google/wiki40b huggingface dataset:
Ilja Muromets

Ilja Muromets, Ilja Muromalainen (ven. Илья Муромец) on myyttinen, useiden varhaisvenäläisten, Kiovan Rusjiin sijoittuvien kiovalaisten bylinoiden eli kansaneeposten paras urho ja pääsankari.
Legendan mukaan Ilja on talonpojan poika, joka syntyy Karatšarovo-nimisessä kylässä Muromin lähellä. Nuoruudessaan hän kärsii vakavasta sairaudesta eikä voi kävellä ennen kuin 33-vuotiaana, jolloin kaksi pyhiinvaeltajaa ihmeellisesti parantaa hänet. Ilja saa yliluonnolliset voimat kuolevalta sankarilta Svjatogorilta, ja hänet lähetetään vapauttamaan Kiova ja palvelemaan ruhtinas Vladimiria. Matkalla Ilja puolustaa Tšernihivin (Tšernigov) kaupunkia tataarien hyökkäystä vastaan. Brjanskin metsässä hän kukistaa matkalaisia viheltämällä tappavan Satakieli-rosvon eli Solovei-Razboinikin, vie tämän Kiovaan ja surmaa siellä (bylina Ilja Murovets ja Satakieli-rosvo)
Kiovassa ruhtinas Vladimir tekee Iljasta legendaarisen soturin eli bogatyrin. Ilja on yhdessä Dobrynja Nikititšin ja Aljoša Popovitšin kanssa bogatyreista tunnetuimpia. Ilja puolustaa valtakuntaa monilta hyökkäyksiltä muun muassa Kalinia, Kultaisen ordan myyttistä hallitsijaa vastaan. Luonteeltaan hänet kuvataan temperamenttiseksi: erään kerran Ilja tuhoaa kaikki Kiovan kirkontornit ampumalla jousellaan niiden kultaiset kupolit alas, kun Vladimir ei kutsu häntä juhlaan. Hän käskee juoppojen kerätä kullan ja juoda kyllikseen. Vladimir tekee sovinnon kutsumalla Iljan seuraavaksi päiväksi järjestämäänsä juhlaan.
Ilja Muromets on ainoa eeppinen sankari, jonka Venäjän ortodoksinen kirkko on kanonisoinut. Tarinoita Iljasta lainautui myös Suomeen karjalaisten kautta. Ei tiedetä, onko Iljan hahmon taustalla todellinen historiallinen henkilö. Erään teorian mukaan Ilja olisi jäänne vanhasta pakanallisesta ukkosenjumala Perunista, jonka vastine kansanperinteessä on usein profeetta Elia. Iljan oletettua ruumista kuitenkin säilytetään Kiovan Petšerskin luostarissa.
1988 neuvostoliittolaiset arkeologit pääsivät tutkimaan Iljan ruumista. Raportin mukaan ainakin osa legendasta saattaa olla totta: ruumis kuului hyvin suurikokoiselle ihmiselle, luissa oli jälkiä synnynnäisestä selkärangan sairaudesta, ja hänen ruumiissaan oli lukuisia vammoja, joista ainakin yksi on ollut normaali-ihmiselle kuolettava.
Röyhkeä diplomaatti

Juoni

Sarja kertoo Ulkoministeriön kauppapoliittisesta osastosta ja sen työntekijöistä. Merita Laurén (Miitta Sorvali) on poliittisesti epäkorrektein ja epäpätevin apulaisosastopäällikkö, joka ei osaa ottaa työtänsä liian vakavasti. Osastolle saapuu harjoittelija Liisa (Mari Perankoski), jonka hartioille jää kaikki osaston työt. Merita inhoaa Liisaa ja käyttää häntä hyväksi. Suomen kansainvälisiä suhteita ylläpitäessä työt osastolla sujuvat siinä sivussa.
Juhani Simojoki

Juhani Simojoki (s. 1. joulukuuta 1928) on suomalainen rovasti ja pääkaupunkiseudun seurakuntien Kirkko ja kaupunki -lehden entinen pitkäaikainen päätoimittaja.
Sosialidemokraattina tunnettu Simojoki varttui oikeistolaisessa pappisperheessä Karttulassa ja Kiuruvedellä. Hän opiskeli teologiaa Helsingin yliopistossa, vihittiin papiksi ja toimi mm. Kiuruvedellä kirkkoherran apulaisena 1950-luvulla.
Simojoki kiinnostui vasemmiston ajatuksista jo nuorena ja liittyi 1970-luvun alussa SDP:hen.
Simojoki aloitti Helsingin seurakuntayhtymän tiedotuspäällikkönä ja Kirkko ja kaupunki -lehden päätoimittajana vuonna 1967 toimittuaan sitä ennen Suomen Kristillisen Ylioppilasliiton pääsihteerinä sekä Helsingin yliopiston ylioppilaspastorina.
Simojoen on laskettu kirjoittaneen Kirkko ja kaupunki -lehteen tuhatkunta pääkirjoitusta. Vuonna 1968 Simojoki sai tuomiokapitulilta varoituksen pääkirjoituksestaan, jossa hän puolusti kansalaistottelemattomuutta kirjoittamalla, miten Jeesuskin rikkoi oman kansansa lakeja tahallaan ja ärsyttävästi. Häntä asettuivat puolustamaan 58 pappia ja monet suurista sanomalehdistä, ja tuomiokapituli jäi yksin ankarine tulkintoineen. Vuonna 1979 hän aiheutti kohun Iranin ajatolla Khomeinista kertovan, virheellisesti militantin islamismin puolustamisena nähdyn jutun ”Islam on herännyt” myötä.
Vuonna 1986 Simojoki oli keskeinen vaikuttaja siinä, että Kirkko ja kaupunki ulkoistettiin ammattilaisten tekemäksi Sanoma Oy:n Erikoislehdet-yksikköön. Viiden vuoden kuluttua ulkoistaminen kilpailutettiin uudelleen, ja lehti siirtyi Kotimaa-yhtiön tehtäväksi. Simojoki jäi eläkkeelle tammikuussa 1993.
Hvar (saari)

Talous

Hvarin asukkaat työskentelevät enimmäkseen kalastuksen ja turismin parissa. Saarella on erittäin leuto välimerenilmasto, kauniit rannat ja välimerellinen kasvillisuus, joiden ansiosta se on yksi viehättävimmistä turistikeskuksista Euroopassa. Saari mainostaa itseään ”Euroopan aurinkoisimpana paikkana”, sillä Hvarilla on vuodessa keskimäärin 2 715 tuntia auringonvaloa.
Hvarin kaupunki on saaren suurin turismin keskus. Kaupungissa on suuri aukio, joka jatkuu rantaan asti. Turistisesongin aikaan satama on täynnä suuria jahteja. Yökerhot houkuttelevat paljon nuorempia vierailijoita.
Laventelin viljely on toinen suuri elinkeino Hvarilla. Siitä valmistetaan aromaattisia öljyjä ja saippuoita. Hvaria kutsutaan usein ”Laventelin saareksi”.
Hvar on myös yksi kahdesta tunnetuimmasta viinialueesta Kroatiassa. Saaren eteläosan viinitarhat ovat tunnettuja Plavac Mali -rypäleistä valmistetuista punaviineistään. Keskustasanko Stari Gradin ja Jelsan välillä on tunnettu valkoviineistään.
Hvarilta pääsee mantereelle laivoilla ja autolautoilla, jotka liikennöivät Splitistä Hvarin kaupunkiin ja Stari Gradiin, sekä Drvenikistä  Sućurajiin.

Saaren nimet

Saaren ollessa kreikkalainen siirtokunta se tunnettiin nimellä Faros, ’majakka’. Kreikkalainen runoilija Apollonios Rhodios viittasi saareen nimellä ”Piteyeia” 200-luvulla eaa. Nimi tuli joko kreikan sanasta pitys, joka tarkoittaa kuusta, tai muinaisesta illyrialaiskylästä Pitve saaren keskiosassa.
Rooman vallan aikana ollessaan osana Dalmatian provinssia, saari tunnettiin nimellä Pharia ja myöhemmin nimellä Fara.
Varhaiskeskiajalla slaavit asuttivat saaren ja nimesivät sen Hvariksi, korvaamalla konsonantin "f" vanhalla slaavilaisella konsonantilla "hv". Saarta kuitenkin hallitsivat vielä illyrialaiset. Kroaattien vaikutteet saivat roomalaisväestön vaihtamaan virallista nimeä taas kerran "Quarraksi".
1000-luvun lopulta asti Hvarin italiankielinen nimi on ollut Lesina, kroatian sanasta les, joka tarkoittaa metsää. Venetsian kielellä saari tunnettiin nimellä Liesena. Nimi toimi saaren virallisena nimenä Venetsian vallan aikana.
Maunu Kurkvaara

Ura

Kurkvaaraa on yleisesti pidetty suomalaisen elokuvan ”uuden aallon” käynnistäjänä ranskalaisen elokuvan hengessä. Hänen modernistiselle tuotannolleen on ominaista, että hän suunnitteli, tuotti, kirjoitti, ohjasi, kuvasi ja leikkasi elokuvansa yleensä itse. Useimmiten hänen tekninen työryhmänsä käsitti hänen itsensä lisäksi ainoastaan kuvausassistentin. On arvioitu, että Kurkvaaran haluttomuuteen luovuttaa taiteellista kontrollia muille on vaikuttanut hänen aiempi taustansa taidemaalarina. Hän siirtyi elokuvan pariin sairastettuaan tuberkuloosin, johon juuri silloin alkoi saada tehokasta lääkettä.
Kurkvaaran elokuvien keskeisiä teemoja ovat muun muassa pasifismi, ihmisen ja taiteilijan vapaus sekä onnellisuuden mahdollisuudet ja siihen johtavien valintojen vaikeus. Elokuvissa toistuvia keskeisiä visuaalisia elementtejä ovat muun muassa meri, veneet, saaret, kaupunkimiljöö ja sen arkkitehtuuri. Erityisen ansioituneena Kurkvaaran tuotannossa on pidetty elokuvien Rakas... (1961), Yksityisalue (1962) ja Meren juhlat (1963) muodostamaa trilogiaa.
Kurkvaara oli kiinnostunut myös värielokuvan mahdollisuuksista, ja niitä tutkiakseen hän perusti 1960-luvun alkupuolella oman värielokuvalaboratorion, Kurkvaara-Filmin. Laboratorion toiminta perustui olettamukselle, että isoista elokuvayhtiöistä muun muassa Suomen Filmiteollisuus ja Fennada-Filmi toisivat värityönsä jatkossa Kurkvaaralle, mutta vuoden 1963 näyttelijälakko ja Suomen Filmiteollisuuden konkurssi vesittivät aikeet. 1970-luvun alussa Kurkvaara kyllästyi elokuva-alallekin levinneeseen politisoitumiseen, sulki laboratorionsa, vetäytyi elokuvan parista ja perusti muun muassa veneveistämön. Myöhemmin 1980-luvulla Kurkvaara palasi pitkien elokuvien pariin vielä kahdesti elokuvilla Menestyksen maku (1983) ja Perhosen uni (1986).
Kurkvaara sai Betoni-Jussin elämäntyöstään elokuvavuoden 2017 Jussi-gaalassa.
Keskinen-Pylppynä

Maantiede

Järven pinta-ala on 5,2 hehtaaria ja sen pituus on 450 metriä ja leveys 150 metriä. Järvellä on kolme tulo-ojaa, joista yksi toimii Ylisen-Pylppynän laskuojana, toinen saa vetensä Kalatonlammen suolta ja kolmas suo-ojana. Järven luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkuunsa 50 metriä pitkä laskuoja Aliseen-Pylppynään. Ojan vuoksi molempien järvien vedenpinta on yhtä korkealla.
Järven rantaviiva on 1,2 kilometriä pitkä ja ranta on puolet on suometsää ja puolet moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Etelärannalla on kolme loma-asuntoa, joille johtaa Taipaleen kylältä metsätie. Sastamalan ja Lavian välinen raja sivuaa järven itärantaa.
Vladimir Zworykin

Vladimir Kosma Zworykin (ven. Владимир Козьмич Зворыкин; 30. heinäkuuta (J: 17. heinäkuuta) 1889 Murom – 29. heinäkuuta 1982 Princeton, New Jersey) oli amerikanvenäläinen keksijä. Hän keksi ”ikonoskoopin”, ensimmäisen kuvaputken, mikä edisti televisioiden ja myöhemmin tietokoneiden leviämistä. Zworykin kehitti myös videokameroita, infrapunalaitteita ja elektronimikroskooppeja.
Zworykin opiskeli Pietarin teknillisessä korkeakoulussa, opettajanaan vuonna 1907 ensimmäisen katodisädeputken patentoinut Boris Rosing. Vuonna 1919 Zworykin muutti Neuvostoliitosta Yhdysvaltoihin kehittämään täyselektronista televisiojärjestelmää RCA-yhtiön laboratoriossa toisen venäläisemigrantin David Sarnoffin alaisuudessa. Zworykini ehti saada patentin vuonna 1929 esitellylle ”ikonoskoopilleen” ennen brittiläisen EMI:n patentoimaa Emitron-järjestelmää. Englannissa kuitenkin käynnistettiin ensimmäiset koelähetykset vuonna 1936, koska Yhdysvalloissa asiasta innostuttiin hitaammin. ”Pankaa tämä kaveri tekemään jotain hyödyllisempää”, kerrotaan erään RCA:n radioinsinöörin sanoneen tämän nähtyä Zworykinin kuvaputkiprototyypin.
Readingin rautatieasema

Readingin rautatieasema (ennen Reading General) on rautatieasema Readingin kaupungissa Berkshiren kreivikunnassa. Aseman läpi kulki 2011–2012 yhteensä 15,3 miljoonaa matkustajaa, mikä teki siitä Yhdistyneen kuningaskunnan kahdeksanneksi vilkkaimman rautatieaseman Lontoon ulkopuolella.
Arabian Lawrencena tunnettu T. E. Lawrence kadotti sotamuistelmiensa Seven Pillars of Wisdom (1922) muistiinpanot vaihtaessaan junia asemalla 1919.
Aaltoherttuakala

Ulkonäkö ja koko

Aaltoherttuakala kasvaa noin 10 cm pitkäksi. Sen pohjaväri on oranssinsävyinen ruosteenruskea, tummenee kohti alaperää. Tumma alue erottuu selkeämmin koirailla kuin naarailla. Kalan kuviointi on lemmikinsinisiä juovia.

Levinneisyys ja elinympäristö

Aaltoherttuakala on kotoperäinen laji Havaijilla ja Johnstonin atollilla. Ne viihtyvät riuttojen merenpuolisilla rinteillä kallio-, kivikkoa- tai korallipohjan päällä. Nuoret yksilöt uivat joskus 5 m:n syvyydessä, aikuiset kalat syvemmällä.

Käyttäytyminen

Aaltoherttuakalat ovat syntyessään sukupuolettomia, muut kehittyvät aikuistuessaan naaraiksi mutta parven voimakkaimmasta kalasta tulee koiras. Ne kutevat iltahämärän aikaan viikkoa ennen täysikuuta.
Aaltoherttuakalat syövät levää ja muuta merenpohjan kariketta.

Aaltoherttuakala akvaariokalana

Aaltoherttuakaloja pidetään meriakvaarioissa. Ne pärjäävät parhaiten riutta-akvaariossa, mutta saattavat näykkiä koralleja tai merivuokkoja ja muita selkärangattomia. Kalan on hiukan vaikea tottua syömään valmisruokia kuten hiutaleita, ja siksi ne sopeutuvat parhaiten kypsiin riutta-akvaarioihin, joissa on paljon elävää kiveä jonka pinnalta kala voi aluksi syödä levää ja lietettä.
Huoneestasi loistaa valo

Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Harri Marstio ja sanoittanut J. Itkonen, ellei toisin mainittu.
Oda Canterburylainen

Oda tai Odo (k. 958) oli Canterburyn arkkipiispa Elinaikanaan häntä kutsuttiin "Oda Hyväksi", koska hänet tunnettiin kirkkojen kunnostajana ja papiston moraalin kohottajana. Hänet julistettiin pyhimykseksi ja hänestä kirjoitettiin hagiografia 1000- ja 1100-vuosisatojen vaihteessa.

Tausta

Oda syntyi Itä-Angliassa tanskalaisille vanhemmille. Hänen veljenpojastaan Oswald Worcesterläisestä tuli Yorkin arkkipiispa.
Oda nimitettiin Ramsburyn piispaksi noin vuonna 925. Hän toimi myös kuningas Athelstanin neuvonantajana, joka lähetti hänet vuonna 936 Ranskaan neuvottelemaan Englantiin karkotetun Ludvig IV:n, joka oli kuningas Kaarle Yksinkertaisen poika, palauttamisesta valtaistuimelle. Oda oli paikalla Athelstanin voittaessa Brunanburhin taistelun.
Minä ja Ville Ahonen

Historia

Ville Ahonen aloitti sooloartistina, mutta muodosti pian kitaristi Jani Hietasen kanssa duon. Samoihin aikoihin Ahonen alkoi kirjoittaa lauluja yhdessä näytelmäkirjailija Jussi Moilan kanssa. Kauko Röyhkä toimi alkuvaiheessa yhtyeen tukijana ja Ville Ahonen -duo lämmitteli Kauko Röyhkä & Riku Mattila -duon keikkoja keväällä 2008. Kokoonpano kasvoi jäsen kerrallaan, kunnes sai nykyisen viisijäsenisen muotonsa ennen debyyttialbumin Minä ja Ville Ahonen äänittämistä.
RN Vincenzo Giordano Orsini

Palvelus

Alus luokiteltiin 1. lokakuuta 1929 torpedoveneeksi (ital. torpediniere). Aluksen miehistö upotti aluksensa 8. huhtikuuta 1941.
Rautakarbonyyli

Ominaisuudet ja reaktioita

Rautakarbonyyli on huoneenlämpötilassa väriltään keltainen neste. Yhdiste on veteen liukenematon, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin, kuten bentseeniin, dietyylieetteriin, asetoniin, etyyliasetaattiin ja molekyylipainoltaan suurikokoisiin alkoholeihin.
Rautapentakarbonyyli ei ole ainoa raudan karbonyyliyhdisteistä. Fotokemiallisella reaktiolla siitä muodostuu kiteistä dirautanonakarbonyyliä (Fe₂(CO)₉) ja kuumennettaessa inertissä liuottimessa noin 60 °C:n lämpötilaan muodostuu trirautadodekakarbonyyliä (Fe₃(CO)₁₂). Emästen kanssa yhdiste reagoi muodostaen vesiliukoisen vetytetrakarbonyyliferraattisuolan tai karbonyyliferraattisuolan. Rautakarbonyylimolekyylin karbonyyliligandit voidaan korvata muilla ligandeilla, kuten alkeeneilla, fosfiineilla tai halogeeneilla. Rautakarbonyyli on pelkistin ja kykenee pelkistämään muun muassa ketonit alkoholeiksi ja nitrobentseenin aniliiniksi. Kuumennettaessa yli 100 °C:n lämpötilan rautakarbonyyli hajoaa hienojakoiseksi rautajauheeksi ja hiilimonoksidiksi.

Valmistus ja käyttö

Ensimmäisen kerran rautakarbonyyliä syntetisoitiin vuonna 1891. Sen kaupallinen valmistus alkoi kuitenkin vasta vuonna 1925 sopivien korkeapainesysteemien kehityttyä. Rautakarbonyyliä valmistetaan hienojakoisen raudan ja hiilimonoksidin välisellä reaktiolla 150–200 °C:n lämpötilassa paineen ollessa 5–30 MPa. Pienellä määrällä rikkiä on katalyyttinen eli reaktiota nopeuttava vaikutus.
Rautakarbonyyliä käytetään pääasiassa hienojakoisen ja erittäin puhtaan raudan valmistamiseen. Yhdistettä on myös käytetty bensiinissä nakutusta estävänä lisäaineena. Muita käyttökohteita ovat orgaaninen synteesi, muun muassa väriaineiden pelkistys, ja hiilikuidun ominaisuuksien parantaminen.
Rick Battaglia

Rick Battaglia (myös Rik Battaglia, oikealta nimeltään Caterino Bertaglia; 18. helmikuuta 1927 Corbola, Rovigon maakunta – 27. maaliskuuta 2015 Corbola) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Köyhään perheeseen synyt Battaglia työskenteli nuoresta asti mitä erilaisimmissa ammateissa. Vuonna 1954 hän esitti Sophia Lorenin rinnalla yhtä pääosista Mario Soldatin melodraamassa Nainen joelta. Battaglia pääsi opiskelemaan Rooman Kokeelliseen elokuvakeskukseen ja sai ulkonäkönsä ja urheilullisuutensa ansiosta pääosia pukudraamoissa kuten Orlando e i Paladini di Francia (1958), Persian miekka (1960) ja Sodoma ja Gomorra (1962). 1960-luvulla näyttelijä erikoistui spagettiwesterneihin. Myöhemmin hän joutui esittämään etupäässä sivuosia.
Ulrik Thersner

Ulrik Thersner tai Tersner (s. 2. huhtikuuta 1779 Kirkkonummi – k. 2. syyskuuta 1828 Västerås Ruotsi) oli suomalainen sotilas, piirtäjä ja taidegraafikko, joka oli kotoisin Kirkkonummen pitäjästä Uudeltamaalta.
Thersnerin vanhemmat olivat kappalainen Mikael Tersner ja Johanna Tersner o.s. Dorph (toisten lähteiden mukaan Dorpt). Hänen puolisonsa oli vuodesta 1811 Anna Gustafva o.s. Weckman. Hän oli Ruotsin sota-akatemian jäsen, everstiluutnantti.
Thesner lähti sotilasuralle seitsemänvuotiaana, jolloin hän ryhtyi laivapojaksi ja osallistui Kustaa III:n Venäjän sotaan 1788–1790. Myös vuosien 1808–1809 Suomen sotaan hän osallistui. Hän aloitti vuonna 1817 kivipiirrosjulkaisun Sverige framstäldt i teckningar (Fordna och närvarande Sverige), josta ennen Thersnerin kuolemaa ehti valmistua 38 vihkoa. Piirrosten tekoa jatkoivat ensin muut, myöhemmin vuonna 1843 hänen tyttärensä, kirjailija Thora Johanna Ulrika Thersner (s. 1818, k. Tukholmassa 3. lokakuuta 1867). Tämän kuollessa valmiina oli 364 foliolehteä.
Kivipiirrosjulkaisun taso ei noussut kovin korkalle. Niissä jatkui vanha ranskalaisklassinen maisemagrafiikan traditio sangen kaavamaisessa muodossa.
Sergio León

Seurajoukkueura

León liittyi Real Betisin junioriakatemiaan ollessaan 15-vuotias. Ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa hän teki 27. maaliskuuta 2010 kotiottelussa Gironaa vastaan. Ottelu jäi edustusjoukkueen puolella toistaiseksi ainoaksi.
Kesällä 2013 León siirtyi Elcheen nelivuotisella sopimuksella, jossa hänet siirrettiin reservijoukkueeseen. Sieltä León lainattiin kauden 2013–2014 ajaksi Real Murciaan, mutta sai jo kolmen ottelun jälkeen kutsun takaisin emäseuraansa. Palattuaan kahden lainapestinsä jälkeen takaisin Elcheen kaudeksi 2015–2016, voitti León Segunda Divisiónin kauden maalikuninkuuden 22 osumallaan.
24. elokuuta 2016 León teki nelivuotisen sopimuksen pääsarjanousija Osasunan kanssa. Kolme päivää myöhemmin hän pelasi ensimmäisen ottelunsa maan pääsarjassa ottelussa Real Sociedadia vastaan. 22. syyskuuta 2016 hän teki ensimmäisen maalinsa joukkueessa kotiottelussa Espanyolia vastaan. 17. lokakuuta 2016 hän osui kaksi kertaa vierasvoitossa Eibaria vastaan.
1. kesäkuuta 2017 León palasi takaisin kasvattajaseuraansa Betisiin nelivuotisella sopimuksella. Hänestä maksettiin noin 3,5 miljoonan euron siirtokorvaus.
Boris Grebenštšikov

Boris Borisovitš Grebenštšikov (ven. Бори́с Бори́сович Гребенщико́в, 27. marraskuuta 1953 Leningrad) on venäläinen muusikko, neuvostoliittolaisen rock-kulttuurin uranuurtaja ja maan pitkäikäisimpiin kuuluvan rockyhtyeen Akvariumin perustajajäsen. Hänet tunnetaan yleisesti nimikirjaimillaan BG (ven. БГ).
Boris Grebenštšikov on valmistunut Leningradin valtionyliopistosta 1977 pääaineenaan soveltava matematiikka. Bob Dylan ja The Beatles olivat hänen musiikilliset esikuvansa ja pitkään tärkeimmät vaikuttajansa, mutta pian hän loi omintakeisen tyylinsä, johon on sekoittunut aineksia venäläisestä kansanlauluperinteestä, itämaisesta mystiikasta ja vaihtoehtoisesta hippikulttuurista.
Akvariumin ja samalla BG:n uran huippukausi sai lentävän lähdön Artemi Troitskin järjestämiltä Tbilisin musiikkifestivaaleilta 1980, josta hänet ja yhtye potkaistiin provokaation vuoksi ulos, ja jatkui koko vuosikymmenen – aikana, jolloin hänen edustamansa riippumaton populaarikulttuuri oli vielä virallisesti kiellettyä ja nuorison suosima musiikki levisi laittomilla nauhoilla magnitizdateilla. Ensimmäisen äänitteensä, Искушение Святого Аквариума (iskušenije svjatogo akvariuma), hän teki 1973, ensimmäisen virallisen lp-levynsä Akvarium (kokoelma kahdelta Akvariumin magizdatilta Melodijalle) 1986 ja ensimmäisen soolodealbuminsa 1989, lännessä julkaistun Radio Silence, jonka tuotti Eurythmicsin Dave Stewart, josta tuli kuitenkin floppi. Vuonna 2015 julkaistulla albumilla soittaa Ian Anderson, ja se on saanut paljon myönteistä kritiikkiä.
BG on matkustellut Intiassa, Nepalissa ja muualla Aasiassa ja kirjoittanut kirjoja. Kunnianosoituksena venäläiselle bardilauluperinteelle hän levytti albumillisen Aleksandr Vertinskin lauluja 1994. Grebenštšikov juontaa Radio Rossijalla ohjelmaansa Aerostat.
BG vierailee yhtyeineen Suomessa 7. toukokuuta 2015. Edellisen kerran Akvarium esiintyi Suomessa Joensuussa juhannuksena 1990.
William Schallert

William Joseph Schallert (6. heinäkuuta 1922 Los Angeles, Kalifornia – 8. toukokuuta 2016 Pacific Palisades, Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän työskenteli pitkällä urallaan sekä elokuvissa että televisiossa. Hän toimi Screen Actors Guildin puheenjohtajana vuosina 1979–1981 ja oli vuonna 1980 ehdolla Daytime Emmy -palkinnon saajaksi.
Elokuviin, joissa Schallert esiintyi, lukeutuvat Speedway – vauhtihullut (1968) ja Colossus – koneiden valta (1970).
Schallert opiskeli Kalifornian yliopistossa, Los Angelesissa. Hänen isänsä, Edwin Schallert, kirjoitti näyttämötaiteesta Los Angeles Timesiin. Schallert oli vuodesta 1949 naimisissa Rosemarie Diann Waggnerin kanssa. Parilla oli neljä lasta.
Amazonis Planitia

Amazonis Planitia on tasankoalue Marsissa. Se on läpimitaltaan noin 2 809 kilometriä. Se sijaitsee Tharsiksen ja Elysium Planitian välimaastossa, länteen Olympus Mons -tulivuoresta.
Helena Anttonen

Helena Tarja Marjut Anttonen (s. 2. kesäkuuta 1952 Simpele) on suomalainen ohjaaja, dramaturgi ja kirjailija, joka on toiminut myös usean eri teatterin johtajana.

Henkilöhistoria ja ammattiura

Helena Anttonen syntyi paperityöntekijä Pentti Anttosen ja siivooja Kaarina Anttosen perheeseen. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1981–1994 oli Heikki Pursiainen ja toinen vuodesta 1992 on Markku Pulli. Anttonen tuli ylioppilaaksi 1972 ja suoritti dramaturgin tutkinnon 1977. Hän oli dramaturgi MTV-teatterissa 1977–1978 ja Televisioteatterissa 1980–1982. Anttonen toimi johtajana Penniteatterissa 1983–1986, Teatteri Pienessä Suomessa 1986–1988, Kajaanin kaupunginteatterissa 1988–1995 ja Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1995–2002. Hän sai Oulun läänin taidemitalin vuonna 1995.
Tainionkosken VPK

Tainionkosken VPK on vuonna 1897 perustettu sopimuspalokunta, joka toimii täydennyspalokuntana Etelä-Karjalan pelastuslaitoksen alueella.
Vanadis (lehti)

Vanadis oli Helsingissä vuonna 1840 ilmestynyt ruotsinkielinen aikakauslehti.
Alaotsikolla Dikt och sanning ilmestynyttä Vanadisia on luonnehdittu Suomen ensimmäiseksi kulttuurilehdeksi. Carl von Burghausenin ja Henrik Gabriel Piponiuksen kahdesti viikossa julkaisema lehti sisälsi lähinnä vieraista kielistä käännettyä kaunokirjallisuutta. Se sai vain vähän toistasataa tilaajaa ja lakkasi jo puolen vuoden kuluttua.
G. Mennen Williams

Gerhard Mennen ”Soapy” Williams (23. helmikuuta 1911 Detroit – 2. helmikuuta 1988 Detroit) oli yhdysvaltalainen lakimies ja demokraattipoliitikko, joka toimi Michiganin kuvernöörinä 1949–1960 ja Yhdysvaltojen apulaisulkoministerinä 1961–1966.
Williams syntyi yhteen Keskilännen vauraimmista liikemiessuvuista, joka tunnettiin Mennen-miestentuotesarjasta. Tästä Williams sai kansan suussa lempinimen ”Soapy”. Hän valmistui Princetonin yliopistosta 1933 ja Michiganin yliopiston lakitieteellisestä tiedekunnasta 1936. Hän menestyi lakimiehenä niin hyvin, että hänet nimitettiin 1939 kotiosavaltionsa Michiganin apulaisoikeuskansleriksi. Palveltuaan toisessa maailmansodassa USA:n laivastossa Williams palasi osavaltion johtotehtäviin ja valittiin kuvernööriksi 1949 demokraattina huolimatta republikaanisesta perhetaustastaan.
Yli kymmenen vuoden kuvernöörikauden jälkeen presidentti John F. Kennedy kutsui Williamsin apulaisulkoministerikseen 1961 ja antoi tälle tehtäväksi Yhdysvaltain Afrikan-politiikan kehittämisen maanosan maiden itsenäistymisen huippuvuosina. Williams hoiti tehtävää vuoteen 1966, jolloin hän pyrki tuloksetta senaattoriksi. Presidentti Lyndon B. Johnson nimitti Williamsin suurlähettilääksi Filippiineille vuosiksi 1968–1969, minkä jälkeen hän toimi Michiganin korkeimman oikeuden jäsenenä läpi 1970-luvun ja nimitettiin sen presidentiksi 72-vuotiaana 1982. Hän jäi eläkkeelle 1986 ja kuoli kaksi vuotta myöhemmin 1988.