Pyöriäinen

Tuntomerkit

Pyöriäinen on helppo tunnistaa: pieni, tylppäkuonoinen, paksunoloinen valas, jonka kolmiomaisen selkäevän takareuna on kovera. Pyöriäisen paras tuntomerkki onkin juuri sen matala kolmionmuotoinen selkäevä. Selkäevä sijaitsee selän keskellä pään ja pyrstön puolivälissä. Muodoltaan se on matala ja kolmiomainen. Eläimen pyörähtäessä pinnassa sen selkäevä voi vaikuttaa suurelta verrattuna pinnalla näkyvään selkään. 
Tavallisesti pyöriäisiä on liikkeellä muutama yhdessä, vaikka Suomen vesille harhautuneet ovat usein olleet myös yksinäisiä. Aikuisen pyöriäisen pituus on alle kaksi metriä. Urokset (1,5–1,9 metriä ja 45–50 kiloa) ovat yleensä naaraita (1,6–1,9 metriä ja 60 kiloa) pienempiä. Vastasyntynyt pyöriäinen on noin 75 senttimetrin pituinen.
Pyöriäisen väritys vaihtelee, selkäosa voi olla tummanharmaasta mustansiniseen, kyljet ovat väritykseltään vaaleamman harmaat ja mahapuoli on valkea. Delfiineistä eroavasti pyöriäisen pää on pieni ja pyöreähkö, ilman otsakulmaa ja terävää nokkaa. Hylkeistä pyöriäisen erottaa paitsi selkäevä myös niiden pyörähtävä liike veden pinnalla.
Muihin valaslajeihin verrattuna pyöriäinen on hidas uimari: sen keskivauhti on vain noin seitsemän kilometriä tunnissa. Ruokaillessa sen liikkeet ovat nopeammat ja se saattaa ajoittain hypätä ilmaan.

Levinneisyys ja elinympäristö

Pyöriäisen levinneisyys kattaa lauhkean ja subarktisen Pohjois-Atlantin rannikkoalueet ja pohjoisen Tyynenmeren alueet, joissa meriveden keskilämpötila on alle 15 celsiusastetta ja syvyys yleensä alle 200 metriä. Pyöriäinen voi elää sekä merivedessä että murtovedessä. Tämän lisäksi on havaintoja siitä, että laji voi oleskella väliaikaisesti myös makeassa vedessä. Pyöriäisten on havaittu uivan jokia pitkin hyvinkin pitkälle sisämaahan. Pyöriäistä tavataan myös Suomen rannikoilla, tosin viime vuosina niitä on havaittu vain pari yksilöä vuosittain.
Pyöriäinen on melko yleinen pohjoisilla valtamerillä ja sen levinneisyysalue on laaja. Maailmanlaajuisesti arvioituna se on elinvoimainen laji. Osa lajin alalajeista ja paikallisista populaatioista on kuitenkin uhanalaisia. Mustallamerellä elävä alalaji Phocoena phocoena relicta on erittäin uhanalainen. Pyöriäinen on käytännössä kuollut sukupuuttoon Välimerestä ja Itämerenkin populaatio on äärimmäisen uhanalainen. Syinä pyöriäisten katoon Itämerestä pidetään hukkumista verkkoihin sivusaaliina, metsästystä 1800- ja 1900-luvun vaihteessa sekä 1940-luvun ankaria jäätalvia. Itämeren pyöriäiskanta on vähentynyt sadassa vuodessa noin 10 000–20 000 yksilöstä arviolta 600 yksilöön. Pyöriäisiä jää jatkuvasti kalanpyydyksiin, joihin ne hukkuvat. Rannikkovesien kalakannat ovat ehtyneet tai ehtymässä liikakalastuksen vuoksi. Pyöriäisen hidas lisääntyminen ja suhteellisen lyhyt elinikä tekee lajista alttiin kalastukselle ja ympäristön saastumiselle. 
Pyöriäinen on ainoa valaslaji, joka on elänyt pysyvästi Suomen vesillä. Nykyisin ihminen kohtaa Suomessa pyöriäisen kuitenkin hyvin harvoin ja suurin osa Suomen pyöriäishavainnoista keskittyy Saaristomerelle. Tilanne on muuttunut kovasti, sillä esimerkiksi 1930-luvulla pyöriäisparvia nähtiin jatkuvasti Suomenkin vesillä. Pyöriäishavainnot tulisi aina ilmoittaa Suomen ympäristöministeriölle.

Ravinto

Pyöriäisen pääravinto Pohjanmeressä on silli ja samoin luultavasti Suomenkin vesillä: Itämeren pyöriäisten pääasiallinen ravinto on todennäköisesti Itämeren pienikokoinen silli eli silakka. Muita ravintokaloja ovat muun muassa turska, ankerias ja makrilli. Itämerta suolaisemmissa merissä pyöriäiset syövät myös äyriäisiä ja mustekaloja. 
Päivittäin pyöriäinen syö kalaa noin viisi kiloa. Saalistaessaan pyöriäinen käyttää myös kaikuluotausta kommunikoinnissaan ja saalistaessaan. Se lähettää ääniä ja saa kaiun takaisin, jonka avulla se muodostaa kuvan ympäristöstään.

Lauma

Pyöriäinen on vilkas ja sosiaalinen eläin. Ne elävät 2–15 yksilön parvissa joissa vallitsee tiukka sosiaalinen arvojärjestys. Myös suurempia 50–200 yksilön parvia on tavattu, mutta ne ovat hyvin harvinaisia. Ryhmien koossa on vuodenajoista riippuvaa vaihtelua. Yksinäisiä pyöriäisiä nähdään eniten kesällä, kolmen tai useamman yksilön ryhmistä on eniten havaintoja talvisin. Suuremmat parvet muodostuvat muuttoreiteillä tai matkalla hyville ruokailupaikoille. Suomen rannikolla tavatut yksilöt ovat useimmiten uineet yksin tai kahden-kolmen yksilön ryhmissä. Pyöriäisellä ei ole äänihuulia, mutta se ääntelee ilma-aukkonsa kautta ja kuulee alaleuallaan. Pyöriäisen kuulo on yksi eläinkunnan parhaista, se pystyy kuulemaan korkeita taajuuksia, jotka yltävät lähes 150 000 Hz saakka. Keskimääräinen pyöriäisen kuuloalue on 75 Hz ja 150 000 Hz välillä.
Parvissa pyöriäiset pitävät huolta etenkin vahingoittuneista yksilöistä. Parvena liikkuessaan pyöriäiset eivät ui järjestäytyneessä muodostelmassa, vaan ne uivat ristiin rastiin toistensa kanssa.

Lisääntyminen

Keskimäärin pyöriäinen elää noin 10–12 vuoden ikäiseksi, mutta 14-vuotiaitakin yksilöitä on tavattu. Naaraat tulevat sukukypsiksi 3–4 vuoden ikäisinä, urokset hieman vanhempina. Parittelu tapahtuu kesä-elokuussa ja poikaset syntyvät seuraavan vuoden  touko-elokuun aikana. Emo imettää poikastaan jopa kahdeksan kuukauden ajan, ja vielä sen jälkeenkin poikanen usein seuraa emoaan kunnes emo synnyttää uuden poikasen.

Suojelu

Vielä 1900-luvun alussa Itämerellä eli arviolta 10 000–20 000 pyöriäistä. Osa niistä on todennäköisesti ollut ainoastaan vaellusmatkalla Tanskan salmista tai Pohjanmereltä, mutta osan on arveltu olleen Itämeren omaa pyöriäiskantaa, joka eroaa sekä Pohjanmeren että Tanskan salmien pyöriäispopulaatioista. Itämerellä elää tällä hetkellä arvioiden mukaan noin 600 pyöriäistä, pääasiassa meren eteläosissa.
Pyöriäiskannan vähenemiseen Itämerellä ovat vaikuttaneet useat tekijät. Vielä 1800-ja 1900-lukujen vaihteessa pyöriäisiä metsästettiin Tanskan salmissa niiden vaellusmatkojen aikana. Vähentymisen yhtenä syynä on pidetty myös 1940-luvun kovia talvia, jolloin Itämeri jäätyi lähes kokonaan. Tämän jälkeen pyöriäisten pahimpia uhkia ovat olleet erilaiset ympäristömyrkyt ja kalastusverkot, joihin ne ovat tarttuneet sivusaaliiksi. Myös lisääntynyt vedenalainen melu ja liikennemäärien kasvu merellä uhkaavat pyöriäisiä. Melu voi aiheuttaa pyöriäisille hetkellisen kuulon heikkenemisen tai pahimmillaan johtaa jopa kuuroutumiseen. Tämä vaikeuttaa niiden suunnistusta ja keskinäistä kommunikointia. Melulähteitä merialueilla ovat esimerkiksi öljynporauksen yhteydessä tehdyt räjäytykset, kalastuksessa käytetyt kaikuluotaimet sekä vilkas laivaliikenne.
Vuonna 2001 Suomen ympäristöministeriö aloitti pyöriäisen havainnointikampanjan. Sen tuloksena saatiin uusia pyöriäishavaintoja, jotka osoittivat ettei pyöriäinen ole kokonaan kadonnut Suomen aluevesiltä. Suomen ja Ruotsin liittyessä Euroopan Unioniin vuonna 1995 luontodirektiivi toi Itämeren alueelle velvoitteen pyöriäisen suotuisan suojelutason säilyttämiseen ja palauttamiseen. Vuonna 2005 EU asetti määräyksen Itämerelle myös ajoverkkokiellon sekä kalanpyydysten suojaamiseksi pyöriäisiltä ja asetti myös tarkkailijaohjelman suomalaisille kalastusaluksille. Suomi on allekirjoittanut ASCOBANS-sopimuksen (Agreement on Conservation of Small Cetaceans in Baltic Sea and in North Sea), jolla on tarkoitus suojella Itämeren ja Pohjanmeren pikkuvalaita. Sopimuksen tavoitteena on turvata muun muassa pikkuvalaiden elinympäristöjen suojelu, lisätä eläinten tutkimusta ja seurantaa sekä jakaa tietoa. Sopimusvaltioiden ensisijaisia tehtäviä ovat pikkuvalaiden, ennen kaikkea pyöriäisten sivusaalismäärien vähentäminen Pohjanmerellä, Itämerellä sekä Tanskan salmissa. Lisäksi pyöriäisten lukumäärä tullaan selvittämään eri merialueilla.
Vuonna 2010 aloitettiin SAMBAH hanke, jonka tavoitteena on selvittää tiedot pyöriäisten yksilömääristä ja tärkeimmistä elinalueista Itämerellä. Mukana hankkeessa ovat Iso-Britannia, Latvia, Liettua, Puola, Ruotsi, Saksa, Suomi, Tanska ja Viro. Tutkimushankkeen ensimmäinen vaihe valmistui vuonna 2013, jolloin vedenalaisääniä seuraamalla osoitettiin ja varmistettiin, että Itämereltä löytyi yhä uhanalaisia pyöriäisiä, mutta ne ovat harvinaisia. Odotetusti pyöriäisiä havaittiin tutkimuksessa eniten Itämeren eteläosissa ja myös Gotlannin eteläpuolisilla matalikoilla. Pohjoisimmat varmistetut havainnot olivat Suomesta, Itämeren pääaltaan pohjoisosista. Tutkimusta varten yhteensä 300 laitetta sijoitettiin eri puolille Itämerta kahden vuoden ajaksi. Vuoteen 2015 mennessä hanke tuottaa akustisen aineiston ja sitä täydentävien tietojen perusteella Itämeren pyöriäiskannan levinneisyys- ja tiheyskartat sekä analysoi esiintymistä suhteessa ihmistoimintaan ja elinympäristömuuttujiin. Suomessa suojeluhankkeen pääyhteistyökumppani on Turun ammattikorkeakoulu. Yhteistyössä on mukana myös Suomen ympäristöministeriö, WWF Suomi ja Särkänniemen delfinaario.