google/wiki40b huggingface dataset:
Richard Schodde

Richard Schodde (23. syyskuuta 1936) on australialainen lintutieteilijä ja kasvitieteilijä.
Schodde valmistui filosofian tohtoriksi Adelaiden yliopistossa 1970. Siitä pitäen hän työskenteli CSIRO:n Australian National Wildlife Collection -kokoelmayksikön kuraattorina ja johtajana.
Vuodesta 1970 vuoteen 2000 Schodde johti linnusto- ja kasvillisuustutkimuksia, jotka auttoivat perustamaan Kakadun kansallispuiston ja loivat perustan Australian ensimmäisen maailmanperintökohteen perustamiselle Queenslandin koillisosien kosteille trooppisille alueille. Kaikkiaan hänen johtamansa tutkimukset tuottivat 50 000 näytteen museokokoelman.
Schodde julkaisi yli 150 artikkelia, kirjaa ja kirjasta Australian lintujen systematiikasta, eliömaantieteestä ja evoluutiosta. Hän kehitti teorian, jonka mukaan Australian nykyinen linnusto on kehittynyt sademetsien lajistosta.
Richard Schodde oli American Ornithologists' Unionin kirjeenvaihtajajäsen, International Ornithological Committeen pysyvän nimistökomitean puheenjohtaja ja International Ornithological Congressin koollekutsuja sekä vuonna 1974 että 1990.
Schodde nimesi lukuisia lintujen alalajeja, sekä yksin että muiden tutkijoiden kanssa, muun muassa tyynenmerenpääskyn alalajin Hirundo tahitica albescens.
Takida (EP)

Takida oli ruotsalaisen Takida rock-yhtyeen toinen EP. Se julkaistiin vuonna 2001.
Charles Hillman Brough

Charles Hillman Brough (9. heinäkuuta 1876 – 26. joulukuuta 1935) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi Arkansas'n osavaltion 25. kuvernöörinä vuosina 1917–1921. Brough syntyi Mississippissä ja kuoli Washington (DC):ssä. Hänet on haudattu Little Rockiin.
Strutter

Vuoden 1978 versio

Vuonna 1978 ”Strutterista” äänitettiin uusi versio ja se julkaistiin Double Platinum -kokoelmalla. Kyseisessä Neil Bogartin ideoimassa uusioversiossa oli vaikutteita diskomusiikista. Ainoan tunnetun listasijoituksen uusi versio saavutti Etelä-Afrikassa, missä se ylsi 89:nneksi.

Muuta

"Strutter"-kappale löytyy myös videopeleistä Guitar Hero II, Grand Theft Auto: San Andreas ja Frets on Fire.
Mario Caserini

Mario Caserini (26. helmikuuta 1874 Rooma – 17. marraskuuta 1920 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Taidemaalarina ja lavastajana työskennelleen Caserinin elokuvaura alkoi näyttelijänä vuonna 1905. Seuraavana vuonna hänestä tuli yksi Cinesin tärkeimmistä ohjaajista. Hän teki yhtiölle etupäässä historiallisia draamoja ja kirjallisuussovituksia, joiden pääosissa esiintyi usein hänen vaimonsa Maria Caserini-Gasperini. Vuonna 1911 Caserini siirtyi Ambrosio Filmille, jolle hän ohjasi ensimmäisen pitkän elokuvasovituksen Edward Bulwer-Lyttonin romaanista Pompeijin viimeiset päivät (1913). Vuonna 1913 Caserini oli mukana perustamassa Gloria Films -yhtiötä, jolle hän teki tunnetuimmat elokuvansa Mutta rakkauteni ei kuole koskaan (1913) ja Nerone e Agrippina (”Nero ja Agrippina”, 1914). Niistä ensimmäinen muistetaan Lyda Borellin läpimurtoelokuvana ja jälkimmäinen yhtenä italialaisen spektaakkelielokuvan suurmenestyksistä.
Vuonna 1915 Caserini perusti Torinoon oman tuotantoyhtiön Caserini Filmin, jonka tähtinäyttelijöitä olivat Mario Bonnard ja Leda Gys. Ennen kuolemaansa hän palasi vielä Cinesin palvelukseen.
Savon Lentolinjat

Savon Lentolinjat Oy oli suomalainen vuosina 1950–1955 Mikkelissä toiminut lentoyhtiö. Yhtiö harjoitti vuosina 1951–1952 reittiliikennettä Mikkelin lentokentän ja Helsingin Malmin lentoaseman välillä. Yhtiöllä oli kaksi 7-paikkaista De Havilland Dragon Rapide -konetta jotka se oli ostanut Veljekset Karhumäki Oy:ltä 1950. Yhtiön suurin osakkeenomistaja oli piirieläinlääkäri Kaarlo Ilmari Jaakkola (1884–1967).
Mikkelin lentokentälle rakennettiin liikennettä varten uusi matkustajapaviljonki. Reittilennot tapahtuivat kesäaikaan vuosina 1951 ja 1952, matkustajia oli vuodessa noin 500. Savon Lentolinjat yritti laajentaa verkostoaan Kajaaniin ja perustaa poikittaislinjan Turku-Tampere-Mikkeli-Joensuu mutta se ei saanut vakinaista liikennelupaa valtion omistaman Aeron vastustuksesta johtuen. Savon Lentolinjat lopetti sen vuoksi toimintansa ja myi koneensa pois.
Risto Kunelius

Risto Kalevi Kunelius (s. 15. elokuuta 1964, Turku) on tiedotusopin professori Tampereen yliopistossa, jossa johtaa journalistiikan linjaa. Aiemmin hän on opettanut myös Turun yliopistossa ja ollut Suomen Akatemian tutkijatohtorina.
Wii MotionPlus

Wii MotionPlus on Nintendon kehittämä lisälaite Nintendo Wii-pelikonsolille. Ohjain kiinnitetään alkuperäisen ohjaimen (Wii Remote) kantaan. Lisälaite lisää ohjaimen tarkkuutta ja se vaaditaan muutamien pelien pelaamiseen (mm. Wii Sports Resort ja The Legend of Zelda: Skyward Sword). 
Uusissa Remote Plus -ohjaimissa on Motion Plus -toiminnallisuus sisäänrakennettuna.
Ely Ould Mohamed Vall

Ely Ould Mohamed Vall (arab. إعلي ولد محمد فال‎; 1953 Nouakchott – 5. toukokuuta 2017 Zouérat) oli mauritanialainen sotilas, joka johti maata elokuun 2005 vallankaappauksen jälkeen 19. huhtikuuta 2007 asti, jolloin valta luovutettiin ensimmäiselle demokraattisesti valitulle hallitukselle.
Ranskan ja Marokon sotilasoppilaitoksissa koulutettu Vall osallistui sotaan Polisariota vastaan vuodesta 1979, ja hänet nimitettiin vain 27-vuotiaana Trazan sotilaspiirin komentajaksi. Hän oli pitkäaikaisen presidentti Ould Tayan liittolainen ja osallistui jo kaappaukseen, joka toi hänet valtaan joulukuussa 1984. Vuodesta 1985 hän johti maan poliisivoimia, Sûreté Nationalea.
3. elokuuta 2005 ryhmä sotilaita otti verettömästi vallan Ould Tayan ollessa ulkomailla Saudi-Arabian kuningas Fahdin hautajaisissa. Vall nimitettiin Oikeuden ja demokratian sotilasneuvoston johtoon. 
Väliaikainen johto siirsi maan demokratiaan 25. maaliskuuta 2007 järjestettiin demokraattiset parlamentti- ja presidentinvaalit sekä kansanäänestys perustuslaista, mikä huipentui Mauritanian historian ensimmäisen demokraattisesti valitun presidentin, Sidi Ould Cheikh Abdallahin virkaanastumiseen maaliskuussa 2007.
SVT-40

Muita käyttäjiä

Saksa sai itärintamalla sotasaalina satojatuhansia SVT-40-kiväärejä, nimesi ne uudelleen Selbstladegewehr 259 (r) -nimikkeellä ja jakoi ne oman armeijansa käyttöön saksalaisen ohjekirjan kera. Aseet olivat tarpeen, sillä saksalaisilla ei ollut vielä tuolloin rintamakäytössä omaa itselataavaa kivääriä.
Talvisodassa suomalaiset saivat käsiinsä noin 4 000 SVT:tä, jatkosodassa peräti 15 000. Suomalaisten ja neuvostoliittolaisten patruunoiden mitta- ja latauserot ja SVT-40:n usein väärin säädetty kaasumäntä aiheuttivat aseisiin kuitenkin paljon toimintahäiriöitä.
HMS Regulus (T105)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1. heinäkuuta 1977.
Valkealammi (Tammela)

Maantiede

Järven pinta-ala on 4,5 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 200 metriä. Siihen ei laske muita ojia kuin Ilmetynjoen uoma. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkuunsa 1,2 kilometriä pitkä Ilmetynjoen alajuoksu, joka yhtyy Turpoonjokeen.
Järven rantaviiva on 1,0 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa. Järven rannat ovat soistuneita luusuan ja laskupaikan ympäristössä. Rannoille on rakennettu viisi loma-asuntoa, joille johtaa tiet Huuvalan ja Portaan kylistä.

Historia

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Valkilampi". Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järvi nimenä luki "Valkialampi".
Janis Ferdinands Tidemanis

Jānīs Ferdinands Tidemanis (1. lokakuuta 1897 Ventspils, Venäjän keisarikunta – 12. huhtikuuta 1964 Toronto, Kanada) oli latvialainen taidemaalari. Hän oli yksi harvoista modernismin edustajista Latvian 1930-luvun kuvataiteessa.

Elämänvaiheita

Tidemanis pestautui 14-vuotiaana laivapojaksi Arkangeliin menevään laivaan. Arkangelista hän jatkoi matkaansa New Yorkiin, missä hän opiskeli taidekoulussa. New Yorkista hän siirtyi vuonna 1912 Clevelandiin opiskelemaan sen taidekoulussa. Opiskelua kesti kaksi vuotta, ja häntä opetti professori Nagi. Hän palasi Latviaan vuonna 1920.
Vuonna 1922 Tidemanis lähti vaimoineen Belgiaan opiskelemaan taidetta Antwerpenin taidekoulussa. Siellä häntä opetti hänen taiteeseensa merkittäviä vaikutteita antanut I. Opsomer. Tidemanis valmistui taidemaalariksi vuonna 1927. Kotimaahan paluu siirtyi, ja hän palasi Latviaan vuonna 1936.
Ensimmäisen näyttelynsä Tidemanis piti Belgiassa vuonna 1928. Ensimmäisen näyttelynsä kotimaassaan hän piti vuonna 1929. Ranskassa hänellä oli näyttely vuonna 1931, samoin Liettuassa. Virossa ja Kanadassa hänellä oli näyttelyt vuonna 1936. Tidemanisin seinämaalaus koristi Latvian paviljonkia maailman kotitalousnäyttelyssä, ja hänet palkittiin maalauksestaan vuonna 1935. Seuraavana vuonna hänelle myönnettiin Belgian kuningas Leopold II:n nimeä kantava taidealan tunnustus.
Toisen maailmansodan loppuvaiheessa vuonna 1944 Tidemanis pakeni Latviasta Sveitsiin. Sveitsistä hän muutti 1948 Kanadaan, missä asettui aluksi Montrealiin. Vuonna 1953 hän muutti Torontoon, missä asui elämänsä viimeiset vuodet.

Taiteesta

Tidemanisin taide sai merkittäviä vaikutteita ajan belgialaisesta ekspressionismista. Teoksissa on voimakkaat valon ja varjon kontrastit, ja Tidemanisin siveltimen käyttö on elävää ja temperamenttista.
Tidemanis kuvasi maalauksissaan suurkaupunkeja, niiden satamia, väkijoukkoja, karnevaaleja, ja hänen vaimonsa esiintyy niissä nykyaikaisena kaupunkilaisnaisena. Hän maalasi myös kukka-asetelmia ja alastontutkielmia.
Ranskan 2. panssaridivisioona

Perustaminen

Divisioona perustettiin Italian hallinnoimaan Libyaan vuodesta 1940 hyökänneistä yksiköistä, jotka olivat edenneet vuoteen 1943 mennessä Tripoliin Leclercin johdolla. Yhtymä nimettiin 2. kevyeksi divisioonaksi ja elokuussa 1943 se organisoitiin Yhdysvaltain kevyen panssaridivisioonan mukaiseksi.

Palvelus

Divisioona kuljetettiin huhtikuussa 1944 Britteinsaarille ja edelleen 29. heinäkuuta Ranskaan. Ranskan taisteluissa se vapautti Pariisin, torjui Saksan panssariprikaatin hyökkäyksen Lorrainessa ja sulki Savernen aukon sekä vapautti Strasbourgin. Colmarin motista käytyjen taisteluiden päätyttyä se hyökkäsi Royanin satamakaupunkiin, mistä vapauduttuaan se palasi länteen osallistuen hyökkäykseen Saksan alueella. Divisioona lakkautettiin sodan jälkeen, kunnes se aktivoitiin uudelleen 1970-luvulla.
Ranskan maavoimia uudelleen järjesteltäessä 1999 divisioona hajotettiin 1. heinäkuuta ja sen perinteet siirrettiin 1. mekanisoidulle prikaatille.
HMS Juno (F46)

Palvelus

HMS Juno liitettiin palvelukseen otettaessa J-luokasta muodostettuun 7. Hävittäjälaivueeseen (14. Hävittäjäviirikkö), jonka kotisatamana oli Immingham. HMS Juno, HMS Jackal ja HMS Janus suojasivat 7. syyskuuta Britannian lähetystöhenkilökuntaa Berliinistä kotimaahan kuljettavaa Batavia IV:ää. Suojueena olleet alukset sijoitettiin Plymouthiin, jossa niiden tehtävänä oli suojata Kanaalin saattueita yhdessä Puolan laivaston hävittäjän ORP Gromin kanssa.
HMS Juno joutui 7. joulukuuta 1939 partioidessaan Cromerin edustalla yhdessä HMS Jerseyn kanssa Saksan laivaston hävittäjien Lody ja Giese yllättämäksi, jolloin HMS Jerseyihin osui torpedo vaurioittaen alusta pahoin.
HMS Juno osallistui huhtikuussa 1940 laivueen mukana Norjan tapahtumiin ennen kuin laivue siirrettiin Plymouthiin Englannin kanaalin valvontatehtäviin.
Italian hallituksen 10. kesäkuuta 1940 antaman sodanjulistuksen jälkeen oli tarpeen vahvistaa Välimeren laivastoa, jolloin HMS Juno siirrettiin yhdessä sisaralustena HMS Jervisin ja HMS Januksen kanssa Välimerelle. Alus osallistui heinäkuussa 1940 Calabrian taisteluun ja maaliskuussa 1941 Matapanin taisteluun.
HMS Juno joutui Italian ilmavoimien CANT Z.1007 pommikoneen hyökkäyksen kohteeksi ollessaan matkalla Välimeren laivaston mukana torjumaan saksalaisten maihinnousua Kreetalle. Alus upposi 20. toukokuuta 1941 Kreetalta kaakkoon.
Wiima K202

Wiima K202 on Oy Wiima Ab:n vuosina 1984–1993 valmistama kaupunkibussikori. Suurin osa busseista toimitettiin korkealattiaisella alustalla, joka oli yleensä Volvo B10M. Joissakin autoissa alustana oli Volvo B10M-alustan riisuttu, mutta samalla moottorilla varustettu versio B9M. Bussista on myös nivelversio N202.

Taustaa

Volvo toi ensimmäisen makaavalla, matkustamon alle sijoitetulla moottorilla varustetun linja-autonalustansa (B655) markkinoille jo vuonna 1951, ja vuonna 1963 sen seuraajaksi tuli uudistettu malli B755. Näitä malleja olivat vaivanneet tekniset ongelmat, mutta vuonna 1965 esitelty, täysin uusittu malli B58 oli kypsä tuote. Vuodenvaihteessa 1979–1980 esiteltiin B58:sta edelleen kehitetty malli B10M, jonka rinnalle tuli vuonna 1982 "säästömalli" B9M.
Wiima valmisti ensimmäiset varsinaiset kaupunkilinja-autot Helsingin kaupungin liikennelaitokselle vuosina 1958–1960. Wiiman kaupunkikoria uudistettiin vuosina 1961 ja 1966, ja näistä uudempi versio oli ensimmäinen, jota tehtiin myös muille kuin HKL:lle. Wiima K202:n edeltäjät, Wiima K100 ja K200, esiteltiin 1970-luvun puolivälissä. Wiima K202:n ensiesiintyminen tapahtui Linja-autoliiton vuosikokouksen yhteydessä pidetyssä linja-autonäyttelyssä Jyväskylässä kesäkuussa 1984.

Bussien käyttö

Wiima K202:sta ja sen nivelbussiversiosta N202 tuli eräänlainen pääkaupunkiseudun yleislinja-auto, jota tehtiin Helsingin kaupungin liikennelaitokselle sekä Helsingin, Espoon ja Vantaan alueen yksityisille liikenteenharjoittajille yhteensä 710 kappaletta. HKL:lle tuli tätä mallia kaikkiaan 280 autoa ja ne kattoivat laitoksen kalustosta enimmillään 84 prosenttia. Muita huomattavia näiden mallien käyttäjiä olivat Suomen Turistiauto Oy (119 autoa), Vantaan Liikenne Oy (119 autoa), Espoon Auto Oy (102 autoa) ja Oy Liikenne Ab (36 autoa). 
Tampereen kaupungin liikennelaitos osti K202- ja N202-busseja 20 kappaletta vuosina 1987–1992. Näistä kymmenen tehtiin Volvo B10M:n telialustalle ja ne jäivät lajinsa ainoiksi Suomessa. TKL hankki myös ainoat pääkaupunkiseudun ulkopuolelle uusina toimitetut N202-nivelbussit. Turussa ostajana ei ollut liikennelaitos, vaan siellä autoja hankittiin TLO:n jäsenyrityksille. Uusia Wiima K202-busseja ostettiin lisäksi Hämeenlinnaan, Lahteen, Poriin, Raumalle, Heinolaan ja Ouluun. K202-busseja tehtiin myös vientiin; niitä toimitettiin muiden muassa Ruotsiin Boråsiin, Skövdeen ja Kiirunaan. 
Suurimmasta osasta tuotesarjan busseista luovuttiin 2000-luvulla. Pääkaupunkiseudulla K202- ja N202-autojen poistot alkoivat 1990-luvun aikana, ja niiden tilalle alettiin hankkia matalalattiabusseja. Myös vaatimukset kaluston iästä kasvoivat liikenteen kilpailutuksen astuttua kuvaan. HKL:n autot myytiin pääosin Baltiaan ja Venäjälle, muilta pääkaupunkiseudun liikennöitsijöiltä niitä päätyi kymmenille liikenteenharjoittajille eri puolille Suomea. Käytettyjä K202- ja N202-busseja vietiin myös Ruotsiin ja Norjaan. Pääkaupunkiseudulla Wiima K202  mallia on vielä yksi, Vantaan Varian auto 425. Satunnaisia Wiimoja löytyy ympäri Suomea, muun muassa Savonlinjalta Turussa.
Lukitari

Lukitari (engl. Shelob) on kuvitteellinen olento J. R. R. Tolkienin kirjatrilogiassa Taru sormusten herrasta.

Kuvaus

Lukitari on naaraspuolinen jättiläishämähäkki ja "Ungoliantin viimeinen sukulainen", josta kerrotaan kirjan toisessa osassa Kaksi tornia. Se asuu Torech Ungolissa Cirith Ungolin alla, ja se on voinut elää joskus Beleriandissa, mahdollisesti Ered Gorgothissa. Synkmetsän hämähäkit olivat Lukitarin sukua.

Lukitari Sormusten herrassa

Lukitarin pesä oli Samvais Gamgin ja Frodo Reppulin polun varrella, kun nämä kulkivat kohti Tuomiovuorta. Lukitari oli kohdannut Klonkun aiemmin, kun tämä pakeni Mordorista, ja Klonkku oli luvannut tuoda Lukitarille ruokaa elävien otusten muodossa. Cirith Ungolin örkit kutsuivatkin Klonkkua "Lukitarin syötiksi". Myös itse Sauron oli tietoinen Lukitarin olemassaolosta sallien tämän elää lähellä valtakuntaansa.
Klonkku petti Frodon johdattaen tämän Lukitarin pesään, jotta hän voisi kaapata Valtasormuksen itselleen. Lukitari pisti Frodoa halvaannuttaen tämän. Raivostunut Sam taisteli Lukitaria vastaan epätoivoisesti, ja hän onnistui voittamaan pedon sen lävistettyä itsensä Frodon miekkaan, Piikkiin. Lukitari pakeni haavoittuneena paikalta.
Lyötyään Lukitarin Sam otti Valtasormuksen itselleen, sillä hän uskoi Frodon kuolleen. Hän jätti Frodon ruumiin taakseen, mutta kuunneltuaan erästä paikalle saapunutta örkkien seuruetta hän sai tietää, että Lukitarin myrkky ei tapa uhrejaan vaan jättää nämä ainoastaan tajuttomaksi pitäen näiden lihan tuoreena.
Lukitarin kohtalo jäi arvoitukseksi.
Kitusjärvi–Vehmasjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 49 hehtaaria, se on 1,3 kilometriä pitkä ja 1,0 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta.  Sen rantaviivan pituus on 7,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Kitusjärven alueeseen (35.482) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 116,2 metriä mpy.
Robin Hoodin seikkailut

Tuotanto

William Keighley oli alkuperäinen ohjaaja, mutta kuvausaikataulu oli tiukka ja hän työskenteli liian hitaasti. Hänet korvattiin Michael Curtizilla, mutta kummankin nimi on elokuvan alkuteksteissä. Toisen tarinan mukaan Keighley korvattiin sairastumisen takia.

Myöhemmät tunnustukset

The New York Timesin kriitikot valitsivat Robin Hoodin seikkailut vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta.
Union Cycliste Internationale

Union Cycliste Internationale (lyhenne UCI, ranskaa, suom. Kansainvälinen pyöräilyliitto) on kansainvälinen pyöräilyn kattojärjestö. Sen päämaja sijaitsee Aiglessä, Sveitsissä.
UCI:n vastuulla on kilpailulisenssien jako pyöräilijöille sekä esimerkiksi dopingiin liittyvät kurinpidolliset toimet. UCI myös ylläpitää erilaisia ranking-listoja eri lajeissa kuten maastopyöräilyssä, maantiepyöräilyssä ja ratapyöräilyssä (niin naisille kuin miehillekin, ammattilaisille ja amatööreille).
UCI järjestää eri pyöräilylajeissa myös MM-kilpailut, joissa kilpailevat ammattilaistallien sijasta eri maat. Näiden kilpailujen voittajilla on oikeus pitää yllään erityistä sateenkaaripaitaa seuraavan vuoden ajan sekä sateenkaarikuvioista hihanauhaa uransa loppuun saakka.

Historia

Union Cycliste Internationalen perustivat Belgian, Yhdysvaltojen, Ranskan, Italian ja Sveitsin kansalliset pyöräilyliitot Pariisissa 14. huhtikuuta 1900.

UCI:n maailmancup ja ProTour

Vuosina 1989–2004 UCI järjesti UCI Maailmancupia, koko kauden kestävää kilpailua johon kuuluivat kaikki tärkeimmät yksipäiväiset maantiekilpailut. Vuonna 2005 tämän tilalle lanseerattiin UCI ProTour, johon otettiin mukaan myös ns. Grand Tour -kilpailut (Giro d'Italia, Tour de France ja Vuelta a España) sekä laajempi valikoima yksi- ja useampipäiväisiä maantiekilpailuja.

Maastopyöräily

Maastopyöräilyn tärkein vuosittainen kilpailu on maastopyöräilyn MM-kilpailut, joissa kilpaillaan niin normaalissa maastoajossa, alamäkiajossa kuin 4X:ssä eli Four Crossissakin.
Maastopyöräilyn maailmancup on sarjamuotoinen kilpailu jota on järjestetty vuodesta 1991.
Topi Koistinen

Pesäpalloura

Hyvinkään Tahkon kasvatti Topi Koistinen nousi seuransa edustusjoukkueeseen kaudella 2010. Sitä ennen hän oli pelannut seuran juniorijoukkueissa. Koistisen ensimmäinen peli oli 15. kesäkuuta 2010 pelattu Tahkon kotiottelu Jyväskylän Kiriä vastaan. Jokerina pelannut Koistinen löi ottelussa yhden kärkilyönnin. Hän pelasi kauden aikana kaksi muutakin peliä. Pudotuspeleissä Koistinen ei päässyt kentälle. Pääosan kaudesta Koistinen pelasi Tahkon kakkosjoukkueessa Suomensarjassa. Hän voitti Suomensarjan etelälohkon etenijätilaston.
Kaudella 2011 Koistinen vakiinnutti paikkansa Tahkon edustusjoukkueessa. Kauden 26 runkosarjaottelusta Koistinen oli mukana 20:ssa. Hän pelasi useimmiten kolmospolttajana, joskin myös jokerina. Kauden aikana Koistinen saavutti sekä ensimmäisen lyödyn että tuodun juoksunsa, molemmat Tahkon kotiottelussa Kankaanpään Mailaa vastaan. Pudotuspeleissä Koistinen pääsi kokoonpanoon vain yhdessä neljästä pelistä. Superpesiksen lisäksi Koistinen pelasi kauden aikana Poikien Superpesistä sekä B-poikien sarjaa.
Koistisen rooli kasvoi kaudella 2012. Poikien Superpesiksen ohessa hän pelasi kaikissa Tahkon kahdeksassa pelissä ennen kuolemaansa. Niistä kaksi oli halli-SM-turnauksen pelejä. Koistinen pääsi lyömään kuuden Superpesis-pelin aikana yhteensä 47 kertaa, mikä oli seuran viidenneksi suurin luku. Koistinen sekä löi että toi kauden aikana yhden juoksun. Hänen viimeisekseen jäi Tahkon peli Pattijoen Urheilijoita vastaan. Hän kuoli seuraavana yönä Hyvinkään ampumavälikohtauksessa.
Koistista pidettiin erittäin lupaavana pesäpalloilijana, yhtenä ikäluokkansa parhaista. Hänestä odotettiin tulevan Hyvinkään Tahkon kantavia voimia. Koistista on kehuttu pallosilmästä sekä nopeista jaloista. Häntä pidettiin tehokkaana polttajana sekä iloisena henkilönä. Koistinen seurusteli ja oli menossa naimisiin tyttöystävänsä kanssa.

Kuolema

Koistinen kuoli Hyvinkään ammuskelussa 26. toukokuuta 2012. Hän oli mukana Hyvinkään Tahkon edustusjoukkueen saunaillassa, jota vietettiin hyvin sujuneen alkukauden ja edessä olleen viikon tauon kunniaksi. Koistinen oli poistumassa Level 5 -yökerhosta, kun ampuja osui häntä päähän. Hänen tilansa todettiin kriittiseksi. Koistinen kuoli myöhemmin saman yön aikana. Koistisen kuoleman ja kahden muun joukkueen jäsenen haavoittumisen seurauksena Suomen Pesäpalloliitto siirsi viikonlopun aikuisten pesäpallo-ottelut kolmelta ylimmältä sarjatasolta. Myös Hyvinkään Tahkon kahden seuraavan viikon ottelut siirrettiin.
Yrjö Selin

Armas Yrjö Selin (24. marraskuuta 1894 Vaasa – 19. tammikuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen sellotaiteilija ja Sibelius-Akatemian professori. Yrjö Selin on konsertoinut kotimaassa, Skandinaviassa ja Pariisissa sekä toiminut kamarimuusikkona.
Yrjö Selin valmistui ylioppilaaksi vuonna 1914, minkä jälkeen hän opiskeli sellonsoittoa Helsingin musiikkiopistossa vuosina 1915–1916 (Ossian Fohström) sekä Pariisissa vuosina 1919–1921(Andre Hekking) ja 1925(Pablo Casals). Ensikonsertin Selin esitti vuonna 1919. Selin toimi vuosina 1914–1915 Vaasan orkesterin soolosellistinä, Helsingin Kaupunginorkesterin sellistinä 1915-1916, Turun orkesterin soolosellistinä 1916-1918 sekä opettajana ja konsertoivana sellistinä Norjassa 1922–1934. Sittemmin Selin tuli Helsingin kaupunginorkesterin soolosellistiksi ja Sibelius-Akatemian sellonsoiton opettajaksi 1935. Professoriksi hänet nimitettiin vuonna 1943.
Yrjö Selinin opetustoiminta kasvatti kaunista hedelmää. Hänen sellonsoiton oppilaitaan 1920- ja 30-lukujen vaihteessa ovat olleet muun muassa Pentti Rautawaara, Artto Granroth, Tauno Korhonen, Ilmari Haapalainen ja Unto Kunnas sejä norjalainen sellotaiteilija Rolf Störseth. Yrjö Selinin muista etevimmistä oppilaista voidaan mainita esim. Harry Sikström, Arno Nieminen, Vili Pullinen, Esko Valsta, Erkki Rautio, Eeva-Liisa Hirvonen, Seppo Laamanen, Varpu Siukonen ja Arto Noras. Täten voidaan sanoa, että Yrjö Selin on kunniakkaasti jatkanut Ossian Fohströmin työtä kasvattaen kokonaisen sukupolven suomalaisia sellistejä.
Harvalle sellotaiteilijalle on suotu niin jaloa välikappaletta taiteensa tulkitsemiseen kuin professori Yrjö Selinille: hänen hallussaan eläessään oli kallisarvoinen Nicola Amatin v. 1677 rakentama sello, jonka hän v. 1927 hankki itselleen Saksasta.
Ei pidä myöskään unohtaa Yrjö Selinin laaja-alaista levytystoimintaa. Yrjö Selinin esityksiä on taltioitu ainakin n. 30 suomalaista sellosävellystä ja suuri joukko ulkomaalaisia sellokappaleita vinyylilevyille sekä Yleisradion kantanauhoille.
Yrjö Selinin vanhemmat olivat kruununvouti Johan David Selin ja Hanna CeciliaCannelin. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Henriette Almlie (k. 1955) ja vuodesta 1956 eteenpäin Siiri Pietiläinen. Viulutaiteilija sekä kapellimestari Eero Selin (s. 11.7.1893) oli hänen veljensä. Selinit asuivat mm. Ikaalisissa (vuodesta 1903).