google/wiki40b huggingface dataset:
Yleinen suhteellisuusteoria

Siirtymä  erityisestä yleiseen suhteellisuusteoriaan

Albert Einstein julkaisi vuonna 1905 erityisen suhteellisuusteorian, jossa hän esitteli uudenlaiset käsitykset avaruudesta ja ajasta. Erityinen suhteellisuusteoria sovittaa sähködynamiikan ja Newtonin liikelakien väliset ristiriitaisuudet. Suppea suhteellisuusteoria ei kuitenkaan ole yhdenmukainen Newtonin painovoimalain kanssa, jonka mukaan painovoima syntyy kahden kappaleen massojen välisestä vuorovaikutuksesta.
Newtonin painovoimalain mukaan kahden kappaleen välinen painovoima riippuu ainoastaan niiden massoista ja niiden välisestä etäisyydestä. Erityinen suhteellisuusteoria taas kertoo, että mikään signaali, vuorovaikutus tai häiriö ei voi kulkea valoa nopeammin. Newtonin lain mukaan kuitenkin muutokset painovoimakentässä tapahtuvat välittömästi. Newtonin painovoimalaki on siis ristiriidassa erityisen suhteellisuusteorian ensimmäisen postulaatin kanssa.
Albert Einstein alkoi vuonna 1907 työskennellä uudenlaisen relativistisen painovoimateorian kanssa. Kahdeksan vuoden työn jälkeen Einstein sai yleisen suhteellisuusteorian valmiiksi. Teorian kulmakiveksi muodostui yksinkertainen periaate, ekvivalenssiperiaate, jonka avulla hän lopulta loi geometrisen painovoimateoriansa.

Perusperiaatteet

Yksi tunnetuimmista yleisen suhteellisuusteorian ominaisuuksista on se, että painovoima ei olekaan mikään voima, vaan painovoimaksi kutsuttu ilmiö selittyy aika-avaruuden kaareutumisella. Massa kaareuttaa aika-avaruutta. Kaareutuneessa aika-avaruudessa kappale liikkuu lyhimpiä reittejä pitkin. Oleellisinta on se, että tilannetta tutkitaan neliulotteisessa aika-avaruudessa. Yleisessä suhteellisuusteoriassa aika-avaruutta käsitellään  neliulotteisena Lorentzin monistona. Aika-avaruuden kaareutumista kuvataan Einsteinin kenttäyhtälöiden avulla.
Yleinen suhteellisuusteoria perustuu muutamalle oletukselle. Yleisen suhteellisuuden periaatteen mukaan fysiikan lait ovat samat kaikille havaitsijoille riippumatta siitä, ovatko ne kiihtyvässä liikkeessä, tasaisessa liikkeessä vai paikallaan. Yleisen kovarianssin mukaan fysiikan lait ovat samat kaikissa koordinaatistoissa. Yleinen suhteellisuusteoria vaatii myös, että liikkeen ja geodeettisen liikkeen välillä vallitsee yhtäsuuruus.
Perfekti kunta

Kunta K on perfekti, jos sen jokainen algebrallinen laajennus L/K on separoituva yli K:n.
Kaikki karakteristikaa 0 olevat kunnat ovat perfektejä, joten esimerkiksi \mathbb R, \mathbb C ja \mathbb Q ovat perfektejä. Jos K on kunta, jonka karakteristika on alkuluku p, on K perfekti, jos ja vain jos Frobeniuksen endomorfismi F:K\to K:x\mapsto x^p on K:n automorfismi. Koska Frobeniuksen kuvaus on aina injektiivinen, riittää tarkastella F:n surjektiivisuutta. Erityisesti kaikki äärelliset kunnat ovat perfektejä. Edelleen jokainen kunta, jonka karakteristika on nollasta poikkeava, eli on algebrallinen laajennus alkukuntansa suhteen, on perfekti.
Bysantin kreikka

Korkeakirjallinen kieli

Bysanttilaisen kirjallisuuden käyttämä kreikan kieli oli käytännössä attikalaista klassista kreikkaa tai sitä jäljittelevää kieltä (niin kutsuttu attikismi). Tämä oli seurausta siitä, että kirjallisuuden tyylillisinä esikuvina säilyivät läpi keskiajan klassisen kauden kirjailijat, kuten Thukydides, Demosthenes ja Isokrates, ja kielenopetus perustui antiikin ajalta periytyneeseen triviumiin, joka sisälsi grammatiikan, retoriikan ja dialektiikan. Kirjoitetussa kielessä ei tapahtunut keskiajan kuluessa oleellisia muutoksia antiikin aikaan nähden.
Tällainen bysanttilainen kirjakieli voidaan nähdä osin keinotekoisena ja tavoitellun arkaaisena kielimuotona. Vanhoja muotoja ihannoivan kirjakielen käyttö oli Bysantissa muun hellenistisen kulttuurin tuntemisen ohella sivistyneistön tunnusmerkki, jolla nämä erottivat itsensä muutoin luku- ja kirjoitustaitoisista alemmista virkamiehistä ja papistosta sekä kokonaan näitä taitoja omaamattomasta kansasta.
Vaikka kielioppi olikin peräisin klassisesta kreikasta, kieleen omaksuttiin keskiajan kuluessa paljon uusia lainasanoja. Juridinen sanasto oli peräisin latinasta. Neljännen ristiretken jälkeen kreikkaan tuli kasvavassa määrin läntistä sanastoa ranskasta ja italiasta.

Puhe- eli kansankieli

Kreikan kielessä kirjoitettu ja puhuttu (demoottinen) kieli erkanivat toisistaan hellenistiseltä ajalta ja viimeistään ensimmäiseltä ajanlaskun alkua edeltäneeltä vuosisadalta lähtien, koska puhutussa kielessä vähitellen tapahtuneet muutokset eivät vaikuttaneet sanojen kirjoitusasuun. Kreikan kielessä sanojen kirjoittaminen ja lausuminen olivat alun perin vastanneet toisiaan, mutta vähitellen kirjaimet/kirjainyhdistelmät ja niiden ääntäminen erkanivat toisistaan. Tällöin sama äänne voitiin kirjoittaa monella tavalla ja sama kirjain lausua kontekstista riippuen monella tavalla. Tämä ero on säilynyt nykykreikkaan saakka.
Merkittävin muutos oli niin kutsuttu itasismi, jossa kreikan kielen pitkien ja lyhyiden vokaalien ero katosi ja diftongit alettiin lausua yksinkertaisina vokaaleina. Sekä kirjaimet ι, η ja υ että diftongit οι, ει ja ηι alettiin lausua lyhyenä i-äänteenä. Sekä ο että ω äännettiin lyhyenä o-äänteenä. Myös konsonanttien lausumisessa tapahtui muutoksia. Esimerkiksi β muuttui merkitsemään b:n sijasta v-äännettä, χ taas kh:n sijasta h-äännettä.
Bysanttilaisella ajalla myös puhekieltä käytettiin kirjallisena kielenä esimerkiksi hallinnossa. Tämä johtuu siitä, että monet alemmat virkamiehet olivat luku- ja kirjoitustaitoisia, mutta heillä ei ollut klassisen koulutuksen tuomia kieliopillisia taitoja. Myös jotkut oppineet, kuten Mikael Glykas ja Theodoros Prodromos, käyttivät kansankieltä osassa teoksissaan. Kansankielen käyttö saattoi olla eräänlainen kulttuuripoliittinen kannanotto.
Kirjainten äänneasussa tapahtuneita muutoksia on voitu jälkeenpäin seurata tehtyjen kirjoitusvirheiden kautta, sillä samalla tavalla äännetyt kirjaimet ja diftongit alkoivat sekaantua toisiinsa. Muutoksia on voitu seurata ja ajoittaa myös muun muassa sen avulla, missä muodossa kreikkalaiset sanat ovat lainautuneet muihin kieliin eri aikoina.
Kyminlinna

Kyminlinna on Kotkassa Hovinsaaren pohjoisosassa Kyminlinnan kaupunginosassa sijaitseva linnoitus. Kyminlinna kuuluu osana venäläisten Kustaa III:n sodan jälkeen rakennuttamaan Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmään. Linnoitus muodosti Ruotsinsalmen merilinnoituksen kanssa kaksoislinnoituksen ja sen pohjoisen osan, jonka tarkoituksena oli torjua hyökkäykset rannikkoa pitkin maitse Kuninkaantien suuntaisesti.
Kyminlinna on viisikulmainen ja halkaisijaltaan noin 800 metriä oleva kaponieerilinnoitus. Linnoituksen kokonaispinta-ala on noin 74 hehtaaria ja se käsittää suuren osan Kyminlinnan kaupunginosasta. Linnoitusta ympäröivät keskeneräiset vallihaudat, jotka toimivat osana linnoituksen kuivattamiseksi tarkoitettua ojaverkostoa. Tästä huolimatta linnoituksen sisällä on lampi. Kyminlinnan itäosien varustuksien halki kulkee vuonna 1890 valmistunut Kotkan rata ja 1900-luvun alussa rakennettu Kymintie. Valtatie 7 leikkaa linnoituksen eteläosien ulkovarustuksia. Alueella on 23 rakennusta, joista suurin osa on ollut Suomen puolustusvoimien poistumisen jälkeen tyhjillään.
Kyminlinna kuuluu Museoviraston luokittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Alueen omistaa nykyisin Senaatti-kiinteistöt.

Historia

Ensimmäinen Kyminlinnan paikalle rakennettu linnoitus oli vuosina 1791–1795 rakennettu muutamia satoja metrejä halkaisijaltaan oleva bastionilinnoitus. Linnoituksen rakennustöiden valvojana toimi aluksi venäläinen marsalkka Aleksandr Suvorov. Suvorovin jälkeen töitä johti hollantilaissyntyinen kenraali Jan Peter van Suchtelen. Tämä niin sanottu Suvorovin linnoitus purettiin uuden, kuusi kertaa suuremman Kyminlinnan tieltä, joka rakennettiin vuosina 1803–1808. Suchtelen toimi myös uuden linnoituksen rakennustöiden valvojana ja suunnittelijana. Linnoitus ei ollut täysin valmistunut Suomen sotaan mennessä ja menetti sen jälkeen sotilaallisen merkityksensä Venäjän ja Ruotsin rajan siirryttyä Kymijoelta Tornionjokeen. Kyminlinna ei joutunut sotatoimien kohteeksi Krimin sodan aikana, jolloin Ruotsinsalmen merilinnoitukset tuhottiin. 
Suomen sisällissodan aikana Kyminlinna toimi punakaartin koulutuskeskuksena. Sisällissodassa 9. huhtikuuta 1918 Kyminlinnassa käytiin linnoituksen historian ainoa todellinen taistelu. Siinä saksalainen joukko-osasto hyökkäsi linnoituksessa olevia punakaartilaisia vastaan. Kyminlinnan taistelussa kaatui yhteensä parikymmentä miestä, muun muassa saksalainen sotilas, joka on haudattu Kotkan vanhalle hautausmaalle nimellä Willy Heinz merkittyyn hautaan. Willy Heinzista on Veikko Lavi tehnyt laulun.
1920–1930-luvuilla Kyminlinna toimi inkeriläisten pakolaisten leirinä. Linnoitus on toiminut myös sotavankien kokoomaleirinä, kulkutautisairaalan keuhkotautiosastona ja suojeluskuntien ampumaratana. Kyminlinna oli Suomen puolustusvoimien käytössä vuosina 1939–2005. Muun muassa Merivoimien Keskusvarikko 2 toimi Kyminlinnassa.
Djembe

Djembe on vuohennahalla päällystetty, suuren pikarin muotoinen rumpu, jota soitetaan paljain käsin. Djembejä on eri kokoisia, niiden korkeus vaihtelee 15 ja 70 cm välillä, ja kalvon halkaisija voi olla 35 cm. Pikarinmuodon ja vuohennahan ansiosta djembellä voidaan tuottaa vaihtelevia ääniä. Nahkakalvon iskeminen lähellä rummun keskustaa tuottaa bassonuotin, iskettäessä kehän lähelle saadaan tekniikasta riippuen aikaan joko korkea soinnillinen ääni tai läpsähdysääni.
Djembe on alun perin peräisin 1100-luvulta malinke- ja bambara-heimoilta Länsi-Afrikasta nykyisten Guinean, Burkina Fason, Malin ja Norsunluurannikon alueilta, mutta on viime vuosina levinnyt koko maailmaan, ja on nykyään hyvin suosittu soitin rumpalipiireissä.
Djemben sanotaan sisältävän kolme henkeä: puun hengen, nahkansa antaneen eläimen hengen ja rummuntekijän hengen.
Djemben puuaines voi olla erilaisista puista veistetty riippuen, mistä rumpu on peräisin. Käytettyjä puuaineksia ovat muun muassa Lenke (Afzelia africana), Dugura ja Jala (Afrikkalaisia mahonkilajeja), Kasia (Cassia), Tweneboa (Afrikan seetri) ja Mangopuu. Jotkut rumpalit eivät ekologisista syistä suosi harvinaistuvista trooppisista puista rakennettuja rumpuja vaan ostavat esimerkiksi yleisestä afrikanseetristä tehtyjä soittimia.

Populaarikulttuurissa

Herra Heinämäen Lato-orkesteri on levyttänyt kappaleen ”Djembe”.
Kaksoisluodikko

Kaksoisluodikko on nimensä mukaisesti kahdella, tavallisesti samankaliiperisella luotipiipulla varustettu kiväärimallinen ase. Piiput voivat sijaita joko päällekkäin tai rinnakkain.
Kaksoisluodikoita käytetään yksinomaan metsästysaseina. Ne yleistyivät 1800–luvulla erityisesti Englannin siirtomaakaudella, jolloin niitä käytettiin suurriistan metsästykseen. Tämän vuoksi niiden kaliiperit painottuvat yleensä myös suurriistan metsästykseen tarkoitettuihin kaliipereihin. Pulttilukkoinen kivääri on edullisempana sittemmin lähes syrjäyttänyt kaksoisluodikon Suomessa. Maissa jossa  villisian ajometsästys on yleistä, kaksoisluodikot ovat erinomaisia nopeasti kehittyviin tilanteisiin ja siksi yleisiä . 
Kaksoisluodikon etuna pulttilukkoiseen kivääriin on nopea toinen laukaus asetta virittämättä. Haittana taas lippaan puuttuminen, suurempi paino ja toisen piipun osumapisteen siirtyminen aseen piippuparin lämmetessä epätasaisesti sellaisissa aseissa joissa piiput on juotettu yhteen. Saatavilla on myös ratkaisuja joissa piiput ovat irti toisistaan ja toisen piipun osumapiste on itsenäisesti säädettävissä sekä sivu-, että korkeussuunnassa. Yleensä kaksoisluodikko ei ole osumatarkkuudeltaan parhaiden pulttilukkoisten veroinen, mutta osumatarkkuus on riittävä kaikkeen suurriistan metsästykseen.
Celebesinkirjorastas

Levinneisyys

Celebesinkirjorastasta tavataan kotoperäisenä Indonesiassa. Lajin populaatioksi arvioidaan 100 000–500 000 yksilöä. Se on luokiteltu silmälläpidettäväksi ja sitä uhkaa metsien häviäminen.

Elinympäristö

Celebesinkirjorastas elää alankometsissä alle 1 000 metrin korkeudessa.
Kuurinmaan hiippakunta

Kuurinmaan hiippakunta (lat. Episcopatus Curoniensis, saks. Bistum Kurland) on entinen kirkollinen valtio nykyisen Latvian länsiosassa Kuurinmaalla. Kuurinmaan hiippakunta perustettiin Liivinmaan ristiretken jälkeen. Hiippakunta oli kooltaan 4 500 neliökilometriä, ja se oli toiseksi pienin kirkollinen valtio Liivinmaan liitossa. Sen pääkaupunki oli Piltene. Liivinmaan sodassa 1559 hiippakunta päätyi Tanskan omistukseen ja vuonna 1585 Tanska myi sen Puola-Liettualle.
Kosto rajan takaa

Juoni

Packard ja hänen jenginsä hallitsevat ja samalla myös terrorisoivat Arizonan aavikkokaupunkia, jossa he pakottavat ihmisiä kilpailemaan heitä vastaan "voittaakseen" autot itselleen. Yksi kilpailijoista, Jamie, kokee kuitenkin karun kohtalon, kun hän on viettämässä aikaa tyttöystävänsä Kerin kanssa. Packard haastaa Jamien kisaan, jonka hän myös voittaa epärehellisen keinoin. Packard vie auton ja antaa nuorukaisen kävellä tyttöystävänsä kanssa takaisin kotiin. Myöhemmin samana iltana Packard käy kuitenkin murhaamassa Jamien ja vie naisen itselleen. Kaksi päivää myöhemmin kaupunkiin ilmestyy nuorikainen nimeltä Jake Kesey. Hän ystävystyy Kerin ja Jamien veljen Billin kanssa. Samalla kaupunkiin on ilmestynyt salaperäinen henkilö, joka haastaa autollaan Packardin jengin yksitelleen kisoihin, joista vain toinen selviää hengissä.
Aino Thauvón-Suits

Aino Emilia Thauvón-Suits (sukunimi aik. Suits; 9. marraskuuta 1884 Haapajärvi – 8. elokuuta 1969 Göteborg) oli suomalainen kirjallisuuden suomentaja ja kirjailija.
Aino Thauvón-Suitsin isä oli Viitasaaren kirkkoherra Emil Thauvón. Hän oli naimisissa virolaisen runoilijan Gustav Suitsin kanssa. Runoilija Eino Leino asui 1920-luvun alussa Suitsien luona Helsingissä ja vieraili myös kesällä 1923 Suitsien kanssa Viitasaarella. Thauvón-Suits järjesti myös Leinon Viron-vierailun keväällä 1921.
Suitsin perhe asui 1924–1944 Virossa, jossa Gustav Suits toimi Tarton yliopiston kirjallisuudenhistorian professorina. Vuonna 1944 Suits pakeni neuvostomiehitystä perheineen Suomeen ja siirtyi samana vuonna Ruotsiin. Hän työskenteli Nobel-instituutin kirjastossa Tukholmassa. Vuonna 1953 hänet nimitettiin Viron pakolaishallituksen kulttuuriministeriksi, mutta hän ei ottanut tehtävää vastaan.  
Suitseilla oli kaksi tytärtä, Anna-Lisa (1914–1956) ja Helga (1924–1999). Helga Suits-Kangro julkaisi vanhempiensa kirjeenvaihdon vuosilta 1908–1916 kirjana Aino ja Gustavi lugu (1987).
Lauri Viljanen

Lauri Sakari Viljanen (6. syyskuuta 1900 Kaarina – 29. syyskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen Tulenkantajiin kuulunut runoilija, kirjallisuudentutkija, kriitikko ja kääntäjä.  Tunnetuin Viljasen teoksista lienee 1930-luvulla ilmestynyt Taisteleva humanismi.

Henkilöhistoria

Viljasen vanhemmat olivat puuseppä Stefan Viljanen (vuoteen 1895 Vilkman) ja Aina Sofia Mantere. Viljanen oli naimisissa toisen Tulenkantaja-runoilijan Elina Vaaran kanssa vuosina  1926-1930. Vuodesta 1934, jolloin hän vieraili Travemünden saksalais-pohjoismaisessa kirjailijakodissa, hänen puolisonsa oli Tyyne Maria Vuori. Viljanen tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1920 ja opiskeli kirjallisuutta Turun yliopistossa 1922-1924. Filosofian kanditaantin tutkinnon hän suoritti 1947.  Turun yliopiston kirjaston amanuessina Viljanen työskenteli 1921-1923 ja sen jälkeen opettajana mm. Haminan yhteiskoulussa 1924-1925. Viljanen julkaisi ensimmäisen runokokelmansa Auringon purjeet 1924 ja toimi myös kirjallisuus- ja teatterikriitikkona eri lehdissä.  Vuonna 1926 Viljanen asettui Helsinkiin ja toimi Helsingin Sanomien kirjallisuuskriitikkona 1926–1950. 
Suoritettuaan tohtorin tutkinnon 1949 Viljanen työskenteli kirjallisuuden professorina Turun yliopistossa 1949–1954 ja Helsingin yliopistossa 1954–1967. Kirjallisuudentutkijana hän keskittyi J. L. Runebergin ja Aleksis Kiven runouteen ja julkaisi teokset myös V. A. Koskenniemestä ja Henrik Ibsenistä.  Ollessaan Parnasson toimittajana 1953–1955 hän julkaisi lehdessä modernistien kuten Paavo Haavikon, Veijo Meren ja Tuomas Anhavan tekstejä. Viljasen suomennoksiin kuuluu mm. Knut Hamsunin, J. V. Snellmanin, Heinrich von Kleistin ja T. S. Eliotin tuotantoa.

Kirjallinen tuotanto

Runoilijana Viljanen otti aluksi vaikutteita eniten V. A. Koskenniemeltä. 1930-luvulla Viljanen ja kirjailija Mika Waltari kiinnostuivat muinaista Egyptiä 18. dynastian aikana hallinneesta faarao Ekhnatonista.  Viljanen teki hänestä runon Ekhnatonin viimeinen laulu ja Waltari ensin näytelmän Akhnaton, auringosta syntynyt ja sitten romaanin Sinuhe egyptiläinen. Sodan jälkeen Viljasen runous haki aiheitaan muun muassa antiikin maailmasta ja Odysseuksen persoonasta. Eläkkeellä ollessaan Viljanen matkusteli Italiassa keräten materiaalia tutkimustaan Romanttinen Hellas ja Rooma varten, joka jäi kuitenkin keskeneräiseksi.
BluffBot

BluffBot on Suomesta Kaliforniaan muuttaneen Teppo Salosen ohjelmoima tekoälyä soveltava pokerinpelaajaohjelma. BluffBot 4.0, ohjelman viimeisin versio, saavutti vuoden 2009 AAAI:n vuosittaisessa tietokonepokerikilpailussa kolmannen sijan, häviten ainoastaan Albertan yliopiston ohjelman kahdelle versiolle. Kilpailua pidetään epävirallisena pokeriohjelmien maailmanmestaruuskilpailuna.
BluffBotin aiemmat versiot ovat samassa kilpailussa sijoittuneet vuonna 2006 toiseksi (voittajana Albertan yliopiston ohjelma), 2007 voittaja ilman häviöitä, 2008 toinen häviten jälleen Albertan yliopiston ohjelmalle.
Yhdistetty funktio

Matematiikassa yhdistetyllä funktiolla tarkoitetaan kahta funktiota siten, että ensiksi muuttuja kuvataan ensimmäisellä funktiolla joksikin arvoksi ja sitten saatu tulos kuvataan toisella funktiolla uudeksi arvoksi. Täsmällisesti: 
Olkoon  ja  kuvauksia. Tällöin yhdistetty funktio  (luetaan "f pallo g") tarkoittaa kuvausta, jolle  kaikilla .  

Yhdistetty funktio  on kuvaus .
Alex Rider & Luurankosaari

Juoni

Kun Alex sekaantuu heti kesäloman alkajaisiksi Wimbledonin tenniskilpailujen aikana vaarallisiin hankkeisiin, M16 katsoo viisaammaksi lähettää hänet Yhdysvaltoihin töihin. Englantilainen koulupoika saa työtovereikseen kaksi ylimielistä CIA:n agenttia, joiden vanavedessä hän rantautuu Kuubaan, pahamaineiselle Cayo Esqueletolle, Luurankosaarelle. Siellä häntä odottaa kenraali Alexei Sarov, kylmäverinen venäläinen fanaatikko, joka on päättänyt panna maailmanhistorian uusiksi. Alex kohtaa agenttiuransa vaarallisimman vastustajan, joka hänen on lyötävä yksin, aseinaan vain kourallinen viattomia pikku keksintöjä. Vai ovatko ne sittenkään niin viattomia?
Aittojärvi (Jämsä, Partala)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,0 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Kurujoen–Nytkymenjoen valuma-alueeseen (14.226) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 147,5 metriä mpy.
Jouhteninen

Jouhteninen on saari Höytiäisessä Kontiolahdella. Saari on todennäköisesti saanut nimensä saarenosan profiilista, joka muistuttaa vedenpintaan kaulaansa ojentavan joutsenen ääriviivoja.
Saari on Natura 2000 -alue.

Maastonmuodot ja syntyperä

Jouhtenisen korkein kohta on harju, joka kohoaa maamerkin tavoin yli muun matalamman metsikön. Saaren pituus pohjois-etelä-suunnassa on noin 2,7 kilometriä ja sitä vastaan kohtisuoraan noin 900 metriä. Korkein kohta saaressa on Sirnitsan harju, jonka huippu kohoaa noin 57 metriä vedenpinnan yläpuolelle. Saaren nykyinen pinta-ala vuoden 1859 vedenpinnan laskun jälkeen on noin 175 ha. 
Rakenteellisesti Jouhteninen poikkeaa paljon muista Höytiäisen isoimmista saarista. Se on kovin monimuotoinen ja koostuu pääosin sorasta ja hiekasta, eikä sillä näytä olevan mitään samanlaisuutta Höytiäisen muihin jäätikköjokimuodostumiin. Sen onkin ymmärretty syntyneen sulavan mannerjään keskeen avautuneeseen halkeamaan, johon ympäröivältä jäätiköltä virtaavat sulamisvedet ovat kasanneet todella suuret määrät soraa ja hiekkaa. Harjuaineksen sisään on hautautunut myös valtavia määriä eri näköisiä jäälohkareita, jotka sulettuaan jättivät jälkeensä paljon "kuolleen jään kuoppia" eli niin sanottuja suppia. Tyypillisimmillään kuopat ovat kattilamaisia painanteita, kuten Jouhtenisessa sijaitseva Sirnitsalammen suppa. Nykyisin enimmät supista ovat lampia, suuria kuoppia tai pieniä järviä, ja mm. Sirnitsalampi on veden valtaama suppa. 
Jouhtenisen vanhoja paikannimiä: Haaraniemi, saaren rannalla sijaitseva haaramainen niemi, Kaamaranta, saaren suora ja tasainen rantaosa, Hautalahti, saaren U-kirjaimen muotoinen lahti, ja Viikateniemi, saaren rannalla sijaitseva viikatemainen pieni niemi.

Trombi Jouhtenisella

20. elokuuta 2004 pyyhkäisi trombimyrsky Polvijärveltä Höytiäisen yli Kontiolahdelle. Tuhoalueen laajuus oli noin 500 hehtaaria, ja Jouhtenisen luonnonsuojelualue kärsi suuret tuhot. Alue on jätetty myrskyn jälkeiseen tilaan. Turisteille on järjestetty trombiretkeilyjä.
Hitlerin raivottaret

Arviot

Kriitikko Dwight Garner kirjoittaa arviossaan New York Timesissa, että vaikka Lowerin mukaan naisten osuus holokaustissa on "historian sokea piste", aihe tuskin on aivan uusi. Hän toteaa kuitenkin, että natsihallinnon ajan nuorten miesten elämästä tiedetään paljon, ja Lower täyttää tiedon aukkoja nuorten naisten elämästä. Garner arvostelee sitä, ettei Lower ole viitannut aiheesta aiemmin kirjoitettuun aineistoon. Faktat ilmestyvät tyhjästä, sen sijaan että ne olisi liitetty kontekstiin.
Tapparan SM-sarjakausi 1959–1960

Tulleet

Timo Ahlqvist, H, A-jun.
Pekka Helen, P, HPK
Pentti Hyytiäinen, H, A-jun.
Matti Lahtinen, H, ??
Reijo Ojanen, P, A-jun.
Matti Peltonen, MV, ??

Lähteneet

Matti Haapaniemi, P, TPS
Rauno Malm, H, ??
Arimo Mäkinen, P, Ilves
Matti Rintakoski, P, lop.

Harjoitusottelut

Tappara avasi kauden matkustamalla jo elokuussa Eurooppaan suntautuneelle pelimatkalle. Kotimaassa kausi avattiin tuttuun tapaan Koulukadulla pelatulla pikasarjalla lokakuun lopulla. Tämän lisäksi pelattiin viisi täysimittaista harjoitusottelua ja pikasarja Lukon ja TK-V:n kanssa. Tampereella kävi myös ulkomaisia vieraita, kun ruotsalaiset Karlsbergs BK ja Djurgårdens IF ottivat mittaa suomalaisista.

Juniorit

Tapparan A-juniorit
Tulokset
Kokoonpano
Neljätoista hädässäauttajaa

Neljätoista hädässäauttajaa tai neljätoista pyhää auttajaa ovat joukko pyhimyksiä, joita kunnioitetaan katolisessa kirkossa auttajina ja suojelijoina ennen kaikkea erilaisia tauteja vastaan. Ryhmä muotoutui 1300-luvulla Reininmaalla, paljolti Mustan surman aiheuttaman epidemian seurauksena.

Historia

Ryhmän ytimessä olivat kolme neitsytpyhimystä, Margareeta, Barbara ja Katariina Alexandrialainen. Vanha saksankielinen runo kuvaa heitä näin:
Sankt Margaretha mit dem Wurm,
Sankt Barbara mit dem Turm,
Sankt Catharina mit dem Radl,
das sind die heiligen drei Madl.
(Suomeksi: "Pyhä Margareeta lohikäärmeineen, Pyhä Barbara tornissaan, Pyhä Katariina rattaineen, nämä ovat kolme pyhää neitsyttä.")
Kun muita pyhimyksiä alettiin kunnioittaa ja rukoilla yhdessä näiden neitsytmarttyyrien kanssa, heidät esitettiin taiteessa usein yhdessä. Usein näiden pyhimysten kultti alkoi luostarissa, jossa säilytettiin heihin liittyviä pyhäinjäännöksiä. Lukuun ottamatta pyhää Egidiusta kaikkia ryhmään kuuluvia pyhimyksiä pidettiin marttyyreinä.
Kun neljäntoista auttajan kultti yleistyi 1400-luvulla, paavi Nikolaus V yhdisti heihin aneiden myynnin. Vaikka kullakin pyhimyksistä oli oma muistopäivänsä, alueellisesti heitä kunnioitettiin yhtenä ryhmänä 8. elokuuta. Tämä käytäntö ei kuitenkaan koskaan päässyt kirkon viralliseen pyhimyskalenteriin.

Kuvia

Yksi kuuluisimmista "neljäntoista pyhän" kuvallisista esityksistä on vuodelta 1503 oleva kaksiosainen alttaritaulu Oberfrankenin Lichtenfelsissä sijaitsevassa luostarissa. Se on Matthias Grünewaldin työtä.