google/wiki40b huggingface dataset:
M/S Adventure of the Seas

Rakentaminen

Alus tilattiin 24. huhtikuuta 1997 Aker Finnyardsin Turun telakalta. Sen köli laskettiin 17. kesäkuuta 1998 telakkanumerolla 1346 ja alus laskettiin vesille 5. tammikuuta 2001. Se luovutettiin 26. lokakuuta 2001 bahamalaiselle Adventure of The Seas Inc.:lle, joka luovutti aluksen hallinnoinnin Royal Caribbeab Cruises Limitedille. Alus sai nimen Adventure of the Seas New Yorkissa 10. marraskuuta järjestetyssä kastetilaisuudessa.
Aluksen voimansiirto on dieselsähköinen. Siinä on kuusi Wärtsilän 12600 kW:n 12V46 -dieselmoottoria kytketty kolmeen 14000 kW:n Azipod-ruoripotkuriin. Koneiston kokonaisteho on 74544 kW (101352 hevosvoimaa), jolla alus saavuttaa 23 solmun nopeuden . Aluksen dieselmoottorien kuntoa valvotaan Wärtsilän CBM (Condition Based Maintenance) konseptin avulla.

Käyttöhistoria

Alus lähti 12. marraskuuta kaksipäiväiselle lehdistölle ja matkatoimistoille järjestetylle esittelyristeilylle. Alus aloitti 18. marraskuuta San Juanista ensimmäisen risteilynsä Karibialla.
Australian Grand Prix 2005

Ennakkotunnelmia

Suomen toinen Foster's Grid Girl Niina Siljamäki, edusti Suomea Australian osakilpailussa. Edellisen kerran hän edusti Suomea 2004 Britannian GP:ssä.

Vapaat harjoitukset

Perjantain ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa, nopeinta vauhtia piti yllä Red Bullin kolmoskuljettaja Vitantonio Liuzzi.
Perjantain toisissa vapaissa harjoituksissa, nopein oli McLarenin kolmoskuljettaja Pedro de la Rosa.
Lauantain kolmansissa harjoituksissa, nopein oli Ferrarin Michael Schumacher ennen tallikaveri Rubens Barrichelloa.
Lauantain neljänsissä vapaissa harjoituksissa, McLarenin Kimi Räikkönen oli nopein.

Aika-ajot

Paalupaikalle ajoi Renaultin Giancarlo Fisichella, jolle paalupaikka oli F1-uran toinen ja ensimmäinen sitten 1998 Itävallan GP:n. Toiseksi ajoi Toyotan Jarno Trulli. Toyotalle kyseessä oli tallin historian ensimmäinen eturivin lähtöpaikka. Kolmanneksi ajoi Williamsin Mark Webber, joka teki myös samalla toisten aika-ajojen nopeimman ajan.
Epäonnistujiin lukeutui Ferrarin Michael Schumacher, joka sijoittui sijalle 18. Schumacherille kyseessä oli uran toiseksi huonoin lähtöruutu sitten 2004 Kiinan GP:n, jolloin hän oli 20:s.

Kilpailu

Kilpailun voitti toista kertaa urallaan paalupaikalta startannut Renault'n Giancarlo Fisichella, joka siirtyi samalla MM-sarjan johtoon. Voitto oli Fisichella ensimmäinen sitten 2003 Brasilian GP:n. Toiseksi sijoittui Ferrarin Rubens Barrichello ja kolmanneksi Renault'n Fernando Alonso. McLarenin Kimi Räikkönen sijoittui kahdeksanneksi. Ferrarin Michael Schumacher keskeytti kolaroituaan Williamsin Nick Heidfeldin kanssa.
Sosialidemokraattiset Nuoret

Historia

SDP:n ensimmäinen nuorisojärjestö Suomen Sosialidemokraattinen Nuorisoliitto perustettiin joulukuussa 1906 Tampereella. Liitto jäi vuonna 1921 kommunistien käsiin ja sen tilalle perustettiin sosialidemokraattiselle pohjalle uusi Sosialidemokraattinen Työläisnuorisoliitto, joka vaihtoi vuonna 1951 nimekseen Sosialidemokraattinen Nuorisoliitto (SSN). 
Sosialidemokraattisessa puolueessa oli 1950-luvulla puoluehajaannus, jossa osapuolina olivat SDP:stä eronneet ja TPSL:n perustaneet skogilaiset sekä SDP:hen jääneet leskisläiset. Nuorisoliitto jäi hajaannuksessa TPSL:n kannattajien hallintaan ja muutti myöhemmin nimensä Suomen Sosialistiseksi Nuorisoliitoksi. Kesäkuussa 1959 Porissa perustettiin SDP:lle uusi nuorisojärjestö Sosialidemokraattisen Nuorison Keskusliitto (SNK). SNK:hon liittyi sittemmin enemmistö vanhan SSN:n järjestöistä ja jäsenistöstä.

Kansainvälisyys

Demarinuoret on Euroopan sosialististen nuorten (YES), Sosialististen nuorten kansainvälisen liiton (IUSY) ja Pohjoismaiden sosialidemokraattisten nuorten liiton (FNSU) jäsen. Euroopan Demarinuorten YES:n puheenjohtajana toimi vuosina 2011–2015 suomalainen Kaisa Penny.
Vuodesta 2017 YES:n pääsihteerinä on toiminut suomalainen Tuulia Pitkänen

Jäsenlehti

Järjestön äänenkannattaja on neljästi vuodessa ilmestyvä Lippu (ISSN 0785-5850). Lehti on ilmestynyt tällä nimellä vuodesta 1972. Lippua edelsivät Kuriiri (1971) ja Nuorin Siivin (1958–1970).

Organisaatio

Sosialidemokraattisiin Nuoriin kuuluu seitsemän alueellista piirijärjestöä ja ruotsinkielinen nuorisopiiri Finlands svenska unga socialdemokrater (FSUD). Demarinuorten valtakunnallisia jäsenjärjestöjä ovat JHL:n nuoret demarit – JuDe ja Kohti Huomista – Metallin Demarinuoret (KOHMELO).
Elina Warsta

Elina Warsta (s. 1979) on suomalainen Kokkolassa asuva ja työskentelevä kuvittaja ja graafinen suunnittelija.

Henkilöhistoria

Warstan äiti Taruliisa Warsta (o.s. Tamminen, 1947–2012) oli serifraafikko ja kirjailija. Warsta valmistui Lahden Muotoiluinstituutista graafiseksi suunnittelijaksi vuonna 2005 ja työskenteli 2004–2008 WSOY:n palveluksessa kirjagraafikkona. Hänen kirjagrafiikkaansa on palkittu Vuoden kaunein kirja -kilpailussa. Warstan puoliso on sisustusarkkitehti ja muotoilija Kasper Tammela, jonka kanssa hänellä on Solmu-niminen design-yritys.

Palkinnot ja tunnustukset

Vuonna 2013 Warsta voitti Pauligin järjestämän Juhla Mokka -kahvirasian kuvituskilpailun, johon tuli lähes kuusisataa ehdotusta.
Tomi Kontion teoksen Koira nimeltään Kissa -kuvittanut Warsta on ehdolla vuoden 2016 Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinnon voittajaksi, kuvitus valittiin Suomen edustajaksi IBBY (International Board on Books for Young People) -kunnialistalle.
Opetus- ja kulttuuriministeriön myöntämä Lastenkulttuurin valtionpalkinto myönnettiin Warstalle 17. marraskuuta 2016.
Sisämaanpassi

Sisämaanpassi tai sisäinen passi on monissa entisissä Neuvostoliiton jäsenvaltioissa käytetty virallinen henkilöllisyystodistus, erityisesti Neuvostoliitossa käytetty propiska (ven. пропи́ска), jonka avulla maan hallinto pyrki kontrolloimaan ja seuraamaan kansalaisten liikkumista maassa. Sisämaanpassin keskeinen tarkoitus on ollut asuinpaikan rekisteröimisessä. Asuminen ilman paikallisella poliisilaitoksella rekisteröitymistä oli kiellettyä. Rekisteröitymisestä poliisilaitoksella sai leiman passiin. Neuvostoliitossa propiska oli virallinen henkilöllisyystodistus, ja harvoilla oli ajokortti. Neuvostoliiton romahtaessa virallisesta propiskajärjestelmästä luovuttiin.
Sisämaanpassiin kootaan samanlaisia tietoja kuin esimerkiksi Suomessa henkilötunnuksella tietokantaan. Nimen lisäksi entisissä neuvostomaissa voi sisämaan passissa olla merkintöjä suoritetusta asevelvollisuudesta, siviilisäädystä jne. Sisämaanpassissa entisissä neuvostomaissa usein mainitaan myös haltijansa kansallisuus, joka ei tarkoita kansalaisuutta, vaan maan sisäiseen luokitteluun kuuluvaan väestöryhmään kuulumista. Neuvostoliitossa Neuvostoliiton kansalaiset jakautuivat 126 kansallisuuteen. Avioitumisesta sisämaanpassiin sai leiman, ja naisilla oli tapana pyytää miestä näyttämään sisämaanpassinsa, jotta nainen pystyi varmistumaan että mies ei ole jo naimisissa. Tämä oli tärkeää myös sen vuoksi, että Neuvostoliitossa ei ollut ehkäisyvälineitä.
Sisämaanpassia suositellaan olevan aina mukana ulkona liikkuessa, sillä poliisi voi pysäyttää ja vaatia sisämaanpassin nähtäväksi. Sisämaanpassia ei voi käyttää matkustusasiakirjana niin kuin ulkomaanpassia tai Schengenin sopimusmaiden kesken passin korvaavaa virallista henkilöllisyystodistusta, jonka suomalainen versio käy myös kansaneläkelaitoksen kortista.
Claude-Jean Allouez

Claude-Jean Allouez (1622–1689) oli ranskalaissyntyinen jesuiitta lähetyssaarnaaja ja tutkimusmatkailija, joka matkusti Pohjois-Amerikassa ja kirjoitti retkistään alkuasukkaiden parissa.
Allouez vihittiin katoliseksi papiksi 1655. Hän saapui Quebeciin 1658 ja alkoi heti opiskella paikallisten heimojen kieliä tehdäkseen heidän parissaan lähetystyötä.
Allouez asettui Madelinin saarelle ja kartoitti lähiympäristöä. Hänen vuonna 1671 julkaisemansa kartta oli siihenastisista paras, ja lisäsi eurooppalaisten tietämystä alueesta.

Allouezia kunnioitetaan Yhdysvalloissa, etenkin Wisconsinissa. Häntä on sanottu Amerikan katolisen kirkon perustajaksi.
Wilsonin lause

Historia

Lauseen keksi ensimmäisenä Ibn al-Haytham (tunnetaan myös nimellä Alhazen), mutta se on nimetty John Wilsonin mukaan, joka keksi tuloksen yli 700 vuotta myöhemmin. Edward Waring julkaisi tuloksen vuonna 1770, vaikka hän ja Wilson eivät kyenneet todistamaan lausetta. Joseph Louis Lagrange antoi ensimmäisen todistuksen vuonna 1773. Gottfried Leibniz tunsi myös tuloksen vuosikymmenen aikaisemmin, mutta ei koskaan julkaissut todistusta.

Todistus

Jos p on pariton alkuluku, joukko G = (Z/pZ)× = {1, 2, ... p − 1} muodostaa multiplikatiivisen ryhmän modulo p suhteen. Tällöin kaikilla G:n alkioilla a on olemassa yksikäsitteinen käänteisalkio b, jolle ab ≡ 1 (mod p) ja joka on siis myös G:n alkio. Jos a ≡ b (mod p), on a² ≡ 1 (mod p), jolloin a² − 1 = (a + 1)(a − 1) ≡ 0 (mod p), ja koska p on alkuluku, on oltava a ≡ 1 tai −1 (mod p), joten a = 1 tai a = p − 1.
Toisin sanoen 1 ja p − 1 ovat itsensä käänteisalkioita, mutta kaikille muille G:n alkioille on olemassa toinen käänteisalkio, joten ryhmittelemällä tulon tekijät huomataan, että tuloksi tulee −1. Jos p = 2, on helppo nähdä, että Wilsonin lause on voimassa.
Toisaalta olkoon kongruenssirelaatio voimassa yhdistetylle luvulle n. Tällöin n:llä on aito tekijä d, 1 < d < n. Selvästi d jakaa (n − 1)!. Mutta kongruenssin perusteella d jakaa myös luvun (n − 1)! + 1, joten d jakaa ykkösen, mikä on ristiriita.
Live at Cabo Wado ’96

Live At Cabo Wabo '96' on Alice Cooperin vuonna 2005 julkaistu livealbumi. Se on uudelleenjulkaisu vuonna 1997 julkaistusta albumista A Fistful of Alice.
Palazzo Pamphilj

Palazzo Pamphilj on palatsi Piazza Navonan reunalla Roomassa. Se rakennetiin Pamphilj-sukuiselle paavi Innocentius X:lle. Palatsi valmistui 1650, johon valmistui piakkoin myös palatsikappeli Sant’Agnese in Agone. Kappeli muutettiin yleiseksi kirkoksi myöhemmin 1600-luvulla. Palatsi on tyyliltään barokkia. Nykyisin rakennuksessa on Brasilian suurlähetystö.
Kraniometria

Kraniometria eli kallonmittaus tarkoittaa ihmispääkallon mittasuhteiden selvittämistä tieteellistä tarkoitusta varten. Nykyisin kraniometriset mittaukset kuuluvat biologiseen antropologiaan ja osteologiaan. Aikaisemmin on puhuttu myös kraniologiasta ihmisen kallon mittasuhteiden ja koon mittauksiin ja tutkimukseen keskittyneenä tieteenä, jota harjoitettiin frenologian yhteydessä.
HMS Sapphire (1904)

Palvelus

Ensimmäisen maailmansodan uhatessa alus palautettiin palvelukseen 2. heinäkuuta 1914 Chathamin telakalla Kentissä, minkä jälkeen se siirrettiin Medwayn suistoon Kethole Reachiin. Alus oli valmis merelle lähtöön 16. heinäkuuta Sheernessin telakalta Spitheadiin Hampshireen, jossa se otti osaa laivastokatselmukseen 20. heinäkuuta.
HMS Sapphire saapui 8. tammikuuta 1918 Adeniin, jossa aluksen päälliköksi saapui HMS Mintolta W. F. Sells. Alus myytiin romutettavaksi 9. toukokuuta 1921.
Eljas Lönnrot (pappi)

Eljas Lönnrot (8. huhtikuuta 1858 Kiiminki – 1. lokakuuta 1933 Sotkamo) oli pappi ja valtiopäivämies.
Eljas Lönnrotin vanhemmat olivat rovasti Frans Fredrik Lönnrot ja Sofia Amanda Snellman. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1888 oli Aina Kristina Sahlberg (k. 1907), toinen vuodesta 1908 Hanna Maria Forsell o.s. Nordlund (k. 1920) ja kolmas vuodesta 1925 Siiri Elisabet Hurme o.s. Snellman. Lönnrot tuli ylioppilaaksi 1879, valmistui filosofian kandidaatiksi 1884 ja vihittiin papiksi 1887. Hän toimi ylimääräisenä pappina Ristijärvellä, Paltamossa, Puolangalla, Leppävirralla ja Suonenjoella 1887–1897, oli kirkkoherra Kiimingissä 1896–1903, Alatorniolla 1903–1906 ja Sotkamossa 1914–1933. Oulun tuomiokirkkoseurakunnan tuomiorovasti Lönnrot oli 1906–1914 ja Kuopion tuomiokapitulin asessori 1900–1901 ja 1902–1909. Pappissäädyn jäsen hän oli valtiopäivillä 1905–1906, kirkolliskokouksen jäsen 1903–1918.
Peter Benchley

Peter Bradford Benchley (8. toukokuuta 1940 – 12. helmikuuta 2006) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka tuli tunnetuksi bestseller-romaanistaan Tappajahai ja sen elokuvaversiosta, jonka ohjasi Steven Spielberg. Benchley käsikirjoitti myös elokuvan yhdessä Carl Gottliebin kanssa. Hänen kaksi muuta tunnettua kirjaansa, The Deep ja The Island on myös käännetty elokuviksi. Benchley kuoli keuhkoparenkyymisairauksiin 12. helmikuuta 2006 ollessaan 65-vuotias.
Peter Benchleyn isä oli kirjailija Nathaniel Benchley.
Tauno Kontio

Tauno Ilmari Kontio (14. syyskuuta 1929 Alatornio – 12. joulukuuta 2015 Turku) oli suomalainen juoksija, joka kuului Suomen yleisurheilumaajoukkueeseen 1950-luvulla.

Torniolainen olympiasoihdun sytyttäjä

Tornion Pyryä edustanut Tauno Kontio on jäänyt tunnetuksi jälkipolville ennen kaikkea Helsingin kesäolympialaisten olympiasoihdun sytyttäjänä, kun Kreikasta tuotu olympiatuli ja keskiyön auringon tuli kohtasivat Torniossa Pohjan stadionilla heinäkuussa 1952. Ruotsista tuodun tulen toi olympiavoittaja Ville Pörhölä ja keskiyön auringon tulen Tauno Kontio.

SM-mitaleita 1950-luvulla

Tauno Kontion kehitys 1950-luvun alussa oli todella nopeaa. Vielä vuonna 1950 hänen päälajinsa oli korkeushyppy, jossa hän voitti piirinmestaruuden tuloksella 180 cm. Samana syksynä hän kokeili 800 metrin juoksua saavuttaen heti hieman yli 2 minuutin tuloksen. Seuraavana vuonna hän alitti 2 minuuttia, ja 800 metristä tulikin hänen ykköslajinsa. Olympiavuonna 1952 käydyssä Kalottimaaottelussa hän saavutti ajan 1.54,5.
Kontio pääsi Kalevan kisoissa ensimmäisen kerran kuuden joukkoon vuonna 1953, jolloin hän sijoittui 400 metrillä neljänneksi ja 800 metrillä viidenneksi. Seuraavan vuoden Kalevan kisoissa hän sijoittui 800 metrillä toiseksi ja 400 metrillä kolmanneksi. Vuoden 1955 Kalevan kisoissa Kontio oli 800 metrillä neljäs.
Vuonna 1956 Tauno Kontio siirtyi Turkuun ja vaihtoi seuraa edustaen siitä lähtien sikäläistä Turun Urheiluliittoa. Vuoden 1956 Kalevan kisoissa hän oli jälleen mitaleilla niin 400 kuin 800 metrillä eli saavutukset olivat samat kuin kaksi vuotta aiemmin: 400 metrillä kolmas ja 800 metrillä toinen.
Turun Urheiluliitossa hän saavutti urallaan kaksi kertaa Suomen-mestaruuden 4 × 800 metrillä vuosina 1957 ja 1958. Hänen muut viestimitalinsa tulivat vuonna 1956: hopeaa 4 × 800 metrillä ja pronssia 4 × 400 metrillä.
Arvokkaimpana palkintonaan hän pitää SM-mitalien lisäksi Marskin kisoista Helsingistä vuonna 1954 saavuttamaansa kunniapalkintoa – marsalkka Mannerheimin ratsun kipsiveistosta.

Maaottelu- ja EM-kisaedustaja

Tauno Kontio edusti Suomea kolmessatoista maaottelussa. Maaotteluvoiton hän saavutti kolme kertaa 800 metrillä: Jugoslavia-maaottelussa Belgradissa vuonna 1953 sekä kaksi Viro-maaottelun voittoa vuosina 1957 ja 1958.
Bernin EM-kisoihin vuonna 1954 Kontio osallistui 800 metrille, mutta karsiutui alkuerissä. Edellisenä vuonna 1953 Kontio oli juossut ajan 1.50,0, joka sinä vuonna oli Suomen paras ja Euroopan tilastossa kymmenes. Ennätyksensä 1.49,5 Kontio juoksi vuoden 1956 Suomi–Ruotsi-maaottelussa Helsingissä. Hänen muut ennätyksensä ovat: 100 metriä 11,4; 400 metriä 49,0; 1 500 metriä 3.58,2; 400 metrin aidat 54,2 ja korkeus 180.

Järjestötoiminnassa

Urheilu-uransa jälkeen Kontio oli Turun Urheiluliiton yleisurheilujaoston sihteeri vuosina 1968–1969.
Hippokrateen vala

Hippokrateen vala on antiikin Kreikasta periytyvä vala, jonka joutuivat vannomaan lääkärin ammattiin ryhtyvät henkilöt. Vala liitetään "lääketieteen isänä" tunnetun Hippokrateen nimeen. Hippokrateen valaa ei enää nykyisin vannota, mutta sen sijaan Suomessa on otettu vuonna 1997 vapaaehtoisena käyttöön lääkärinvala, jonka valmistuvat lääkärit voivat vannoa.
Hippokrateen vala kuuluu seuraavasti:
»Minä vannon Apollonin, lääkärin, kautta ja Asklepioksen ja Hygieian ja Panakeian ja kaikkien jumalten ja jumalattarien kautta, kutsumalla heidät todistajiksi, että tulen kykyni ja harkintani mukaan täyttämään tämän valan ja kirjallisen sitoumuksen.
Tulen pitämään vanhempieni arvoisena sitä, joka on opettanut minulle tämän taidon, ja jakamaan hänen kanssaan elatukseni, ja hänen tarvitessaan apua tulen sitä antamaan. Hänen poikiaan olen pitävä veljinäni ja opettava heille, mikäli he niin haluavat, tämän taidon ilman palkkaa ja sopimusta. Opastusta ja luentoja ja kaikkea muuta opetusta olen antava pojilleni ja opettajani pojille sekä niille oppilaille, jotka ovat sitoutuneet kirjallisesti ja valallisesti lääkärilakiin, mutta en kenellekään muulle.
Elintapoja koskevia ohjeita tulen käyttämään sairaiden hyväksi kykyni ja harkintani mukaan: tulen torjumaan kaiken, mikä voi olla vahingoksi ja vääryydeksi. En tule antamaan kenellekään kuolettavaa myrkkyä, vaikka minulta sellaista pyydettäisiin, enkä neuvoa sellaisen valmistamiseen. Enkä tule antamaan naiselle sikiötä tuhoavia aineita.
Puhtaasti ja hurskaasti olen viettävä elämääni ja harjoittava tointani.
En tule leikkaamaan veitsellä, en edes rakkokivistä kärsiviä, vaan luovutan sen tehtävän niille, jotka sellaista tointa harjoittavat.
Niihin taloihin, joissa käyn, menen auttaakseni sairaita, tekemättä tahallisesti mitään vääryyttä ja vahinkoa sekä pidättyen rakkaudesta naisten ja miesten, vapaiden ja orjien kanssa.
Mikäli parannustyössäni tai sen ulkopuolella ihmisten keskuudessa näen tai kuulen sellaista, mitä ei pidä levitettämän, vaikenen ja pidän sitä salaisuutena.
Jos täytän tämän valan enkä riko sitä, sallittakoon minun nauttia sekä elämästä että taidostani kaikkien ihmisten ikuisesti arvostamana. Mutta jollen sitä pidä, vaan teen väärän valan, tapahtukoon päinvastoin.»
(Suomentanut Heikki Solin)
Pihlajanorsu

Koko ja ulkonäkö

Pohjois-Eurooppalaiset yksilöt kuuluvat muotoon f. alnifolia, joka on tummempi ja sinisemmän sävyinen kuin Keski- ja Etelä-Euroopassa tavatut yksilöt. Pihlajanorsu on kookas perhonen, jonka siipien kärkiväli on 50–90 mm. Naaras on huomattavasti isompi ja rotevampi kuin koiras. Siipien reuna on syvään pykäläinen, kuin haavan tai tervalepän lehdessä. Siivet ovat pohjaväriltään tumman punaruskeat. Molempien siipiparien poikki kulkee kolme tummaa, aaltoilevaa poikkiviirua. Muodolla alnifolia etusiiven etureunassa on laaja, diffuusi alue sinertävänmustaa kehnää ja takasiiven sisäsyrjässä on oranssinpunertava alue. Perhosen lepoasento on erikoinen sillä takasiiven etureuna työntyy selvästi esille etusiiven etureunan alta. Tämä rikkoo perhosen hahmon ja paikallaan lepäävä pihlajanorsu näyttää kuivuneelta lehdeltä ja sitä on koostaan huolimatta vaikea löytää.
Pihlajanorsun toukka on ruskeanharmaa ja karvainen, täysikasvuisena 80–120 mm pitkä ja 12–13 mm leveä. Nuorena se muistuttaa paljon harvinaisemman haapanorsun sekä yleisen orapihlajayökkösen toukkia.

Levinneisyys ja lentoaika

Pihlajanorsua tavataan Pohjois-Espanjasta Japaniin ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa laji on harvinainen tulokas, jonka ensimmäinen havainto on Uudeltamaalta vuodelta 1943 ja nykyisin lajilla on vakiintunut kanta Etelä-Karjalassa ja Itäisessä Etelä-Savossa. 2000-luvun aikana lajia on tavattu paikoittain pitkin etelärannikkoa. Perhonen lentää heinäkuussa, joskus harvoin toisena sukupolvena syyskuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Lajia tavataan lämpimillä ja aurinkoisilla, usein pihlajaa kasvavilla, pensaikkoisilla paikoilla. Perhoset piilottelevat päivät kasvillisuuden seassa ja lähtevät lentoon vasta yön pimennyttyä kunnolla, joskus vasta puolenyön jälkeen. Koiras lentää valolle, mutta naaras vain harvoin.
Naaras munii 300–500 munaa ravintokasvin oksille. Toukat kasvavat aluksi hitaasti ja laji talvehtii pienenä toukkana rakentamansa silkkisen kotelon sisällä. Toukat ovat täysikasvuisia kesäkuun alkupuoliskolla ja koteloituvat puun kuorelle tai kasvillisuuden joukkoon harmaanruskean, toukkakarvoilla suojetun kotelokopan sisään. Kopan sisälle toukka erittää valkoiseksi jauheeksi kuivuvaa eritettä.

Ravintokasvi

Toukan pääasiallinen ravinto vaihtelee alueittain. Suomessa se syö monien eri ruusukasvien, erityisesti pihlajan, mutta myös omenapuun lehtiä. Etelämpänä eri pajulajien merkitys kasvaa ja toukkia löytyy varsinkin raidalta.
Kai Hietarinta

Kai Harri Hietarinta (s. 25. marraskuuta 1932 Helsinki) on suomalainen jääkiekkovaikuttaja ja entinen Neste Oy:n varatoimitusjohtaja.
Hietarinta valmistui ylioppilaaksi 1950, diplomiekonomiksi 1958 Rutsalaisesta Kauppakorkeakoulusta ja diplomi-insinööriksi 1959 Teknillisestä Korkeakoulusta. Hän toimi Neste Oy:n eri tehtävissä vuodesta 1960 alkaen. Lisäksi hän on ollut hallituksen ja hallintoneuvoston jäsenenä useissa yrityksissä.
Hietarinta on toiminut pitkään jääkiekon edustustehtävässä Suomessa ja maailmalla. Hän oli Suomen Jääkiekkoliiton puheenjohtaja vuodet 1984–1997. Suomen Jääkiekkosäätiön jäsen hän on ollut vuodesta 1995 ja puheenjohtaja vuodesta 1997 lähtien. Lisäksi hän oli vuosina 1984–1993 Suomen Olympiakomitean hallituksessa. Kansainvälisen Jääkiekkoliiton hallituksen jäsen Hietarinta oli vuodet 1990–1998. Hän on toiminut myös liiton rahastonhoitajana.
Vuonna 1993 Kai Hietarinta sai pääkonsulin arvonimen. Vuonna 1998 Hietarinta valittiin johtajana Suomen Jääkiekkoleijonaksi 117.
Työväen Urheilulehti

Historia

Työväen Urheilulehden perustaminen sai alkunsa 1910-luvun alkupuoliskolla, jolloin Suomen työväenliikkeen keskuudessa oli esillä myös oman työläisurheiluliiton perustaminen porvarillisen SVUL:n rinnalle. Liittohanke kuitenkin haudattiin jo vuonna 1913 ja tämän jälkeen tärkeämmäksi nousi työläisurheilijoille suunnatun lehden perustaminen. Aluksi oli esillä Työläisnuoriso-lehden ja sen seuraajan Nuorison laajentaminen, kunnes joulukuussa 1915 Työmies-lehdessä esitettiin kokonaan uuden lehden perustamista. Työmiehen mukaan Suomessa oli noin 150 000 urheilijaa, joista valtaosa kuului työväestöön, mutta Suomen Urheilulehteä pidettiin puolueellisena, sen ollessa kallellaan porvariston suuntaan.
Osa työväenliikkeen vaikuttajista oli Väinö Lähteisen johdolla edelleen sitä mieltä, että ensin piti saada aikaiseksi työläisurheiluliitto, jonka jälkeen sille voitaisiin perustaa oma äänenkannattaja. Edvard Valpas sen sijaan oli päinvastaista mieltä, vaikka olikin kysymyksessä hyvin varovainen. Hänen laatimiensa laskelmien mukaan lehden julkaiseminen ei olisi kannattavaa yhdistyspohjalta, vaan sen taakse pitäisi perustaa osakeyhtiö. Lehtiyhtiö päätettiin perustaa marraskuussa 1916 Helsingin Jyryn juhlahuoneistossa pidetyssä kokouksessa, jossa oli paikalla 70 työläisurheilun vaikuttajaa eri puolilta maata. Työväen Urheilulehti Osakeyhtiö perustettiin lopullisesti maaliskuussa 1917 ja näytenumero ilmestyi kesäkuun alussa. Lehden ensimmäiseen toimituskuntaan kuuluivat toimitussihteeri Ola Fogelberg, sekä toimittajina Eino Pekkala, Edvard Valpas, Väinö Lähteinen ja Väinö Laherma.
Työväen Urheilulehden syntymisen jälkeen työläisurheiluliiton perustaminen nousi jälleen esille, mutta jäi kuitenkin toteutumatta vuoden 1917 levottomuuksien ja tammikuussa 1918 puhjenneen sisällissodan vuoksi. Suomen Työväen Urheiluliitto perustettiin vasta tammikuussa 1919, kun SVUL oli erottanut jäsenyydetään kaikki punaisten puolella taistelleet seurat ja urheilijat. Työväen Urheilulehdestä tuli uuden liiton äänenkannattaja, mutta sen julkaisijana säilyi edelleen osakeyhtiö. 1920-luvun kuluessa TUL:ssa puhkesi sosialidemokraattien ja kommunistien välinen valtataistelu, joka lopulta vuoden 1927 liittokokouksessa päättyi sosialidemokraattien voittoon. Työväen Urheilulehti Osakeyhtiö oli kuitenkin kommunistien hallussa, eivätkä sosialidemokraatit yrityksistään huolimatta saaneet sitä haltuunsa, vaikka vuoden 1927 liittokokouksessa tehtiinkin päätös lehtiyhtiön lakkauttamisesta ja lehden ottamisesta liiton julkaistavaksi vuoden 1928 alusta lähtien. Osakeyhtiön kommunistienemmistöinen johtokunta teki päätöksen jatkaa lehden julkaisemista, jonka seurauksena sosialidemokraatit päättivät marraskuussa 1927 perustaa oman TUL-lehden. Lehdet ilmestyivät rinnakkain kahden ja puolen vuoden ajan, kunnes Työväen Urheilulehti lakkautettiin tammikuussa 1930 voimaantulleiden kommunistilakien nojalla.