google/wiki40b huggingface dataset:
HMS Fortune (H70)

Palvelus

HMS Fortune liitettiin palvelukseen otettaessa Kotilaivaston 6. Hävittäjälaivueeseen, joka nimettiin toukokuussa 1939 8. Hävittäjälaivueeksi.
Alus upotti 22. syyskuuta 1939 yhdessä HMS Foresterin kanssa Saksan laivaston sukellusveneen U-27:n Hebridien länsipuolella. Alus upotti 20. maaliskuuta 1940 sukellusvene U-44:n Shetlannin pohjoisrannikolla.
HMS Fortune osallistui 1940 Norjan rannikon sotatoimiin. HMS Forester, HMS Fury ja HMS Foresight määrättiin 18. toukokuuta Humberiin ja alukset liitettiin 26. toukokuuta Noren komentajan alaisuuteen

Force H:ssa

Alus siirrettiin laivueen mukana Force H:hon Gibraltarilla.Alus osallistui 30. elokuuta Force H:n mukana operaatio Hatsiin. Force H:sta liitettiin taistelulaiva HMS Barham, taisteluristeilijä HMS Resolution, lentotukialus HMS Ark Royal, hävittäjät HMS Faulknor, HMS Fury, HMS Fortune, HMS Forester, HMS Greyhound, HMS Inglefield, HMS Eclipse, HMS Escapade ja HMS Echo Force M:ään tehtäessä epäonninen hyökkäys Dakariin.
Alus oli suojaamassa 6. marraskuuta Atlantilla HMS Renownia ja HMS Barhamia yhdessä HMS Firedraken, HMS Furyn ja HMS Greyhoundin kanssa, kun osasto havaitsi viisi Vichyn Ranskan laivaston hävittäjää merellä. Alus suojasi operaatio Coatissa Välimeren laivastolle toimitettuja täydennysaluksia niiden purjehtiessa Sisilian kapeikossa. Se oli suojaamassa 15. marraskuuta operaatio Whitessa HMS Argusta sen toimittaessa lentokonetäydennyksen Maltalle.
HMS Fortune osallistui operaatio Hidessä HMS Malayan ja muutaman muun aluksen siirtoon Maltalta länteen. Force H:n lähettäessä voimaakkaan laivasto-osaston suojaamaan Atlantilla olevaa saattuetta WS5A HMS Fortune oli hävittäjäsuojan mukana.Operaatio Excessiin alus osallistui Group 1:ssä suojaten HMS Ark Royalia.
HMS Fortune suojasi 3. maaliskuuta 1941 yhdessä HMS Fearlessin ja HMS Duncanin kanssa HMS Ark Royalia koulutettaessa uusia lentäjiä toimimiseen lentotukialuksella. Alus oli suojaamassa HMS Ark Royalia Biskajan lahdella Alus suojasi 1. huhtikuuta operaatio Winchissä HMS Ark Royalia, tukialuksen toimittaessa lentokonetäydennyksen Maltalle.

Itäisessä laivastossa

Alus siirrettiin 19. helmikuuta 1942 Itäiseen laivastoon yhdessä HMS Foxhoundin kanssa, kunnes ne siirrettiin 1943 puolessa välissä takaisin Englantiin.

Palveluksen loppu

HMS Fortune siirrettiin 31. toukokuuta 1943 Kanadan laivastolle nimellä HMCS Saskatchewan. Alus palveli suojaten Pohjois-Atlantin saattueita osana 11., 12. ja C3 saattajaosastoja, kunnes se siirrettiin kesäkuussa 1944 Normandian maihinnousun suojaamiseen. Operaation päätyttyä alus palveli Atlantin saattueiden suojaamiseen. Alus sijoitettiin poistolistalle 28. tammikuuta 1946.
John W. Mitchell

Operaatio Vengeance

Mitchell oli majuri johtaessaan huippusalaista sotilastehtävää, jonka tarkoitus oli amiraali Isoroku Yamamoton surmaaminen lentomatkallaan. Väijytys tapahtui 18. huhtikuuta 1943 Lockheed P 38 Lightning - hävittäjillä. Yamamoto oli Japanin johtavimpia sotastrategikkoja. John W. Mitchellin yksikkö, FS 70 eli 70. hävittäjälentolaivue palveli Guadalcanalilla ja tukeutui Hendersonin lentokenttään. Laivue käytti ensin Bell P-39 Airacobra -hävittäjää, mutta siirtyi sitten Lockheed P-38 Lightning -hävittäjiin. Mitchell sai lukuisia sotilaille myönnettäviä sotilasmitaleja tunnustukseksi suorituksistaan palveluksessa.
Mitchellista tuli hävittäjä-ässä. Hän saavutti kaikkiaan 15 ilmavoittoa, joista kolme P-39 Airacobralla. 70. FS hajautettiin, ja sen jotkut lentäjät saivat komennukset 339. laivueeseen, jota Mitchell komensi. Tämä laivue suoritti Yamamoton alasampumisen. Osa vanhoista FS 70:n lentäjätovereista sai surmansa palvellessaan laivaston ilmavoimiin komennettuina, kun tukialus USS Langley upotettiin.
Burke Davisin teos kertoo myös Mitchellin hävittäjäyksikön varhaisista vaiheista koulutusjaksoineen sekä radiotiedustelusta. Radiotiedustelu purki Japanin käyttämän radioviestityksen koodikielen. Yhdysvallat käytti siitä tunnusta JN-25. Tämä mahdollisti Yamamoton väijytyksen suunnittelun sekä tehtävän vaatiman ajoituksen. JN 25 oli osa Japanin "Purppura"-koodijärjestelmää.
Pihka

Pihka on enimmäkseen terpeeneistä koostuvien eteeristen öljyjen ja hartsien seos, jota kasvit erittävät pihkasolujen välissä oleviin pihkaonteloihin ja -tiehyisiin. Kasvin haavoihin valuva pihka suojaa sitä bakteereilta sekä tuhohyönteisiltä ja -sieniltä. Männyn ja kuusen pihka on väriltään kellertävää. Tavallista havupuiden pihkaa ei pidä sekoittaa meripihkaan, joka on fossiilista pihkaa. Aikaisemmilla vuosisadoilla pihkaa pureksittiin purukumin lailla.

Pihka lääkinnässä

Kuusen pihkaa on käytetty ihotautien lääkinnässä. Kuusenpihkavoide on saanut Lääkelaitokselta myyntiluvan. 
Ensimmäinen suomalainen maininta pihkasta lääkkenä on Benedictus Olain lääkärikirjassa vuodelta 1578. Siinä sitä suositeltiin säärihaavoihin. Sitä on perinteisesti käytetty palovammoihin, paiseisiin ja ihottumiin. Männynpihkan ominaisuudet eivät ole yhtä hyviä.
Lääkäri Arno Sipponen on tehnyt pihkasta väitöskirjan. Hän tutustui pihkahoitoon Kolarissa, jossa sillä parannettiin vanhuksen painehaava, vaikka oli jo määrätty amputointi. Pohjois-Suomessa pihkahoito on aktiivisessa käytössä.
Fenoprofeeni

Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa fenoprofeeni on väritöntä öljymäistä nestettä. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja hieman paremmin alkoholeihin. Fenoprofeeni on heikko happo ja sen pKₐ-arvo on 4,5. Monien muiden tulehduskipulääkkeiden tavoin fenoprofeenin vaikutusmekanismi perustuu syklo-oksigenaasientsyymin toiminnan estoon. Tämän seurauksena tulehduksen välittäjäaineina toimivien prostaglandiinien synteesi estyy. Teholtaan aine on verrattavissa ibuprofeeniin. Fenoprofeenia käytetään useimmiten kalsiumsuolana nivelreuman ja nivelrikon aiheuttaman kivun lievittämiseen. Fenoprofeenin haittavaikutukset ovat tyypillisiä tulehduskipulääkkeille ja tyypillisten haittavaikutusten lisäksi esiintyy myös allergista ihottumaa ja munuaistoksisuutta.
Latela

Neljäs tuotantokausi

Neljäs tuotantokausi alkoi 25. elokuuta 2016.

Viides tuotantokausi

Kuvaukset kesällä 2017
Julkaistiin 16.7.2018 Yle Areenassa.
Veli-Pekka Viljanen

Veli-Pekka Viljanen (s. 1958) on suomalainen oikeustieteilijä ja professori. Hän on toiminut Turun yliopiston valtiosääntöoikeuden professorina vuodesta 2002 alkaen. Viljanen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1981, oikeustieteen lisensiaatiksi 1987 ja oikeustieteen tohtoriksi 2001 Turun yliopistosta. Oikeustieteellisen tiedekunnan varadekaanina Viljanen on toiminut vuodesta 2010.

Ura ja tutkimustoiminta

Viljanen toimi Turun yliopistossa tutkijana 1983–86, Suomen Akatemian tutkimusassistenttina 1987–89, perustuslain perusoikeussäännösten uudistamista valmistelleen Perusoikeuskomitean pääsihteerinä 1990–1992, oikeusministeriön lainsäädäntöneuvoksena 1992–1998, sekä uutta perustuslakia valmistelleen Perustuslaki 2000 –komitean pääsihteerinä 1996–1997. Viljanen toimi Turun yliopiston valtiosääntö- ja kansainvälisen oikeuden määräaikaisena professorina 1998–2000 sekä valtiosääntöoikeuden määräaikaisena professorina 2000–2002. Hän on myös toiminut pysyvänä asiantuntijana perustuslain tarkistamiskomiteassa 2008–2010. Viljanen on yksi eduskunnan perustuslakivaliokunnan eniten kuulemista asiantuntijoista. Hän on vuodesta 1995 antanut perustuslakivaliokunnalle yhteensä noin 400 asiantuntijalausuntoa.
Viljasen tutkimusintressit kohdistuvat Suomen valtiosääntöoikeuteen, valtiosääntöteoriaan sekä perus- ja ihmisoikeuksiin. Hän on tutkimuksissaan kehittänyt erityisesti valtiosääntöoikeuden ja perusoikeuksien yleisiä oppeja, kuten perusoikeuksien rajoitusedellytyksiä, kansallisten perusoikeuksien ja kansainvälisten ihmisoikeuksien välistä suhdetta sekä perustuslain laintulkinnallisia vaikutuksia koskevaa oikeudellista doktriinia.

Ehdokas oikeuskansleriksi

Oikeusministeriö esitti Viljasta uudeksi oikeuskansleriksi Jaakko Jonkan seuraajaksi, mutta asia vedettiin pois valtioneuvoston esityslistalta, koska presidentti Sauli Niinistö oli tyytymätön esitykseen ja ilmaisi kantansa pääministeri Juha Sipilälle, joka vaikutti nimityksen käsittelyn poistamiseen valtioneuvoston yleis­istunnon asialistalta. Viljanen oli aiemmin arvostellut Niinistön valtiopäivien avajaisissa pitämää puhetta, jossa tämä käsitteli turvapaikkakriisin hoitoa. Vaihtoehtoisesti on esitetty, että taustalla oli Viljasen esittämät kriittiset asiantuntijalausunnot perustuslakivaliokunnassa lakiesityksestä ulkomaisen sotilaallisen avun antamisen ja vastaanottamisen osalta. Viljasen sijasta oikeuskansleriksi nimitettiin alivaltiosihteeri Tuomas Pöysti.

Yksityiselämä

Viljasen puoliso on Vantaan kaupunginjohtaja Ritva Viljanen, jonka kanssa hänellä on kaksi lasta.
Oxdog

Oxdog on suomalainen salibandyvalmistaja, joka tuottaa salibandymailoja, maalivahdinvarusteita ja muita salibandyssa tarvittavia varusteita. Oxdog on tunnettu laadukkaista mailoistaan.

Mallistot

Oxdog julkaisee joka kaudelle uuden malliston. Mallistoja on julkaistu ainakin vuodesta 2013 lähtien. Mallistoon kuuluvat uudet tekstiilit ja varusteet.
Isokylä (Salo)

Isokylä on Salon pieni kaupunginosa joka sijaitsee valtatien 1 ja kantatien 52 risteyksessä. Alueella sijaitsee ainoastaan huoltoasema. Vieressä sijaitsevat asumukset kuuluvat jo Isokylän kyläalueeseen.

Historiaa

Alue on ollut aikoinaan Kupilan ja Ruoksmäen peltoa ja se rakennettiin samaan aikaan, kun valtatie 1 valmistui.
Rautjärven kirkko

Historiaa

Kirkolla on useita edeltäjiä. Ensimmäinen oli Ruokolahden seurakunnan Rautjärven kappeli, joka valmistui vuonna 1667 samalle mäelle kuin nykyinen kirkko. Sen polttivat venäläiset pikkuvihan (1741–1743) alussa. Vuonna 1774 valmistui väliaikaiseksi toinen kirkko ja 1776 uusi kirkko, joka paloi kesällä 1872. Jälleen rakennettiin uutta odotellessa väliaikainen kirkko. Se valmistui runsaan kahden kuukauden kuluessa nykyisen kirkon kirkkopihaan.
Kirkon keskilaiva korjattiin vuonna 1939. Peruskorjaus on tehty 2000-luvun alussa. Pitäjäntuvassa oli vuosina 1978–1996 Rautjärven kotiseutumuseo.
Kirkko on ollut vuodesta 2009 lähtien maakunnallisesti merkittävä kulttuuriympäristö, kun se oli aiemmin Museoviraston luettelossa valtakunnallisesti merkittävä.
RN Partenope (1889)

Palvelus

Aluksen kattilat vaihdettiin vuosina 1906-1908, jolloin se muutettiin 20 miinaa kuljettavaksi miinalaivaksi. Muutostöiden aikana aluksen aseistusta supistettiin kahteen kolmen tuuman, neljään 47 millimetrin  ja kahteen 37 millimetrin tykkiin. Öljykäyttöisen aluksen koneisto tuotti 2 481 ihp:tä, jolla se saavutti 17,05 solmun nopeuden. Sukellusvene SM UC-67 upotti aluksen 23. maaliskuuta 1918 tykistötaistelun jälkeen Tunisian rannikolla.
Urin kolmas dynastia

Nousu

Urukin Utukhegal kaappasi vallan juuri kruunatulta gutilaiskuningas Tiriganilta ja ajoi muiden kaupunkien kanssa gutilaiset pois maasta. Lagaš tuki Utukhengalia, mutta muut kaupunkivaltiot eivät.
Ur lienee noussut Sumerin johtoon kukistamalla asein Urukin Utukhengalin ja tämän liittolaisen Namkhanin. Ur-Nammua 2112–2095 eaa., Urin kolmannen dynastian perustajaa on väitetty entiseksi Utukhegalin kuvernööriksi. Urin Ur-Nammu nousi valtaan Utukhegalin hallittua 7 vuotta ja luultavasti kukisti Urukin sodalla. Ur-Nammu voitti neljä vuotta Uria hallittuaan Lagašin taistelussa tappaen sen kuninkaan itse. Lagašin kuninkaana oli silloin eräs suurkuningas Gudean seuraaja Nammahani 2113–2110 eaa. Ur-Nammu laati oman lakinsa, joka oli eräs Hammurabin lain edeltäjistä. Hän myös rakennutti 18-vuotisena hallitusaikanaan suuren porraspyramidin Uriin, ja muita temppeleitä muohin kaupunkeihin. Urin ja Eridun välille rakennettiin merikaupan edistämiseksi uusi kanava. Ur-Nammu kuoli taistellessaan gutilaisia vastaan.
Kalvopumppu

Ilmanpuristimet

Pieniä mekaanisesti aktivoitavia kalvopumppuja käytetään myös kompressoreissa eli ilmanpuristimissa ja matala-asteisen tyhjiön lähteenä. Verrattuna muihin ilmanpuristimiin kalvopumput ovat hiljaisia, halpoja, ja mikä tärkeintä, ilmavirrassa ei ole liikkuvia osia. Tämä mahdollistaa niiden käytön ilman ilman kanssa kosketuksissa olevaa voitelua, joten tuotettu paineilma on puhdasta.
Carl Silfverhjelm

Carl Silfverhjelm (30. kesäkuuta 1841 Ulvila – 1. helmikuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra ja kenraalimajuri.
Carl oli vapaaherra Göran Fredrik Silfverhjelmin ja Eva Amalia Ascholinin poika. Hänen vaimonsa oli Aina Maria von Frenckell. Hänen poikansa oli luutnantti Gustav Silfverhjelm.
Vuonna 1863 Silfverhjelm sai pääsytodistuksen Suomen kadettikoulusta ja aloitti sen jälkeen sotapalveluksen Venäjällä. Vuonna 1865 hänet ylennettiin aliluutnantiksi ja vuonna 1867 hänet siirrettiin Suomen kaartiin. Hän otti osaa Turkin sotaan 1877–1878. Vuonna 1890 hänestä tuli eversti, ja sai eron 1895 kenraalimajurin arvolla. Hänet nimitettiin Suomen sotalaitoksen rakennusten intendentiksi.
Silfverhjelm otti osaa aateliston neuvotteluihin valtiopäivillä vuosina 1872, 1877–1878, 1882, 1888 ja 1891.
Suomen sisällissodan aikana Silfverhjelm sai surmansa asunnossaan Helsingissä Tarkk'ampujankatu 9:ssä. Hän taisteli kaksi ja puoli tuntia eteneviä punaisia vastaan, kunnes hän ampui itsensä viimeisellä luodilla. Hänet haudattiin yksityiseen hautaan Helsingin vanhaan hautausmaahan.
Ostroh

Historiaa

Paikkakunta mainitaan historiallisissa kronikoissa jo vuonna 1100. 1300-luvun jälkipuoliskolla paikkakunta siirtyi Liettuan suuriruhtinaskunnan osaksi. Kaupunki on saanut nimensä ortodoksisesta Ostrozkin (Ostrogski) ruhtinassuvusta, joka rakennutti paikkakunnalle linnan ja luostarin. Kaupungista muodostui tärkeä kultturin, uskonnon ja talouden keskus. Kaupunkioikeudet paikkakunta sai 1528. 1570-luvulla kaupunkiin perustettiin ortodoksinen Ostrohin akatemia ja kirjapaino, jossa kirjanpainaja Ivan Fjodorovin (ven. Ива́н Фёдоров, ukr. Іван Федорович, Ivan Fedorovytš) johdolla painettiin muun muassa 1581 ensimmäinen sekä Vanhan ja Uuden testamentin sisältänyt Raamattu kirkkoslaavilla (Ostrohin Raamattu). Kaupunki menetti kuitenkin keskeisen asemansa maan uskonnollisessa ja kulttuurielämässä valtakunnan eliitin puolalaistumisen ja katolistumisen myötä seuraavan vuosisadan aikana.
1600-luvun puolivälissä kaupungin linnoitus ja kirkko tuhottiin taistelujen seurauksena. Puolan vuoden 1793 jaossa paikkakunta siirtyi osaksi Venäjän keisarikuntaa. 
Nykyään kaupungissa toimii muun muassa meijeri, olutpanimo, asvalttiasema ja tiilitehdas sekä rautatiekiskojen korjauspaja. Korkea-asteen opetus aloitettiin uudelleen vuonna 1994 ja kaupungissa on nykyään yksi Ukrainan yliopisto-opetusta antavista oppilaitoksista.

Hallinto ja väestö

Hallinnollisesti se on suoraan aluehallinnon alainen. Asukasluvuksi arvioitiin vuoden 2011 alussa 15 528. Ostroh on myös maaseutuvaltaisen Ostrohin piirin (88 938 as.) hallintokeskus.
Nida (Liettua)

Nida on entinen kalastajakylä Liettuan länsiosissa, Kuurinkynnäällä sijaitsevassa Neringan kaupunkikunnassa. Nida on tämän nykyään kaupungiksi luokitellun, vuoden 2012 alussa yhteensä 2 644 asukkaan kaupunkikunnan keskuskylä. Se on eteläisin kuudesta Liettuan puoleisista Kuurinkynnään kylistä, ja siitä on muodostunut merkittävä matkailukeskus Juodkrantėn tavoin. Kaupunkikunnan kylät sijaitsevat hiekkaharjanteen siemmällä eli itäisellä Kuurinhaffin puoleisella reunalla. Alue on kuulunut aikoinaan Saksalle osana Itä-Preussia.
Kuurinkynnään läpäisevä maantie 167 kulkee kylän läheltä. Kynnään mantereesta erottavan vesiväylän yli kulkee
lauttoja noin puolen tunnin välein Klaipėdasta (2 eri lauttapistettä). Oman polkupyörän, moottoripyörän tai auton käyttämisestä Kuurinkynnään kansallispuiston alueella peritään ajoneuvon koosta riippuva pääsymaksu. Nida sijaitsee noin 47 kilometriä lauttasatamasta etelälounaaseen.
Nidassa on piensatama aallonmurtajineen ja vierasvenepaikkoineen. Kylän pohjoispuolella on noin 800 metrin kiitotiellä varustettu pienlentokenttä. Venäjän Kaliningradin alue alkaa runsaan kolmen kilometrin päästä kylän eteläpuolelta.

Nähtävyyksiä ja uimarantoja

Nidan keskustassa sijaitsee muun muassa 1855 rakennettu luterilainen kirkko. Nidassa on myös leirintäalue.
Didžiojin mäeltä näkyvät sekä Nidan satamalaiturit pohjoisessa, että jo Venäjän Kaliningradin alueeseen kuuluva korkea mäki. Länsipuolella on kolme toisistaan erotettua uimarantaa: naturistien, naisten ja yleinen uimaranta. Rannalle pääsee polttoaineenjakelupisteen kohdalta, jonka vieressa on ravintola. Rannalle johtavalla polulla on ruokakahvila, jonka pihalla on lapsille tarkoitettuja puuveistoksia ja pieni leikkipuisto.
Miikka Ruokanen

Elämä ja ura

Ruokasen vanhemmat olivat peräpohjalainen lestadiolaismaanviljelijä Osmo Ruokanen ja Kiuruveden körtteihin kuulunut kyläkauppiaan tytär, kansakoulunopettaja Elisa Niskanen. Osmo-isä oli sataprosenttinen sotainvalidi ja hän kuolikin 32-vuotiaana Miikan ollessa vasta kolmevuotias. Yksinhuoltajaksi ja leskeksi jäänyt Elisa-äiti kuoli Miikan ollessa 13-vuotias. Rovaniemellä papisto oli Ruokasen lapsuudessa lestadiolaista ja perhe kävikin aina välillä lestadiolaisseuroissa, vaikka äiti toikin herännäisyyttään esille. Ruokasen veli on Suomen Kuvalehden päätoimittaja Tapani Ruokanen. Miikka Ruokanen suoritti ylioppilastutkintonsa Atlantic Collegessa vuonna 1972 ja valmistui teologian maisteriksi 26. huhtikuuta 1976. Pappisvihkimyksensä hän sai Aimo T. Nikolaiselta 1. kesäkuuta 1977 Helsingin tuomiokirkossa. Teologian lisensiaation tutkinto tuli suoritetuksi 20. maaliskuuta 1978 ja teologian tohtorin tutkinto 11. marraskuuta 1984. Tutkimustyön ohella Ruokanen toimi pappina yhteensä kaksi vuotta ja yhden kuukauden vuosien 1977−1982 aikana Hyvinkäällä, Rovaniemellä ja Helsingin Paavalin seurakunnassa. Ruokanen toimi 1980-luvulla televisiokuuluttajana Yleisradion TV1:ssä. 
Ruokanen on valmistunut myös filosofian tohtoriksi Cambridgen yliopistosta.
Ruokasen nykyinen puoliso Jun Li on kotoisin Itä-Kiinasta Shanghaista. Liitto on Ruokaselle kolmas.
Miikka Ruokanen oli vuonna 2010 ehdokkaana arkkipiispan vaalissa, jossa Jukka Paarmalle etsittiin seuraajaa. Ruokanen sai ensimmäisellä kierroksella toiseksi eniten ääniä. Hän hävisi vastaehdokkaalleen Kari Mäkiselle maaliskuussa 2010 pidetyllä toisella kierroksella äänin 593–582.
Maximilian Grabner

Maximilian Grabner (1905–1948) oli itävaltalainen Gestapo-päällikkö Auschwitzissa ja sotarikollinen. Hän oli syntynyt Wienissä. Hän liittyi Itävallan poliisiin 1930 ja hänestä tuli silloin laittoman natsipuolueen jäsen 1933. Anschlussin jälkeen 1938 hän liittyi SS:ään ja hänestä tuli Gestapon jäsen. Hän saapui Katowiceen juuri toisen maailmansodan syttyessä. Hänet siirrettiin Auschwitzin keskitysleiriin vuotta myöhemmin ja hänestä tuli leirin Gestapon poliittisen hallinnon päällikkö.
Gestapon päällikkönä hän taisteli leirin vastarintaliikettä vastaan, esti pakoyrityksiä ja vankien kontakteja ulkomaailmaan. Näitä yrityksiä tukahdutettiin hirveillä julmuuksilla ja vangitsemisilla bunkkeriin Lohko 11:ssä. Grabnerin esikunnan jäsenet, kuten Wilhelm Boger joka joutui oikeuteen vasta 1960-luvulla, käyttivät niin kutsuttuja kovennettuja kuulusteluja, joissa epäiltyjä kidutettiin järjestelmällisesti. Grabner, yhdessä Schutzhaftlagerin komentajan kanssa siisti Lohko 11:n lähettämällä osan vangeista ammuttaviksi. 1943 Grabner pidätettiin varkaudesta, korruptiosta ja huijauksista, ja joutui oikeuteen Weimarissa vuotta myöhemmin. Oikeudenkäynnin jälkeen hän palasi Katowiceen.
Liittoutuneet pidättivät Grabnerin 1945. Hänet luovutettiin puolalaisille 1947. Hän sai syytteet murhista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan, ja hänet tuomittiin kuolemaan Auschwitz-oikeudenkäynnissä. Hänet hirtettiin 1948.
Temenos (rakennelma)

Temenos (m.kreik. τέμενος, mon. τεμένη, temenē), myös hieron (ἱερόν), oli antiikin Kreikassa jollekin jumalalle tai heerokselle pyhitetty ja erotettu maa-alue, kuten pyhäkköalue.
Temenos oli yleensä merkitty esimerkiksi piirtokirjoituksin varustetuilla rajakivillä tai aidattu peribolos-muurilla. Siksi temenos esiintyy joskus myös periboloksen synonyyminä. Temenos-alue saattoi olla suurikokoinen, kuten Delfoin ja Olympian (Altis) temenos-alueet, jotka oli aidattu muurilla, tai vain pieni pyhäkkö. Roomalaisessa käytössä samanlaista rajattua pyhää aluetta merkitsi templum.
Temenoksen sisäpuolella saattoi sijaita yksi tai useampia temppeleitä, pyhäkköjä ja/tai alttareita. Temenos-alueilla oli usein myös votiivilahjoja ja aarrekammioita. Monia temenoksia pidettiin alun perin jonkun myyttisen tapahtuman paikkana tai heeroksen hautapaikkana. Mikäli temenos oli aidattu muurilla, alueelle johti usein vain yksi (pää)sisäänkäynti, jonka kautta tulijat puhdistautuivat lähteessä tai vesialtaassa. Sisään saivat astua vain näin puhdistautuneet. Temenosten sisäpuolella ei saanut suorittaa epäpuhtaina pidettyjä toimituksia; siksi niissä ei saanut syntyä, kuolla, suorittaa hautauksia tai olla sukupuoliyhteydessä.
Matti Höylä

Matti Höylä (s. 9. syyskuuta 1978, Vaasa) on suomalainen jääkiekkomaalivahti.

Ura

Höylä on Vaasan Sportin kasvatti. Hänen läpimurtokautensa oli 2004–2005, jolloin hän pelasi Suomi-sarjassa Seinäjoen Hockey Teamissä. Kausi päättyi Suomi-sarjan mestaruuteen. Seuraavalla kaudella Höylä siirtyi Vaasan Sportiin. Kuudessa ensimmäisessä ottelussaan Höylä päästi ainoastaan yhden maalin ja pelasi viisi nollapeliä torjuntaprosentin ollessa 99,28. Näiden lisäksi Höylä on edustanut myös seuraavia seuroja: Närpes Kraft, KoMu HT, Junkkarit HT, Kurikan Ryhti ja Tingsryds AIF.
Suurmestari (sarjakuvahahmo)

Historia

Suurmestari edusti yhtä univesumin vanhimmista roduista. Hänellä oli kerran hallussaan Mielikivi, yksi Ikuisuuskivistä, kunnes Thanos vei sen. Hän on kosminen pelaaja, joka usein asettaa kaksi osapuolta toisiaan vastaan. Hän on käyttänyt Squadron Sinisteria, Daredeviliä, Puolustajia, Itä- ja Länsirannikon Kostajia, sekä crossover-sarjakuvissa Kostajia, Malibu Comicsin Ultraforcea sekä DC Comicsin Oikeuden Puolustajia.
Esiintyessään ensimmäistä kertaa Suurmestari haastoi Kang Valloittajan. Jos Suurmestari voittaisi, Kangin planeetta tuhoutuisi, mutta jos Kang voittaisi, Ravonna herätettäisiin henkiin. Se käyttivät pelinsä osapuolina Kostajia sekä Squadron Sinisteria. Kang kuitenkin hävisi, koska Mustan Ritarin ei ollut Kostajien täysivaltainen jäsen, jolloin Kang päätti vaihtaa voiman Ravonnan henkiinherättämiseksi voimaan tappaa Kostajat. Kang ei kuitenkaan voinut käyttää voimaa Mustaan Ritariin. Myöhemmin Suurmestari käytti Puolustajia pelissä Prime Moveria vastaan.
Suurmestari haastoi strategiapeliin itse Kuoleman, jotta voisi voittaa itselleen kyvyn herättää Keräilijä kuolleista. Kumpikin osapuoli käytti pelinappuloina suurta osaa Maan supersankareista. Suurmestari lupasi, ettei voittonsa jälkeen enää käyttäisi Maan sankareita pelinappuloinaan. Suurmestari voitti, mutta sai selville, että herättääkseen Keräilijän henkiin hänen olisi itse kuoltava. Suurmestari tunsi, ettei peli ollut pelattu loppuun ellei voimaa käytettäisi. Kuolema suostui antamaan Suurmestarin uhrata supersankareiden henget sijastaan, mutta pitäkseen aikaisemman lupauksensa Suurmestari uhrasi itsensä herättääkseen Keräilijän henkiin.
Suurmestari ilmestyi haudan takaa manipuloimaan Keräilijän avustuksella Itä- ja Länsirannikot Kostajien välistä baseball-peliä, todeten itsensä vapaaksi lupauksestaan jättää Maa rauhaan, koska oli kuollut. Kun joukkueet ajautuivat väkivaltaiseen taisteluun, Suurmestari yritti syrjäyttää Kuoleman paikan ja viedä hänen voimansa. Hän pakotti Kostajat taisteluun Kuoleman Legioonaa vastaan pysäyttämään voimakkaat pommit, jotka voisivat tuhota kaiken elollisen. Vain Kapteeni Amerikka ja Haukansilmä selvisivät hengissä, mutta pakotettiin uuteen taisteluun Legioonaa vastaan. Haukansilmä suostutteli Suurmestarin laittamaan kaikki pelkän sattuman varassa ratkeavaan peliin. Haukansilmä piti selkänsä takana nuolta kummassakin kädessään, mutta vain toisessa oli kärki. Jos Suurmestari arvaisi missä kärjellä varustettu nuoli oli, hän voittaisi. Suurmestari arvasi värin, mutta Haukansilmä myönsi Kapteeni Amerikalle huijanneensa irrottamalla salaa keihäänkärjen Suurmestarin arvattua. Hämäys antoi Kuolemalle aikaa vapautua ja karkoittaa Suurmestari, josta tuli kuolematon. Palkkioksi avusta Kuolema herätti kaikki kuolleet Kostajat jälleen henkiin. Tämän seurauksena myös kaikki muutkin Universumin vanhimmat saivat kuolemattomuuden.