Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saaga

Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saaga (isl. Hálfs saga ok Hálfsrekka) on keskiaikainen islantilainen saaga. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin (isl. fornaldarsögur). Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saaga on traaginen tarina viikinkikuningas Hálfrista ja tämän sotureista, jotka viettävät lähes kaksi vuosikymmentä viikinkiretkellä mutta varoittavasta unesta huolimatta palaavat takaisin Hálfrin valtakuntaan. Sen seurauksena vihollinen – Hálfrin isäpuoli Ásmundr – polttaa kartanon, jossa he majailevat, ja paetessaan liekeistä Hálfr joukkoineen joutuu taisteluun, jossa hän ja suuri osa hänen sotureistaan kuolee.
Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saaga, sellaisena kuin se nykyään tunnetaan, on kirjoitettu 1200-luvun loppupuolella, vaikkakin sen varhaisin käsikirjoitus, GkS 2845 4to, on laadittu vasta vuoden 1450 tietämillä tai hieman sen jälkeen. Saaga on kuitenkin ollut olemassa jossain muodossa todennäköisesti jo aiemmin, sillä 1200-luvulla vaikuttanut Sturla Þórðarson (1214–1284) sisällytti Hálfrin saagassa esiintyvän episodin omaan versioonsa Islannin asuttamisesta kertovasta Landnámabókista. 1200-luvulla laadituille saagoille perustuvassa aikalaissaagojen kokoelmassa Sturlunga saga mainitaan lisäksi nyt jo kadonnut Hróks saga svarta, joka on todennäköisesti kertonut yhdestä Hálfrin sotureista, Hrókr Mustasta, tai jolla on kenties tarkoitettu nimenomaan Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saagaa. Saagan tarina Hálfrin kohtalosta on kuitenkin tunnettu kauan; siitä osoituksena on pidetty esimerkiksi sitä, että tulta merkitsevää kenninkiä ”Hálfrin kuolema” (isl. Hálfs bani) on käytetty runossa Ynglingatal, joka on vaihtelevasti ajoitettu 800- tai 900-luvulle. Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saaga sisältää myös runsaasti edda-runomittaista sankarirunoutta, jota ei kuitenkaan ole luotettavasti pystytty ajoittamaan. Saagasta on säilynyt yli neljäkymmentä myöhempää paperikäsikirjoituskopiota, mikä kertoo saagan olleen hyvin suosittu.  Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saagaa ei ole suomennettu.

Hálfrin saaga suurvalta-ajan Ruotsissa

Nykytutkimuksessa Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saagaa ei pidetä luotettavana lähteenä siitä ajasta tai niistä henkilöistä, joita se kuvaa. Suurvalta-ajan Ruotsissa moniin muinaissaagoihin suhtauduttiin kuitenkin melko kritiikittömästi, sillä niiden uskottiin kuvaavan myös ruotsalaisten muinaista ja loisteliasta menneisyyttä. Useat muinaissaagat päätyivät sen vuoksi suurvaltaideologian rakennusaineeksi ja niitä käytettiin myös propagandatarkoituksessa. 
Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saagan tapahtumapaikkana on pääosin Norja. Vain muutamat episodit sijoittuvat Pohjolan itäisempiin osiin, mutta tällöinkin pääosin nykyisen Tanskan alueelle. Ruotsissa kiinnostuttiin kuitenkin Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saagasta, koska siinä mainitaan osan Hálfrin sotureista suunnanneen tämän kuoleman jälkeen Göötanmaalle ja Sveanmaalle (isl. Svíþjóð). Osa Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saagassa esiintyvistä henkilöhahmoista ja paikoista tunnettiin lisäksi jo muista muinaissaagoista. Saagan voitiin siksi katsoa antavan lisätietoja muinaissaagojen pohjalta laadittuihin sukupuihin. Koska ruotsalaiset eivät enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saaga ruotsiksi ja latinaksi käännettynä Eric Julius Björnerin teoksessa Nordiska kämpa dater vuonna 1737.