google/wiki40b huggingface dataset:
Helsingin Kisa-Toverit

Historia

Koripallossa HKT on pelannut koripallon SM-sarjassa 26 pelikautta, joiden aikana se voitti 504:stä ottelusta 300. Seura on voittanut viisi Suomen mestaruutta vuosina 1961–1965, viisi SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia. Koripallon Suomen cupin HKT voitti vuonna 1970. Europeleissä seura eteni parhaimmillaan puolivälieriin kauden 1963–1964 Euroopan cupissa. Tällöin se putosi jatkosta hävittyään Simmenthal Milanolle. HKT luopui SM-sarjapaikastaan 15. syyskuuta 1976 vastalauseena koripallon kaupallistumiselle.
Naisten puolella HKT on pelannut pääsarjassa neljä kautta. Vuonna 1967 seuran naisten joukkue voitti ainoan Suomen mestaruutensa. Vuonna 1966 HKT:n naiset voittivat ensimmäisen SM-mitalin, sillä naisjoukkue saavutti SM-pronssia.
Suomen koripallomaajoukkueessa Tokion olympiakisoissa 1964 oli viisi HKT:n pelaajaa: Liimot, Vartia, Laanti ja Finneman.
Koripallo ja yleisurheilu ovat lajit, joissa HKT toimii aktiivisesti nykyisinkin.
Pesäpallossa Helsingin Kisa-Toverit voitti kaksi TUL:n mestaruutta, 1932 ja 1935. Seurassa pelasi yksi kaikkien aikojen nopeimmista pesäpalloilijoista, Alpo Savolainen, sekä Ensio Vuorinen.
Hiljainen amerikkalainen (vuoden 1958 elokuva)

Juoni

Elokuvassa Audie Murphy näyttelee Saigoniin saapuvaa yhdysvaltalaista taloustieteilijää, joka rakastuu Michael Redgraven esittämän brittitoimittaja Thomas Fowlerin naisystävään. Kostoksi Fowler kertoo kommunisteille yhdysvaltalaisten ja kommunismin vastustajien välisistä asekaupoista. Greenen romaani arvostelee Yhdysvaltojen vaikutusta Kaakkois-Aasiassa, mutta elokuvaversion loppu on yhdysvaltalaismyönteisempi.
Veikko Ihamuotila

Veikko Artturi Ihamuotila (17. helmikuuta 1911 Helsinki − 2. helmikuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen agronomi, MTK:n puheenjohtaja sekä maa- ja metsätalousministeri Keijo Liinamaan virkamieshallituksessa 171 vuorokauden ajan vuonna 1975.
Agronomi Ihamuotila oli monien maa- ja metsätalouden osuustoiminnallisten järjestöjen, yritysten ja etujärjestöjen pitkäaikainen puheenjohtaja.
Hänen johdollaan Maataloustuottajain Keskusliitto (MTK) muodostui voimakkaaksi etujärjestöksi, joka pyrki takaamaan maanviljelijöille ja metsänomistajille vähintään saman ansiotulokehityksen kuin teollisuustyöntekijöille ja palveluammattien harjoittajille.
Ihamuotila oli naimisissa Anna-Liisa Koukin kanssa, ja heidän lapsensa ovat Risto Ihamuotila, Jaakko Ihamuotila, Matti Ihamuotila, joka oli valtionyhtiö Tieteen tietotekniikan keskus OY:n (CSC) ensimmäinen toimitusjohtaja vuodesta 1993 vuoteen 2004, sekä Anna-Leena Verkasalo. Lapset varttuivat Histan tilalla Nuuksiossa, jossa perhe asui. Veikko Ihamuotila kehitti Histan tilaa voimakkaasti mm. salaojittamalla kaikki tilan pellot. Kartanossa oli parhaimmillaan hänen aikanaan yli 50 lypsylehmää. Histan tila toimi silloin harjoittelutilana, jossa useat agronomit hankkivat käytännön kokemuksensa. Histan tila on edelleen Ihamuotiloiden hallussa, ja se on ollut suvun hallussa jo yli sata vuotta.
Veikko Ihamuotilalle myönnettiin vuonna 1976 ministerin arvonimi, ja seuraavana vuonna hänet vihittiin maatalous- ja metsätieteiden kunniatohtoriksi.
FDDI

FDDI (engl. Fiber Distributed Data Interface) on optisiin siirtoyhteyksiin perustuva verkko (siirtotienä valokuitu). FDDI-protokolla perustuu Token Bussiin, joka on kuin väylämainen Token Ring, ja sen perinteinen nopeus on 100 Mbit/s. FDDI on loogisesti kandennettu rengas, mutta fyysinen topologia on tähtimäinen.
FDDI:n etuina ovat suuri kaistanleveys, pieni vaimennus sekä suoja sähkömagneettisia häiriöitä vastaan. Pääasiassa sitä käytetään runkoverkkoratkaisuna, mutta se suunniteltiin kytkettäväksi suoraan työasemiin.
Ensimmäiset julkiset FDDI-kaupunkiverkot rakennettiin Suomessa 1990-luvun alussa. FDDI-verkot nykyaikaistetaan yleensä vaihtamalla ne Gigabit Ethernet -verkoiksi.
Annie-gaala 1985

Annie-gaala 1985 oli 14. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa jaettiin vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1985 parhaille animaatioiden tekijöille.

Voittajat

Voittajat lihavoituna:
Christian Knaut

Christian Knaut (16. elokuuta 1656– 11. huhtikuuta 1716) oli Halle an der Saalessa syntynyt saksalainen lääkäri, kasvitieteilijä ja kirjastonhoitaja. Kasvitieteessä hänen virallinen tekijälyhenteensä on "Knaut". Joskus sukunimi kirjoitetaan myös muotoon Knauth.
Christian Knautin vanhemmat olivat Christoph Knaut ja Barbara Viervegen. Hänen 18 vuotta vanhempi veljensä veljensä Christoph Knaut (1638-1694) oli myös Hallessa toiminut lääkäri ja kasvitieteilijä.
Suoritettuaan lukion Hallessa Christian Knaut lähti vuonna 1676 veljensä suosituksesta opiskelemaan lääketiedettä Leipzigin yliopistossa. Knaut väitteli tohtoriksi vuonna 1682 Jenan yliopistossa. Väitöskirjan otsikkona oli De fermentatione in sanguine non existente. Palattuaan Halleen Knaut ryhtyi Anhalt-Köthenin prissi Emmanuel Lebrechitin henkilääkäriksi ja palveli samaan aikaan Hallen kaupungin kirjastonhoitajana. Vuonna 1698 hän julkaisi Ballenstedtin ja Ascherslebenin kreivikuntia kuvaavan kronikan.
Christian Knautin tunnetuin kasvitieteellinen teos on Compendium Botanicum sive Methodus plantarum genuina, jossa hän julkaisi kukkivien kasvien terälehtien lukumäärään ja asentoon perustuvan luokitusjärjestelman. Hänen mukaansa nimenomaan terälehdet ja niiden lukumäärä olivat kukan ydin. Nykyaikaisen kasviluokittelun perusteiden luoja Carl von Linné nimesi kasvisuvun Knautia veljesten Christian ja Christoph Knaut mukaan.
Boonie

Booniella tarkoitetaan yleensä mustaa, oliivinvihreää tai maastokuvioista lierihattua. Boonie kehitettiin toisen maailmansodan jälkeen sotilaskäyttöön. Sitä käytettiin ensimmäisen kerran Yhdysvaltojen erikoisjoukoilla Vietnamin sodassa ja siitä lähtien monet maat ovat omaksuneet boonien käytön armeijoilleen. Boonien tarkoituksena oli korvata joissain tilanteissa kömpelö ja painava kypärä. Se myös helpotti maastoutumista tiheässä viidakossa, jossa pyöreä kypärä oli helppo havaita. Eri maissa hatulle on eri nimityksiä, esimerkiksi australiassa lierihattuja kutsutaan ns. bush hateiksi eli "puskahatuiksi".

Materiaalit

Boonien kangas on yleensä puuvillaa, mutta siihen on ommeltu nylonsäikeitä ruudukon muotoon. Tätä kangasta kutsutaan yleisnimellä Rip-Stop-kankaaksi.
Projekti 667A

Edelleenkehitelmät

Vuosina 1972–1983 veneet varustettiin uudella D-5U-laukaisujärjestelmällä ja R-27U-ohjuksin. R-27U:n kantomatka oli 3000 km ja siihen sai useampia taistelukärkiä. Päivitetyt veneet saivan mallinimen 667AU. 
Projekti 667A:sta tehtiin useita muunnoksia. K-140 muunnettiin kuljettamaan kiinteäpolttoaineista RS-16-ohjusta (SS-N-17 Snipe), joka oli Neuvostoliiton ensimmäinen kiinteäpolttoaineinen ballistinen sukellusveneohjus. Tämä projekti sai nimen 667AM "Navaga-M" ja NATO-koodin Yankee II. Ei ole selvää miksi vain yksi tällainen vene tehtiin. Se palveli kuitenkin vuoteen 1990.
Projekti 667M "Andromeda" oli yhden veneen (K-420) muunnos vuonna 1983 kantamaan risteilyohjuksia. Aseistuksena oli 12 ydinkärkistä risteilyohjusta Meteorit-M (SS-NX-24) sijoitettuna painerungon ulkopuolelle. Ohjus oli kokeellinen, lensi kaksinkertaista yliääninopeutta 5000 km matkan ja siinä oli kaksi ydinkärkeä. Ohjuksella tehtiin kokeita Barentsinmerellä joulukuusta 1983 alkaen kaikkiaan 21. Projekti kuitenkin keskeytettiin. Massiivisella ohjukselle sovitettu vene oli 153 metriä pitkä ja sai NATO-koodinimen Yankee Sidecar.

Projekti 667AT "Gruša" oli kolmen veneen, K-253, K-395, K-423, muunnos kantamaan strategista risteilyohjusta RK-55 "Granat". Lisäksi kolmen muun muunnostyötä suunniteltiin, muttei toteutettu. Veneiden keskikohdan ohjussiilo-osasto korvattiin uudella. Muunnostyö oli seurausta SALT-aserajoitussopimuksesta. Vene piteni 140 metriin ja sai NATO-koodinimen Yankee Notch.
Projekti 09774 (667АН) oli veneen K-411 "Orenburg" muunnos 1990 emälaivaksi Paltus-minisukellusveneille ja tieteelliseen tutkimukseen. Veneen pituudeksi tuli 160 metriä, joten se oli projekti 667A:n veneistä pisin. Se sai NATO-koodinimen Yankee Stretch.
K-403 "Kazan" muunnettiin vuosina 1979–1983 projekti 667AK "Akson-1" koealukseksi, joka varustettiin ohjusten sijaan radiolaitteistolla ja hinattavalla hydroakustisella laitteistolla. Se sai koodinimen Yankee Pod.
Eurovision laulukilpailu 1996

Loppukilpailu

41. Eurovision laulukilpailut järjestettiin Oslon Spektrum-hallissa 18. toukokuuta 1996. Juontajina toimivat Ingvild Bryn ja A-ha-yhtyeen solisti Morten Harket Tänä vuonna Christine Marchal-Ortiz toimi ensimmäistä kertaa Eurovision laulukilpailujen vastaavana henkilönä EBU:ssa. Vuoden erikoisuutena oli lauluesityksien edellä nähtyjen videopostikorttien lopetukset, joissa jokin edustajamaan poliitikko toivotti onnentoivotukset esiintyjille omalla kielellä. Ennen Suomen esitystä tervehdyksensä antoi silloinen eduskunnan puhemies Riitta Uosukainen.
Irlanti voitti Euroviisut jo seitsemättä kertaa, neljättä kertaa viiden vuoden sisällä, Eimear Quinnin esittämällä laululla "The Voice", joka edusti tyyliltään samanlaista etnomusiikkia kuin edellisen vuoden voittaja "Nocturne". Myös muut kärkikolmikkoon sijoittuneet laulut, Norjan "I evighet" ja Ruotsin "Den vilda" ovat myös luokiteltavissa etnomusiikiksi. Kilpailulauluista suurimmaksi listahitiksi nousi kuitenkin Iso-Britannian kahdeksanneksi sijoittunut sävelmä, Gina G:n esittämä "Ooh Aah... Just a Little Bit". Suomessa suureen suosioon nousi myös Viron edustuslaulu "Kaelakee hääl", jonka viides sija aloitti Viron menestyksekkään kauden Euroviisuissa. Portugali saavutti siihen astisen euroviisuhistoriansa parhaan saavutuksen sijoittumalla kuudenneksi. Lisäksi tämä on toistaiseksi ainoa Euroviisujen loppukilpailu, jossa Saksa ei ollut ollenkaan mukana, tosin maa oli kyllä osallistunut alkukarsintoihin, mutta karsiutui finaalista.

Suomen edustaja

Suomen euroviisukarsinnan voitti nuori iskelmälaulajatar Jasmine, joka oli juuri julkaissut ensimmäisen albuminsa, Timo Niemen sävellyksellä "Niin kaunis on taivas". Laulu sijoittui alkukarsinnassa 22. sijalle, eli pääsi viimeisenä lauluna loppukilpailuun. Finaalissa Jasminen esitys muistetaan erityisesti instrumentaaliväliosasta, jonka päälle Jasmine vahingossa lauloi. Muilta Pohjoismailta saadut yhdeksän pistettä toivat Suomelle finaalin jumbosijan. Alkukarsinta mukaan lukien Jasminen sijoitus oli 23/30.
Jaakko Kuusisto (jääkiekkoilija)

Ura

Kuusisto on Hyvinkään Jää-Ahmojen kasvatti. Hän toimi kaudella 2012–2013 seuran C-nuorten varakapteenina. Kaudella 2013–2014 Kuusisto oli Jää-Ahmojen B-nuorten paras pistemies ja syöttäjä sekä B-nuorten Suomi-sarjan karsinnoissa tehoilla 5+11=16 että B-nuorten Suomi-sarjan runkosarjassa tehoilla 11+10=21. Samalla kaudella hän jakoi seuran A-nuorten sisäisen pistepörssin voiton A-nuorten Suomi-sarjassa Erik Viikinkosken kanssa tehoilla 9+13=22.
Kaudeksi 2014–2015 Kuusisto siirtyi Hämeenlinnan Pallokerhon B-nuoriin. Hän oli joukkueen paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Eemil Laineen jälkeen tehoilla 16+29=45. Kauden 2016–2017 Kuusisto voitti A-nuorten Suomenmestaruuden. Kaudella 2017–2018 hän oli HPK:n A-nuorten paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Erkka Seppälän jälkeen tehoilla 25+33=58, joilla Kuusisto jakoi alkusarja ja runkosarja yhteenlaskettuna koko A-nuorten SM-liigan pistepörssin kolmannen sijan Bluesin Aarne Talvitien kanssa. Hänet valittiin sarjan joulukuun 2017 kuukauden pelaajaksi.
Kuusisto debytoi kaudella 2017–2018 myös HPK:n SM-liigajoukkueessa. Hän teki liigadebyyttinsä 15. joulukuuta 2017 vieraissa JYPiä vastaan, kun Kuusistolle avautui paikka HPK:n kokoonpanosta Jere Innalan, Eetu Tuulolan ja Kristian Vesalaisen ollessa alle 20-vuotiaiden MM-leirillä sekä Robert Leinon ollessa loukkaantuneena. Kuusisto merkittiin joukkueen kolmosketjun oikeaan laitaan Otto Paajasen ja Miro Ruokosen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 10.47 minuuttia. Liigauransa avausmaalin Kuusisto teki 27. helmikuuta 2018 Kalevan Palloa vastaan. Raimo Ranta valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien ykköstähdeksi. Kaikkiaan Kuusisto teki kauden aikana SM-liigassa 21 runkosarjaottelussa tehot 1+1=2. Hän edusti HPK:ta myös Spengler Cupissa, jossa Kuusisto pelasi kaksi ottelua. Hän pelasi miesten pelejä myös yhden ottelun verran lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa.
Tammikuussa 2018 Kuusisto teki HPK:n kanssa kevääseen 2020 asti ulottuvan ja yhden optiovuoden sisältävän SM-liigasopimuksen. Alkukaudella 2018–2019 hän pelasi SM-liigassa yhdeksän ottelua tehden yhden maalin. Kuusisto pelasi pääasiassa HPK:n A-nuorissa, kunnes marraskuussa 2018 seura lainasi hänet joulutaukoon asti kestävällä sopimuksella Mestis-joukkue Imatran Ketterään. Kuusisto pelasi siellä kuusi ottelua. Tammikuussa 2019 HPK lainasi hänet 15. helmikuuta asti kestävällä sopimuksella toiseen Mestis-joukkueeseen, KeuPa HT:hen. Kuusisto pelasi siellä viisi ottelua. Loppukauden hän vietti pääasiassa HPK:n A-nuorissa, mutta Kuusisto pelasi myös yhden SM-liigan playoff-ottelun. Hän voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden.
Heinäkuussa 2019 HPK ja Kuusisto purkivat sopimuksensa yhteisymmärryksessä, kun joukkueen suunnitelmista ei löytynyt hänelle pelillistä roolia. Kolme päivää myöhemmin Kuusisto siirtyi kauden 2019–2020 kattavalla sopimuksella Mestis-joukkue Jokipoikiin.
Vilhelm Modenalainen

Vilhelm Modenalainen (~1184 – 31. maaliskuuta 1251) oli italialainen uskonoppinut, joka toimi paavi Honorius III:n ja Gregorius IX:n legaattina Preussissa 1240-luvulla ja Liivinmaalla 1220-luvulla.
Liivinmaalle hän tuli paavin käskystä vuonna 1225, kun hänen edeltäjänsä Balduin Alnalainen oli ajautunut riitoihin Kalparitariston kanssa. Hänen onnistuikin selvittää monia kirkon ja ritarikunnan välisiä kiistoja, jotka koskivat muun muassa pakanoilta valloitettujen alueiden jakoa. Pysyvää ratkaisua hän ei kuitenkaan saanut aikaan. Henrikin Liivinmaan kronikka kirjoitettiin mahdollisesti selvittämään Liivinmaan historiallisia olosuhteita Vilhelmille. 1240-luvulla hän oli jakamassa muinaispreussilaisilta valloitettuja alueita Culmin, Pomeranian, Ermlandin ja Samlandin hiippakuntiin.
Prambanan

Prambanan on Indonesian suurin hindulainen temppelialue. Alue käsittää 224 temppeliä, joista suurin on Shivalle pyhitetty 47 metriä korkea rakennus . Temppelialue on kuulunut UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuodesta 1991.
Temppelin rakentajasta ei ole varmuutta, mutta se on valmistunut 800-luvun puolivälin paikkeilla. Rakentajiksi epäillään kahta Mataramin kuningasta Rakai Pikatania tai Balitung Maha Sambua. Temppelit hylättiin kuitenkin melkein heti valmistumisen jälkeen tuntemattomasta syystä.
Temppelialueen kolme merkittävintä rakennusta on pyhitetty hindujumalille. Suurin temppeli on Shivalle ja kaksi muuta Vishnulle sekä Brahmanille. Nämä temppelit on koristeltu reliefeillä, jotka esittävät otteita Ramayanasta. Temppelialue on jaettu samankeskeisiin pihoihin. Päätemppeleiden ympärillä on vielä kolme pienempää rakennusta, jotka on pyhitetty jumalten eläinmuodoille. Loput temppeleistä sijaitsivat sisäänkäyntien ja muissa aitauksissa. 
Prambanin temppelit löydettiin vuonna 1733. Ne olivat silloin raunioituneessa kunnossa keskellä kasvillisuutta. Ensimmäiset kunnostustyöt aloitettiin Prambanissa vuonna 1885 ruohon ja puskien poistamisella. Shivan temppelin uudelleenrakentaminen aloitettiin vuonna 1937. Koko alueen kunnostaminen on jatkunut koko 1900-luvun.
Jaavan vuoden 2006 maanjäristys vaurioitti pahoin temppelikompleksia ja tuotti vuosien korjaustyöt.
Lapis niger

Lapis niger (lat. musta kivi) on antiikin Rooman aikainen pyhäkkö Roomassa, Italiassa. Se mainitaan useissa Forum Romanumin kuvauksissa Rooman tasavallan ja varhaisen keisarikauden ajoilta. Pyhäkkö on Forumin ja Comitiumin välissä. Lapis niger jäi maan alle osittain keisariaikaisen rakennustoiminnan takia, osittain Rooman valtakunnan sortumisen aiheuttaman kaaoksen seurauksena, ja sen löysi uudelleen 1900-luvulla italialainen arkeologi Giacomo Boni. Pyhäkön steelassa oleva piirtokirjoitus kuuluu vanhimpiin tunnettuihin latinankielisiin teksteihin.
Pyhäkkö on peräisin joko Rooman kuningasajalta, sillä piirtokirjoituksessa mainitaan kuningas (rex), tai sitten varhaisen tasavallan ajoilta, sillä rex saattaa tarkoittaa myös rex sacrorumia, korkeaa uskonnollista virkamiestä. Jossain vaiheessa roomalaiset unohtivat pyhäkön alkuperäisen tarkoituksen, mistä johtuvat useat ristiriitaiset tarinat pyhäköstä. Roomalaiset uskoivat, että Lapis niger oli Rooman ensimmäisen kuninkaan, Romuluksen hautamonumentti; tai Romuluksen sotapäällikön Hostus Hostiliuksen, kuningas Tullus Hostiliuksen isän hauta; tai paikka, jossa Faustulus, Romuluksen kasvatti-isä kaatui taistelussa.

Pyhäkön kuvaus

Lapis niger rakennettiin kaksi kertaa. Ensimmäinen pyhäkkö oli perinteisen tyylinen, ja se purettiin ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Paikka päällystettiin mustalla marmorilla ja päälle rakennettiin toinen pyhäkkö.
Alkuperäinen versio pyhäköstä koostui ensinnäkin mustasta marmorista tehdystä steelasta, johon oli kirjoitettu vanhoja latinalaisia kirjoituksia, joilla pyhäkkö omistettiin rexille, kuninkaalle, ja langetettiin kirouksia niille, jotka uskaltaisivat häiritä pyhäkköä. Toiseksi pyhäkköön kuului alttari, jonka edessä oli kaksi jalustaa, joilla oli leijona-patsaat.
Steelassa olevassa piirtokirjoituksessa on useita mielenkiintoisia piirteitä. Aakkoset ovat vielä suhteellisen lähellä kreikkalaista kirjaimistoa, sillä teksti on ajallisesti lähellä sitä hetkeä, jolloin roomalaiset alun perin omaksuivat aakkoset kreikkalaisista siirtokunnista. Lisäksi piirtokirjoitus on kirjoitettu bustrofedon-tyylillä, eli vuorotellen oikealta vasemmalle ja vasemmalta oikealle. Monet vanhimmista latinalaisista kirjoituksista on kirjoitettu tällä tyylillä.
Arkeologiset kaivaukset osoittavat, että ensimmäiseen pyhäkköön oli sijoitettu lukuisia votiiviesineitä vaaseista patsaisiin. Kaikki esineet ovat erittäin varhaisen Rooman ajoilta, 600–400-luvuilta eaa.
Toinen pyhäkkö, joka rakennettiin puretun pyhäkön päälle ensimmäisellä vuosisadalla eaa., on paljon yksinkertaisempi. Alkuperäinen pyhäkkö peitettiin marmorilla ja ympärille rakennettiin matala valkoinen muuri. Pyhäkkö ei voinut viedä paljoa tilaa, sillä Forum Romanum oli kasvanut merkittävästi.
Christian Wilbrandt

Christian Hendhersson (Henrikinpoika) Wilbrandt (k. viimeistään 26. marraskuuta 1677 Oulu, haudattu 16. joulukuuta 1677 Vaasa) oli todennäköisesti ruotsalais- tai saksalaissyntyinen kirkkomaalari, joka vaikutti Suomessa viimeistään vuodesta 1639 alkaen. Hän oli johtava kirkkomaalari Pohjanmaalla 1600-luvun puolessavälissä.
Wilbrandt teki maalauksia muun muassa Oulun (1639 ja 1658), Kokkolan pitäjän (1640), Saloisten (1641), Hailuodon (1659) ja Pyhämaan (1667) kirkkoihin. Näistä sekä Oulun, Saloisten että Hailuodon kirkot ovat tuhoutuneet tulipaloissa, joten Pyhämaan kirkko on ainoa, jossa maalaukset ovat säilyneet. Wilbrandtin maalausten osia on löydetty myös Uudenkaarlepyyn, Vähänkyrön, Laihian ja Haukiputaan kirkoista. Haukiputaan kirkossa maalauksista on ullakolla fragmentteja, koska vesikaton lautoina on käytetty edellisen, Wilbrandtin maalaaman kirkon sisäseinälautoja.
Adam Huss

Adam Huss (s. 1. maaliskuuta 1977 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Huss nähtiin saippuasarjassa Kauniit ja rohkeat, minkä lisäksi hän on vieraillut muun muassa Everwoodissa ja CSI: New Yorkissa.
Keltalampi (Mäntyharju, pohjoinen)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 0,9 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Ylä-Rievelin–Enonveden alueeseen (14.172) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 109,1 metriä mpy.
Shōjo

Shōjo (jap. 少女, ”tyttö”, "tyttöjen") on mangan, animen ja muun japanilaisen populaarikulttuurin noin 10–17-vuotiaat tytöt käsittävä kohderyhmä.
Shōjon piirteitä ovat muun muassa liioitellut tunnereaktiot, lapsekkaat ja kauniit piirteet kuten suuret silmät, paksut hiukset ja hoikat tyttöhahmot, yksityiskohtaiset ja tyylikkäät vaatteet ja romanttisen kiinnostuksen kohteena söpöt nuoret pojat. Tyylissä korostuu suloisuus ja nuorekkuus.
Useimmat shōjotaiteilijat ovat 70-luvulta alkaen olleet naisia.
Shōjo-tyylin merkittävimmät naispuoliset taiteilijat ovat "Loistava 24" -nimellä tunnettu väljä ryhmä, johon kuuluivat Moto Hagio, Riyko Ikeda, Yumiko Oshima, Keiko Takemiya ja Riyko Yamagishi. He loivat nykyisin shõjolle tunnusomaisia tehosteita kuten esimerkiksi kukkaset, kimalle-efektit ja salamat laajentamaan hahmon tunteiden esittämistä. Ryhmä myös mursi perinteisen kuva-asettelun ja kuvaruutujen muodon. He myös hälvensivät tietoisesti sukupuolirajoja.
Shōjossa käsitellään usein sellaisia aiheita kuten rakkaus, aikuistuminen, unelmat, maailman pelastaminen sekä elämä ja kuolema. Tarinan pääjuoni voi olla minkälainen tahansa, mutta yleensä taustalla on toinen, syvällisempi juoni. Tarina voi esimerkiksi kertoa teinitytöstä, joka muuttaa uudelle paikkakunnalle. Hän on saattanut tavata jo leikki-iässä pojan ja heistä on tullut toistensa parhaat ystävät ja luotetut mutta he ovat elämän myötä joutuneet erilleen vuosiksi.
Tarinan eteneminen on aluksi suoraviivaista ja esittelee samalla päähenkilön. Myöhemmin hän ehkä tapaa pojan ja huomaa tämän olevankin lapsuudenystävä ja olleensa rakastunut tähän jo tuohon aikaan.
Päähenkilö joutuu kohtaamaan aikuistumisen ja toisen huomioon ottamisen ja samalla hänen ja muiden taustat ja niistä kumpuavat motiivit nousevat esiin. Ne voivat tuoda tarinaan syvyyttä ja useita näkökulmia päähenkilön tapaan toimia.
Melkein jokaisesta shōjo-sarjasta löytyy romantiikkaa, ja useimpien päähenkilö on samastumisen kohteeksi kelpaava teini-ikäinen tyttö.
Tarinan sivuhahmot voidaan koota siten, että lukija löytää heistä kiinnekohtia. Joitakin tyyppiesimerkkejä ovat rento, näennäisen välinpitämätön hahmo joka pohjimmiltaan on hyväsydäminen sekä hiljainen, vahvan oloinen tyttö jolla kuitenkin on jokin huolellisesti piilotettu herkkä kohtansa tai hänelle nolo salaisuus. Sivuhahmojen tehtävänä on usein tukea mutta myös näyttää päähahmolle toisenlaisia elämänmalleja ja ratkaisuja.
Tunnettuja shōjo-sarjoja ovat mm. Sailor Moon, Wedding Peach, Candy Candy, Tokyo Mew Mew, Peach Girl, Kareshi kanojo no jijō, Mermaid Melody, Kamikaze Kaitou Jeanne ja  Fruits Basket.
Laajalevikkisin shõjo - lehti on ollut Ciao jonka levikki oli 446,667 tilaajaa 2017.
Shōjoa ei pidä sekoittaa shōjoaihin eli tyttöjen välistä rakkautta käsitteleviin sarjoihin, joka on useamman eri kohdeyleisön sarjojen muodostama oma genrensä.
Toisinaan Suomessa tyyliä kuvaamaan käytetään humoristista sanaleikkiä sohjo, joka on lainattu lumen  ja veden seoksen nimestä.