google/wiki40b huggingface dataset:
Lewis B. Patten

Lewis Byford Patten (13. tammikuuta 1915 – 22. toukokuuta 1981) oli tuottelias yhdysvaltalainen lännenkirjailija, joka syntyi ja kuoli Denverissä, Coloradossa. Hänen esikoisromaaninsa oli Massacre at White River (1952). Patten kirjoitti joskus myös salanimillä Lewis Ford, Lee Leighton ja Joseph Wayne.
Patten kirjoitti noin sata lännenromaania, joista 38 on suomennettu, osa lyhennettynä. Pattenia on julkaistu Suomessa lähinnä Sheriffi- ja Montana-lännenpokkarisarjoissa. Suomalaisen pulp-kirjallisuuden tutkijan Juri Nummelinin mukaan "valtaosa kirjoista on hyviä ja Patten selkeästi yksi tärkeimpiä lännenkirjailijoita". Erityisesti Pattenin varhainen teos Ruudinsavun valtakunta (Gunsmoke Empire, 1955) on "yksi parhaita noir-tyylisiä synkkiä lännenkirjoja". 
Pattenin romaaneista on filmattu kolme: Punainen auringonlasku (1956), Sheriffin viimeinen laukaus (1969) ja Voittamattomat (1969).
Haleh Sahabi

Haleh Sahabi (1957 – 1. kesäkuuta 2011) oli iranilainen ihmisoikeus- ja demokratia-aktivisti. Hän oli Ezatollah Sahabin tytär. Haleh Sahabi kuoli isänsä hautajaisissa sydämenpysähdykseen.

Lapsuus

Sahabi syntyi vuonna 1957 Tehranissa, Iranissa. Hänen isänsä Ezatollah Sahabi oli poliitikko ja hänen äitinsä Zahra Ataein eno oli Mehdi Bazargan. Haleh Sahabi oli naimisissa Mohammad Shamekhin kanssa ja heillä oli poika nimeltä Yahya.

Pidätys

Sahabi oli "Mothers for Peace" -ryhmän jäsen, ja hän kampanjoi ahkerasti naisten oikeuksien puolesta. Hänet pidätettiin 5. elokuuta 2009, kun Mahmud Ahmadinežad oli valittu jatkokaudelle Iranin presidentiksi. Sahabi oli yksi hallituksen vastaisista mielenosoittajista. Hän sai kahden vuoden vankeustuomion, mutta hänet vapautettiin väliaikaisesti isänsä hautajaisiin.

Kuolema isän hautajaisissa

Isänsä Ezattollah Sahabin hautajaisissa Sahabin kerrotaan joutuneen riitaan useiden Basij-miliisien kanssa. Hänen poikansa Yahya Shamekhin mukaan
"Kun veimme isoisäni ruumista hautajaisseremoniaan, viranomaiset yrittivät estää seremonian, jolloin tunnelma muuttui hyvin levottomaksi... Lopulta he sieppasivat ruumiin väkivalloin ja veivät sen pois. Sitten äitini kaatui maahan ja meni tajuttomaksi. Lääkäri kertoi hänen kuolleen sydänkohtaukseen."
 
Erään nimettömänä pysyvän toimittajan mukaan "suuri määrä" turvallisuusjoukkoja pahoinpiteli useita surijoita, joukossa Sahab. Iranin ihmisoikeusjärjestö antoi julkilausuman, jossa tapahtumaa kuvattiin ”tragediaksi”, joka osoittaa ”syvää halveksuntaa perinteitä kohtaa, jotka kuuluvat kaikille iranilaisille”. Järjestö on pyytänyt Iranin oikeuslaitosta tutkimaan tapausta ja kieltämään turvallisuusjoukkojen osallistumisen hautajaisiin sekä kaiken fyysisen ja henkisen väkivallan hautajaisissa.
Turvallisuusjoukkojen päällikkö Alireza Janeh kiistää hautajaisissa olleen minkäänlaisia yhteenottoja. Hänen mukaansa Sahab kuoli sydänvaivoihin, joita oli pahentanut "stressi ja lämmin sää".
Mario Rodríguez Cobos

Mario Luis Rodríguez Cobos (6. tammikuuta 1938 Mendoza, Argentiina – 16. syyskuuta 2010) oli argentiinalainen kirjailija, joka käytti nimimerkkiä Silo. Silo on tullut tunnetuksi Humanistisen liikkeen, maailmanlaajuisen sosiaalisen liikkeen perustajana. Vuonna 2001 hän jätti liikkeen ohjaamisen tehtävän toisille jäsenille ja julkaisi vuonna 2002 kirjan El Mensaje de Silo (”Silon Sanoma”). Siitä lähtien eri puolilla maailmaa on perustettu ”Sanoman Yhteisöjä”, jotka toteuttavat Sanomassa kuvailtuja hengellisiä toimituksia.
El Mensaje de Silon lisäksi Silon kirjailijanuran tunnetuimmat teokset ovat Humanizar la Tierra (julkaistu suomeksi nimellä Inhimillistä Maa), Experiencias Guiadas (julkaistu englanniksi nimellä Tales for Heart and Mind), Contribuciones al Pensamiento, Mitos Raices Universales, Cartas a mis Amigos (suomennettu nimellä Kirjeitä Ystävilleni) sekä Habla Silo.
Tyrannipeukaloinen

Levinneisyys

Tyrannipeukaloista tavataan Brasiliassa, Kolumbiassa, Guyanassa ja Venezuelassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 904 000 km². Lajia on kuvatu yleiseksi ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Olkalihas

Olkalihas (lat. musculus brachialis) on kyynärnivelen koukistajalihas. Se on olkaluun alimpien kahden kolmasosan anteriorisella puolella hauislihaksen alla. Olkalihas lähtee hartialihaksen kyhmyn (tuberositas deltoidea) distaalipuolelta. Se kiinnittyy kyynärluun kyhmyyn (tuberositas ulnae).
Olkaluuta hermottaa lihas-ihohermo.
Aurora Karamzinin muistokivi

Aurora Karamzinin muistokivi on Espoon Järvenperässä Träskändan kartanon pihalla oleva kivi. Kiveen on kiinnitetty kuvanveistäjä Heikki Niemisen vuonna 1958 tekemä pronssireliefi.
Kwadwo Asamoah

Pelaajaura

Asamoah aloitti seurajoukkueuransa ollessaan vasta 18-vuotias. Hänen ensimmäinen seuransa oli vuonna 2006 Liberty Professionals kotimaansa korkeimmalla sarjatasolla. Hän ei kuitenkaan päässyt pelaamaan otteluakaan, ja siirtyi kauden päätyttyä AC Bellinzonaan, joka pelaa Sveitsin jalkapallon korkeimmalla sarjatasolla Axpo Super Leaguessa. Häntä ei sielläkään laitettu kentälle kertaakaan, vaan lähetettiin lainalle peräti kahteen eri joukkueeseen Italian Serie A:ssa. Ensin Asamoah edusti hetken Torino FC:tä, eikä hän edelleenkään päässyt pelaamaan. Kaudelle 2008–2009 hän siirtyi Bellinzonasta edelleen lainalle Udinesen joukkueeseen samalla sarjatasolla.
11. tammikuuta 2009 Asamoah teki debyyttinsä UC Sampdoriaa vastaan pelatussa ottelussa, joka päättyi tasan 1–1. Ensimmäisen maalinsa hän puolestaan teki saman vuoden huhtikuussa ACF Fiorentinaa vastaan nopean vastahyökkäyksen päättäneellä laukauksellaan. Kauden lopussa Udinese teki pysyvän, 800 000 euron arvoisen sopimuksen Asamoahin kanssa, ja kolmen kauden aikana hän teki kuusi maalia Udinesen paidassa. Heinäkuussa 2012 hän siirtyi Juventukseen.

Maajoukkueura

Asamoahin ura maajoukkueessa lähti käyntiin, kun hänet vuonna 2008 kutsuttiin Afrikan-mestaruuskilpailuihin, jotka järjestettiin silloin hänen kotimaassaan Ghanassa. Hänen numeronsa läpi turnauksen oli 10, joka tavallisesti olisi kuulunut kapteeni Stephen Appiahille, joka kuitenkin jätti kisat väliin loukkaantumisen vuoksi. Asamoah ei pelannut turnauksessa minuuttiakaan.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa 2010 hän sen sijaan pelasi kaikki viisi ottelua, vaikka ei onnistunutkaan tekemään yhtään maalia ja auttamaan joukkuettaan puolivälieriä pidemmälle.
Fritz Wiik

Fritz Werner Wiik (11. maaliskuuta 1871 Viipuri – 23. elokuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen asianajaja ja liikejuristi.
Wiikin vanhemmat olivat raatimies Karl Johan Wiik ja Fanny Theresia Gyllenberg, o.s. Holstius. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin lyseosta 1891 ja suoritti yleisen oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1896. Wiik sai varatuomarin arvon 1898.
Wiik toimi asianajajana ja liikejuristina Viipurissa. Hän toimi venäläisten liikemiesten asiamiehenä Suomessa ja hän oli myös Ranskan varakonsuli Viipurissa.
Toimittaja Martti Backmanin jonka isoisä Fritz Wiik on, dokumenttiaineistoon perustuvassa romaanissa Harriet ja Olof – Rakkaus ja kuolema Viipurissa 1918 (Gummerus 1918) kuvataan Wiik tutkimassa vuonna 1918 Suomen sisällissodan loppuvaiheessa tapahtuneita jääkärimajuri Olof Laguksen surmaamista sekä noin 400 venäläisen siviilin joukkoteloitusta Viipurin valtauksen jälkeen. 
Wiik rakennutti Ruokolahdelle Saimaan rannalle jugendtyylisen viipurilaisen arkkitehti Axel Gyldénin suunnitteleman Rantalinna-nimisen kolmikerroksisen huvilan joka valmistui vuonna 1912. Hän myi huvilan vuonna 1917 Romanovin sukuun kuuluneelle prinssi Alexandr von Oldenburgille (1844–1932) joka asui huvilassa vuodesta 1918 alkaen vakinaisesti kunnes muutti 1929 Ranskaan. 
Fritz Wiik oli naimisissa Ulla Ingeborg Henellin kanssa.
Sam Lofquist

Seuraura

Lofquistin kasvattajaseura on Wisconsin Fire. Hän pelasi Yhdysvaltain maajoukkueen kehitysohjelmassa vuosina 2006–2008 pelaten pääasiassa NAHL-liigaa. Kaudeksi 2008–2009 Lofquist siirtyi opiskelemaan Minnesotan yliopistoon. Kesken kauden 2009–2010 hän siirtyi sieltä kuitenkin OHL-joukkue Guelph Stormiin. Lofquist oli kaudella 2010–2011 joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 8+28=36. OHL-kautensa päätteeksi hän siirtyi amatööritry-out -sopimuksella AHL-joukkue Houston Aerosiin, jossa Lofquist pelasi yhden ottelun tehden siinä yhden syöttöpisteen.
NHL-varaamaton Lofquist osallistui kesällä 2011 Minnesota Wildin harjoitusleirille. Lokakuussa hän teki sopimuksen ECHL-joukkue South Carolina Stingraysin kanssa. Lofquist ehti pelata joukkuessa vain yhden ottelun, kunnes hän siirtyi jo saman kuun puolessavälissä Eurooppaan ja Ruotsin toiseksi korkeimalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa pelaavaan IK Oskarshamniin kuukauden mittaisen try-outin kautta. Lofquist oli joukkueen tehokkain puolustaja Linus Hultströmin kanssa tehoilla 7+10=17. Maaliskuussa 2012 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Oskarshamnin kanssa. Kaudella 2012–2013 Lofquist oli joukkueen tehokkain puolustaja sekä kolmanneksi paras maalintekijä Victor Löfstedtin kanssa tehoilla 13+12=25. Hän jakoi koko Allsvenskanin puolustajien maalipörssin voiton Leksands IF:n Patrik Hersleyn kanssa ja pistepörssin kuudennen sijan Mora IK:n Mikael Wikstrandin kanssa. Lofquist voitti myös Oskarshamnin sisäisen tehotilaston lukemalla +17.
Kaudeksi 2013–2014 Lofquist siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Djurgårdens IF:ään. Hän oli kauden päätteeksi nostamassa joukkuetta Allsvenskanista SHL:ään. Kaudeksi 2014–2015 Lofquist siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue Saimaan Palloon. Hän jakoi tehoilla 9+19=28 koko liigan puolustajien pistepörssin yhdeksännen sijan HPK:n Craig Schiran kanssa. Huhtikuussa 2015 SaiPa käytti Lofquistin sopimuksessa olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen hänen kanssaan. Kaudella 2015–2016 Lofquist oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 10+17=27, joilla hän jakoi SM-liigan puolustajien pistepörssin kuudennen sijan KooKoon Ryan O'Connorin kanssa.
Lofquist siirtyi kaudeksi 2016–2017 KHL-joukkue Torpedo Nižni Novgorodiin.

Muuta

Lofquistilla on ruotsalaisia sukujuuria. Hänen isänsä Gordy pelasi amerikkalaista jalkapalloa NFL-tasolla Minnesota Vikingsin joukkueessa. Lofquist sai Ruotsissa pelatessaan Kallen mätitahnan etiketistä muistuttavien kasvonpiirteidensä vuoksi lempinimen "Kalles Kaviar".
Godzilla (vuoden 1984 elokuva)

Juoni

Kolmekymmentä vuotta ensimmäisen Godzillan tuhoutumisen jälkeen kalastusalus Daigo-yahata-maru ajautuu myrskyn takia saareen. Saarella tapahtuu tulivuorenpurkaus, ja purkauksesta nousee uusi Godzilla. Myöhemmin purjehtimassa oleva toimittaja Gorō Maki löytää Daigo-yahata-marun haaksirikkoutuneena. Maki nousee alukseen ja löytää ainoana hengissä selviytyneen Hiroshi Okumuran. Okumura kertoo nähneensä jättiläismäisen hirviön. Japanin pääministeri Mitamura saa tiedon tapahtumista ja päättää, että asia on toistaiseksi pidettävä salassa, jotta vältyttäisiin levottomuuksilta.
Neuvostoliittolainen sukellusvene uppoaa pohjoisella Tyynellämerellä. Tapahtuman seurauksena Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välit kiristyvät, sillä Neuvostoliitto uskoo, että heidän veneensä upotti amerikkalainen sukellusvene. Kun tiedustelulennolla olleen japanilaislentokoneen ottamat kuvat todistavat Godzillan osuuden neuvostoliittolaisveneen uppoamisessa, Japanin hallitus päättää tiedottaa asiasta kansainvälisten suhteiden liennyttämiseksi.
Godzilla hyökkää ydinvoimalaan. Hyökkäys kuitenkin keskeytyy, kun ohitse lentävien muuttolintujen ääntely houkuttelee hirviön pois paikalta. Seuraavaksi Godzilla saapuu Tokionlahdelle ja aiheuttaa hävittäjiä vastaan taistellessaan tuhoa myös laiturissa olevalla neuvostoliittolaisrahtialuksella. Onnettomuuden seurauksena aluksella oleva laukaisujärjestelmä aktivoituu, jolloin kiertoradalla olevasta ohjussatelliitista ammutaan ydinkärki kohti Godzillaa.
Japanin itsepuolustusvoimat lähettää salassa kehitellyn Super X -puolustushävittäjän taistelemaan Godzillaa vastaan. Kadmiumammusten avulla hirviö saadaan tainnutetuksi, minkä jälkeen Japanin hallitus pyytää Yhdysvaltoja ampumaan torjuntaohjuksen Neuvostoliiton ydinohjusta vastaan. Torjuntaohjus laukaistaan, ja se räjäyttää neuvostoliittolaisydinkärjen ilmakehässä Tokion yläpuolella. Räjähdyksen seurauksena äkillisesti syntyvä ukkosmyrsky herättää tainnutetun Godzillan. Hirviö kaataa pilvenpiirtäjän myrskyssä vaurioituneen Super X:n päälle.
Biofyysikko Hayashida käyttää muuttolintujen ääntelyä houkutellakseen Godzillan Miharavuorelle. Signaali tehoaa hirviöön, joka kiipeää tulivuoren suulle. Vuoren liepeille sijoitetut räjähdyspanokset laukaistaan, ja Godzilla putoaa tulivuoren sisään.

Kassamenestys

Godzilla menestyi kohtalaisesti Japanissa: se tuotti noin 11 miljoonaa dollaria, kun budjetti oli ollut 6,25 miljoonaa. Kävijämäärissä se oli suosituin Godzilla-elokuva sitten vuoden 1966 elokuvan (Godzilla, Ebira, Mothra nankai no daikettō).

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salmi sanoo Godzillan sisältävän ”paljon tyhjäpäistä Tokion tamppaamista” ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Lady Ostapeck

Alma Ostapeck (o.s. Kaukinen, 22. helmikuuta 1918 New York, Yhdysvallat – 2. helmikuuta 2017) oli amerikansuomalainen valokuvaaja, joka käytti taiteilijanimeä Lady Ostapeck. Hänen työskentelytapansa muistutti voimauttavan valokuvaamisen menetelmää. Ostapeck halusi ottaa ihmisistä muotokuvia, joissa nämä näyttäytyivät kauniina ja positiivisessa valossa. Hän yhdisti kuvissaan nykyhetken, menneisyyden ja fantasian elementtejä.

Varhaislapsuus ja nuoruus

Ostapeck, alkuperäiseltä nimeltään Alma Kaukinen, syntyi Brooklynin Finntownissa. Hänellä oli suomalaiset vanhemmat. Alman ollessa vielä vauva hänen äitinsä kuoli ja isä muutti töiden perässä toiselle paikkakunnalle. Alma pääsi hoitoon äitinsä sisaren luokse Connecticutiin, mutta myös tämä hänen tätinsä kuoli yllättäen, henkirikoksen uhrina. Kierrettyään kasvatuskodista toiseen Alma sai lopulta turvallisen kodin New Jerseystä erään suomalaissiirtolaisen luota.
Alma Kaukinen opiskeli pukusuunnittelua ja teki jonkin aikaa alan töitä. Hän meni nuorena naimisiin ukrainalaissyntyisen Peter Ostapeckin kanssa, ja he saivat lapsen vuonna 1940. Avioliitto päättyi kuitenkin pian eroon. Alma ei ollut kiinnostunut perinteisestä kotiäidin roolista, vaan haaveili taiteilijan urasta.

Elämäntyö valokuvien parissa

Myöhemmin Ostapeck työskenteli parikymmentä vuotta Manhattanin studioilla valokuvien retusoijana. Hän käsitteli tilauksesta kuvia muun muassa suurelle New York Times -lehdelle.
Noin 50-vuotiaana Ostapeck päätti jättää kiireisen työnsä ja muuttaa kaupungista maaseudun rauhaan. Hän asettui asumaan Fly Creek -nimiseen kylään, joka sijaitsi satojen kilometrien päässä New Yorkista. Ostapeckin itsenäinen elämäntyyli herätti huomiota, ja kyläläiset ryhtyivät kutsumaan häntä ”Ladyksi”. Näin sai alkunsa hänen taiteilijanimensä.
Ostapeck ei ollut aikaisemmin itse valokuvannut, mutta 1960-luvulla hän innostui kokeilemaan sitä. Hän löysi kirpputorilta 1900-luvun alun kameran ja alkoi ottaa sillä tunnelmallisia muotokuvia, joiden rekvisiittana hän hyödynsi keräämiään vanhoja vaatteita ja muita esineitä. Hän antoi kuvattavien itse valita, minkä aikakauden asua kuvassa käytettiin. Ostapeck jatkoi valokuvaamista vuosikymmeniä, aina 2000-luvulle asti. Suuren osan muotokuvista hän kuvasi kotitalossaan Fly Creekissä.  1970-luvulla hän kiersi Etelä-Karjalaa ja kuvasi paikallisia heidän kansallispuvuissaan.

Näyttelyt

Lady Ostapeckin muotokuvia on ollut esillä lukuisissa näyttelyissä Yhdysvalloissa ja Suomessa. Vuosina 2011–2012 Tampereen Vapriikissa järjestettiin ”Ladyn tyyli” -niminen näyttely, jossa esiteltiin valokuvien lisäksi Ostapeckin pukukokoelmaa.
Oriharonjärvi

Maantietoa

Järvi sijaitsee 5,5 kilometriä Kärkölän taajamasta länteen. Järven pitkä lounaisranta on paikoin jyrkkää, mutta vastaranta on matalaa metsämaata tai peltomaata. Sen pinta-ala on 47 hehtaaria ja se on 2,1 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 5,0 kilometriä. Järven lähiympäristössä sijaitsee viisi maatilaa, leirikeskus ja sen rannoille on rakennettu lähes 50 vapaa-ajan asuntoa.

Vesistösuhteet

Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Teuronjoen valuma-alueeseen. Se jaetaan vielä Pällinkäistenojan valuma-alueeseen, johon järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 85,6 metriä mpy. Siihen laskee kaksi pelto-ojaa ja sen laskuoja Pällinkäistenoja lähtee järven kaakkoispäästä. Se yhtyy Teuronjokeen 2,3 kilometrin päässä. Laskuojan luusuassa on pato, jolla säännöstellään järven vedenkorkeutta.

Historiaa

Vuoden 1964 peruskartassa etelärannassa sijaitsi tanssilava. Leirikeskus ilmestyi rannalle vuoden 1979 peruskartan jälkeen.
Poikkeusjärvi (Parkano)

Maantietoa

Järvi on 2,2 kilometriä pitkä, 700 metriä leveä ja sen pinta-ala on 65 hehtaaria. Järvi muodostuu kahdesta järvialtaasta, joita erottavat toisistaan kapea alle 10 metriä leveä salmi. Salmen kohdalla järven ylittää Tampere-Seinäjoki-rata. Pohjoinen järviallas on 1,3 kilometriä pitkä ja 250 metriä leveä. Pohjoispäässä Naapunniemen taakse työntyy 250 metriä pitkä lahti, joka leventää pohjoista allasta lisää. Eteläinen järviallas on 1,0 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järven laskuoja lähtee eteläisen järvialtaan koillispäässä olevasta Petsamonlahdesta ja laskee 1,5 kilometrin jälkeen Pitkäjärveen. Järveen laskee useita metsä- ja suo-ojia. Niitä myöten laskee myös Ahvenuslammen vedet. Rantaviivan pituus on 7,1 kilometriä. Rannoilla on maatila sekä yli 20 loma-asuntoa. Niille johtaa tiet valtatieltä 23. Järven yli kulkee Tampere–Seinäjoki-rata ja sen eteläpuolelta kulkee seututie 332.
Järven itäranta rajautuu pohjois-etelä-suuntaiseen Poikkeusharjuun, joka päättyy pohjoisessa Naapunniemeen. Naapunniemessä sijaitsi Parkanon seurakunnan leirikeskus, joka paloi vuonna 2014 ja joka aiotaan rakentaa uudelleen. Etelärannassa sijaitsee entinen Kausen saha.

Historiaa

Vanhassa valtionmaiden kartoissa (nro 5 ja 6) vuodelta 1849 näkyy "Poikeus järvi" ylimalkaan samanlaisena kuin nykyään. Eteläpuolelta kulki tuolloin tie, jonka paikalla kulkee nykyään seututie 332.
Vuoden 1959 painetussa peruskartassa järven yli ei vielä kulje rautatietä. Järvialtaat erottava salmi on kapea ja siinä on mökki. Kun rautatie sitten rakennettiin, hyödynnettiin radan linjauksessa järven kapeaa kohtaa. Kaakosta päin rakennettiin järveen penger, jota pitkin rata ylitti eteläistä järviallasta. Mökki hävitettiin ja niemenkärki leikattiin poikki ja yhdistettiin penkereeseen. Eteläisen järvialtaan erotettu osa yhdistettiin kanavalla pohjoiseen järvialtaaseen. Vuoden 1984 peruskartassa nämä muutoksen voidaan havaita ja samalla myös järven vedenpinnan lasku.
Nikolai Rynin

Nikolai Aleksejevitš Rynin (ven. Николай Алексеевич Рынин, 12. joulukuuta 1887 – 28. heinäkuuta 1942) oli venäläinen insinööri ja opettaja sekä eräs Neuvostoliiton avaruuslentojen pioneereja.
Hän aloitti työuransa rautatieinsinöörinä. Vuonna 1906 hän alkoi kiinnostua lentokoneista. Hän tutki työnsä ohella ilmailun tekniikkaa. Hän opetteli lentämään kuumailmapallolla ja lentokoneella. Neuvostoliitossa hän eteni Leningradissa ilmailu- ja avaruustekniikkaa opettavaksi professoriksi, joista aiheista hän kirjoitti useita popularisoivia teoksia.
Huhtikuussa 1918 Rynin julkaisi ”Byloye”-lehdessä Nikolai Kibalchichin kuvauksen miehitetystä rakettialuksesta. Vuosien 1928 ja 1932 välillä hän julkaisi yhdeksänosaisen Avaruustekniikan tietosanakirjan Mezhplanetnye Soobschniya (”Interplanetaarinen viestintä”). Sarjan yksi osa käsittelee Konstantin Tsiolkovskia, jonka työhön Ryninin työ paljolti perustui. Rynin oli kirjeenvaihdossa muun muassa yhdysvaltalaisen rakettitutkijan Robert H. Goddardin kanssa, ainakin vuonna 1926.
Rynin kuoli natsi-Saksan piirittämässä Leningradissa nälkään vuonna 1942.
Sarai

Sarai oli Kultaisen ordan pääkaupunki Volgan alajuoksulla. Se oli yksi suurimmista keskiajan kaupungeista ja sen väkiluvuksi on arvoitu 600 000. Turkkilaisvalloittaja Timur Lenk tuhosi kaupungin vuonna 1395, jolloin sen arvellaan siirtyneen toiseen paikkaan.
Alkuperäinen kaupunki sijaitsi todennäköisesti Ahtuban kanaalilla, noin 120 kilometriä Astrahanista pohjoiseen. Uskotaan, että mongolijohtaja Batu-kaani rakennutti kaupungin 1240-luvulla.
Sarai Berken (Uusi Sarai, Sarai-al-Jadid), Berke-kaanin rakennuttaman kaupungin olemassaolosta kiistellään. Jos se oli olemassa, sen olisi sijainnut nykyisen Tsarevin arkeologisen kaivauksen alueella, Ahtuban kanaalilla noin 55 kilometriä Volgogradista etelään. Krutitsin piispojen arvellaan asuneen siellä vuosina 1261–1454.
Joko toinen tai molemmat kaupungit tuhottiin useasti. Timur Lenk tuhosi Sarai Berken noin vuonna 1395, Krimin kaani Mengli Ghirai tuhosi sen vuonna 1502. Viimeinen tuho tapahtui vuoden 1556 jälkeen jolloin Venäjän Iivana Julma valloitti Astrahanin.
Vuonna 1623–1624 kauppias Feodor Afanasjevitš Kotov matkusti Persiaan. Näin hän kertoi Volgan alajuoksusta: Täällä Ahtubajoella seisoo Kultainen orda. Kaanin salit, palatsit ja moskeijat on kaikki rakennettu kivestä. Mutta nyt jokaista rakennusta puretaan ja kivet viedään Astrahaniin. Todennäköisesti tämä teksti kuvaa Sarai Berkeä.
Dream Team Cheerleaders

Dream Team Cheerleaders DTC ry on vuonna 1998 perustettu Pirkanmaan suurin ja menestyksekkäin kilpacheerleadingiin erikoistunut urheiluseura. Seurassa harrasti vuonna 2016 noin 350 cheerleaderia neljässä eri ikäluokassa, niin kilpa-, kuin harrastetasolla: mikrot 5–6-vuotiaat, minit 6–12-vuotiaat, juniorit 12–15-vuotiaat ja naiset yli 15-vuotiaat. 
Joukkueita seurassa on kuusitoista, ja suurin osa harrastajista on lapsia ja nuoria. Dream Team pyrkii tarjoamaan jokaiselle urheilijalle mielekästä ja tasokasta valmennusta turvallisessa ja kannustavassa ilmapiirissä. 
Dream Team on Suomen Cheerleadingliiton SCL:n jäsen, joka valvoo ja kehittää lajia Suomen sisällä.
Nissan Atleon

Nissan Atleon on Nissanin vuosina 2000–2013 valmistama keskikokoinen kuorma-auto. Atleon on yksi niistä Nissanin automalleista, jotka myydään ja huolletaan Volvon jälleenmyyntiverkoston kautta. Mallin seuraajaksi tuli Nissan NT500.
Helge Seppälä

Helge Emil Seppälä (8. marraskuuta 1924 Jyväskylä – 1. toukokuuta 2017 Espoo) oli suomalainen upseeri, yleisesikuntaeverstiluutnantti ja sotahistorioitsija.
Seppälän vanhemmat olivat liikkeenhoitaja Emil Seppälä ja Elsa Irene Kuusela. Hän pääsi ylioppilaaksi 1945 ja kävi Kadettikoulun 1951 sekä suoritti yleisesikuntaupseerin tutkinnon Sotakorkeakoulussa 1960. Seppälästä tuli vänrikki 1950, luutnantti 1952, yliluutnantti 1955, kapteeni 1958, majuri 1964 ja everstiluutnantti 1971.
Seppälä toimi Mikkelin läänin kansanhuoltopiirin tarkkailijana ja piiritarkastajana 1946–1949, tykistörykmentin koulutusupseerina 1951–1955, Tykistökoulun opettajana 1956–1958 ja sotahistorian opettajana Rannikkotykistökoulussa, Kadettikoulussa, Pioneerikoulussa, Viestikoulussa, Huoltokoulussa, Ilmatorjuntakoulussa ja Taistelukoulussa 1965–1976.
Seppälä oli pääesikunnan toimistoupseerina ja toimistoesiupseerina 1960–1965, Sotahistorian tutkimuslaitoksen toimistopäällikkönä 1965–1967 ja Sotakorkeakoulun sotahistorian opettajana 1967–1974. Hän oli Tiede ja ase-julkaisun toimitussihteerinä 1965–1967 ja toimituskunnan jäsenenä 1968–1976 sekä Suomen sotatieteellisen seuran sihteerinä 1965–1967 ja seuran johtokunnan jäsenenä 1968–1975.