Huopalahti

Haaga eroaa Huopalahdesta

Haagan kauppala-asia otettiin uudelleen esille, kun selvisi että Helsingin maalaiskunta vastusti Huopalahden kunnan muodostamista. Kauppalan perustaminen oli senaatin päätettävissä emäkunnan mielipiteestä riippumatta. Ajatuksessa oli sekin etu, että seurakunnan mahdollinen vastustus voitiin ehkäistä, koska kauppalan perustamiseksi ei ollut tarpeen ensin tehdä seurakunnallista eroa. Kauppala saattoi pysyä kirkollisessa suhteessa entisessä seurakunnassa.
Haagan taajaväkisen yhdyskunnan valtuusto anoi huhtikuussa 1917 senaatilta yhdyskunnan julistamista Haagan kauppalaksi. Huopalahden kunnan perustaminen vähensi kuitenkin tuntuvasti kauppalahankkeen edellytyksiä. Epäiltiin, että kahden pienen kunnan hallinnon ylläpitäminen olisi kalliimpaa kuin yhden suuremman kunnan. Huopalahden kunnan aluekin olisi hajanainen, jos itsenäinen Haaga erottaisi sen eteläiset osat pohjoisista alueista. Lisäksi Helsingin kaupunki pani 1920 vireille alueliitosten selvittelyn.
Valtioneuvosto harkitsikin kauppala-asiaa pitkään, ja vasta 8. huhtikuuta 1922 asia päätettiin. Kauppala erotettiin Huopalahden kunnasta itsenäiseksi kunnaksi, ja se aloitti toimintansa vuoden 1923 alussa.

Väestö

Maatalousväestöstä huomattava osa oli kauppapuutarhojen palveluksessa ja muu osa pääasiallisesti Julius Tallbergin perillisten ja AB M. G. Stenius -yhtiön maataloustyöväestöä. Teollisuuden palveluksessa olevista suurin osa oli työntekijöitä. Lauttasaaressa oli 14,5 prosenttia asukkaista konttorihenkilökuntaa, virkamiehiä ja teknistä henkilökuntaa. Munkkiniemessä heidän osuutensa oli 41,5 % väestöstä. Työntekijöitä, palveluskuntaa ja työnjohtajia oli Lauttasaaressa 61,4 % ja Munkkiniemessä 47,8 %. Lauttasaaren asukkaista työväestöön kuului selvästi useampi kuin munkkiniemeläisistä. Munkkiniemen väestöstä useat olivat virkamiehiä ja yleensä varakkaampaa väkeä. Lauttasaaren aikuisista 38,1 % ja Munkkiniemen aikuisista 36,7 % kävi töissä Helsingissä.

Kunnan hallinto

Huopalahden valtuustossa oli 15 jäsentä. Vuoden 1933 vaaleissa valittiin kolme valtuutettua suomenkielisten porvarillisten puolueiden, yksitoista ruotsinkielisten porvarillisten puolueiden ja yksi sosialidemokraattisen puolueen listoilta. Äänioikeus oli 1 516 henkilöllä, joista 41,1 % äänesti. Koska liikenneyhteydet kunnan eri osien välillä olivat hankalat, kokoontui valtuusto alkuvuosina Helsingissä. Myöhemmin se kokoontui vuoroin Lauttasaaressa ja Munkkiniemessä.
Huopalahden kunnallislautakuntaan kuului esimies, varaesimies ja neljä jäsentä. Esimies valittiin yleensä Munkkiniemestä ja varaesimies Lauttasaaresta. Kunnallistoimistossa oli neljä sivutoimista virkaa: kunnankirjuri, kunnankamreeri, kassanhoitaja ja asiamies. Lauttasaaressa kunnan virasto toimi kansakoulussa ja Munkkiniemessä yhdyskunnan omistamalla paloasemalla. Kunnassa toimi kaksi taajaväkistä yhdyskuntaa: Lauttasaaren ja Munkkiniemen.

Tieolot

Julius Tallbergin perillisten myydessä Lauttasaaresta tontteja kauppakirjoihin merkittiin, että tontin ostajan oli rakennettava ja kunnossapidettävä tarvittavat tiet. Sopimusehdon noudattamista ei valvottu eikä sen toimeenpanemiseksi ollut pakkokeinoja käytettävissä. Siksi Lauttasaaren tiet olivat rappiolla. Joistakin teistä huolehtivat vapaaehtoisesti Tallbergin perilliset. Tien pituus siltoineen oli kunnan alueella 3 050 metriä ja tien kunnossapidosta huolehti valtio. Helsinki päätti 1933, että Lauttasaareen kaupungista johtavan tien ja sillan kustantaa kaupunki. Muutamaa vuotta myöhemmin rakennettiin myös Lauttasaaresta länteen johtanut Jorvaksentie, nykyisen Länsiväylän edeltäjä.
Munkkiniemen yhdyskunnan rakennusjärjestyksen mukaan teiden rakentamisesta ja kunnossapidosta huolehtivat tonttien omistajat. Heidän tuli ennen rakentamista kunnostaa katu sekä varustaa se tarpeellisilla viemäreillä ja katuojilla pintaveden poisjohtamiseksi. Tämän jälkeen katu luovutettiin yleiseen käyttöön. Tontin omistajan oli pidettävä tonttinsa kohdalta katu kunnossa puolelta leveydeltä. Muusta kunnossapidosta vastasi yhdyskunta.
Munkkiniemessä oli 1930-luvun puolivälissä katuja ja teitä 5,6 kilometriä. Niistä 8 860 neliömetriä oli asfaltoitu muun osan ollessa sorapeitteisiä. Katualueen omisti tonteiksi jaetulla alueella Stenius-yhtiö. Yhtiö piti myös välttävässä kunnossa Munkkiniemen ja Haagan välisen 800 metrin pituisen yhdystien. Kuusisaari oli yhdyskunnan alueen ulkopuolella, ja sinne johtavan 700-metrisen tien pitivät kunnossa sikäläiset maanomistajat. Huopalahden kunnan alueella kulki myös Turun valtatie.
Meilahdesta Pikku-Huopalahden yli Munkkiniemeen johtaneista kahdesta puisesta sillasta toisen oli rakentanut Munkkiniemen kartanon entinen omistaja vapaaherra Ramsay. Sillasta ja tiestä huolehtivat yhdessä Munkkiniemen yhdyskunta, Stenius-yhtiö ja Helsingin kaupunki. Toisen sillan omisti Helsingin Raitiotie- ja Omnibusosakeyhtiö.

Vesijohdot ja viemärit

Munkkiniemessä oli Stenius-yhtiön rakentama ja omistama vesijohtolaitos, joka aloitti toimintansa 1919. Laitoksella oli pumppuhuone Långängen-nimisellä niityllä, jossa oli 14 metriä syvä kaivo. Kaivon vesi oli muuten hyvää, mutta joskus rautapitoista. Kaivosta saatiin 864 kuutiometriä vettä vuorokaudessa, minkä arvioitiin riittävän 12 000 asukkaalle. Veden painetta ylläpidettiin kahdella automaattisella sähköpumpulla. Vesitornia kunnassa ei ollut. Vesijohtoverkoston pituus 30-luvun puolivälissä oli 4 301 metriä ja johtoon oli liitetty useita paloposteja. Stenius-yhtiö oli varustanut Munkkiniemen rakennetun eteläosan myös viemäreillä, joiden yhteispituus oli 4 500 metriä. Viemäriverkosto oli yhtiön omaisuutta.

Kansakoulut ja kirjasto

Huopalahdessa oli kunnan hajanaisuuden vuoksi kuusi koulupiiriä: Lauttasaaren suomenkielinen, Lauttasaaren ruotsinkielinen, Pasilan suomenkielinen, Pasilan ruotsinkielinen, Munkkiniemen suomenkielinen ja Munkkiniemen ruotsinkielinen piiri. Pasilan kummallakaan piirillä ei ollut koulua eikä opettajia, vaan oppilaat kävivät Helsingin kouluissa. Vuonna 1935 tällaisia oppilaita oli kahdeksan, joista kunta maksoi korvauksen kaupungille.
Kansakouluja Huopalahdessa oli kaksi, Lauttasaaressa ja Munkkiniemessä. Kumpikin koulutalo oli uusi ja ajanmukainen. Lauttasaaren 1929 rakennettu kansakoulu sijaitsi keskellä saarta. Koulu oli kaksikerroksinen kivirakennus, jossa oli kuusi luokkahuonetta. Koulun tontilla oli myös erillinen käymälärakennus.
Munkkiniemen 1933 valmistunut kansakoulu sijaitsi Lehtisaaren tien varrella. Talo oli kaksikerroksinen kivirakennus, jossa oli kuusi luokkahuonetta. Kunta omisti kolmannenkin koulutalon, joka jäi pois käytöstä Munkkiniemen uuden koulun valmistuttua. Talo sijaitsi Turun maantien varrella lähellä Haagan kauppalan rajaa. Vuonna 1897 rakennettu talo oli enää välttävässä kunnossa. Samalla tontilla oli lisäksi erillinen käymälärakennus.
Lauttasaaren suomenkielisessä ja ruotsinkielisessä koulussa oli kaksi opettajaa, toinen alakoulussa ja toinen yläkoulussa. Munkkiniemessä oli samalla tavoin kaksi opettajaa.
Huopalahdella oli oma kirjasto, joka toimi kahdessa osassa, toinen Lauttasaaressa ja toinen Munkkiniemessä. Kirjastonhoitajan toimi oli sivutoiminen. Vuoden 1934 lopussa kirjastossa oli yhteensä 1 171 kirjaa.

Sähkönjakelu

Lauttasaaressa Julius Tallbergin perikunta hoiti sähkön jakelun ja myynnin. Perikunta ja Helsingin kaupunki sopivat 1929 sähkön ostosta kaupungin muuntajasta Salmisaaresta. Lauttasaarelle menevän suurjännitekaapelin kustansi ja sitä ylläpiti perikunta. Verkostoon oli 1935 liitetty 340 mittaria. Yhdyskunnan kustantamaa tievalaistusta varten Lauttasaaressa oli 85 valopistettä.
Munkkiniemen eteläosan sähkönjakelusta huolehti Stenius-yhtiö, joka osti virran kaupungilta Meilahdessa sijaitsevasta muuntajasta. Verkostossa oli 392 mittaria ja yhdyskunnan kustantamaa tievalaistusta varten 66 valopistettä. Munkkiniemen pohjoisosan sähkönjakelun hoiti yhdyskunta, joka osti virran Haagan kauppalalta. Verkossa oli 38 kuluttajaa ja 7 valopistettä teiden valaisemiseksi. Pasilan asukkaat ostivat sähkön Helsingin sähkölaitokselta, jonka johdot tulivat varsin lähelle Huopalahden aluetta.

Kunnan alueen muutosehdotukset

Valtioneuvosto päätti 5. huhtikuuta 1922 siirtää Talin ja Konalan kylät eli Pitäjänmäen taajaväkisen yhdyskunnan hallinnollisessa, kirkollisessa, oikeudellisessa ja kameraalisessa suhteessa Helsingin maalaiskunnasta Huopalahden kuntaan. Siirron ehtona oli, ettei Helsingin maalaiskunnan papiston palkkaedut siitä vähene. Toisaalta valtioneuvosto päätti 22. joulukuuta 1922, että Vähä-Meilahden tila ja Lehtisaari siirretään Helsingin maalaiskunnasta Huopalahden kuntaan. Tämänkin siirron ehtona oli, ettei papiston palkkaetuja loukata. Huopalahden seurakunta sai sovittua palkkaetujen turvaamisen vasta 1935 ja kunnallisen siirron toteuttamisasia siirtyi sisäasiainministeriöön. Lopullinen päätös Lehtisaaren ja Vähä-Meilahden tilan liittämisestä Huopalahden kuntaan tehtiin 30. huhtikuuta 1936 ja päätös astui voimaan vuoden 1937 alussa. Talin ja Konalan kylien siirto Huopalahteen toteutui vuonna 1936, mutta vain seurakunnallisesti.
Huopalahden kunnan alue ehdotettiin jaettavaksi kahtia. Lauttasaari, Kaskisaari ja Mustasaari olisivat muodostaneet Lauttasaaren kunnan ja Munkkiniemi, Lehtisaari ja Kuusisaari sekä Talin ja Konalan kylät muodostaisivat Munkkiniemen kunnan. Lauttasaaren taajaväkisen yhdyskunnan valtuusto kannatti aluksi jakoa, mutta luopui myöhemmin ajatuksesta, ja ilmoitti 1932 valtioneuvostolle, että jakoasia saisi raueta.