google/wiki40b huggingface dataset:
Khalid Mahmood

Khalid Mahmood (s. 13. heinäkuuta 1961) on brittiläinen Työväenpuolueen poliitikko. Hän on istunut vuodesta 2001 parlamentissa, jossa hän edustaa Birmingham Perry Barrin vaalipiiriä. Hän oli vuosina 1990–1993 Birminghamin kaupunginvaltuuston jäsen.
Mahmood on syntyjään pakistanilainen.
Ørsted-mitali

Ørsted-mitali on American Association of Physics Teachers -järjestön vuosittain myöntämä mitali. Mitali myönnettiin ensi kerran vuonna 1936 ja se myönnetään henkilölle, joka on saanut aikaan merkittäviä saavutuksia fysiikan opettamisessa. Mitali on nimetty Hans Christian Ørstedin mukaan.

1936–1950

1936 – William Suddards Franklin

1937 – Edward Herbert Hall

1938 – Alexander Wilmer Duff

1939 – Benjamin Harrison Brown

1940 – Robert Andrews Millikan

1941 – Henry Crew

1942 – Ei myönnetty

1943 – George Walter Stewart

1944 – Roland Roy Tileston

1945 – Homer Levi Dodge

1946 – Ray Lee Edwards

1947 – Duane Roller

1948 – William Harley Barber

1949 – Arnold Sommerfeld

1950 – Orrin Smith

1951–1970

1951 – John Hornbeck

1952 – Ansel Knowlton

1953 – Richard Sutton

1954 – Clifford Wall

1955 – Vernet Eaton

1956 – George Uhlenbeck

1957 – Mark Zemansky

1958 – J. William Buchta

1959 – Paul Kirkpatrick

1960 – Robert Pohl

1961 – Jerrold Zacharias

1962 – Francis Sears

1963 – Francis Friedman

1964 – Walter Christian Michels

1965 – Philip Morrison

1966 – Leonard Schiff

1967 – Edward Purcell

1968 – Harvey White

1969 – Eric Rogers

1970 – Edwin Kemble

1971–1990

1971 – Uri Haber-Schaim

1972 – Richard Feynman

1973 – Arnold Arons

1974 – Melba Phillips

1975 – Robert Resnick

1976 – Victor Weisskopf

1977 – H. Richard Crane

1978 – Wallace Hilton

1979 – Charles Kittel ja Paul E. Klopsteg

1980 – Gerald Holton

1981 – Robert Karplus

1982 – Isidor Isaac Rabi

1983 – John Wheeler

1984 – Frank Oppenheimer

1985 – Sam Treiman

1986 – Stanley S. Ballard

1987 – Clifford E. Swartz

1988 – Norman F. Ramsey

1989 – Anthony P. French

1990 – Carl E. Sagan

1991–2010

1991 – Freeman Dyson

1992 – Eugen Merzbacher

1993 – Hans Bethe

1994 – E. Leonard Jossem

1995 – Robert Beck Clark

1996 – Donald Holcomb

1997 – Daniel Kleppner

1998 – Edwin Taylor

1999 – David Goodstein

2000 – John King

2001 – Lillian McDermott

2002 – David Hestenes

2003 – Edward Kolb

2004 – Lawrence Krauss

2005 – Eugene Commins

2006 – Kenneth Ford

2007 – Carl Wieman

2008 – Mildred S. Dresselhaus

2009 – George Smoot

2010 – Ei myönnetty
Samara

Historiaa

Samaran perustivat venäläiset vallattuaan alueen mongoleilta vuonna 1586. Se kasvoi nopeasti viljakaupan keskukseksi. 1800-luvun puolivälistä vuoteen 1928 se oli Samaran kuvernementin keskus. Esimerkiksi 1897 väestönlaskennan mukaan kaupunki oli tuolloin vahvasti ei-venäläinen, sillä venäläisiä oli vain 1,5 % kaupungin noin 90 tuhannesta asukkaasta.
Vuosina 1935–1991 kaupunkia kutsuttiin nimellä Kuibyšev (Куйбышев) poliitikko ja vallankumoussankari Valerian Kuibyševin mukaan. Samara toimi Neuvostoliiton toissijaisena pääkaupunkina, kun Moskova oli uhattuna toisessa maailmansodassa vuosina 1941–1943. Neuvostoliiton aikana Kuibyšev oli sotilaallisista syistä suljettu kaupunki.
Kaupungin keskustasta ammattikoulun kellarista löytyi 1990-luvulla Josif Stalinille sota-aikana tehty salainen bunkkeri, joka nykyään on matkailunähtävyys.

Nykypäivä

Nykyään kaupunki on tärkeä teollisuuskeskus ja liikenteen solmukohta.
Kaupungissa on tärkeä jokisatama Volgan varrella. Samaran rautatieasema on kaupungin pääasema. Valtatie M5, joka on osa eurooppatie E30:sta, kulkee kaupungin pohjoispuolitse ja valtatie M32 (eurooppatie E131) lähtee kaupungista etelään. Samaran kansainvälinen lentoasema sijaitsee hieman kaupungin pohjoispuolella. Tätä lentoasemaa kutsutaan sijaintipaikkansa (ven. Курумоч, Kurumotš) perusteella myös Samara-Kurumotšin lentoasemaksi ja se palvelee myös noin 50 kilometrin päässä lännessä sijaitsevaa Toljattia.
Lada Samara -merkkistä autoa tehdään läheisessä kaupungissa Toljattissa.
Mikkelin Sanomat

Mikkelin Sanomat oli suomalainen Mikkelissä julkaistu sanomalehti joka ilmestyi 1885–1893 ja 1896–1954. Lehti ilmestyi nimellä Saimaa 1894–1895.
Mikkelin Sanomat perustettiin 1885 Mikkelin suomenmielisten piirien äänenkannattajaksi kun vuosina 1881–1884 ilmestynyt Pellervo-lehti lakkasi ilmestymästä 1884 sen julkaisijan Mikkelin lyseon suomen kielen lehtorin Rietrikki Polénin kuoltua joulukuussa 1884. Mikkelin Sanomat ilmestyi aluksi kerran viikossa mutta vuodesta 1888 jo kaksi kertaa viikossa. Lehti jouduttiin kuitenkin lopettamaan 1893, kun sen julkaisijana toiminut J. H. Wartiaisen kirjapaino teki konkurssin. Lehden seuraajaksi tuli Saimaa-lehti joka ilmestyi kahdesti viikossa vuosina 1894–1896. Saimaa-lehti joutui kilpailemaan nuorsuomalaisten julkaiseman Mikkeli-lehden kanssa lukijoista.
Mikkelin vanhasuomalaiset piirit perustivat osakeyhtiön joka alkoi vuoden 1896 alusta julkaista uudelleen Mikkelin Sanomia. Mikkelin Sanomat oli aluksi vanhasuomalaisten ja vuodesta 1918 kokoomuspuolueen äänenkannattaja. Lehti ilmestyi kolme kertaa viikossa vuoteen 1945 saakka ja sen jälkeen kuusi kertaa viikossa. Lehden levikki oli suurimmillaan noin 8 500 kappaletta 1910-luvulla, romahti sitten noin 1 000 kappaleeseen ja nousi vielä uudelleen jatkosodan vuosina 4 000 kappaleeseen. Mikkelin Sanomat jouduttiin lakkauttamaan taloudellisista syistä joulukuussa 1954.
Mikkelin Sanomat oli 1902–1907 toimittaja Väinö Andelinin omistuksessa. Vuosina 1907–1929 sitä kustansi suomalaisen puolueen kannattajien muodostama osuuskunta. Jatkossa lehteä kustansi vuodesta 1929 Sanomalehti Oy Mikkeli ja vuodesta 1945 Oy Mikkelin Sanomat.
Kirjailija Kyösti Wilkuna oli aputoimittajana Mikkelin Sanomissa puolentoista kuukauden ajan keväällä 1906. Hän kuvasi tätä ajanjaksoa kirjassaan Riennon toimitus. Piirteitä Kolkkalan kaupungin sivistyshistoriasta. Kirjailija Joel Lehtonen oli Mikkelin Sanomien toimittajana 1902–1903. Lehden toimittajina ovat olleet eri aikoina myös kirjailijat Oiva Paloheimo ja Osmo Lajula.
Eero Kankkunen

Eero Edvard Kankkunen (1920 – 24. lokakuuta 2004) oli suomalainen lavastaja. Hän työskenteli vuodesta 1959 Tampereen Työväen Teatterissa. Hänen suunnitteluilleen on ominaista joustava, toimiva tilankäyttö ja näytelmän luonteen tarkka välittyminen.
Karl Collan

Karl Collan (3. tammikuuta 1828 Iisalmi – 12. syyskuuta 1871 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja säveltäjä. Hän kuuluu romantiikan ajan yksinlaulun arvostetuimpiin edustajiin.

Henkilöhistoria

Collanin vanhemmat olivat kirkkoherra Pehr Johan Collan ja Christina Elisabet Crohns ja veli toimittaja Fabian Collan. Hänen puolisonsa vuodesta 1866 oli laulajatar Maria Margareta Pacius, säveltäjä Fredrik Paciuksen ja Nina Lucia Martinin tytär. Karl ja Maria Collanin tytär oli pianisti Maria Elisabeth Beaurain (1869–1937).
Collan tuli ylioppilaaksi vuonna 1842. Hänet vihittiin maisteriksi Keisarillisessa Aleksanterin-yliopistossa vuonna 1850, minkä jälkeen hän toimi Helsingin ruotsalaisen tyttökoulun opettajana. Vuonna 1859 hän tuli yliopistoon saksan kielen lehtoriksi sekä 1866 yliopiston kirjastonhoitajaksi.  Tohtorintutkinnon Collan suoritti vuonna 1860, puolustettuaan Öfversigt af Serviens historiska folksånger -nimistä väitöskirjaansa. Litterär Tidskrift -lehden päätoimittaja hän oli 1863-1865.
Collan kuoli koleraan vain 43-vuotiaana.

Taiteellinen tuotanto

Collanin elämäntyön pysyvintä puolta on hänen säveltaiteellinen toimintansa. Collan oli itseoppinut, hänen sävellyksensä ovat miltei yksinomaan yksinkertaisia yksin- ja kuorolauluja. Hänen tunnetuin sävelmänsä lienee Sylvian joululaulu. Myös Savolaisen laulu ja Vaasan marssi ovat Collanin säveltämiä. Collan oli myös suomalaisten kansansävelmien keräystyön uranuurtajia. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran stipendiaattina hän kävi vuonna 1854 kansanrunojen ja -sävelmien keräysmatkalla Savossa ja Karjalassa. Matkan tuloksena hän julkaisi 1854–1856 kaksi vihkoa Valituita suomalaisia kansanlauluja, johon sisältyneet kansansävelmät Kreivin sylissä istunut ja Paremp’ olla tyttönä innoittivat virolaista Aleksander Kunileidia säveltämään Viron ensimmäisille laulujuhlille kuorolaulut Sind surmani ja Mu isamaa on minu arm. Collan on säveltänyt Runebergin runoon Hurtti-Ukko-marssin, joka on Pohjois-Savon prikaatin ja Kainuun prikaatin kunniamarssi. 1860-luvulla hän käänsi Kalevalan ruotsiksi.
Opettajat ilman rajoja

Opettajat ilman rajoja -verkosto on verkosto opetus- ja kasvatusalan ammattilaisille. Verkoston mukaan se tarjoaa kotimaan kouluille materiaaleja globaalikasvatukseen, mahdollisuuden oman opettajuuden ja ammattitaidon käyttämiseen ja kehittämiseen, sekä mahdollisuuden tukea paikallisten opettajien osaamista kehityismaissa.
Verkosto on useiden järjestöjen ja opetusalan toimijoiden yhteinen kansallinen verkosto, joka tarjoaa myös vapaaehtoisille mahdollisuutta toimia ja osallistua kehitysyhteistyöhön. Myös muissa maissa toimii järjestöjä samalla nimellä, mutta kansainvälistä kattojärjestelmää ei ole.
Verkostoa koordinoi Kirkon Ulkomaanapu. Kirkon Ulkomaanavun mukaan Opettajat ilman rajoja -verkostoa johtaa asiantuntijoista koostuva ohjausryhmä. Ohjausryhmässä on Kirkon Ulkomaanavun mukaan edustettuina mm. Ulkoministeriö, Opetushallitus, OKM, Opettajakoulutuslaitos, Opettajien ammattijärjestö OAJ, CIMO, Kepa ry, Oulun ja Helsingin yliopistot ja Kirkkohallitus.
Verkosto määrittelee yhdeksi tavoitteekseen auttaa kehitysmaiden opettajia kehittämään ja kasvattamaan heidän pedagogista ammattitaitoaan ja tällä tavalla varmistamaan laadukkaan opetuksen toteutumista hauraimmissa valtioissa. Verkosto toimii myös kotimaassa. Kirkon Ulkomaanavun mukaan verkosto kehittää ja jakaa kouluarkeen sopivia työvälineitä, malleja, menetelmiä ja uusia materiaaleja, jotka tukevat globaalikasvatusta Suomen kouluissa. Verkosto tarjoaa alan ammattilaisille mahdollisuuden laajentaa omaa osaamistaan 3–12 kuukauden vapaaehtoisjaksoilla kehittyvissä maissa.
Venjoki

Venjoki (ven. Славянка, Slavjanka) on entinen luterilainen seurakunta Keski-Inkerissä. Venjoki oli Inkerinmaan väkirikkaimpia seurakuntia. Asukkaita oli 12260 (1928). Seurakunnan rajojen sisällä sijaitsee myös muutamia kaupunkeja ja suuria taajamia, jotka ovat Puškin eli Saari, Pauluskoi, Aleksandrovskaja, Pulkkala, Slavjanka (ven. Славянка) ja Ust-Slavjanka (ven. Усть-Славянка).

Historia

Venjoen seurakunta perustettiin 1641. Sillä oli Ruotsin vallan aikana kaksi kappeliseurakuntaa: Liissilä ja Inkere. Edellinen kirkko oli Juhana Salosen rakennuttama puinen kaksoisristikirkko. Viimeisin kivikirkko on vuodelta 1885, joka toimi seurakunnan kirkkona 1930-luvun lopulle, kunnes siitä tehtiin neuvostoklubi. Nykyisin kirkossa toimii laboratorio. Toisessa maailmansodassa rintama kulki Venjoen yli ja pysähtyi seurakunnan pohjoisosaan. Venjoen asukkaat siirrettiin saksalaisten sotatoimialueelta Suomeen. Toisen maailmansodan jälkeen Venjoki asutettiin venäläisillä ja Suomesta palanneet karkotettiin venäläisille paikkakunnille. Vuoden 1947 karkotus koski jokseenkin kaikkia kotiseudulle päässeitä venjokelaisia.

Venjoen kyliä

Anttila, Glaasova, Haapasaari, Haikkola, Hampaala, Hietakylä, Humalasaari (Hynnisi), Huuhka, Hyvösi, Hällölä, Häyhäsi, Hörkkölä, Jäniskylä, Kaakkala, Kapasi, Kaskisaari, Kekälekylä, Kelola (Jurkina), Kiiskilä, Kivola, Kokkola, Kommola, Koprala, Korhosi, Korkanmäki, Korkeamaa, Kouru (Kotsalainen), Koussula, Kuivila, Latukka, Leppälä, Luukkasi, Lyysmäki, Länkioja, Marinova, Mestilä, Montila, Mosina, Mosinanmylly, Novavesti, Paapala, Pappilanautio, Patamäki, Pieni-Ruussova, Pieni-Saklina (Ahola), Pieni-Selkelevä, Piisinä, Poritsa, Porttila, Poru, Pääsölä, Rahkola, Rajakivi, Repola, Ripsevä, Ropola, Rusinautio (Rusila), Rönölä, Saamosti, Saapru, Saksala, Sintosi, Suosaari, Suuri-Kattilaisi, Suuri-Ruussova, Suuri-Saklina, Suuri-Selkelevä, Särtsä, Tanilova (Hantsula), Tonnila, Torasaari, Tärölä, Uusi-Kattilaisi, Uusikylä, Uusi-Onttola, Vanhala, Vanhamoisio, Vanhamylly, Vanha-Onttola, Vekkilä, Ventola, Verevä, Vähikkälä, Väärälä
Vadelmavillaselkä

Koko ja ulkonäkö

Vadelmavillaselän siipien kärkiväli on noin 34–40 mm. Pohjaväriltään tummanharmaissa etusiivissä on viisi isoa, vaaleanpunaista täplää, jotka vaalenevat reunoja kohti. Takasiivet ovat vaaleanharmaat.
Noin 40 mm pitkä toukka elää vadelman lehtien yläpinnoilla loppuvuodesta.

Levinneisyys ja lentoaika

Laajalti levinnyt laji, jota tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa ja Aasiassa Japaniin ja Himalajalle saakka. Suomessa laji on melko yleinen ja se on levinnyt Etelä-Lapin korkeudelle asti. Vadelmavillaselkä lentää toukokuusta elokuuhun lehtimetsissä ja vesakoissa. Elokuun yksilöt ovat toista sukupolvea.

Elinympäristö ja elintavat

Vadelmavillaselkä elää metsiköissä, puistoissa, puutarhoissa ja muissa vadelmaa kasvavissa paikoissa. Perhonen aloittaa lentonsa illalla hämärän laskeuduttua ja tulee valolle, mutta sitä voi myös tehokkaasti houkutella perhosbaarilla. Lajia tavataan tavallisesti yksitellen. Talvehtii kotelona yhteensidottujen lehtien välissä.
Laji on helppo kasvattaa toukasta.

Ravintokasvi

Toukka elää vadelma (Rubus idaeus), mutta myös erilaisilla koristevatukoilla.
Jayatirtha Dasa

Jayatirtha Dasa (James Edward Immel, Jayatirtha Swami; 13. marraskuuta 1948 – 13. marraskuuta 1987) oli Krishna-liikkeessä (ISKCON) toiminut uskonnollinen johtaja. Hän oli aikoinaan Prabhupadan oppilaana ja nousi yhdeksi liikkeen johtajista Prabhupadan kuoltua vuonna 1977.
LSD-sotkuista kiinni jäänyt Jayatirtha erotettiin liikkeen hallintoelimestä vuonna 1982. Hän oli mainostanut LSD:tä ja seksiä hengellisen kehityksen välineinä. 
Jayatirtha kuoli henkirikoksen uhrina Englannissa. Hänet puukotettiin ja mestattiin. Hänen entinen oppilaansa, irlantilainen John Tiernan joutui teon johdosta psykiatriseen laitokseen. Tiernan oli aiemmin pitänyt Jayatirthaa uudestisyntyneenä Jeesuksena. Myöhemmin hänen näkemyksensä Jayatirthasta kääntyi päälaelleen; hän alkoi pitää tätä paholaisen ruumiillistumana.
Robert Stigell

Robert Konstantin Stigell (14. toukokuuta 1852 Viapori (Suomenlinna) – 1. joulukuuta 1907) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hänen tunnetuin veistoksensa on Helsingin Tähtitorninmäellä sijaitseva 4,5 metriä korkea pronssinen Haaksirikkoiset-patsas.
Stigellin isä oli kivenhakkaaja Henrik Stigell. Robert Stigell lähti 15-vuotiaana kivenhakkaajan oppiin Pietariin ja opiskeli siellä myös piirustusta. Hän kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulua 1869–1870 ja opiskeli sitten St. Luca-akatemiassa Roomassa 1872–1876 sekä École des Beaux-Arts-koulussa Pariisissa 1876–1878. Stigell asui lähes 20 vuotta Pariisissa.
Stigellin työt liittyvät realismiin ja barokkiin. Teoksissaan hän harrasti voimakkaita liikemotiiveja.
Bayonville-sur-Mad

Maantiede

Bayonville-sur-Mad sijaitsee 20 km Pont-à-Moussonista pohjoiseen ja 50 km Nancystä, Rupt de Madin laaksossa.
Vuosina 1871-1914 Bayonville-sur-Mad oli Saksan rajakunta.
Hakalehto

Hakalehto on asuinalue Espoossa Tapiolan lounaispuolella. Asuinalue syntyi 1960-luvun alkupuoliskolla, kun Helsingin asuntokeskuskunta Haka rakensi kymmenen lamellitaloa Merituulentien eteläpuolelle. Kerrostalojen ohella alueen eteläpäässä sijaitsee 17 yhden asunnon atriumtaloa.
Rakennusliike Haka oli ostanut 1950-luvun lopussa Tapiolan kupeesta 55 hehtaaria maata ja alueelle suunniteltiin alkujaan tuhatta asuntoa. Kyseessä oli Hakan ensimmäinen suuri rakennuskohde Helsingin ulkopuolella. Alueen rakentaminen rahoitettiin kokonaan asuntosäästämisellä eikä aravalainoja käytetty. Hakalehdon asemakaavan suunnitteli arkkitehti Pentti Ahola ja kerrostalot piirsi KK:n arkkitehtiosastolla Sakari Nironen. Alueen valmistuessa vuonna 1966 siellä oli 737 asuntoa. Hakalehdon kerrostalojen erikoisuutena on niiden pilaripalkkirakenne, joka mahdollisti huoneistojen muuntelun väliseinien paikkaa vaihtamalla. Talojen elementit valettiin paikan päälle rakennetussa tilapäisessä valimossa. Rakennuskunta Haka nimesi alueen Hakalehdoksi, jotta se erottuisi Asuntosäätiön rakennuttamasta Tapiolasta. Nykyisin Hakalehto kuitenkin usein katsotaan kuuluvaksi Tapiolaan.
Hakalehdon atriumtalot suunnitteli Pentti Ahola vuonna 1963. Ne muodostavat tiiviin ja matalasti rakennetun asuinalueen. Atriumtalot valmistuivat vaiheittain 1960-luvun puoliväliin mennessä. Niitä suunniteltiin alkujaan 60, mutta vain 17 toteutettiin.
Hakalehdossa Hakamäentien päässä toimi Hakalehdon yhteiskoulu vuosina 1963–1977. Koulutilat siirtyivät 1977 Espoon kaupungin käyttöön, ja niissä jatkoivat Etelä-Tapiolan (ylä)koulu ja Etelä-Tapiolan lukio. Etelä-Tapiolan koulu lakkautettiin vuonna 1994, jolloin oppilaat siirtyivät Tapiolan kouluun ja opettajakunta uuteen Saarnilaakson kouluun. Etelä-Tapiolan lukio siirtyi 1.1.2000 WeeGee-taloon.
Kyokushinin painoluokalliset Euroopan-mestaruuskilpailut (WKB)

Kyokushinin painoluokalliset Euroopan-mestaruuskilpailut on WKB-liiton vuosittain käytävä Kyokushin-karaten Euroopan-mestaruuskilpailut. Sitä on järjestetty vuodesta 2017 lähtien ja se käydään seitsemässä eri painoluokassa.
Leandro Trossard

Leandro Trossard (s. 4. joulukuuta 1994) on belgialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Brighton & Hove Albionia.
Trossard nousi KRC Genkin edustusjoukkueeseen vuonna 2012 mutta pelasi seuraavina vuosina lainasopimuksilla myös Lommel Unitedissa, KVC Westerlossa ja OH Leuvenissa. Kesällä 2019 hän siirtyi englantilaisseura Brighton & Hove Albioniin. Hän teki maalin ensimmäisessä valioliigaottelussaan elokuussa 2019.
Trossard on pelannut Belgian alle 16-, 17-, 18-, 19- ja 21-vuotiaiden maajoukkueissa yhteensä 28 ottelua.
Jevgeni Znosko-Borovski

Jevgeni Aleksandrovitš Znosko-Borovski (ven. Евгений Александрович Зноско-Боровский ; 28. elokuuta (J: 16. elokuuta) 1884 Pavlovsk – 31. joulukuuta 1954 Pariisi) oli venäläinen shakinpelaaja, kirjailija, opettaja ja kirjallisuuskriitikko.
Znosko-Borovskin ensimmäinen kansainvälinen turnaus oli Ostendissa 1906. Hän voitti samassa turnauksessa pelistään Amos Burnia vastaan nerokkuuspalkinnon. 
Znosko-Borovski oli vahva simultaanipelaaja.
William A. Horning

William Allen Horning (9. marraskuuta 1904 Missouri – 2. maaliskuuta 1959 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen elokuvalavastaja. Horning on ainoa henkilö, joka on kuolemansa jälkeen voittanut Oscar-palkinnon kahdesti ja perättäisissä gaaloissa (1959 ja 1960). 
Horning kuoli syöpään Ben-Hurin kuvausten aikana ja voitti postuumisti parhaan lavastuksen Oscar-palkinnon Gigi-elokuvasta vuoden 1959 Oscar-gaalassa. Hän voitti myös vuoden 1960 Oscar-gaalassa Ben-Hur-elokuvan lavastuksesta. Tuottaja Sam Zimbalist voitti samoin postuumisti samasta elokuvasta parhaan elokuvan Oscar-palkinnon.
Horning oli naimisissa Esther Montgomeryn kanssa kuolemaansa asti.
Eduard Rüppell

Wilhelm Peter Eduard Simon Rüppell (20. marraskuuta 1794 Frankfurt am Main – 10. joulukuuta 1884 Frankfurt am Main) oli saksalainen luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija.
Eduard Rüppell syntyi hyvin varakkaan pankkiirin perheeseen. Hänen isänsä Simon oli Frankfurtissa toimivan Rüppell & Harnier -pankin pääomistaja. Alun perin Eduardista piti tulla kauppias, mutta perintönsä turvin ja matkustettuaan Siinain niemimaalle vuonna 1817 hän ryhtyi luonnontutkijaksi. Hän kävi kasvi- ja eläintieteen luennoilla Pavian ja Genovan yliopistoissa.
Ensimmäiselle tutkimusmatkalleen Rüppell lähti vuonna 1821, apulaisenaan kirurgi Michael Hey. He vaelsivat läpi Siinain niemimaan ja saapuivat ensimmäisinä eurooppalaisina Akabanlahdelle. He kävivät Siinainvuorella matkallaan Aleksandriaan. Vuonna 1823 he matkasivat ylös Niiliä Nubiaan keräten lajinäytteitä Ambukolin eteläpuolelta. He palasivat Kairoon 1825. Seuraavaksi he matkasivat kohti Etiopiaa, mutta matka päättyi sairastumisiin Eritrean Massawassa.
Rüppell palasi Eurooppaan 1827. Hänen poissa ollessaan Philipp Jakob Cretzschmar oli tuottanut Rüppelin lähettämien näytteiden pohjalta teoksen Atlas zu der Reise im nordlichen Afrika (1826). Vuonna 1830 Rüppell palasi Afrikkaan ja kulki ensimmäisenä eurooppalaisena Etiopian halki. Hän julkaisi matkastaan selvityksen nimeltä Reise in Abyssinien (1838–1840).
Rüppell oli ensimmäinen ulkomaalainen, jolle brittiläinen Royal Geographical Society myönsi Patron’s Medal -kunniamerkin hänen saavutuksistaan tutkimusmatkailijana.
Rüppell kuvaili ja nimesi lukuisia uusia lintulajeja, muun muassa Passer swainsoniin William Swainsonin kunniaksi. Nykyisin se luetaan tuhkavarpusen alalajiksi. Rüppelin kunniaksi on nimetty mustakurkkukerttu, angolankaija, suomukorppikotka ja hiekkakettu.
Hänen tutkimusmatkoiltaan Saksaan lähetetyt täytetyt eläimet muodostivat perustan Frankfurtin Senckenbergmuseolle.
Eduard Rüppell on haudattu Frankfurtin päähautausmaalle, jossa hänen hautansa muistomerkkeineen on julistettu suojelukohteeksi.
Säynätsalo (saari)

Maantietoa

Saari on 1,7 kilometriä pitkä, 1,5 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,41 neliökilometriä . Se sijaitsee Hauhonselän länsipuolella  ja sen erottaa mantereesta yli 300 metriä leveä Kinkosalmi . Saari on muodoltaan melko pyöreä, vaikka sen länsirannalla sijaitseekin Kilkitniemi ja Sisälmyslahti, jota pieni saari suojaa, ja Sisälmyslahden eteläpuolinen niemi. Saaren pohjoispäässä on venesataman suojana kaareva niemi, jossa Juurikkasaari on penkereellä yhdistetty emäsaareen. Säynätsalon kaakkoispuolella sijaitse kallioinen Kaakkosaari ja pohjoispuolella pienet Kalliosaari, Iso Mäntysaari ja Vähä Mäntysaari. Eteläisillä saarilla sijaitsevat Lehtissaaren asuinalue ja Muuratsalossa Haikka ja Kortepelto.
Säynätsalon maaperä on hiekkaa ja savea. Saaren keskellä on männikkörinteinen ja useampilakinen mäki. Saaren korkein huippu sijaitsee saaren keskivaiheilla. Se on noin 117,5 metriä merenpinnan yläpuolella ja se kohoaa 39 metrin korkeuteen Päijänteen vedenpinnasta, joka on 78,3 metriä mpy. Saaren pohjoispuolella on toinen mäki, joka kohoaa 37 metrin ja länsipäässä kolmas mäki, joka kohoaa 21 metrin korkeuteen.
Saari on lähes kokonaan asuinaluetta tai tehdasaluetta. Sen keskellä on piniä metsäsaarekkeita. Saarella asuu kiinteästi noin 1 380 asukasta (vuonna 2018 ). Se on yhteydessä mantereeseen pengertiellä, joka jatkuu länteen Muurameen johtavana yhdystienä 6090 ja pohjoiseen Kinkomaalle yhdystienä 6110. Toinen on Louhunsalmen riippusiltaa pitkin Louhunsalmen ylittävä tieyhteys Lehtissaareen.

Historia

Säynätsalossa ei ollut ihmisasutusta ennen kuin Johan Parviainen siirsi tehtaansa sinne vuonna 1897 . Parviaisen ostaessa Korpilahden kuntaan kuuluneen Säynätsalon saaren, ei saaressa ollut vielä pysyvää ihmisasutusta.
Ennen Säynätsalon ja mantereen välisen tieyhteyden rakentamista salmen yli kuljettiin lossilla. Lossiranta sijaitsi saarella sen läntisimmässä päässä olevassa niemessä, minne tule vielä tie luoteisrantaan asti. Mantereella on jäljellä lossiranta ja siihen mahdollisesti liittyvä keinotekoinen niemennokka.
Tieyhteys tehtiin yhdistämällä emäsaari Teerisaareen pengertiellä, jossa oli pieni silta-aukko. Tie johti rantaa pitkin Kinkomaalle. Tämän jälkeen Teerisaari, Koivusaari ja Karkaussaaren niemi yhdistettiin toisiinsa täyttömaalla ja täältä linjattiin uusi, nykyisenä yhdystienä 6090 tunnettu, tieyhteys Muuramen keskustaajamaan. Tienrakennuksen alkuvaiheet näkyvät vuoden 1963 peruskartassa.
Juho Ylikorpi

Juho (Jussi) Matinpoika Ylikorpi (vuoteen 1891 Känsäkoski; 4. huhtikuuta 1864 Kaustinen – 25. joulukuuta 1937 Toholampi) oli maanviljelijä, kansanedustaja 1907–1908 Vaasan läänin pohjoisesta vaalipiiristä ja tunnettu pelimanni.
Ylikorven vanhemmat olivat kruununtorppari Matti Känsäkoski ja Kaisa Kolabacka. Hänen puolisonsa oli Johanna Markkula vuodesta 1891 ja hän sai yhteensä 14 lasta, joista kuusi kuoli lapsena. Ylikorven tyttären lapsenlapsia ovat kansanedustaja Outi Alanko-Kahiluoto sekä muusikot Satu Alanko-Rautamaa, Ismo Alanko, Petri Alanko ja Ilkka Alanko.
Atte Mantere

Adolf Henrik (Atte) Mantere (aik. Michelsson, 19. elokuuta 1878 Tampere – 15. maaliskuuta 1910 Vaasa) oli suomalainen kirjapainon johtaja ja yksi ensimmäisistä kansanedustajista. Mantere toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1907–1908.
Pellavatehtaan työntekijä Michel Michelssonin ja Judith Fagerlundin poika työskenteli kirjaltajana Tampereella 1901, Haminassa 1901–1904 ja Kemissä 1904–1909. Lisäksi hän toimi puolueen puhujana. Kirjapaino Pohjalaisen johtajaksi Vaasaan hänet valittiin 1909. Tätä tehtävää hoitaessaan hän kuoli.