Ormio

Ulkonäkö

Ormion pinnanmyötäisesti kasvava varsi on pitkä, haarova ja langanohut. Ormiokasvustot ovat tiheitä, matalia mattoja. Varren väri vaihtelee vaaleasta vihreään. Verson ja haarojen kärjet ovat karvaisia. Juuret kasvavat varren nivelkohdista. Nivelkohdista kasvavat myös yksittäiset, 4–15 cm pitkät, äimämäiset, vaaleanvihreät ohuet lehdet. Nuorina lehdet ovat kärkikierteisiä. Ormion itiöpesäkekotelot kehittyvät yksittäin lehtihankoihin. Ne ovat pyöreitä, ruskeita, halkaisijaltaan noin 3 mm ja voivat olla valkokarvaisia. Itiökotelot eivät kehity uposkasvustoissa.

Lisääntyminen

Ormio lisääntyy suvullisesti itiöistä, joita on kahdenlaisia: isoitiöitä ja pikkuitiöitä. Tämä erilaisitiöisyydeksi kutsuttu ominaisuus on vain vedessä kasvavilla saniaisilla. Ormion iso- ja pikkuitiöt kehittyvät itiöpesäkekotelon eri lokeroissa. Suomessa lajin esiintymisalueen pohjoisrajalla itiöpesäkkeet kehittyvät hyvin harvoin, niitä on löydetty vain kerran erityisen lämpimänä kesänä. Pohjoisessa jää rajoittaa lajin kasvamista aivan matalassa vedessä, missä itiöitä voisi kehittyä. Toisaalta ormio lisääntyy helposti myös suvuttomasti versonpaloista.

Maailma

Ormio on levinneisyydeltään eurooppalainen ja mereinen laji. Sen kasvualue kattaa Atlantin rannikkoalueet Portugalista Etelä-Skandinaviaan, Britteinsaaret sekä Länsi- ja Keski-Euroopan sisäosat. Ormion esiintymisalue on kuitenkin laikuttainen eikä se kasva missään kovin yleisenä.

Suomi

Suomessa ormiota tavataan vain kirkasvetisessä Kukkiassa ja sen läheisyydessä Kuohijärvessä, Vihajärvessä, ja Iso Roineveden pohjoisessa osassa Vähä-Roineessa. Kaikki esiintymät sijaitsevat Pälkäneen (entinen Luopioinen) ja Hämeenlinnan (entinen Hauho) kuntien alueella. Suomen esiintymä on lajin pohjoisin ja itäisin maailmassa ja on kaukana muista esiintymistä. Lähimmillään lajia tavataan Etelä-Ruotsissa noin 60. leveysasteen korkeudella. Ormio löydettiin Suomesta vasta vuonna 1933. Lajin pääesiintymäjärvi Kukkia on Euroopan unionin luontodirektiiviin perustuva Natura 2000-alue ja se edustaa niukkaravinteista järvityyppiä, jossa on runsaasti pohjaversoiskasvillisuutta.

Elinympäristö

Ormiota tavataan suolammikoissa, kuivuvissa lätäköissä, järvissä ja ajoittain vedestä paljastuvilla jokirannoilla. Suomessa se kasvaa kirkasvetisissä järvissä mineraalimaapohjalla. Kasvustot sijaitsevat valtaosin jäältä suojassa puolta metriä syvemmässä vedessä. Syvimmillään laji on tavattu kahden metrin syvyydestä.

Uhanalaisuus

Vaikka ormiota pidetään harvinaisena lajina, se on Kansainvälinen luonnonsuojeluliitton luokittelee sen elinvoimaiseksi lajiksi, koska sillä on laaja levinneisyysalue ja koska se on sitkeä laji, joka säilyy itiönä useita vuosikymmeniä.
Alueellisesti ormio on luokiteltu uhanalaiseksi Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa, Puolassa ja Saksassa. Ormion lähilaji tai joissain luokitteluissa alalaji, Välimeren ympäristön maissa tavattava Pilularia minuta, on arvioitu kansainvälisesti erittäin uhanalaiseksi lajiksi.
Suomessa ormio on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi vuosina 2000 ja 2010. Tätä aiemmin laji on ollut harvinainen silmälläpidettävä. Ormion uhkatekijäksi on arvioitu kemialliset haittavaikutukset. Myös esimerkiksi vieraslaji vesirutto (Elodea canadensis) on lisääntynyt muutamassa vuosikymmenessä kasvupaikoilla. Suomen esiintymät eivät liene vaarassa tuhoutua, jos veden laatu ei kasvupaikoilla heikkene olennaisesti.