google/wiki40b huggingface dataset:
Vladimir Bogoraz

Vladimir Germanovitš Bogoraz (ven. Влади́мир Ге́рманович Богора́з, ennen kääntymistään kristityksi Natan Mendelevitš Bogoraz, Ната́н Ме́нделевич Богора́з; 27. huhtikuuta (J: 15. huhtikuuta) 1865 Volynian läänin Ovrutš – 10. toukokuuta 1936 matkalla Donin Rostoviin) oli venäläinen kansa- ja kielitieteilijä sekä yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Bogoraz syntyi juutalaisen opettajan perheeseen ja vietti lapsuutensa Taganrogissa. Hän aloitti opinnot Pietarin yliopistossa vuonna 1880. Bogoraz osallistui narodnikkien toimintaan ja joutui useaan kertaan pidätetyksi ja karkotetuksi. Venäjän kaukoitään karkotettuna hän kiinnostui pohjoisten kansojen historiasta ja kulttuurista ja osallistui vuonna 1895 Aleksandr Sibirjakovin rahoittamaan tutkimusretkeen keräten aineistoa tšuktšien ja eveenien keskuudessa.
Vuonna 1898 Bogoraz pääsi Venäjän tiedeakatemian puoltamana palaamaan Pietariin, jossa hän työskenteli Antropologian ja etnografian museossa ja julkaisi aineistokokoelman tšuktšien kielestä ja kansanperinteestä. Vuosina 1900–1901 hän osallistui Franz Boasin johtamaan retkikuntaan tutkien tšuktšeja, korjakkeja, itelmeenejä, kerekkejä ja eskimoita. Myöhemmin Bogoraz asui kaksi vuotta Yhdysvalloissa, jossa vuosina 1904–1910 ilmestyi neljä osaa hänen tšuktšeja käsittelevästä monografiastaan. Sen kolme ensimmäistä osaa on myöhemmin julkaistu myös venäjäksi.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Bogoraz toimi rintamalla lääkintämiehenä ja pietarilaisten sanomalehtien kirjeenvaihtajana. Vuoden 1917 jälkeen hän työskenteli tiedeakatemian antropologian ja etnografian museossa sekä maantieteen instituutin ja Leningradin yliopiston professorina. Bogoraz vaikutti voimakkaasti Pohjoisen komitean (1924), Leningradin yliopiston pohjoisen tiedekunnan (1927) ja Pohjoisten kansojen instituutin (1930) perustamiseen. Vuodesta 1932 lähtien hän toimi myös perustamansa tiedeakatemian uskonnonhistoriallisen museon johtajana. 1930-luvulla Bogoraz osallistui aktiivisesti pohjoisten alkuperäiskansojen ja varsinkin tšuktšin kirjakielen luomiseen.
Tieteellisen työnsä ohella Bogoraz toimi myös kaunokirjailijana salanimillä V. G. ja N. A. Tan. Hän sai tunnustusta kertomuskokoelmastaan Tšukotskije rasskazy (”Tšuktšilaiskertomuksia”, 1899). Romaanit Vosem plemjon (”Kahdeksan heimoa”, 1902), Žertva drakona (”Lohikäärmeen uhri”, 1909) ja Na ozere Lotše (”Lotšejärvellä”, 1914) kuvaavat kivikauden elämää. Vuonna 1931 ilmestyi kokoelma Kolymskije rasskazy (”Kolyman kertomuksia”) ja vuonna 1935 romaani Voskresšeje plemja (”Uudesti syntynyt heimo”), joka kuvaa tšuktšien elämässä vallankumouksen jälkeen tapahtuneita muutoksia. Poliittisesti epäluotettavana pidetty kirjailija jäi unohduksiin kuolemansa jälkeen, mutta vuodesta 1958 lähtien hänen teoksiaan alettiin jälleen julkaista Neuvostoliitossa. Niistä monet on käännetty myös vieraille kielille.
Findie

Käsitteellä findie (lyhenne sanoista "Finnish indie") tarkoitetaan suomalaista indie-elokuvaa, joka on tehty harrastajavoimin. Findie-elokuvien tyypillisimmät tunnusmerkit ovat pieni budjetti, sen myötä syntyvä halvahko ulkoasu ja amatöörinäyttelijät. Useimmiten findie-elokuvat poikkeavat aiheeltaan ja toteutukseltaan valtavirran elokuvista, ja esimerkiksi muun viihdemaailman jo unohtamat splatter-elokuvat ovat harrastelijapiireissä elinvoimaisia. Findiessä pyritään usein rikkomaan valtavirtaelokuvien luomia rajoja, esimerkiksi erikoisella tunnelmalla tai tarinankerronnalla. Riippumattoman elokuvan piirissä tehdään myös paljon draamaa ja genreistä riippumatonta taide-elokuvaa.
Pienet budjetit pakottavat tekijät tekemään omaperäisiä ratkaisuja, ja niinpä findie-elokuvien voidaankin katsoa olevan melko innovatiivista elokuvataidetta. 
Harrastajaelokuvan suuri käänne on ollut digitalisoituminen. 1990-luvun lopulta alkaen digitaaliset videokamerat ja tietokoneet ovat mahdollistaneet teknisen tason merkittävän nousun, ja Internetistä on tullut tärkeä ja edullinen levityskanava. Nettilevityksen suosion lisääntymisen myötä on ilmestynyt myös palveluja, jotka tarjoavat myös täysin ilmaista levityskanavaa findie-elokuville, kuten esimerkiksi Indietaivas, Pixoff ja Kelaamo. Findie-kulttuuria käsittelevä wiki, Findiepedia, perustettiin 9. kesäkuuta 2007.
Findie-elokuvien tuotantoprosessin muutos on näkynyt yhä huolellisempina ja kunnianhimoisempina tuotantoina. Entisten hiekkakuopilla hätäisesti kuvattujen splattereiden sijaan arvostusta ovat alkaneet nauttia huolellisesti käsikirjoitetut ja kuvatut, ammattimaiset teokset. Muun muassa elokuvat Star Wreck: In the Pirkinning, Aika tappaa, Graffiti meissä ja Mitä meistä tuli ovat onnistuneet keräämään huomiota jopa valtakunnallisessa mediassa.

Findie ry

Vuonna 2005 perustettiin myös valtakunnallinen Findie ry (Finnish Independent Movie Association ry), jonka tarkoituksena on edistää suomalaisen riippumattoman elokuvan tunnettuutta ja lisätä ihmisten kiinnostusta elokuvaamisharrastusta kohtaan. Yhdistys toimii riippumattomien elokuvantekijöiden yhteenliittymänä.
Yhdistys on vuodesta 2005 lähtien järjestänyt niin sanottuja findie-tapahtumia muun muassa Helsingissä, Tampereella, Naantalissa ja Jyväskylässä, sekä julkaissut lyhyistä findie-elokuvista koostuvia Findie-DVD:itä.
Keväällä 2017 pidetyssä vuosikokouksessaan Findie ry päätettiin lakkauttaa.
Ilkka Hanski (muusikko)

Ilkka Hanski (s. 1. joulukuuta 1952) on suomalainen jazz-basisti ja bassonsoiton opettaja.
Hanski opiskeli kontrabassonsoittoa Sibelius-Akatemiassa Olli Kososen johdolla. Hän on soittanut sekä kontra- että sähköbassoa monissa jazz- ja rock-kokoonpanoissa, kuten Piirpaukessa ja Tapiola Big Bandissä sekä Jukka Tolosen, Eero Koivistoisen, Jukka Linkolan ja Vladimir Shafranovin yhtyeissä. Hän on säestänyt muun muassa Archie Sheppiä,  Buck Claytonia, Mark Murphyä ja Bob Brookmeyeria heidän Suomen-vierailuillaan.
Ilkka Hanski on opettanut bassonsoittoa muun muassa Helsingin pop- ja jazzkonservatoriossa. Vuonna 2018 häneltä ilmestyi 400-sivuinen oppikirja Jazzbasso, Perusteet ja improvisointi.
Ledoli

Esiintyminen luonnossa

Ensimmäisenä ledoli eristettiin suopursun lehdistä, joiden eteeristen öljyjen komponentti se on. Yhdiste antaakin suopursulle sen tyypillisen tuoksun yhdessä myrseenin ja palustrolin kanssa. Eniten ledolia on lehdissä syksyllä ja vähiten kukkimisen aikaan. Nuorien suopursujen lehdissä ledolia on 0,55–1,31 %, vanhemmissa lehdissä vähemmän. Ledolin eristämiseen ja määrittämiseen voidaan käyttää kromatografisia ja titrimetrisiä menetelmiä. Ledolia on muissakin kasveissa, kuten kistuksiin kuuluvassa pihkakistus (Cistus ladanifer) -lajissa, jonka öljyt sisältävät ledolia 3,3 % ja brasilialaisessa Renealmia chrysotrycha -kasvissa.

Käyttö

Suopursun yskää hillitsevien ominaisuuksien arvellaan johtuvan pääasiassa ledolista, joka on myös ekspektorantti eli limaa irrottava aine. Yhdiste on kuitenkin myös myrkyllistä ja suurempina annoksina sen tiedetään aiheuttavan kramppeja ja pahoinvointia.
Aršan (Burjatia)

Aršan (ven. Арша́н) on kylpyläpaikkakunta Burjatian tasavallan Tunkan piirissä Venäjällä, lähellä Mongolian rajaa. Aršanin taajama on nykyisin samannimisen maalaiskunnan keskus. Se sijaitsee maanteitse 137 kilometriä Siperian radan Sljudjankan asemalta länteen. Paikkakunta on noin 900 m:n korkeudessa, Itäisten Sajanvuorten Tunkan harjanteen juurella, Kyngarga-joen varrella. Ilmasto on ankaran mannermainen. 
Aršanissa on parantavina pidettyjä kivennäisvesilähteitä, joiden vettä käytetään kylpemiseen ja juomiseen. Kivennäisveden avulla hoidetaan ruoansulatus- ja verenkiertoelinten sairauksista sekä aineenvaihdon häiriöistä kärsiviä potilaita. Neuvostoliiton aikana Aršanin kylpylällä oli valtakunnallisen kylpylän status (kurort gosudarstvennogo znatšenija). Nykyään paikkakunnalla on kaksi parantolaa ja lukuisia majoitusliikkeitä.
Peripsocus consobrinus

Koko ja ulkonäkö

P. consobrinus on pieni, siivekäs jäytiäislaji, jonka etusiiven pituus on noin 2,9 mm. Se muistuttaa ulkonäöltään suureti yleisempiä lajeja Peripsocus didymus sekä Peripsocus phaeopterus, mutta erottuu niistä sikäli, että naaraan takaruumiin kärkiosan alapinnan subgenitaalilevyssä on kaksi toisistaan erillään olevaa tummaa laikkua eikä levyn kärjen pituuttaan leveämmässä ulokkeessa ole eteenpäin suuntautuvaa vakoa. Siivet ovat väriltään tasaisen savuttuneen ruskeat, eivätkä etusiiven takareunan areola posticaa ympäröivät siipisuonet sulje sitä omaksi erilliseksi alueekseen. Tuntosarvet ovat hieman etusiipiä lyhyemmät ja takaruumiissa on tummia poikkijuovia.

Levinneisyys

Maailmasta on toistaiseksi tavattu vain kymmenkunta P. consobrinus -lajin yksilöä. Ensimmäinen havainto on Englannista vuodelta 1930 ja sittemmin muutamia yksilöitä on löydetty Skotlannista. Lisäksi Suomessa Etelä-Karjalasta on tavattu yksi yksilö vuonna 2007.

Elinympäristö ja elintavat

Lajin elintavoista ei tiedetä käytännössä mitään. Skotlannissa lajia on tavattu istutetuilta sitkankuusilta (Picea sitchensis) ja Suomen yksilö sekametsästä. Kaikki toistaiseksi tavatut yksilöt ovat olleet naaraita.
Ines Lappalainen

Perhetaustat ja opinnot

Lappalaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Vihtori ja Vilhelmiina (s. Pöyhönen) Lappalainen Nilsiän Pajujärveltä. 
Lappalainen kävi Pajujärven kansakoulun. Vuosina 1938–1939 hän opiskeli Reitkallin puutarhakoulussa Vehkalahdella.

Työelämä

Puutarhakoulun jälkeen Lappalainen työskenteli Nilsiässä ja Varsinais-Suomessa, kunnes hän vuonna 1951 osti Oriveden kukkakaupan. Kukkakauppapalvelujen lisäksi toimintoihin kuului siihen aikaan myös ruumisarkkujen myynti. Lappalainen luopui kukkakaupasta 1977. Tällöin hän sai valtion taiteilijaeläkkeen ja muutti Espooseen.

Kirjallinen harrastuneisuus ja työ

Lappalaisen kirjallinen harrastuneisuus alkoi jo pikkutyttönä. Tuohon aikaan ei ollut helppo kirjoja saada käsiinsä maaseudulla. Niinpä hän luki mistä lukemista löytyi; löytämiään moneen kertaan. Vänrikki Stoolin tarinat hän oli lukenut 13-vuotiaana. Hän osasi ne ulkoa Espoossa elämänsä loppumetreilläkin.
Ineksellä oli kaksi vuotta vanhempi serkku Hannes. Kun serkku teki läksyjään, Ines pöydän toisella puolella opetteli samat asiat. Kun Hannes luki ääneen aapista, hyvämuistinen tyttö oppi ulkoa luetut tekstit ennen kouluun menoa. Ensimmäisen kirjoituskilpailunsa hän voitti, kun opettaja lupasi palkinnon sille, joka tekee eniten kirjaimia. Ines kirjoitti sanomalehdissä toistuvia otsikoita. Palkintoina oli karamelleja. Kesti jonkin tovin ennen kuin havaittiin, ettei Ines vielä osaakaan lukea saati sitten kirjoittaa uusia sanoja.
Lappalaisen harrastuneisuus kirjallisuuteen ja kirjoittamiseen ilmeni siis jo varhain. Hän lähetti juttujaan Nuoren Voiman Liiton arvostelupalveluun. Hänen kirjoituksiaan alettiin julkaista lehdissä. Hän menestyi myös kirjoituskilpailuissa. 
Orivedelle muutettuaan Lappalainen lähetti Aamulehteen kirjoittamiaan pakinoita. Hän sai oman viikoittaisen palstan. Palstalle hän kirjoitti nimimerkeillä Salokylän Eveliina ja Valpuri kukkakauppias. Orivedellä alkoi lasten ja nuorten kirjojen kirjoittamiskausi 1956 teoksella Mäkimökin lapset  (Otavan kirjoituskilpailu). Eläkepäivinään Espoossa hän julkaisi viimeiseksi Meidän kylän Tuikku 1980. 
Lappalainen tallensi kirjoihinsa suomalaista viisikymmenlukua, jolloin maasta- tai ainakin maaltamuutto oli monen pienviljelijän edessä. Vastamäen Saara – kirjasta muodostui trilogia, jossa hän kertoo kaupunkiin muuttavasta pienviljelijäperheestä ja tämän totuttelusta uusiin oloihin. Vastamäen Saara -teokset julkaistiin myös puolaksi. 
Lappalainen palasi kirjoituksissaan usein Pajujärvelle Nilsiään. Hänen sielunmaisema ja luovuuden lähde oli savolainen mäkimaisema taloineen, ihmiset tarinoineen ja juttuineen ja sukulaisensa. Hänen haaveenaan oli kirjoittaa vielä kirja Pajujärven historiasta henkilöineen. Työnimenä oli Hannonmäki. Henkilönimien etsiminen johdatti hänet myös sukututkimukseen yhdessä veljensä Antti Lappalaisen kanssa.

Palkinnot ja huomioita

Lappalainen sai Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon teoksesta Vastamäen Saara viidennellä (1973) sekä Kirjallisuuden valtionpalkinnon teoksesta  Vastamäen Saara kaupungissa (1973).
Lappalaiselle myönnettiin Valtion taiteilijaeläke 1977.
Ines Lappalainen on haudattu Nilsiään.
Hilma Jalkanen

Hilma Jalkanen (o.s. Syvälahti, 7. lokakuuta 1889 Heinola – 29. huhtikuuta 1964 Helsinki) oli suomalaisen naisvoimistelun uranuurtaja, joka piti voimistelua yksilöllisenä vapautena. Hänelle ruumiin ja sielun jako oli keinotekoinen ja ruumiin kehittäminen oli persoonallisen ja luovan yksilön kehityksen edellytys. Opettajansa Elli Björkstenin ajatuksia jatkaen hän kehitti naisvoimisteluun dynaamista, herkkää ja liikkuvaa ilmaisua.
Jalkasen vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Syvälahti ja Amanda Hahl. Hän valmistui voimistelunopettajaksi 1915 ja opetti Helsingissä Kallion yhteiskoulussa, Helsingin suomalaisessa tyttölukiossa sekä Tyttönormaalilukiossa. Vuonna 1938 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston voimistelulaitoksen kasvatusopillisen voimistelun ensimmäiseksi opettajaksi. Hän opetti paitsi voimistelunopettajaksi opiskelevia, myös piti voimistelukursseja, TUL:n ensimmäisiä voimistelukursseja jo 1920-luvulla. Hän piti kursseja myös ulkomailla ja useita hänen voimistelunäytöksiään palkittiin eri puolilla maailmaa. 
Jalkanen perusti Suomen Naisvoimisteluseuran 1921 ja johti sitä vuoteen 1929 saakka. Vuodesta 1923 vuoteen 1927 hän oli Kisakenttä-lehden päätoimittaja. Hänellä oli myös oma voimistelukoulu 1930-luvun alkupuoliskolla. Vuonna 1936 Jalkanen johti Suomen naisvoimistelujoukkuetta Berliinin olympialaisissa, myöhemmin Tukholman Lingiadeissa 1949 sekä Helsingin olympialaisissa 1952. Hän toimi myös Uuden voimistelun kansainvälisen liiton varapresidenttinä 1950-luvulla.
Jalkanen sai opetusneuvoksen arvonimen vuonna 1957. Vuonna 1963 hänet palkittiin Suomen urheilun suurella ansioristillä. 
Jalkasen puoliso vuodesta 1917 oli runoilija ja toimittaja Huugo Jalkanen, pariskunta on haudattu Honkanummen hautausmaalle. Heidän poikansa oli miekkailija Kauko Jalkanen, jonka poika taas on taikuri Jussi Jalkanen.
Stage diving

Stage divingissä artisti (tai joku yleisöstä) hyppää lavalta yleisön joukkoon ja yleisö ottaa hänet käsillään vastaan. Usein oletuksena on, että yleisö kannattelee häntä käsillään (niin sanottu crowd surfing) ja kantaa hänet lopulta takaisin lavalle.
Stage diving voi aiheuttaa vakavia vammoja sekä hyppääjälle että yleisön jäsenille.
Arthur Dion Hanna

Arthur Dion Hanna (s. 7. maaliskuuta 1928) on bahamalainen poliitikko, joka toimi maansa kenraalikuvernöörinä 2006–2010. Hanna oli Bahaman parlamentin alahuoneen jäsen vuosina 1960–1992 sekä maansa varapääministeri vuosina 1967–1984.
Kumu (taidemuseo)

Aukiolo ja pääsy

Museo on auki kesäisin toukokuusta syyskuuhun, tiistai-sunnuntai kello 11.00–18.00 sekä talviaikaan lokakuusta huhtikuuhun keskiviikko-sunnuntai 11.00–18.00.
Kumuun pääsee keskustasta raitiovaunuilla 1 ja 3, jolloin jäädään pois Weizenbergi-kadun päässä ja kävellään läpi puiston. Autolla tulijoille parkkipaikat ovat mäen toisella puolen, jonne pääsee Narva-maantien ja Mäeskalda-katujen kautta.

Museorakennus ja avajaiset

Museorakennuksesta järjestettiin arkkitehtuurikilpailu vuonna 1994, ja sen voitti suomalainen arkkitehti Pekka Vapaavuori amfiteatterin muotoisella ehdotuksellaan. Vapaavuoren suunnitteleman rakennuksen työnimi oli Circulos.
Arkkitehtuurikilpailussa yhtenä ehtona oli, että rakennus ei saa riistää historiallisesti merkittävän Kadriorgin palatsin hallitsevaa asemaa puistomaisemassa. Rakennuksen tieltä jouduttiin myös purkamaan joitakin vanhoja rakennuksia, mikä herätti Virossa pientä vastustusta.
Rakentaminen käynnistyi rahoitusongelmien vuoksi vasta vuonna 2002, ja rakennustyöt tulivat maksamaan noin 50 miljoonaa euroa. Rakennusprojekti oli eräs suurimmista koskaan Virossa järjestetyistä. Taidemuseo on verhoiltu Saarenmaan, Haapsalun ja Lasnamäen kalkkikivellä, hapotetulla lasilla ja kuparilevyillä. Museon koko lattia-ala on yli 20 000 neliömetriä, josta näyttelysalien osuus on 5 000 neliömetriä.
Kumun avaamiseen osallistuivat 17. helmikuuta 2006 muun muassa Viron presidentti Arnold Rüütel, Suomen tasavallan presidentti Tarja Halonen sekä Latvian presidentti Vaira Vīķe-Freiberga.
Aleksei Lukjanuk

Aleksei Vasiljevitš Lukjanuk (ven. Алексей Васильевич Лукьянюк, s. 12. joulukuuta 1980 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen ralliautoilija.

Ura

Lukjanuk aloitti ralliautoilun vuonna 2006.
Lukjanukin ensimmäinen MM-ralli oli vuoden 2013 Suomen ralli, jossa hän sijoittui WRC3-luokan parhaana 16:nneksi. Samana vuonna Lukjanuk ajoi ensimmäisen EM-osakilpailunsa Latviassa Rally Liepajassa. 
2014 hän voitti Viron ja Venäjän mestaruudet ja sijoittui EM-sarjassa tuotantoautojen cupissa sijalle 5. ERC kokonaiskilpailussa sijoitus oli 18. Seuraavana vuonna hän sai ajettavakseen Ford Fiesta R5:n jolla voitti Latvian kansallisen Rally Liepajan ja myöhemmin syksyllä EM-sarjaan kuuluneen Rallye International du Valaisin Sveitsissä.
Haukkasaaren kalliomaalaus

Kallio ja sen sijainti

Maalauskallio sijaitsee saaren itärannalla olevassa kalliojyrkänteessä, joka aukeaa lounaaseen. Kalliojyrkänteen vasemmalla yläkulmauksessa voi tunnistaa eräänlaiset kiviset kasvon muodostuman.

Maalaus

Maalauksen jäänne käsittää kaksi punamaalin katkelmaa, jotka ovat osittain kuluneet pois ja osittain peittyneet jäkälän alle. Mitään kuvioita ei tunnista. Ihmiskasvoisen kallionosan oikealla puolella olevassa tasaisessa pinnassa on vielä muutama punavärijäänne.
Equites

Equites eli ritarit olivat Rooman valtakunnassa senaattorisäädyn jälkeen toiseksi arvokkain yhteiskuntaluokka.
Rooman kuningasajalla equites tarkoitti armeijan ratsuväessä palvelevia kansalaisia. Ratsuväen merkitys laski kuitenkin tasavallan aikana ja armeijan ratsujoukot hankittiin liittolaisten riveistä. Ritarit muodostivat comitia centuriatassa 18 ensimmäistä ja tärkeintä centuriaa. Ritareille ei asetettu samoja rajoituksia kaupankäynnin harjoittamisessa kun senaattiin kuuluville.
Vasta Augustuksen aikana säädettiin tarkasti, ketkä laskettiin ritariksi. Tähän vaadittiin 400 000 sestertiuksen omaisuus. Ritari sai kantaa kultaista sinettisormusta ja kapealla punaisella nauhalla varustettua tunikaa.
Roomalaiset ritarit palvelivat tärkeissä tehtävissä armeijassa kuten sotatribuuneina. Keisariajalla ritareille aukeni mahdollisuus päästä eräisiin valtakunnan tärkeimpiin virkoihin. Keisarit nimittivät yleensä ritareja keisarillisten provinssien prefekteiksi. Tärkeimpiä viroista, joihin roomalainen ritari saattoi päästä, olivat Egyptin provinssin prefekti ja pretoriaaniprefekti.
Maria Ruotsala

Maria Ruotsala (s. 15. maaliskuuta 1961 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija ja elokuvaohjaaja. 
Kuvataiteilijana Ruotsala on tehnyt muun muassa maalauksia, installaatioita ja videoita. Hänet nimettiin yhdeksi neljästä Vuoden nuoresta taiteilijasta vuonna 1990 yhdessä Eija-Liisa Ahtilan, Jarmo Kurjen ja Juha Saitajoen kanssa. Hänen töitään on hankittu muun muassa Kiasmaaan ja Pariisin Pompidou-keskukseen.
Ruotsala opiskeli elokuvaohjaajaksi Lontoossa ja palkittiin Fuji-stipendillä parhaana ohjaajana 1992.
Ruotsala on ohjannut Yleisradiolle muun muassa kolmiosaisen televisioelokuvan Kreetta Onkelin romaanin Ilonen talo pohjalta.
Iso Ruokojärvi (Hartola)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 26 hehtaaria, se on 1,7 kilometriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 5,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Pajujärvien valuma-alueeseen (14.174) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 125,6 metriä mpy.
APT (elokuva)

Juoni

Nuori, tavaratalossa työskentelevä nainen Se-jin muuttaa kerrostaloon. Eräänä päivänä hän huomaa, että vastapäisen rakennuksen ikkunoiden valot alkavat välähdellä kummallisesti tasan kello 21:56. Hän alkaa epäillä, että näillä tapahtumilla on jokin yhteys naapuriston mysteerisiin kuolemantapauksiin.
Kosovorotka

Kosovorotka (ven. косоворо́тка) on perinteinen venäläinen miesten paita. 
Se on vinokauluksinen, mistä se on saanut nimensäkin (koso - vino, vorot - kaulus). Asustetta käyttivät vielä 1900-luvun alkuvuosina talonpojat ja monet kaupunkilaisetkin, mutta bolševikkien suorittaman vallankumouksen myötä alettiin suosia arkipukeutumisessa enemmän länsimaisia vaatteita. Puku tunnetaan myös nimellä tolstovka, sillä Leo Tolstoi otti tavakseen käyttää vaatetta viimeisinä vuosinaan.
Nykyisin kosovorotka on yleensä matkamuisto, mutta sitä käytetään myös venäläisten kansantanssien yhteydessä.
Sue Lemström

Sue Lemström (s. 17. heinäkuuta 1948 Helsinki) on suomenruotsalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt Helsingin ja Vaasan ruotsinkielisissä teattereissa sekä useissa kotimaisissa elokuvissa. Vuonna 1969 hän oli perustamassa Skärgårdsteatern-ryhmää, ja on ollut mukana useimpien suomenruotsalaisten teattereiden tuotannoissa. Ensimmäisen vakinaisen kiinnityksensä Lemström sai vasta 63-vuotiaana Svenska Teaterniin. Lemström ääninäytteli Muumilaakson tarinoiden -ruotsinkielisessä versiossa Noitaa.
Sue Lemström sanoo olleensa Suomen ensimmäinen radio-discjockey, joka teki 1960-luvun ruotsinkielisessä Ylessä ohjelmaa Pop Time. Hänen teatteriuransa alkoi Svenska Teaternin Hair-musikaalista 1969, minkä jälkeen hän pääsi täpärästi Svenska Teaterhögskolaniin ja valmistui sieltä 1974 huolimatta vaikeasta lukihäiriöstä. 
Sue Lemströmin tärkeimpiä rooleja ovat olleet Peer Gyntin Åse, Niels Bohrin vaimo Michael Fraynin näytelmässä Ett möte i Köpenhamn (2000–2001) sekä erityisesti vuoden 2003 rooli Mary Tyronena Eugene O’Neillin näytelmässä Lång dags färd mot natt.
Benny Törnroosin televisiohaastattelussa 2014 Sue Lemström kertoi olevansa alkoholisti ja HIV-positiivinen.
Sue Lemström sai Pro Finlandia -mitalin 2008.
Jalasjärven vaakuna

Jalasjärven vaakuna oli Jalasjärven kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa epäsuorasti kunnan nimeen; vääntynyt koivunjuuri on soveltuvaa raaka-ainetta reenjalasten valmistamiseen.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaksi hopeista, punanorkkoista koivua.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Jalasjärven kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 17. syyskuuta 1951. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 30. marraskuuta samana vuonna. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2016, kun Jalasjärvi liittyi Kurikan kaupunkiin.
Niittyvihersiipi

Koko ja ulkonäkö

Niittyvihersiipi on melko pieni, metallinkiiltoisena säihkyvä perhonen. Etusiivet ovat pitkänomaiset ja suipot, eikä niissä ole havaittavaa kuviointia. Sekä etusiipien pinta että perhosen ruumis ovat kokonaan vihreän metallinkiiltoiset sävyn vaihdellessa kellertävän vihreästä turkoosiin. Takasiivet ovat tasaisen harmaanruskeat ja läpikuultavat. Tuntosarvet ovat naaraalla hieman kärkeä kohti paksuuntuvat, koiraalla selvästi kampamaiset. Imukärsä on pitkä. Siipiväli on 24–32 mm.
Suomessa ainoa samannäköinen laji on selvästi tummempi ja väriltään sinertävä rämevihersiipi (Rhagades pruni). Sen sijaan etelämpänä Euroopassa on useita hyvin samannäköisiä sukulaislajeja.

Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys ulottuu Etelä-Euroopasta Kaukasukselle ja Keski-Aasiaan. Suomessa niittyvihersiipeä tavataan etelärannikolta ainakin Etelä-Lappiin saakka, mutta laji on yleisempi etelässä. Perhosia on lennossa kesäkuun loppupuolelta elokuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat

Nimensä mukaisesti niittyvihersiipi viihtyy kuivilla niityillä, kedoilla, tienpientareilla ja pellonreunuksilla. Lajilla ei ole vaellustaipumusta, ja sitä tavataan vain harvoin elinympäristönsä ulkopuolella. Sopivalla paikalla laji on kuitenkin yleensä runsaslukuinen. Perhoset lentävät päivällä aurinkoisella säällä ja lepäilevät pilvisinä päivinä kasveilla. Lentotapa on koko heimolle ominainen: nopeasta siipien räpyttelystä huolimatta perhonen etenee ilmassa rauhallisesti. Perhoset viihtyvät kukilla nauttimassa mettä eivätkä piilottele näkymistään. Ne reagoivat laiskasti häiriöihin ja lennähtävät korkeintaan pienen matkan päähän. Naaras laskee munat kasveille 20–40 munan ryhminä. Toukka on aluksi lehtimiinaaja, mutta siirtyy myöhemmin elämään vapaana ravintokasvin alalehdillä. Täysikasvuinen toukka rakentaa toukokuussa maahan löyhän, vaaleanruskean kotelokopan ja koteloituu sen sisään. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.

Ravintokasvi

Toukka syö suolaheiniä (Rumex).