen maaperään. Kaasmarkun jälkeen alkava jokiosuus on kutsuttu Harjunpäänjoeksi. Harjunpäänjoen varsi joen loppuosuudella ennen kuin joki laskee Kokemäenjokeen on lähes kokonaan viljeltyä ja pellot yltävät lähes joen törmälle asti.
Harjunpäänjoessa sijaitseva Holminkoski sijaitsee Ulvilan Harjunpään kylältä alajuoksulle päin Porin ja Ulvilan kaupunkien rajalla. Koski on 80 metriä pitkä ja sen pudotuskorkeus on 1,6 metriä. Koski on ollut aiemmin padottu myllyä varten, mutta pato on rikkoutunut 1960-luvulla.
Holminkosken jälkeen joki virtaa Porin Isojoenrannan alueen läpi, missä se laskee Kokemäenjokeen Porin keskikaupungin länsipuolella, lähes merenpinnan tasolla.
Harjunpäänjoen alajuoksun alue on altis tulville ja Porin kaupungin tulvasuojelu on päättänyt vuonna 2015 kääntää Harjunpäänjoen uoman kulkemaan Holminkoskesta lähtien Porin ja Ulvilan kaupunkien rajaa pitkin Kokemäenjokeen. Kääntöuoma tulee olemaan kaksi kilometriä pitkä. Nykyisestä joen alaosasta muodostetaan sisäjärvi, jolle järjestetään vaihtovesipumppaus.

Historia

Varhaisimmat merkit ihmisasutuksesta joen varrella ovat kivikautisia muinaisjäännöksiä, joita on löydetty Sahalahden ympäristöstä. Museovirasto on suorittanut alueella kaivauksia, joissa on löytynyt kiviaseita, työkaluja ja ruukkuja.
Nimensä Sahalahti on saanut 1600-luvulta, jolloin Sahalahden aliseen Sahakoskeen rakennettiin saha vuonna 1631. Saha tuotti puutavaraa Porin laivanrakennusteollisuuteen ja Porin palojen jälkeiseen jälleenrakennukseen. Sahan toiminta loppui 1880-luvulla. Koskessa on lisäksi ollut 1700-luvun loppupuolelta lähtien mylly. Nykyisin koskessa on jäljellä Sahalahden pintaa säätävä pohjapato.
Koskin kylässä on ollut toiminnassa muitakin myllyjä, jotka ovat sijainneet Äijänkoskessa ja sen alisessa Sippolankoskessa. Äijänkoskessa on ollut mylly 1850-luvulta lähtien, ja vanhaa kosken partaalla olevaa myllyrakennusta ja sen uittoränniä ylläpidetään kylämaisemassa. Joki on ollut uittoväylänä aina vuoteen 1957 asti.
Leineperin ruukki perustettiin Kullaanjoen varteen vuonna 1771. Antti Ahlström osti ruukin vuonna 1877 ja A. Ahlström Osakeyhtiön toimesta Leineperiin perustettiin myös saha. Leineperi tunnetaan sahanpaikkana jo tätä varhaisemmalta ajalta, kun Anolan kartano rakennutti sahan 1630-luvulla. Masuuni lopetti toimintansa 1891 ja raudan valmistus lopetettiin 1900-luvun alussa. Leineperin ruukkialue on kulttuurihistoriallisesti arvokas alue. Leineperin Emäntäkoulunkoskessa on aikoinaan toiminut rautaruukin ja sahan lisäksi myös meijeri.
Leineperin kylältä alajuoksulle olevassa Solakoskessa sijaitsi Leineperin ruukin vuonna 1786 perustamia teollisuuslaitoksia. Paikalla on ollut muun muassa erilaisia pajoja sekä valssaamo. Nykyään koskessa on vielä jäljellä pato.
Kaasmarkun Tehtaankoskissa on ollut kaksi myllyä jo 1600-luvulla. Nykyisin jäljellä on 1800-luvun keskivaiheilla rakennettu mylly, joka on kunnostettu muistuttamaan kulttuuriperinnöstä. Tehtaankoskien partaalle rakennettiin 1860-luvulla verkatehdas, joka oli toiminnassa vuoteen 1926 saakka. Se työllisti parhaimmillaan 160 työntekijää. Toiminta loppui tulipaloon, joka tuhosi tehtaan perustuksia myöten. Tehtaasta on jäljellä ainoastaan kivijalan jäännöksiä ja jokiuoman rakennettuja reunoja.
Joessa on kaikkiaan ollut aikoinaan yhteensä 11 pienvesivoimalaitosta, mutta yksikään niistä ei ole enää toiminnassa.

Veden laatu

Harjunpäänjoen valuma-alueella ei nykyään ole juurikaan teollisuutta, vaan sitä kuormittaa lähinnä maa- ja metsätalous. Joen vesi on humusväritteistä ja ruskeavetistä. Joen alajuoksulla, missä maataloutta on paljon, vesi on myös pelloilta johtuvan eroosion samentamaa.

Virkistyskäyttö

Joen lukuisat koskipaikat tekevät siitä suositun virkistyskalastajien keskuudessa. Se on myös ainoa osa Kokemäenjoen vesistössä, jonne mereltä nousevilla kaloilla on vapaa kulkuyhteys. Merkittäviä kalalajeja ovat muun muassa taimen, lohi ja vaellussiika.
Turun maaseutuelinkeinopiirin kalatalousyksikkö on 10.01.1997 määrännyt koski- ja virtapaikat Kaasmarkun-Harjunpäänjoessa välillä Joutsijärvi-Kokemäenjoki (käytännössä siis Kullaalta Poriin asti) lohi- ja siikapitoiseksi vesistöksi. Jokamiesoikeuksiin perustuva onkiminen ja pilkkiminen sekä läänikohtaisen viehekalastusmaksun nojalla kalastaminen on kielletty! Kalastusta voidaan harjoittaa vain Kaasmarkun – Suoliston kalastuskunnan luvalla ja pyydysmerkillä.
Kalastuskuntien vesialue Kaasmarkunjoessa alkaa entisen Kullaan rajalta jatkuen kylän ohi Tampereen tielle saakka ja sen jälkeen noin 500 metriä  joen pohjoisrantaa. Myös Lanningin alueella on kyläämme kuuluvaa jokialuetta. Lisäksi vesialueisiin kuuluvat muut kylien alueilla olevat yhteiset vesialueet.
Meritaimen-/lohikantojen turvaamiseksi on Kaasmarkun sekä Suoliston kalastuskunnan hallitus päättänyt, että kyseisen lajin kalastuskielto on voimassa toistaiseksi.