google/wiki40b huggingface dataset:
MultiFinder

MultiFinder on Mac OS -käyttöjärjestelmien laajennus, joka mahdollistaa yhtäaikaisen moniajon. Se esiteltiin ensimmäisen kerran vuonna 1988, System Software 5:ssä, ja se yleistyi System Software 6:n myötä. Se oli yksi merkittävimmistä uudistuksista Mac OS -sarjaan, koska aikaisemmat versiot olivat pystyneet ajamaan vain yhtä ohjelmaa kerrallaan, vaikka usean ohjelman pitäminen auki yhtä aikaa olikin mahdollista Switcher -ohjelman avulla. System 7 -käyttöjärjestelmässä MultiFinder kuului pakettiin. Se oli järjestelmän osa aina Mac OS X:ään asti.
MultiFinder toimii jakamalla prosessoriajan sovellusten kesken. Ohjelmat voivat myös ilmoittaa MultiFinderille tarvitsemansa muistin määrän, jotta MultiFinder osaa jaa sen parhaalla tavalla.

Ennen MultiFinderia

Ensimmäisessä Macintosh-tietokoneessa vuodelta 1984 oli hyvin rajoitettu määrä muistia (128 Kt), eikä siinä sen takia ollut moniajoa. Ennen MultiFinderia olikin siksi jonkinlaisia moniajojärjestelmiä.

Desk Accessories

Ensimmäisessä Macintoshissa oli Desk Accessories -niminen apuohjelmajärjestelmä, jota pystyttiin ajamaan yhtä aikaa muiden ohjelmien kanssa. Tällaisten apuohjelmien toiminta oli kuitenkin hyvin rajoitettua, koska ne eivät voineet käyttää kovin paljon RAM-muistia. Apple ei kovin paljon painottanut tämän ominaisuuden kehitystä, vaikka se oli melko suosittu, mikä opastikin ohjelmoijia luomaan moniajojärjestelmiä.

Switcher

Apple julkaisi vuonna 1986 Mac Plus -tietokoneen, jossa oli 1 Mt RAM-muistia. Näinkin suuri määrä muistia oli hyvä pohja moniajolle, jonka toteutti ensimmäisen kerran Andy Hertzfeld, Switcher -ohjelmallaan. Kyseinen ohjelma julkaistiin vuonna 1985. Se jakoi muistin pienempiin osiin, joihin sitten voitiin ladata ohjelmia. Käyttäjä pystyi vaihtamaan ohjelmaa valikkorivillä olevan pienen painikkeen avulla. Ohjelmaa vaihdettaessa nykyinen ohjelma liukui vaakasuunnassa pois näytöltä ja valittu ohjelma liukui sisään. Ohjelmat eivät vaatineet mitään erityismuutoksia toimiakseen Switcherin kanssa. Switcher ei kuitenkaan varsinaisesti ajanut ohjelmia yhtä aikaa, sillä passiiviset ohjelmat eivät suorittaneet mitään toimintoja, mutta niiden muisti pysyi samana. Aktivoidessa suoritusta jatkettiin samasta kohdasta, mihin oli lopetettu.
Vujadin Boškov

Pelaaja

Keskikentällä pelannut Boškov edusti valtaosan pelaajaurastaan FK Vojvodinaa, jossa parhaimmiksi saavutuksiksi jäivät toinen sija Jugoslavian cupissa vuonna 1951 ja ykkösliigassa vuonna 1957. Vojvodinasta Boškov siirtyi yhdeksi kaudeksi Italiaan Sampdorian riveihin.
Maajoukkuetasolla Boškov kuului vuonna 1952 Helsingin kesäolympialaisissa hopeaa voittaneeseen Jugoslavian olympiajoukkueeseen. Hän pelasi myös vuosien 1954 ja 1958 MM-kilpailuissa.

Valmentaja

Boškov aloitti valmentajanuransa Sveitsissä Young Boysin pelaaja-valmentajana. Sveitsistä hän palasi kasvattajaseuraansa Vojvodinaan ja valmensi seuran edustusjoukkuetta seitsemän kauden ajan vuosina 1964–1971 saavuttaen yhden Jugoslavian liigamestaruuden. Sittemmin hän loi pitkän kansansainvälisen valmennusuran ulkomailla valmentaen joukkueita Alankomaiden, Espanjan, Italian ja Sveitsin pääsarjoissa.
Real Madridin Boškov valmensi Espanjan pääsarjan Primera Divisiónin ja Espanjan cupin kaksoismestaruuteen kaudella 1979–1980 sekä kauden 1980–1981 Euroopan cupin loppuotteluun, jossa Liverpool oli vahvempi. Suurimmat ansionsa hän saavutti kuitenkin Sampdoriassa. Joukkue voitti hänen johdollaan Italian cupin vuosina 1988 ja 1989, Cup-voittajien cupin vuonna 1990 ja Serie A:n mestaruuden vuonna 1991. Hän luotsasi joukkueen lisäksi vuonna 1989 Cup-voittajien cupin ja vuonna 1992 Euroopan cupin loppuotteluun, mutta molemmilla kerroilla Barcelona vei voiton.
Boškov toimi myös Jugoslavian jalkapallomaajoukkueen valmentajana. Vuosina 1966 ja 2001 hän jakoi pestin muutaman muun valmentajan kanssa ja vuosina 1971–1973 ja 1999–2000 hän toimi yksin päävalmentajana. Vuoden 2000 EM-kilpailuissa Boškovin valmentama Jugoslavia ylsi puolivälieriin.
Bruce Arena

Ura

Arena aloitti valmentajauransa 1970-luvulla yliopistotasolla. Hän valmensi Virginian yliopiston jalkapallojoukkuetta 18 vuoden ajan ja johdatti sen viiteen NCAA:n mestaruuteen. Arenan ottelutilasto yliopistovalmentajana on 295 voittoa, 32 tasapeliä ja 58 tappiota. Hänen valmennettaviinsa Virginiassa lukeutui useita pelaajia, jotka nousivat sittemmin tärkeään rooliin Yhdysvaltain maajoukkueessa, muun muassa Claudio Reyna, Jeff Agoos, John Harkes, Tony Meola ja Richie Williams.
Arena jätti Virginian yliopiston ja siirtyi ammattilaisseura D.C. Unitedin päävalmentajaksi vuonna 1996. Hän johdatti seuran Major League Soccerin, vuonna 1996 aloittaneen Yhdysvaltojen uuden jalkapallon pääsarjan, mestaruuteen (MLS Cup) kahdesti, vuosina 1996 ja 1997, ja hänet valittiin liigan vuoden valmentajaksi toisen mestaruuskauden päätteeksi. D.C. United pelasi MLS Cupin loppuottelussa myös vuonna 1998, mutta seura hävisi mestaruuden tuolloin Chicago Firelle, jonka päävalmentajana toimi Bob Bradley, Arenan entinen apuvalmentaja Virginian yliopistossa ja D.C. Unitedissa.
Arena palkattiin Steve Sampsonin seuraajaksi Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana lokakuussa 1998 maan menestyttyä sitä ennen heikosti Ranskan MM-kisoissa kesällä 1998. Arena toimi maajoukkueen peräsimessä vuoteen 2006 saakka ja hän on näin Yhdysvaltain maajoukkueen historian toiseksi pitkäaikaisin päävalmentaja. Arena valmensi maata kaksissa jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa, Japanin ja Etelä-Korean kisoissa 2002, joissa Yhdysvallat eteni aina puolivälieriin saakka (maan paras MM-sijoitus sitten vuoden 1930), ja Saksan kisoissa 2006, joissa maa jäi alkulohkonsa hännille. Arenalla on hallussaan eniten voittoja Yhdysvaltain joukkueen päävalmentajana ja hän on johdattanut maan sen historian parhaalle sijalle FIFA-rankingissa (4. sija).
Maajoukkuepestin jälkeen Arena palkattiin Red Bull New Yorkin päävalmentajaksi. Hän ehti valmentaa newyorkilaisseuraa puolitoista vuotta, kunnes hän erosi loppusyksystä 2007. Arena ilmoitti lopettamisestaan New Yorkin hävittyä välierissä New England Revolutionille. 
Arena palasi valmennustehtäviin elokuussa 2008, kun MLS-seura Los Angeles Galaxy palkkasi Arenan uudeksi päävalmentajakseen. Arenan johdolla Galaxy voitti kolme MLS Cupin mestaruutta ja oli neljästi MLS-liigan läntisen konferenssin mestari. Hänet valittiin myös kahdesti MLS:n vuoden parhaaksi valmentajaksi. Arena jätti Galaxyn päävalmentajan tehtävät marraskuussa 2016 ja palasi Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi kymmenen vuoden tauon jälkeen.
Ennen valmentajauraansa Arena oli jalkapallomaalivahti ja hän sai tililleen myös yhden ottelun maansa maajoukkueessa; hän oli kentällä vuonna 1973 ystävyysottelussa Israelin maajoukkuetta vastaan.
J. Holopainen

Frans Jalmar (Hjalmar) Holopainen (21. marraskuuta 1889 Kuopio – 3. helmikuuta 1956 Juva) oli suomalainen proviisori ja näytelmäkirjailija.
Holopaisen vanhemmat olivat vaakamestari Johan Holopainen ja Lovisa Hyrk. Hän oli naimisissa vuodesta 1917 Helmi Fredrika Holopaisen kanssa.
Holopainen valmistui farmaseutiksi 1911 ja proviisoriksi 1917.
Réaumur-asteikko

Réaumur-asteikko (yksikön tunnus °Ré, °Re tai °R) on ranskalaisen René de Réaumur vuonna 1730 esittelemä lämpötila-asteikko. Asteikko on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat veden jäätymispiste ja kiehumispiste. Näille pisteille hän antoi lämpötilat 0 °Ré ja 80 °Ré. Koska lämpötilat mitataan veden jäätymispisteen suhteen, kutsutaan sitä suhteelliseksi asteikoksi. Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla. 
Asteikko oli käytössä erityisesti Ranskassa (1790 saakka, jolloin valittiin tilalle celsiusaste), Saksassa ja Venäjällä, mutta ei ole käytössä enää kuin juustontuotantoaloilla Italiassa ja Sveitsissä.

Historiaa

Réaumur ylenkatsoi saksalaisia mittareita ja Fahrenheitin kokemuksia ja valitsi aluksi mittareidensa nesteeksi tislatun alkoholin. Koska alkoholi kiehuu ennen veden kiehumista, käytti hän lopulta veden ja alkoholin 20 %:n seosta, joka laajeni tasan 8 % veden referenssipisteiden välissä. Kun 1 000 tilavuusyksikön neste laajeni 1 080:n suuruiseksi, päätti hän valita asteikoiksi 0 °Ré veden jäätymispisessä ja 80 °Ré veden kiehumispisteessä. Veden jäätymispiste on vaikeampi todeta tarkasti kuin jään sulamispiste, mikä johti asteikon laadinnassa epätarkkuuksiin. Kun mittari oli lisäksi avoin eli sen oli yhteydessä ilman kanssa, ja kun vielä veden kiehumispiste vaihteli ilmanpaineen mukaan selvästi, mitä Réaumur ei huomioinut, oli määrittelyssä tehty useita virheitä. Näistä virheistä Fahrenheit oli jo varoittanut mittarintekijöitä. Ohjeiden mukaan valmistettujen mittareiden mittausarvot erosivatkin toisistaan hieman.
Vuonna 1799 Johann Heinrich Lambert luokittelikin kolme erilaista Réaumur-mittaria: Réaumurin ohjeiden mukaan valmistetut mittarit, Réaumur-asteikolla varustetut elohopeamittarit ja muut Réaumur-asteikolliset mittarit. Mittareita valmistivat useat artesaanit. Heitä olivat muun muassa Abbé Nollet (1732 alkaen), Tobias Mayer, Boissier de Sauvages ja Brisson. Viimeksi mainittu käytti ohjeiden vastaisesti jään sulamispistettä ensimmäisenä referenssipisteenään ja toiseksi pisteeksi hän valitsi ruumiinlämmön, jonka arvoksi hän asetti 32,5 Brisson-astetta. Abbé Soumille kehitti mittarista neliosaisen, jossa jokainen lämpömittari mittasi omaa aluettansa: −20 °Ré − 0 °Ré, 0 °Ré − 20 °Ré, 20 °Ré − 40 °Ré ja viimeinen 40 °Ré − 60 °Ré. Asteikon välit olivat tuuman pituiset ja mahdollistivat pikkutarkan lämpötilaseurannan. Mittarien kiehumispisteen referenssipiste standardoitiin myöhemmin niin, että vaadittiin ilmanpaineen olevan normaalin.
Cova Liman alue

Cova Liman alue on yksi Itä-Timorin kolmestatoista hallinnollisesta alueesta. Sen pääkaupunki on Suai. Alueen pinta-ala on 1 230 km² ja vuoden 2010 väkiluku oli 59 455.
Sven Segerstråle

Sven Gustaf Segerstråle (9. elokuuta 1899 Porvoon maalaiskunta – 24. joulukuuta 1994 Kauniainen) oli suomalainen eläintieteilijä ja meribiologi. Hän sai professorin arvon 1961.
Segerstråle väitteli filosofian tohtoriksi 1939. Hän toimi 1929–1944 biologian ja maantiedon opettajana Tölö svenska samskolassa ja 1926–1969 Suomen tiedeseuran vesibiologisessa laboratoriossa (vuodesta 1955 Merentutkimuslaitoksen biologinen osasto), vuodesta 1944 sen johtajana. Vuosina 1940–1967 hän työskenteli Helsingin yliopiston eläintieteellisessä museossa, vuodesta 1958 yleisen osaston kustoksena. Hän teki uraauurtavaa tutkimusta Itämeren synnystä, suolapitoisuuden merkityksestä kasvi- ja eläinkunnalle sekä merilajien levinneisyydestä. Hän tutki Suomen merenrantaeläimistöä ja vesien eläimistön jääkautista historiaa.
Hän julkaisi biologian oppikirjan Det underbara livet (1949, käännetty useille kielille, suom. Ihmeellinen elämä), sekä uskonnonfilosofisen teoksen Elämän arvoitus (1968), joka herätti keskustelua Segerstrålen puolustaman luomisteorian vuoksi.
Hänen veljensä oli Lennart Segerstråle ja sisarensa Solveig von Schoultz.
Andientapakulo

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 10–12 cm ja sen höyhenpuku on pääosin tummanharmaa. Sen olomuoto on peukaloismainen, sillä se pitää lyhyttä pyrstöään pystyssä ja mieluummin juoksee maassa kuin lentää.

Esiintyminen

Andientapakulot elävät Chilen keskiosista ja Argentiinan länsiosista Tulimaahan noin 453 000 neliökilometrin laajuisella alueella.

Elinympäristö

Lajin elinympäristöä on yleensä jonkin vesistön tuntumassa kasvavien metsien alikasvos.

Lisääntyminen

Katettu pesä on rakennettu sammalista, jäkälistä ja juurikuiduista. Naaras munii kaksi tai kolme munaa.

Ravinto

Ruokavalio koostuu hyönteisistä ja muista pienistä selkärangattomista.
Lapsivuodepsykoosi

Lapsivuodepsykoosi (psychosis puerperalis, puerperaalipsykoosi) on alle kuukauden kuluessa synnytyksestä alkava synnyttäneen äidin psyykkinen häiriö.
Harjapallokala

Ulkonäkö ja koko

Harjapallokala kasvaa noin kahdeksan senttiä pitkäksi. Se muistuttaa paljon punapyrstöpallokalaa, sillä molemmilla on punaiset silmät. Harjapallokala voi vaihtaa väriä mielialan ja ympäristönsä mukaan. Koiras ja naaras ovat niin erinäköisiä, että niitä on pidetty eri lajeina. Koiraan selässä on ruskealla pohjalla keltaisia juovia, pyrstö on sinisävyinen ja siinä on valkea reunus. Uhittelevat tai kosiskelevat koiraat väläyttelevät punaista tai oranssinsävyistä vatsapuolta. Naaras on päältä tasaisen ruskea, vatsapuolelta lähes valkea.

Alkuperä

Harjapallokala elää Indokiinassa, Malesiassa ja Indonesiassa hitaasti virtaavissa jokivesissä.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Harjapallokala on reviiriään pyydystävä, yksin elävä kala. Akvaariossa se pysyy rauhallisimpana, kun kasvitiheiköt estävät sitä näkemästä muita kaloja liian usein. Silti kala pitäminen seura-akvaariossa ei aina onnistu.
Harjapallokala on ainoa sukunsa lajeista, jonka tiedetään kuteneen akvaariossa. Soidinmenot el värien väläyttely kestää jonkun aikaa. Mäti ja maiti lasketaan alustalle kuten jaavansammaltiheikölle. Kun mäti on hedelmöitetty, koiras ajaa naaraan kauemmaksi ja puolustaa mätipesää poikasten kuoriutumiseen asti eli noin kolme päivää.

Ravinto ja vesiolot

Harjapallokala elää jokivedessä, jonka pH on 6,5 - 7 ja kovuutta kuvaava dH 3 - 10. Nitraatti, nitriitti ja ammoniakki ovat sille haitaksi pieninäkin pitoisuuksina. Se syö eläinplanktonia, nilviäisiä ja äyriäisiä. Akvaariossa sille kelpaavat yleensä pakasteruoat kuten krillit. Sen ruokavaliossa ei tarvitse olla yhtä paljon kovia osia kuin suurikokoisemmila pallokalalajeilla, sillä harjapallokalan hampaat eivät yleensä kasva ongelmallisen pitkiksi.
Pauli Siitonen

Pauli Siitonen (s. 3. helmikuuta 1938 Simpele) on entinen suomalainen maastohiihtäjä. Ammatiltaan hän oli poliisi ja hänen edelleenkin edustamansa seura on Helsingin Poliisi-Voimailijat. Pitkän matkan hiihtoihin erikoistunut Siitonen voitti Vasaloppetin vuonna 1973, Finlandia-hiihdon  vuosina 1976–1980 sekä Saksassa käytävän König-Ludwig-Lauf-kilpailun vuosina 1974, 1976–1979 ja 1981.
Siitosta pidetään hiihdon luistelutyylin kehittäjänä. Hän oppi tyylin seuratoveriltaan Alpo Virtaselta Helsingin Poliisi-Voimailijoista. Kerran jäätyään kärjestä hän lepuutteli puutuneita jalkojaan ja otti hiihdossaan Virtasta matkien sivuaskelia – eli luisteli. Hän ällistyi vauhdista ja voitti kyseisen hiihdon. Siitonen kiersi 1970-luvulla paljon ultrapitkien matkojen hiihtokisoja Keski-Euroopassa ja niinpä saksaksi luistelutyyli tunnettiin pitkään nimellä Siitonen-schritt.
Pro Urheilu -palkinnon Siitonen sai vuonna 2009.
Tyynysjärvi

Maantiede

Lähes ovaalin muotoisen järven pinta-ala on 8,3 hehtaaria ja sen halkaisija on 400 metriä. Järveen laskee ympäristön peltojen ojia ja sen luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkuunsa 300 kilometriä pitkä laskuoja, joka yhtyy Kortejärveen laskevaan kokoomaojaan.
Järven rantaviiva on 1,1 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin peltoa, metsäistä suota ja moreenikumpu. Kummulla on neljä loma-asuntoa, joille johtaa tiet Kortejärven ja Lehtikulman kylistä.

Historiaa

Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Tynyjärvi".
Jouko Linjama

Jouko Sakari Linjama (s. 4. helmikuuta 1934 Kirvu) on suomalainen säveltäjä. Hänen isänsä oli Jaakko Linjama.
Linjama toimi Tuusulan seurakunnan kanttori-urkurina vuosina 1964–1997 ja hän on säveltänyt soittimelleen muun muassa konserton (1971). Hänen tuotantoonsa kuuluu myös kuoromusiikkia, kuten Missa de Angelis (1969) ja Suomalainen requiem (1998). 
Linjaman 70-vuotissyntymäpäivän aikoihin vuonna 2004 sai kantaesityksensä hänen lastenoopperansa Suomalainen Tapiiri.

Elämä ja ura

Jouko Linjama opiskeli Sibelius-Akatemiassa kirkkomusiikkiaineiden lisäksi sävellystä Aarre Merikannon ja Joonas Kokkosen johdolla. Helsingin yliopistossa hän opiskeli samoihin aikoihin musiikkitiedettä ja kirjallisuutta. Sävellysopintojaan hän jatkoi 1962–1964 Kölnin musiikkikorkeakoulussa opettajinaan Bernd Alois Zimmermann ja Gottfried Michael Koenig. Syksyllä 1963 hän osallistui Karlheinz Stockhausenin sävellysseminaariin Kölner Kurse für Neue Musik. 
Jouko Linjama toimi vt. kanttorina Nummi-Pusulassa 1960–1961, naapurikunnassa Nummella 1961–1962 ja ulkomaanopintojen jälkeen yli kolme vuosikymmentä Tuusulan seurakunnan kanttorina.

Musiikki

Jouko Linjaman teokset ovat syntyneet usein sävellyskilpailujen innoittamina. Hän on voittanut ensimmäisen palkinnon seitsemässä Suomen ja Pohjoismaiden sävellyskilpailussa. Linjaman kirkkomusiikkituotanto on palkittu Suomen kirkon sävellyspalkinnolla. 
Kölnissä Linjama vieraantui vallitsevasta sarjallisuudesta ja löysi Anton Webernin musiikin yhteydet renessanssin polyfoniaan. Toimiessaan opiskeluaikana Helsingin katolisen kirkon urkurina Linjama kiinnostui gregoriaanisesta koraalista. Gregoriaanisia vaikutteita on kuultavissa esimerkiksi kuoromessussa Missa de Angelis ja urkumessussa Missa Cum jubilo.
Urkuteosten lisäksi Linjama on säveltänyt oratoriomaisia teoksia, kuten Suomen Kansallisoopperan tilaama kamariooppera Suomalainen Tapiiri. Linjaman tuotantoon kuuluu myös kuoro- ja yksinlaulusarjoja sekä kaksi jousikvartettoa.
Limingan taidekoulu

Limingan Taidekoulu on Suomen vanhimpia suomenkielisiä kansanopistoja. Se perustettiin vuonna 1892 Liminkaan. Virallinen nimi on Limingan Kansanopisto, ja tarkennukseksi lisätään Taidekoulu, jotta oppilaitoksen erityisluonne tulisi esiin.
Alkuun yleissivistävä oppilaitos perustettiin parantamaan Oulun ulkopuolella asuvien pohjoispohjalaisten sivistystasoa ja lukutaitoa. Limingan kansanopistossa on sen historian aikana ollut monenlaisia opetusohjelmia. Kansanopisto alkoi muotoutua taidekouluksi Rolf Siilasvuon aikana 1960-luvulla. Nykyään se on kuvataiteen, sarjakuvan ja valokuvauksen opetuspaikka. Kouluun pääsee vapaasti, ja se toimii esimerkiksi valmistautumispaikkana taidekoulujen pääsykokeisiin. Koulussa on lukukausimaksu, joka sisältää majoituksen, opetuksen ja ruoat.
Koulua ylläpitää Limingan Kansanopiston Kannattajayhdistys ry. Nykyinen rehtori on Ari Karvonen.
Tommi Nikunen

Tommi Antero Nikunen (s. 10. joulukuuta 1973 Kouvola) on suomalainen mäkihyppyvalmentaja ja nykyään Lahden Golfin toimitusjohtaja.
Nikunen toimi Suomen yhdistetyn B-maajoukkueen mäkihyppyvalmentajana vuosina 1998–2000, yhdistetyn A-maajoukkueen mäkihyppyvalmentajana vuosina 2000–2002 ja Suomen mäkihypyn A-maajoukkueen päävalmentajana vuosina 2002–2008. Hän aloitti Lahden Hiihtoseuran toiminnanjohtajan tehtävässä 1. heinäkuuta 2008.
Nikusen valmentajakausien aikana Suomi muun muassa voitti joukkuemäen maailmanmestaruuden Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2003 sekä yhdistetyn joukkuekilpailun olympiakultaa Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002.
Tommi Nikunen oli kansallisen tason mäkihyppääjä. Hän edusti Lahden hiihtoseuraa ja osallistui neljä kertaa maailmancupin osakilpailuun Lahdessa. Hän lopetti hyppyuransa vuonna 1993.
Nikunen oli naimisissa Miss Suomi -finalistina tunnetun Miia Lakkiston kanssa 2007–2013.
Symbiootti (sarjakuvat)

Symbioottien ensiesiintyminen

Hämähäkkimies sai Salatuissa Sodissa itselleen mustan avaruuspuvun, joka oli hänelle hyvinkin hyödyllinen. Se kehitti Hämähäkkimiehelle loputonta seittiä, pystyi muuntautumaan siviilivaatteiksi Peterin (Hämähäkkimiehen) päälle, mutta lopulta se paljastuikin loiseksi. Ihmenelosten Reed Richardsin avulla se saatiin irrotettua Hämähäkkimiehestä. Se yritti sulautua vielä Hämähäkkimiehen kanssa, mutta hän voitti sen kirkonkellon kovan äänen avulla. Symbiootti vahingoittui vakavasti.
Camille Claudel

Elämä

Aisnen departementissa Koillis-Ranskassa vuonna 1864 syntynyt Camille Anastasia Kendall Maria Nicola Claudel kasvoi sisarussarjan vanhimpana, perheen esikoisen Charles-Henrin kuoltua vuotta aiemmin vain muutaman viikon ikäisenä. Pikkusisar Louise syntyi helmikuussa 1866 ja myöhemmin runoilijana tunnetuksi tullut Paul kesällä 1868. Lasten äiti oli nimeltään Louise-Athanaïse, omaa sukua Cerveaux, ja isä oli rahoitusalalla työskennellyt Louis-Prosper Vivenne Claudel.
Perhe muutti pian Camillen syntymäpaikasta läheiseen Villeneuve-sur-Fèren kylään ja edelleen pieneen Nogent-sur-Seinen kaupunkiin, jossa lahjakas tytär otti ensimmäiset askeleensa taiteilijanurallaan.

Taideopinnot

Kuvanveistäjä Alfred Boucher'n rohkaisemana ja isänsä tukemana – äidin jatkuvista vastalauseista huolimatta – Camille onnistui lopulta vakuuttamaan perheensä Pariisiin muuttamisen välttämättömyydestä vuonna 1882. Ainoastaan perheenpää joutui työsyistä jäämään taakse, Louise-Athenaïsen ja lasten löytäessä uuden kodin Boulevard du Montparnasselta. Opinahjoksi pääkaupungissa valikoitui nopeasti myös suomalaistaiteilijoiden suosima Académie Colarossi.

Luova kausi

Vuoden 1884 tienoilla Camille Claudel siirtyi työskentelemään Auguste Rodinin ateljeehen. Kaksikon elämä ja taide kietoutui dramaattisella tavalla yhteen. Vaikutussuhde oli vahva ja ulottui molempiin suuntiin. Nuori nainen edusti Rodinille mallia, uskottua, rakastettua, inspiraation lähdettä – ja ennen pitkää kilpailijaa. Camillelle Rodin oli Kohtalo.
Esimerkkejä Claudelin töistä ovat nykyään Musée Rodinissa nähtävillä olevat Valssi, Clotho ja Sakountala sekä Musée d'Orsayn kokoelmiin kuuluva L'Âge mûr (1894-1900), joka tunnetaan myös nimillä La Destinée, Le Chemin de la vie ja La Fatalité.

Sairaus

1900-luvun vaihdetta seuranneina vuosina Camillen kunto heikkeni rajusti sekä fyysisesti että henkisesti johtaen lopulta isän kuoleman jälkeen sairaalahoitoon maaliskuussa 1913. Diagnoosiksi mainitaan skitsofrenia ja kasvava paranoia, alkoholismi sekä mm. aliravitsemus. Suljetun hoidon motiiveista ja tarpeellisuudesta on esitetty myöhemmin kritiikkiä. Sairaalan kirjautuessa "vapaaehtoiseksi" merkityn päätöksen olivat ilmeisimmin tehneet veli Paul ja lääkäri. Psykiatrisesta laitoshoidosta Camille Claudelin vapautti vasta kolmekymmentä vuotta myöhemmin tapahtunut kuolema 19. lokakuuta 1943.
Woude

Woude oli helsinkiläinen Ari "Woude" Voutilaisen johtama vuosina 1979–1986 toiminut uuden aallon yhtye. 
Tyypillisestä punk rockista poiketen Wouden uuden aallon musiikki edusti samanlaista romanttista linjaa kuin salolainen Vaavi-yhtye, raisiolainen Korroosio ja jyväskyläläinen Yari Knuutisen Se-yhtye. 
Voutilainen teki yhtyeen kappaleet, lauloi ja soitti kitaraa. Toisena kitaristina oli Risto Schiray, ja bassoa soitti Jarmo Halttunen. Rumpalina oli aluksi Timo "Droppis" Wahlberg, joka soitti ensimmäisellä pitkäsoitolla Keskellä aikaa. Hänet korvasi Kimmo Kosenius keväällä 1981 ja yhtyeen toinen albumi Kauniit päivät julkaistiin vuonna 1981. Vuoden 1983 singlen "Aika hyvä ihmiseksi"/"Vuoret vierii" jälkeen Kosenius jätti yhtyeen ja Woude jatkoi keikkailua soolona tai duona yhdessä Schirayn, Halttusen tai uuden kumppaninsa Heinäsirkan kanssa. Woude palasi vuonna 1985, nyt rummuissa oli Timo Kotineva. Toisinaan kokoonpanossa olivat mukana myös saksofonisti Antti Seppo (ex-Hassisen Kone) ja kosketinsoittaja Antti "Äpryk" Ahvenainen. Vuonna 1985 ilmestyi tällä kokoonpanolla single "Teksasin pojat"/"Tänä syyskuun yönä", joka jäi Wouden viimeiseksi levytykseksi. Seuraavana vuonna yhtye pikkuhiljaa lopetti ja Voutilainen jatkoi uraansa englanninkielistä materiaalia esittäneen Wow-Dees-yhtyeen kanssa.

»Tänään on kuin eilen, taas kännissä heräsin
ei muistoja eilisestä, kaikki rahat vain tuhlasin» 
(Woude: "Tänään on kuin eilen")