Jääkarhu

Alkuperä

Jääkarhu polveutuu ruskeakarhusta. Geenitutkimuksissa jääkarhun syntymisestä on annettu erilaisia ajoituksia. Vuonna 2010 julkaistun mitokondrio-DNA:sta tehdyn tutkimuksen mukaan jääkarhu erosi ruskeakarhusta noin 150 000 vuotta sitten ja sopeutui nopeasti elämään arktisella merijäällä. Vuonna 2012 Science-lehdessä julkaistun nDNA-tutkimuksen mukaan ero tapahtui 600 000 vuotta sitten. Samana vuonna Proceedings of the National Academy of Sciences -julkaisussa julkaistun tutkimuksen mukaan ero tapahtui 4–5 miljoonaa vuotta sitten, mutta senkin jälkeen lajien välillä tapahtui risteytymistä. Vanhin tunnettu jääkarhufossiili on 110 000–130 000 vuotta vanha leukaluu.

Levinneisyys

Jääkarhuja elää Venäjän pohjoisosissa, läntisessä ja pohjoisessa Alaskassa, Kanadan arktisilla alueilla, Grönlannissa, Huippuvuorilla ja Pohjois-Siperiassa. Vuonna 2017 jääkarhuja oli yhteensä arviolta 22 000–31 000 yksilöä, joista Kanadassa 60–80 prosenttia. Populaatioita on 19, joista yksi pienenee, kaksi kasvaa, seitsemän on vakaita ja yhdeksästä ei ole riittävästi tietoja.
Viime jääkaudella ja sen jälkeisinä kylminä aikoina jääkarhun levinneisyys oli nykyistä laajempi. Esihistoriallisten jääkarhujen jäänteitä on löydetty esimerkiksi Ruotsista ja Tanskasta. Lajin arvellaan eläneen tuolloin myös Suomessa, vaikkakaan asiasta ei ole varmoja todisteita.
Alaskan ABC-saarilla elää jääkarhujen ja ruskeakarhujen risteymäpopulaatio. Se syntyi, kun urospuoliset ruskeakarhut uivat saarille mantereelta ja parittelivat naaraspuolisten jääkarhujen kanssa.

Ruumiinrakenne

Ruumiinrakenteeltaan jääkarhu on muita karhuja pidempi ja hoikempi vedessä liikkumisen helpottamiseksi. Jääkarhut ovat pituudeltaan runsaasta kahdesta metristä jopa 2,8 metriin, ja niiden säkä yltää 120 senttimetristä 150 senttimetrin korkeuteen. Häntä on noin 18 senttimetrin pituinen. Naaraat painavat 175–300 kilogrammaa ja urokset 350–700 kilogrammaa, vaikkakin suurimmat yksilöt voivat painaa jopa yli 800 kilogrammaa. Jääkarhun nahka on musta, karvat ovat kirkkaita (eli niissä ei ole lainkaan pigmenttiä), vaikka näyttävätkin valkoisen eri sävyiltä. Karvat ovat putkilomaisia ja ne heijastavat ja imevät auringonvaloa taittaen sen valkoisen väriseksi. Silmät, kirsu ja kynnet ovat tummat. Jääkarhun etuvarpaiden välissä on räpylämäiset poimut ja pitoa jäällä parantavia ihonystyröitä polkuanturoissa.
Luonnossa jääkarhut elävät noin 30 vuotta, vankeudessa pidempäänkin. Vanhin oli Detroitin eläintarhan Doris (1948–1991), joka saavutti 43 vuoden ja kahdeksan kuukauden iän.

Ravinto

Jääkarhu käyttää ravinnokseen pääasiassa hylkeitä. Niiden puuttuessa se syö myös muita eläimiä. Joskus harvoin jääkarhu saalistaa myös sitä jopa puolta painavampia mursuja, mieluiten nuoria tai haavoittuneita, ja nuoria maitovalaita näiden hengitysaukoilta. Useimmat arktisen alueen maaeläimet juoksevat jääkarhua kovempaa ja merieläimet ovat sitä ketterämpiä vedessä. Jään ja veden rajapinta onkin jääkarhun ominta saalistusmaastoa. Jäällä se lähestyy saalistaan hiipimällä ja hyökkää päästyään noin 10 metrin etäisyydelle. Jääkarhu vaanii usein hylkeiden jäässä olevien hengitysreikien kohdalla. Se voi olla käytännöllisesti katsoen liikkumatta useita tunteja. Kun hylje nousee hengittämään, puree karhu sitä päähän tai yläruumiiseen ja kiskoo sen jäälle.
Keväisin erityisesti naarasjääkarhut etsivät hylkeiden poikaspesiä lumesta. Jos karhu kuulee hylkeen tai kuutin olevan pesässä, se nousee äänettömästi takajaloilleen ja koettaa murskata pesän paksun lumisen katon. Aina tämä ei onnistu kerralla, ja saalis voi päästä pakenemaan. Joskus jääkarhu ja naali saalistavat yhdessä. Kun naali havaitsee paremmalla hajuaistillaan hylkeenpesän, se kiinnittää jääkarhun huomion löytöönsä. Jääkarhu jättää pesään kaivauduttuaan yleensä osan saalistaan syömättä ja näin myös napakettu saa ravintoa. Täysikasvuisilla jääkarhuilla on tapana usein syödä ainoastaan energiapitoinen rasva, kasvavat tarvitsevat myös lihan sisältämän proteiinin.

Uhat

Jääkarhu on uhanalaisuusluokituksessa arvioitu vaarantuneeksi.
IUCN lisäsi jääkarhun vuonna 2007 uuteen uhanalaisten lajien luetteloon.
Vuonna 1973 Kanada, Yhdysvallat, Tanska, Norja ja silloinen Neuvostoliitto allekirjoittivat sopimuksen jääkarhun pyyntirajoituksista ja elinympäristön suojelusta. Elinympäristön saastuminen saattaa haitata jääkarhujen lisääntymistä ja aiheuttaa jääkarhuissa epämuodostumia.
Jääkarhujen kohtalo on ollut laajasti esillä ilmastonmuutoskeskustelun yhteydessä, jolloin lajin kohtalosta on esitetty alarmistisia puheenvuoroja.
Ilmastonmuutoksesta johtuvasta arktisen merijään sulamisesta on ennustettu ongelmia jääkarhuille, jotka saalistavat riistansa jäällä. Riittävä kylmyys on edellytys myös niiden lisääntymiselle, sillä jääkarhuemo synnyttää poikasensa talvella lumeen kaivamaansa luolaan.
Vuonna 2005 tutkijat havaitsivat hukkuneiden jääkarhujen määrän lisääntyneen. Vaikka jääkarhut ovat hyviä uimareita, ovat etäisyydet ahtojäälauttojen välillä joskus liian suuria lauttojen sulaessa napa-alueiden ilmaston lämmetessä. Vuonna 2006 Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteli jääkarhun lajeihin, joita uhkaa sukupuutto, perusteina ennusteet joiden mukaan jääkarhujen määrä vähenee 50–100 vuodessa 50–100 prosenttia.
Vuonna 2005 Maailman Luonnonsäätiö WWF:n varoitti että jääkarhut voivat kuolla sukupuuttoon 20 vuodessa.
Toisissa arvioissa, esim. Arktiselle neuvostolle 2004 esitetyssä arvioissa jääkarhun on sanottu kuolevan sukupuuttoon sadassa vuodessa.
Vuoden 2006 tutkimuksen mukaan jääkarhujen vaikeutunut ruoansaanti on johtanut kannibalismitapauksiin jääkarhujen keskuudessa.
Kansainvälisen luonnonsuojeluliitto IUCN:n vuonna 2015 julkaiseman ennusteen mukaan jääkarhujen määrä uhkaa vähentyä yli 30 prosentilla vuoteen 2050 mennessä. Vähenemisen tärkeimpiä syitä ovat ilmaston lämpeneminen ja öljynetsintä arktisella alueella. Toisaalta suojelun parantuminen on kasvattanut joitakin jääkarhupopulaatioita. 
Uhka-arvioihin on suhtauduttu myös skeptisesti, ja joidenkin arvioiden mukaan jääkarhujen määrä on moninkertaistunut viime vuosikymmeninä. 1970-luvulla, jolloin lajin suojelu aloitettiin, jääkarhuja arvioitiin olevan 5 000 yksilöä, mutta vuonna 2017 jääkarhujen määräksi on arvioitu yli 25 000 yksilöä. Vanhat arviot tosin perustuvat epävarmoihin metsästäjien ja tutkimusmatkailijoiden kertomuksiin.

Uskomuksia

Eskimot kunnioittivat suuresti Nanukia, jääkarhua. Sitä pidettiin älykkäänä, vahvana ja lähes ihmismäisenä. Tarussa kerrotaan kummallisista pystyssä kävelevistä ja puhuvista, igluissa asuvista jääkarhuihmisistä.

Jääkarhu symboliikassa

Jääkarhusta on tullut 2000-luvulla eräs tunnetuimmista ilmastonmuutoksen symboleista. Myös Kanadan luoteisterritoriot käyttää sitä symbolinaan. Jääkarhu oli yksi vuoden 2014 talviolympialaisten kolmesta maskotista.

Jääkarhun ja ihmisen kohtaaminen

Biologi James Wilderin mukaan vuosien 1870–2014 välillä jääkarhujen on tilastoitu tappaneen koko arktisella alueella yhteensä 20 ihmistä kaikkiaan 73 hyökkäyksessä. Kanadan Nunavutin territorion hallinnon vuonna 2018 julkaiseman raportin mukaan alueen kasvanut jääkarhukanta oli alkanut muodostaa aiempaa suuremman vaaran paikallisille inuittiyhteisöille.
On väitetty, että jääkarhu on suurista petoeläinlajeista ainoa, joka ei luontaisesti pelkää ihmistä.

Eläintarhat

Jääkarhuja on useissa maailman eläintarhoissa. Korkeasaaren eläintarhassa on ollut ainakin 1890-luvulta 1980-luvun alkuun asti jääkarhuja, mutta nykyään Suomessa voi nähdä eläviä jääkarhuja vain Ranuan eläinpuistossa.