google/wiki40b huggingface dataset:
Valdain keramiikka

Valdain keramiikka (ven. Валдайская керамика, Valdaiskaja keramika, engl. Valdai ceramic) on ensimmäisiä Länsi-Venäjällä käyttöön otettuja kivikautisia keramiikan traditioita, joka kuuluu kampakeramiikan keskiseen ryhmään. Sen pioneerikäyttäjiä olivat todennäköisesti mesoliittiset ryhmät, jotka levittäytyivät Valdain ylängön alueelle Ylä-Volgan ja Baltian alueilta. He omaksuivat keraamisen tradition jo noin 5500 eaa. jälkeen, kun sen valmistustaito levisi todennäköisesti Ylä-Volgan kulttuurista Valdain ylängölle. Keramiikan valmistaminen aloitti seudulla uuden kivikautisen kulttuurivaiheen, jota kutsutaan venäläisessä kirjallisuudessa neoliittiseksi ja suomalaisessa kirjallisuudessa subneoliittiseksi kivikaudeksi.

Keramiikka

Vaikka keramiikan levittäjiksi Valdaille onkin kaksi ehdokasryhmää, josta toiset ovat Serteja-Rudnjan keramiikkaa valmistaneet ryhmät, niin Valdain keramiikka muistuttaa monessa suhteessa eniten Ylä-Volgan keramiikkaa, jota valmistettiin Volgan ja Okan jokilaakson asuinpaikoilla 6200−5000 eaa.. Kummatkin ryhmät olivat toistensa kanssa aina tekemisissä ja juuri Valdain puoleisessa osassa Ylä-Volgan kulttuuria alkoi kehittyä Ljalovon keramiikka, joka sittemmin korvasi sen noin 5000 eaa.. Valdain ja Ylä-Volgan keramiikka muistuttavat toisiaan valmistusmenetelmän, muotoilun ja koristelunsa puolesta. Valdain keramiikan varhaisvaihetta kutsutaan toisinaan kotšisenski-tyypin keramiikaksi.
Vaikka Valdain kulttuurin asuinpaikkat sijaitsivat Ylä-Volgan kulttuurin ja Fennoskandian välissä, Valdain keramiikan piirteitä ei siirtynyt pohjoisessa kehittyneisiin Säräisniemen keramiikkaan tai varhaiskampakeramiikkaan. Nämä traditiot hakivat vaikutteita ennemmin Ylä-Volgan kulttuurista.

Valmistus

Savimassa oli paikallista savea, johon sekoitettiin orgaanista materiaalia. Astioista muotoiltiin suorareunaisia ja pohjastaan suippoja. Myös teräväkärkisiä astian pohjan muotoja esiintyi.

Koristelu

Astiat koristeltiin kapeilla kampaleimoilla ja kuopilla. Joukkoon vedettiin viiltoja tai piirrettiin viivoja.

Elinkaari

Juri B. Tšetlin on ehdottanut Keski-Venäjän keramiikan pioneerivaiheen nimeksi "Volga-Okan kulttuuria". Se sisältäisi ne ryhmät, jotka elivät Lovatin, Väinäjoen latvojen, Ylä-Volgan, Valdain ylängön ja Okan alueella ja jotka omaksuivat keramiikan 6000−5500 eaa.. Valdain keramiikan varhaisimmat löydöt sijoittuvat tämän vaiheen loppupuolelle ja vakiintuu noin 5300 eaa.. Tradition keskivaihetta elettiin noin 4600−4200 eaa. ja loppuvaihetta 4200−3500 eaa..
Valdain keramiikkaa valmistettiin pari tuhatta vuotta huolimatta siitä, että monet keramiikan traditiot vaihtuivat sitä ympäröivillä seuduilla. Tämä voitaisiin tulkita merkiksi kulttuurin erityisestä riippumattomuudesta tai eristyneisyydestä naapureista.
Sirkka Lekman

Sirkka Liisa Lekman (vuodesta 2017 Leikkula; s. 13. syyskuuta 1944 Laukaa) on suomalainen opettaja, siluettitaiteilija ja kokoomuslainen poliitikko.
Lekman toimi kansanedustajana syyskuusta 1998 maaliskuuhun 1999. Hän nousi eduskuntaan, kun Anssi Rauramo siirtyi Helsingin kaupungin liikuntajohtajaksi. Hän sai eduskuntavaaleissa 1995 1774 ääntä ja oli kolmannella varasijalla Pirjo-Riitta Antvuoren ja Seppo Kanervan jälkeen, jotka nousivat kansanedustajiksi syksyllä 1996. Lekman oli varsinaisena jäsenenä eduskunnan työasiainvaliokunnassa ja ympäristövaliokunnassa sekä sivistysvaliokunnan varajäsen. Eduskuntavaaleissa 1999 hän putosi eduskunnasta jäätyään toiselle varasijalle. Viimeisimmän kerran Lekman on ollut eduskuntavaaliehdokkaana eduskuntavaaleissa 2003, joissa hän sai 2887 ääntä, jotka riittivät kuudenteen varasijaan, ja oli eniten ääniä saanut ehdokas kahdella äänestysalueella, Suutarilassa ja Töyrynummella.   
Lekman oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1985–2004 ja kaupunginhallituksessa 1995–2004. Parhaan kunnallisvaalituloksensa hän saavutti vuoden 1996 vaaleissa, joissa hän sai 2232 ääntä.
Lekman on varsinaiselta ammatiltaan opettaja. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1967 ja suoritti kasvatustieteiden approbaturin vuonna 1970. Hän työskenteli opettajana Helsingissä vuodesta 1967 vuoteen 2004 ja 1990–1996 hän oli Töyrynummen ala-asteen rehtori sekä 1986–1990 Suutarilan ala-asteen vararehtori. 
Lekman on myös siluettitaiteilija. Hän on leikannut siluetteja Linnanmäen huvipuistossa kesinä 1988–2007 ja satunnaisesti myöhemminkin, viimeistä kertaa kesällä 2017. Hänen isänsä, opettaja Eero Manninen leikkasi siluetteja Linnanmäellä vuodesta 1955 vuoteen 1992.
Lekmanilla on kaksi aikuista lasta, vuosina 1973 ja 1976 syntyneet pojat.
Mäkitupalainen

Mäkitupa tarkoittaa jonkin maatilan alueella olevaa vuokra-asumusta, pikku tupaa, johon yleensä ei kuulunut mainittavammin viljelypinta-alaa, toisin kuin torppaan. Asukkaita kutsuttiin mäkitupalaisiksi (murteittain myös mäkimökkiläisiksi tai mökkiläisiksi). He kuuluivat Suomen tilattomaan väestöön. Järjestelmä oli käytössä 1700-luvun loppupuolelta lähtien 1900-luvun alkupuolelle torpparilakiin asti. Mäkitupalaiset työskentelivät yleensä palkollisina ulkopuolisissa töissä, ja muodostivat huomattavan osan maaseudun työvoimareservistä.

Yleistä

Lainsäädäntöön mäkituvat tulivat vuonna 1762, jolloin talonisännät velvoitettiin rakentamaan naimisissa oleville tai naimisiin aikoville palkollisilleen tilan alueelle mäkitupia asumuksiksi. Pyrkimyksenä oli maataloustyöväestön asunto-oloja parantamalla edistää syntyvyyttä ja työvoiman saatavuutta.
Vuokrattu mäkitupa käsitti yleensä vain pienen talon. Viljelysalaa sopimukseen ei kuulunut ollenkaan tai sitä oli vain hyvin vähän. Mäkitupalaiset saivat elantonsa pääasiassa ulkopuolisilla töillä: metsä- ja uittotöillä, satunnaisilla töillä talollisten luona tai käsityöläisinä. Työsuhteet olivat usein kausiluonteisia. Lisäksi mäkitupalaisen tuli maksaa tilalliselle tuvan vuokra työvelvoitteena, taksvärkkinä. Mäkitupia oli eniten Suomen länsi- ja lounaisosissa.
Sääty-yhteiskunnassa asumismuoto määritti myös yhteiskunnallista asemaa: mäkitupalaiset miellettiin alempiin yhteiskuntaluokkiin, niukasti irtolaisväestön yläpuolelle. Henki- ja kirkonkirjoissa mäkitupalaiset eroteltiin esimerkiksi talollisista, torppareista, käsityöläisistä ja irtolaisista.

Mäkitupalaistilojen lunastusmahdollisuus

Mäkitupalais- ja torpparikysymys nousivat merkittäväksi ongelmaksi 1800-luvun lopulla, sillä vuokratilallisten asema ja asumisen ehdot saattoivat olla kohtuuttoman raskaat. Tähän ahdinkoon lupasi apua nouseva työväenliike, joka sai voimakasta kannatusta mäkitupalaisilta. Liikkeen tärkeimpänä tukiryhmänä maaseudulla on perinteisesti pidetty torppareita, mutta tutkimusten mukaan kyseessä olivat juuri mäkitupien asukkaat.
Mäkitupalaiskysymys ratkesi vasta 1919 niin sanotun torpparivapautuslain myötä, jolloin mäkitupalaiset saivat mahdollisuuden lunastaa tilat itselleen. Lex Kallio -lain nojalla tilattomat saattoivat hankkia itselleen lisämaata. Vuosina 1919–1937 mäkitupia lunastettiin itsenäisiksi yhteensä 45 170.
Matarat

Ulkonäkö ja koko

Matarat ovat enimmäkseen monivuotisia mutta myös yksivuotisia, rento- tai pystyvartisia. Mataroilla varsi on usein nelisärmäinen. Lehtien lavat ovat ehytlaitaisia, otakärkisiä tai tylppiä ja tavallisesti yksisuonisia. Kukinto on tiheä tai harsu viuhko. Useimmilla lajeilla on pienet valkoiset kukat, joiden verhiö on hyvin pieni tai puuttuu. Teriö on tavallisesti ratasmainen. Hedelmä muodostuu kahdesta vierekkäisestä hedelmyksestä. Joillain lajeilla hedelmissä on koukkukarvoja, jotka edistävät leviämistä. Muun muassa peltomatara ja kierumatara ovat tehokkaasti leviäviä, yksivuotisia rikkakasveja.
Mataroiden kanssa läheisiä sukuja ovat maratit (Asperula), ristimatarat (Cruciata), krapit eli värimatarat (Rubia) ja sinimatarat (Sherardia).
Heikki Laitinen

Heikki Jaakko Laitinen (s. 8. marraskuuta 1943 Ylivieska) on filosofian tohtori, Sibelius-Akatemian kansanmusiikin emeritusprofessori sekä kansanmusiikin esittäjä, säveltäjä ja kouluttaja. Hän on esiintynyt yhtä lailla pelimannina, vanhojen virsien laulajana kuin performanssitaiteilijana esimerkiksi Suomussalmiryhmän, tanssitaiteilija Reijo Kelan ja haitarinsoittaja Kimmo Pohjosen kanssa. Hänen esityksiinsä kuuluu usein tilanteeseen liittyvää improvisaatiota.
Laitinen opiskeli Helsingin yliopistossa ensin teologiaa ja sitten musiikkitiedettä ja folkloristiikkaa sekä Sibelius-Akatemiassa pianonsoittoa ja sävellystä. Laitisen väitöskirja Matkoja musiikkiin 1800-luvun Suomessa hyväksyttiin Tampereen yliopistossa vuonna 2003 arvosanalla laudatur. Väitöskirja käsitteli 1800-luvun suomalaista musiikinhistoriaa kansanmusiikintutkijan näkökulmasta. 
Laitinen oli Sibelius-Akatemian kansanmusiikin osaston ensimmäinen johtaja sekä lehtori 1983–1995 ja professori 2001–2008. Taiteilijaprofessorina hän toimi 1995–2000 ja kansanmusiikin ja populaarimusiikin tutkijakoulun johtajana 2003–2006. Vuonna 2008 hän sai säveltaiteen säveltaiteen valtionpalkinnon tunnustuksena laaja-alaisesta työstä kansanmusiikin hyväksi. Vuonna 2009 tiedonjulkistamisen valtionpalkinto myönnettiin Reijo Kelalle ja hänen juhlakirjansa toimittajaryhmälle, johon Laitinen kuului. Kalevalaseuran palkinto Laitiselle myönnettiin 2011.
1970-luvun alussa Laitinen esitti Sataset-trion kanssa yhteiskunnallissävytteistä hengellistä musiikkia. Sataset-trioa ja Heikki Laitista pidetään hengellisen nuorisomusiikin uranuurtajina Suomessa. Se oli folk-vaikutteinen kokoonpano, joka esiintyi muun muassa Kaustisen kansanmusiikkifestivaalilla Hän on säveltänyt näytelmämusiikkia mm. Artturi Järviluoman Pohjalaisiin (1995) ja Peter Shafferin näytelmään Equus (1997). Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu myös kamarimusiikkia sekä noin 400 laulelmaa.
Käänteiskopioijaentsyymin estäjät

Käänteiskopioijaentsyymin estäjät ovat HIV-lääkkeitä, jotka estävät HI-viruksen käänteiskopioija entsyymin toimintaa. Ne jaotellaan nukleosidisiin(NTRI) ja non-nukleosidisiin. Tavallisesti HIV:n hoidossa käytettävässä yhdistelmähoidossa(HAART) on kaksi NTRI lääkettä ja lisänä kolmas lääke jostakin muusta luokasta.
Päiväkirja

Päiväkirja on henkilökohtainen kirja tai vihko, johon kirjoitetaan muistiinpanoja omasta elämästä aikajärjestyksessä, yleensä kerran päivässä. Päiväkirjaan voi laittaa kuvia ja muita tärkeitä asioita talteen. Päiväkirjaa voi myös pitää piirtäen, eli piirtää päivän tapahtumat.
Päiväkirjan merkinnät voivat olla yleisluontoisia tai hyvinkin henkilökohtaisia. Anne Frank, jonka kuuluisa päiväkirja toisen maailmansodan ajalta julkaistiin, kutsui päiväkirjaansa nimellä ”Kitty”. Päiväkirjalle kirjoittaminen on minä-muotoista, ja Anne Frankin tavoin jotkut nimeävät päiväkirjansa ja kirjoittavat kuin rakkaalle ystävälleen.

Päiväkirjan muotoja

Päiväkirjan pitoa vaaditaan monissa ammateissa. Matkailijat pitävät usein matkapäiväkirjaa. Laivoilla ja muilla aluksilla pidetään lokikirjaa, johon merkitään muistiin tärkeät tapahtumat; kauppalaivoissa lokikirjasta vastaa yliperämies, sotalaivoissa tehtävä kuuluu vanhimmalle aliupseerille, erittäin usein ruorimestarille.
Yliopistoissa tehdään luentopäiväkirjoja, jotka sisältävät ohjeiden mukaan laadittuja havaintoja tai referointia luennoista, sekä kirjoittajan omia kommentteja.
Blogi (typistymä englannin sanasta weblog) on verkkopäiväkirja. Muita käytössä olevia nimiä ovat weblogi, loki, verkkopäiväkirja ja nettipäiväkirja. Blogi on verkkosivu tai -sivusto, johon yksi tai useampi kirjoittaja kirjoittaa enemmän tai vähemmän säännöllisesti niin, että uudet tekstit ovat helposti löydettävissä. Blogissa on mahdollista julkaista sisältöä tekstin lisäksi myös kuvien, videokuvan tai äänen muodossa. Tiedon esityksessä blogeille tunnusomaista muihin www-sivuihin verrattuna on ajan, linkityksen ja henkilökohtaisen näkökulman painotus. Muita piirteitä blogeille on kommentointimahdollisuus, kirjoitusten pysyvät verkko-osoitteet (engl. permalinks) ja RSS- tai Atom-syötteet.
Musiikkipäiväkirja on teknisin ratkaisuin toteutettu Internet-palvelu, joka kokoaa käyttäjien musiikinkuuntelutietoja ja julkaisee ne käyttäjänimen alla kuuntelulistoina ("chartteina"). Musiikkipäiväkirja voi olla osa verkkopalvelua, joka tarjoaa käyttäjilleen muitakin toimintoja. Musiikkipäiväkirjan avulla voidaan esimerkiksi luoda dynaamisia radioita, joiden soittolista perustuu musiikkipäiväkirjoihin tallentuneisiin kuuntelutietoihin. Esimerkiksi Last.fm -palvelu hyödyntää musiikkipäiväkirjapalvelua käyttäen hyväksi Audioscrobbleria.
Megacerops

Piirteet

Megaceropsin nikamissa oli olkapäiden kohdalla erityisen pitkät luuharjat, jotka tukivat vahvoja niskalihaksia. Niitä tarvittiin kannattelemaan painavaa päätä. Sen kuonon päällä oli suuri, Y-kirjaimen muotoinen luusta muodostunut lapiomainen uloke, joka oli ehkä tarkoitettu taisteluun kilpailijoita ja petoja vastaan. Megaceropsilla oli ehkä nykyajan kirahvien tapaan pitkä kieli, jolla se saattoi tarttua muuten ulottumattomissa olevaan ruokaan.
Megacerops oli jopa 2,5 metriä korkea hartioiden kohdalta, ja saattoi painaa 4,5 tonnia.

Elintavat

Monissa brontoteerejen luurangoissa näkyy katkenneita luita, eikä siihen aikaan ollut muita sellaisa vammoja aiheuttavia eläimiä, mikä tukee käsitystä että nämä isot eläimet, ottivat yhteen rajusti paritteluaikana naaraista taistellen.
Megaceropsit luultavasti vaelsivat laumoina metsissä riipien puiden lehtiä kumimaisilla huulillaan. Sen jälkeen se rusensi lehdet suurilla poskihampaillaan. Kun ilmasto muuttui ja puiden väistyen ruohon tieltä, Megacerops hävisi sukupuuttoon.

Löydöt

Megaceropsin fossiileja löydetään yleisesti ylätasankojen reunoilta, jotka aiemmin ovat olleet vuoristoalueita, kuten Etelä-Dakotasta ja Nebraskasta. Kun alueella asuneet sioux-intiaanit löysivät valtavia Megaceropsin jäänteitä maasta, he uskoivat niiden tulleen myyttisestä olennosta, jotka laukkasivat pilvien päällä ja aiheuttivat myrskyjä, joita he siten kutsuivat ”myrskyhevosiksi”. Megaceropsit vaeltelivat silloin muodostumassa olleiden Kalliovuorten aluskukkuloilla, joka silloin oli vulkaanista aluetta. Silloin tällöin tulivuorenpurkaus saattoi haudata Megacerops-laumoja tuhkaan, minkä takia suuri osa niiden luista on löydetty tuhkan seasta.
Vilho Rinne

Vilho Einari Rinne (ent. Neoff, 5. huhtikuuta 1895 Sysmä – 25. kesäkuuta 1980) oli suomalainen keihäänheittäjä. Hän sijoittui pronssille Kalevan kisoissa 1923 ja 1926. Hän edusti Porin Tarmoa.
Rinteen ennätys oli 62,97 vuodelta 1927, jolloin se oli kauden maailman tilastojen yhdeksänneksi paras heitto. Hän oli Amsterdamin olympialaisten 15. tuloksella 58,05.
Afganistan kesäparalympialaisissa 2004

Afganistan osallistui Ateenan kesäparalympialaisiin vuonna 2004 kahden urheilijan joukkueella. Kyseessä oli maan vasta toinen esiintyminen paralympialaisissa. Maata edusti kisoissa pyöräilijä Qaher Hazrat ja pikajuoksija Mareena Karim. Myös toisen pikajuoksijan Sharafi Ahmadin piti osallistua kisoihin mutta hän ei lähtenytkään kisoihin. Mitaleita maa ei saavuttanut.
Artemis (satelliitti)

ARTEMIS on ESAn kokeellinen tietoliikennesatelliitti.
Artemis on eurooppalais-japanilainen satelliitti. Se laukaistiin 12. heinäkuuta 2001 Ariane 5 -kantoraketilla yhdessä brasilialaisen BSAT 2b -tietoliikennesatelliitin kanssa.
Sen rata on geosynkrooninen rata, jonne se nousi maaliskuussa 2003 satelliitin aseman säätelyyn tarkoitetuilla ionitrustereilla sen Ariane 5-kantoraketilla tehdyn laukaisun vain osittaisen onnistumisen takia. Täten sen toiminta-aika lyheni merkittävästi.
Satelliitti kokeilee myös optista tietoliikennettä lähettämällä laserilla dataa sen maa-asemalle Espanjaan ja vastaanottamalla SPOT-kaukokartoitussatelliitin dataa avaruudessa laser-linkillä.
Satelliitin maa-asema on Redussä, Belgiassa. Maa-aseman toteutuksessa VTT:llä ja Elektrobit-yhtiöllä oli merkittävä rooli.
The Amityville Horror (elokuva)

Juoni

Elokuva kertoo Lutzin perheestä, joka löytää ihastuttavan talon ja päättää muuttaa siihen. Vasta oston jälkeen he saavat kuulla, että talossa aiemmin asuneen perheen yksi pojista murhasi siellä julmasti koko perheensä. Pitkän pohdinnan jälkeen Lutzit päättävät kuitenkin muuttaa asumaan taloon. Kaikki alkaa hyvin, mutta pian talon synkkä menneisyys alkaa piinata sen uusia asukkaita.

Arvioita

Turun Sanomien Tapani Maskulan mielestä The Amityville Horror irrottaa varsinkin alkupuolellaan paljon hätkähdyttävämpiä tehoja tutusta asetelmasta kuin verkkainen edeltäjänsä. Hänestä kuitenkin ”hienovaraisempi haamuilla hehkutus tihentäisi talovanhuksen mystistä taikapiiriä ja tarjoaisi kaappeihin kätketyille karmiville salaisuuksille vaihtoehtoisia, mielikuvitukseen vetoavia selitysmalleja”.
Williams FW29

Kehitys

Williams julkaisi uuden FW29 autonsa Oxfordshiren tehtaalla 2. helmikuuta. Edeltäjäänsä FW28:n verrattuna auton aerodynamiikkaa oli uusittu kovalla kädellä ja siihen on tehty myös lukuisia mekaanisia muutoksia.
Ulkoisesti auto näytti samalta kuin FW28, mutta siinä oli hieman lyhyempi vaihdelaatikko, joka teki lisätilaa bensatankille. Myös vanhan auton monimutkaisista siivekkeistä auton levennysten takaosassa oli luovuttu. Takasiiven uudella suunnittelulla oli haettu lisää pitoa. Selvimmin muutokset oli nähtävissä uudessa kiinnitystavassa. Etusiivet sen sijaan olivat peräisin vanhasta autosta.
Mekaanisesti peräosaa jouduttiin muuttamaan, jotta Toyota moottori saatiin sovitettua autoon. Lisäksi vaihdelaatikko suunniteltiin täysin uudelleen saumattomaan vaihteiden vaihtoon.
Anders Wanochius

Anders Wanochius (sukunimi vuoteen 1675 Liuhander; 10. marraskuuta 1651 Tyrvää – 16. maaliskuuta 1700 Turku) oli suomalainen Turun Akatemian   fysiikan, käytännöllisen filosofian ja teologian professori.

Elämäkerta

Wanochiuksen vanhemmat olivat Liuhalan Knuutilan ratsutilan omistanut valtiopäivämies Jakob Johansson ja Margareta Henriksdotter. Hän kävi Porin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turun Akatemiasta 1669. Hän meni opiskelemaan Uppsalan yliopistoon ja väitteli siellä 1675. Hän jatkoi opintoja Turussa, missä väitteli 1678. Priimusmaisteri hänestä tuli marraskuussa 1679. Tämän jälkeen hän työskenteli yliopistossa muun muassa akatemian sihteerinä. Akatemia nimitti hänet käytännöllisen filosofian ja historian professoriksi 1681 ja jumaluusopin professoriksi 1694.  
Wanochius oli Turun akatemian rehtori 1689–1690, Turun tuomiokapitulin jäsen 1682–1700 ja Paimion kirkkoherra 1689–1694 sekä Naantalin ja Raision kirkkoherra vuodesta 1694.  
Wanochius julkaisi tutkimuksia teologian, teoreettisen filosofian, oikeustieteen ja luonnontieteiden alalta. Hän  ohjasi suuren määrän väitöskirjoja, joista Erik Humblan väitös vuonna 1682 (De Halcyone) oli akatemian ensimmäinen lintuja käsittelevä.
Wanochiuksen ensimmäinen puoliso Susanna Juliana oli professori Enevald Svenoniuksen tytär, joka kuoli 1697. Leskeksi jäätyään Wanochus nai Elsa Flachseniuksen, professori Jacob Flachseniuksen tyttären. Hänen tyttärensä Hedvig Margareta Wanochius ensimmäisestä avioliitosta avioutui runoilija ja kirkkoherra Henrik Liliuksen kanssa.  
Anders Wanochius on haudattu Turun tuomiokirkon kuoriin.
Merrasjärvi (Kärkölä)

Maantietoa

Järvi on jäänne kuivatetusta järvestä, jonka rantaviiva ylitti nykyisten kuntien välisen rajan. Järven pinta-ala on 8,9 ha ja se on 550 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä ja sen rannat ovat soistunutta rantakosteikkoa. Suon laitaan tulee tie, mutta järvi on autio. Pohjoista suon osaa kutsutaan Merrasjärvensuoksi ja eteläistä osaa Merrasojankorveksi. Peltomaat ympäröivät suota joka puolelta.

Vesistösuhteet

Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Teuronjoen valuma-alueeseen. Se jaetaan vielä Teuronjoen alaosan alueeseen, johon järvi kuuluu. Muutamat pelto-ojat jatkuvat suolla ulottuen joko lähes järvenrantaan tai järveä kiertävään keräilyojaan asti. Järven vedenpinnan korkeus on 82,8 metriä mpy. Sen vedet laskevat pois itäreunassa kulkevaa reunaojaa myöten. Sen jatkeena on etelään virtaava Merrasoja, joka yhtyy Teuronjokeen. Alueen vedet johdetaan Teuronjoesta Mommilanjärven ja Ansionjärven kautta Puujokeen, josta ne päätyvät Hiidenjoen kautta Vanajaveteen.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa Merrasjärvi oli piirretty pitkänä pikkujärvenä, johon laski pari suo-ojaa. Järven luoteispuolella sijaitsi usean talon kylä ”Saapas”.
Vuoden 1964 peruskartassa oli Merrasoja piirretty leveäksi johto-ojaksi. Järven rantoja reunusti luhta-alue, johon maanomistusrajat päättyivät. Alue on todennäköisesti järvenlaskun  vesijättömaan reuna-alue, joka paalutettiin aina yhteisen hankkeen rajaksi.
Pisteittäinen suppeneminen

Pisteittäinen suppeneminen on funktiojonon suppenemisen heikko muoto.
Olkoon  väli ja  jono funktioita . Jono suppenee pisteittäin kohti funktiota , jos jokaisessa pisteessä  jonon raja-arvolle pätee
 
Pisteittäisen suppenemisen määritelmä voidaan yleistää reaalifunktioilta topologisille avaruuksille määritellyille kuvauksille
Bernhard Molique

Koulutus

Molique opiskeli Ludwig Spohrin ja Pietro Rovellin johdolla.

Ura

Molique nimitettiin 18-vuotiaana konserttimestariksi Müncheniin ja 24-vuotiaana Stuttgartiin, jossa hän toimi 1826–1849. Münchenin aikoinaan hän ystävystyi huilisti Theobald Bohmin kanssa ja he tekivät menestyksellisiä konserttikiertueita eri puolilla Saksaa.
Menestyksellisen soolouran jälkeen hän asettui asumaan Lontooseen, jossa hänet nimitettiin sävellyksen professoriksi Kuninkaalliseen akatemiaan, jona hän toimi eläkkeelle siirtymiseensä saakka vuoteen 1866.

Tuotanto

Moliquen sävellykset kattavat kaksi messua, sinfonian, kuusi viulukonserttoa, useita konserttoja muillekin instrumenteille ja kamarimusiikkia. Hänen tuotantoaan pidetään pääosin konservatiivisena. Hänen menestyksekkäimpiä sävellyksiään olivat Viulukonsertto no.5 (1841), Sellokonsertto (1853), pianotrio Opus 27, ja oratorio Abraham.
Molique tunnettiin myös liedeistään, joita pidettiin lähes Schubertin veroisina. Hän kirjoitti myös musiikkia concertinalle. Concertinatuotantoon kuului kaksi konserttoa, lukuisia teoksia concertinalle ja pianolle sekä harpulle. Hänen musiikkinsa oli aikanaan suosittua sekä konserttitaloissa että pienemmissä tilaisuuksissa.
Nintendo GameCube – Game Boy Advance -kaapeli

Nintendo GameCube – Game Boy Advance -kaapeli on Nintendo GameCuben ja Game Boy Advancen linkittämistä varten valmistettu kaapeli. Kaapelin avulla GBA:han voi ladata pieniä pelejä, tai se voi toimia lisäruutuna tai erillisenä ohjaimena pelattaessa. Kaapelissa on kaksi päätä, joista toinen kiinnitetään GameCubeen ja toinen GBA:han. Kaapeli toimii vain GameCuben, Game Boy Advance SP:n, Game Boy Advancen, Game Boy Playerin, ja e-Readerin kanssa. Game Boy Micro ei tue kaapelia erilaisen linkitysporttinsa takia.
Eduard Wiiralt

Eduard Wiiralt (1898–1954) oli virolainen graafikko. Hän asui Pariisissa 1925–1939 ja uudestaan vuodesta 1949 asuttuaan Ruotsissa pakolaisena 1945–1949. Hän oli uransa alussa ekspressionisti, ja aihepiiri oli uskonnollista, kirjallissymbolistista ja eroottista, myöhemmin hän teki luonnonaiheita ja eläinkuvia.