Itä-Suomen hovioikeus

Itä-Suomen hovioikeus (ruots. Östra Finlands hovrätt) on Suomen hovioikeuksista kolmanneksi vanhin. Se aloitti toimintansa Viipurissa Viipurin hovioikeuden (ruots. Viborgs hovrätt) nimellä vuonna 1839. Toimittuaan sata vuotta Viipurissa hovioikeus siirtyi talvisodan myötä Heinolan kautta Kuopioon vuonna 1940. Hovioikeuden nimi muutettiin 2.3.1945 Itä-Suomen hovioikeudeksi. Se on Suomen ainoa hovioikeus, jonka nimessä esiintyy alueen nimi.
Hovioikeuden toimintaa johtaa presidentti. Pertti Nieminen aloitti Itä-Suomen hovioikeuden presidenttinä 1.4.2014. Häntä ennen 1. huhtikuuta 2012 alkaen presidenttinä toimi Olavi Snellman, joka toimi nimitettäessä hovioikeudenlaamannina. Snellmanin tehtävä oli alun perin määräaikainen vuoden 2013 loppuun. Määräaikaisuuden syynä olivat muutokset hovioikeuksien toiminnassa. Kouvolan hovioikeus yhdistettiin Itä-Suomen hovioikeuteen 1. huhtikuuta 2014. Kouvolaan jäi Itä-Suomen hovioikeuden pysyvä istuntopaikka.
Itä-Suomen hovioikeudessa on presidentin lisäksi tuomareina hovioikeudenlaamanni ja 15 hovioikeudenneuvosta, kaksi asessoria ja hovioikeuden esittelijöitä. Lisäksi hovioikeudessa on kansliapäällikkö, kirjaaja, apulaiskirjaaja, informaatikko, kolme notaaria, yhdeksän toimistosihteeriä ja kaksi virastomestaria. Vakinaisten virkojen määrä on 51.

Historiaa

Viipurin hovioikeuden perustaminen liittyy niin sanottuun Strömbergin juttuun. Nimismies F. A. Strömberg oli kasakoiden avulla häätänyt niskuroivia talonpoikia sillä seurauksella, että Antti Repo -niminen talonpoika kuoli kasakoiden keihästämänä. Strömberg joutui syytteeseen, jota kenraalikuvernööri, ruhtinas Alexander Mensikov ei voinut hyväksyä. Turun hovioikeus tuomitsi Strömbergin mestattavaksi osallisuudesta tappoon. Kenraalikuvernööri saattoi asian keisarin ratkaistavaksi, joka vapautti päätöksellään 3. tammikuuta 1839 Strömbergin kaikesta vastuusta. Samana päivänä keisari antoi julistuksen uuden hovioikeuden perustamisesta Viipuriin. Uuden hovioikeuden ensimmäinen presidentti oli kreivi Carl Gustaf Mannerheim vuosina 1839–1854.
Viipurin hovioikeus ei kuitenkaan ollut keisareiden määräysvallassa. Vuonna 1902 Viipurin hovioikeus kieltäytyi noudattamasta perustuslain vastaisesti annettua asevelvollisuuslakia, minkä johdosta kolme hovioikeuden jäsentä erotettiin, ja muut saivat nuhteet. Vuonna 1903 hovioikeus jätti noudattamatta keisarillisen määräyksen virkasyyteasioissa, ja jälleen useita hovioikeuden jäseniä ja esittelijöitä erotettiin. Nikolai II:n marraskuun manifestin myötä erotetut saattoivat palata virkoihinsa.
Vuonna 1912 syntyi uusi konflikti, kun Venäjän duuma oli päättänyt, että Suomessakin tehdyt virkarikokset käsitellään Pietarin piirioikeudessa eikä Suomessa maan omien lakien mukaan. Viipurin hovioikeus sovelsi kuitenkin Suomen lakia, ja seurauksena oli erottamisia ja vankeusrangaistuksia. Hovioikeuden jäsenet presidenttiä lukuun ottamatta vangittiin 23. syyskuuta 1913 ja passitettiin Pietariin Krestnyn vankilaan kärsimään rangaistuksiaan yhdenvertaisuuslain vastustamisesta. Heidät vapautettiin vankilasta 24. toukokuuta 1914. Vuonna 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen erotetut saattoivat palata virkoihinsa, joista tilalle nimitetyt erosivat tehdäkseen tilaa palaajille.
Itä-Suomen hovioikeuden jäseninä ovat toimineet muun muassa Toimi Tulikoura, Harras Kyttä, Väinö Voipio, Juuso Häikiö, Heimo Lampi, Gustaf Möller ja Lauri Lehtimaja.

Kohua ja keskustelua

2000-luvulla huomiota kansan keskuudessa ovat herättäneet Itä-Suomen hovioikeuden useat päätökset, joissa sen on koettu kohtelevan seksuaalirikoksiin syyllistyneitä turhan ymmärtäväisesti.