google/wiki40b huggingface dataset:
Suomen varhaisteollisuus

Suomen varhaisteollisuus tarkoittaa niitä teollisuuden muotoja, joita Suomessa esiintyi ennen 1800-lukua, ennen ensimmäistä teollista vallankumousta ja fossiilisten polttoaineiden käyttöön ottoa.
Teollinen raudan tuotanto oli varhaisteollisuuden tärkeimpiä muotoja. Suomessa raudan tuotanto perustui kaivosrautaan, mutta myös järvi- ja suomalmiin. Erik Fleming avasi ensimmäinen rautakaivoksen Lohjan Ojamossa vuosina 1538–1540. Rautamalmi jalostettiin masuuneissa hiilen kanssa raaka- eli takkiraudaksi. Masuunit tuottivat aluksi rautaa pääasiassa sotatarviketuotantoon, kuten tykkien raaka-aineeksi.
Ruukkiteollisuus alkoi 1600-luvulla. Se oli käsitti metallien perusteollisuutta ja metallituotteiden, lähinnä työkalujen, valmistamista takomalla ja valamalla manufaktuuripajoissa. Huomattavimpia 1600-luvulla perustettuja ruukkeja olivat Teijon,  Mustion, Antskogin, Billnäsin, Fagervikin ja Fiskarsin ruukit.
Puunjalostusteollisuuden alkuna voidaan pitää  vesisahoja joita perustettiin Suomeen jo 1500-luvulla. Vuonna 1533 Halikon talonpojat myivät Flemingille sahamyllyn paikan Hossostenkoskelta. Mahdollisesti jo tätä ennen uskotaan Naantalin luostarin harjoittaneen sahaustoimintaa vesisahalla.
Kankaita kudottiin 1500–1600-luvuilla kotona ja myytiin kaupunkeihin. Ensimmäisiä teollisia tekstiiliyrityksiä perustettiin Turkuun vuonna 1738. Näitä olivat Wechterin villatehdas ja Friedrich Lütken sukka- ja nuttukutomo.
1700-luvulla Suomessa toimi lasi- ja tupakkatehtaita. Strengbergin tehdas Pietarsaaressa aloitti toimintansa jo 1700-luvun puolivälissä käyttäen aluksi kotimaista raaka-ainetta.
Sepikät

Piirteitä

Sepikät ovat aikuisina lyhytikäisiä, hyvin lentäviä kovakuoriaisia. Yhteisenä piirteenä seppien ja rikkaseppien kanssa aikuisilla sepiköillä on ponnistusmekanismi, jonka avulla ne voivat selälleen jouduttuaan ponnahtaa oikeinpäin tai vaikka paeta saalistajiltaan. Aikuiset sepikät ovat 3–10 mm pituisia, tropiikissa jopa 30 mm pituisia, pitkänomaisia kovakuoriaisia. Tuntosarvet ovat rihmamaiset, sahamaiset tai kampamaiset, ja tuntosarven toinen jaoke lähtee ensimmäisen jaokkeen sivusta. Raajat ovat hennot ja ylähuuli jää piiloon pään alle. Lajien sisäinen kokovaihtelu on suurta, ja naaraat ovat usein selvästi koiraita kookkaampia. Microrhagus-suvun kampasepiköiden koirailla on ensimmäisessä nilkkajaokkeessa kampamainen rakenne.
Sepiköiden toukat ovat jalattomia ja hidasliikkeisiä, ja ne elävät lahopuussa. Toukalta suuosista puuttuu ylähuuli, mutta pään etuosassa on nenämäinen uloke nasale. Yläleukojen sisäreunat kaartuvat ulospäin ja hammasteiset ulkoreunat kaartuvat sisäänpäin.

Elinympäristö ja elintavat

Aikuiset sepikät eivät nauti ravintoa ja niiden korkeintaan parin viikon pituisen elämän ainoa tarkoitus on löytää uusia elinpaikkoja, joilla ne voivat lisääntyä. Useimmat lajit ovat liikkeellä heinäkuussa, muutamat kuitenkin jo kesäkuun alussa. Ne ovat hyviä lentäjiä ja etenkin lämpimällä säällä nopeita liikkeissään. Kuoriaiset ovat yleensä vähälukuisia, joskin sopivassa puussa niitä voi olla runsaastikin, ja elintavoiltaan piilottelevia, eikä niitä ole helppoa löytää. Samasta syystä niiden elintavat tunnetaan huonosti. Kuoriaiset parveilevat etenkin lämpiminä iltapäivinä isäntäpuiden rungoilla. Ruskosepikällä (Rhacopus sahlbergi) on huomattavan suuret silmät, mikä saattaisi viitata yöaktiivisuuteen. Kosiomenoihin liittyen kuusisepikällä (Hylis procerulus) ja kaulussepikällä (Melasis bupestroides) on varsin erikoisia parveilumenoja.
Toisin kuin aikuisina, toukkavaiheessa sepikät ovat pitkäikäisiä ja elävät lahoavassa puuaineksessa, jossa ne syövät sienirihmastoa. Ne liikkuvat hyvin hitaasti ja ruokailu tapahtuu oksentamalla ruuansulatusneste rihmastolle ja syntyneen ruokasulan toukka imeskelee sisäänsä. Toukkavaihe kestää yleensä kaksi vuotta. Toukat eivät ole kovin isäntäspesifisiä eli ne voivat elää monilla eri puulajeilla, mutta sen sijaan ne ovat vaateliaita puun lahoamistyypin suhteen. Hylochares, Melasis, ja Isorhipis-sukujen toukat asuttavat vasta kuolleiden puiden kovaa puuainesta, johon ne kaivavat käytäviä jykevillä suuosillaan. Muut lajit etenevät ryömien haperoksi lahonneen puun säikeiden välissä. Eräiden lajien toukat keskittyvät lahottavien kääpäsienten läheisyyteen. Kyrmysepikkä (Eucnemis capucina) munii munansa mieluiten onttojen puiden onkaloihin. Eucneminae-alaheimossa ja osalla Microrrhagini-tribuksen lajeista toukilla esiintyy hypermetamorfoosi, jossa eri toukkavaiheet eroavat anatomisesti ja elintavoiltaan suuresti toisistaan.
Halavasepikkä on ainoastaan Suomessa elävä endeeminen haapasepikän sisarlaji, joka on melko vasta eriytynyt. Haapasepikkää on pidetty hävinneenä, kunnes se löytyi 2004 Vantaalta Kaivokselan maastosta.
Sepistä, sepiköistä ja jalokuoriaisista on valmistunut kirjahanke.
Georgi Danelija

Georgi Nikolaevitš Danelija (ven. Георгий Николаевич Данелия; 25. elokuuta 1930 Tbilisi – 4. huhtikuuta 2019 Moskova) oli georgialaissyntyinen elokuvaohjaaja, joka tuli kuuluisaksi kaikkialla Neuvostoliitossa "surullisilla komedioillaan". 
Danelija opiskeli arkkitehdiksi Moskovassa. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat Romanssi Moskovassa (1964), Haukka (1977), Syysmaraton (1979) ja Kin-dza-dza! (1986). 
Danelija on tehnyt monien elokuviensa käsikirjoitukset itse, mutta kirjoittanut myös muille ohjaajille. Hänet nimitettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijaksi vuonna 1990.
Kaakkolammi (Juupajoki)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,9 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Kuivajärvenojan itäpuolisella ylängöllä pienten mäkien välisessä painaumassa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä ja sen rannat ovat metsämaata. Ranntojen lähellä kasvaa vesikasvillisuutta ja vedessä kelluu turvemättäitä. Sen pohjoisrannassa on yksi vapaa-ajan asunto, johon tulee tie Hyytiälän kylätieltä haarautuvalta metsätieltä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Huikonjoen valuma-alueeseen (35.754) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 167,6 metriä mpy. Siihen on johdettu metsäoja kaakosta päin ja sen laskuoja lähtee lounaisrannasta ja yhtyy laaksossa Kuivajärvenojaan.

Historiaa

Vuoden 1957 peruskartassa oli lampeen johdettu lyhyt metsäoja, mutta metsätiet tehtiin myöhemmin. Ne näkyvät vuoden 1977 kartoissa ja seuravassa vuoden 1986 kartassa on painettu varaus vapaa-ajan asunnolle.
Arne Beurling

Arne Carl-August Beurling (3. helmikuuta 1905 Göteborg – 20. marraskuuta 1986) oli ruotsalainen matemaatikko. Hän sai eniten julkisuutta Upsalan yliopiston professorina tekemistään kryptologian tutkimuksista. Toisen maailmansodan aikana hänen onnistui murtaa saksalaisten Geheimfernschreiber-kaukokirjoittimen salakirjoitus, minkä ansiosta Ruotsin tiedustelu pystyi usean vuoden ajan seuraamaan miehitetyn Norjan ja Saksan välistä saksalaisten viestintää. Siten ruotsalaiset saivat ennalta selville esimerkiksi Operaatio Barbarossan alkamisen.
Beurling oli radiotiedustelun palveluksessa vuodesta 1939 alkaen, ja talvisodan aikana hän pystyi lukemaan Neuvostoliiton viestejä. Norjan valloituksen jälkeen Saksa pyysi kesällä 1940 Ruotsilta luvan käyttää Norjasta Ruotsin läpi kulkevaa kaukokirjoitinkaapelia. Beurling otti tutkittavakseen kaapelissa yhden vuorokauden aikana kulkeneen salakirjoitetun liikenteen. Kahdessa viikossa Beurling pystyi murtamaan koodin. Ruotsin tiedustelu pystyi siitä alkaen lukemaan Saksan viestintää, jonka käsitti monen vuoden aikana satojatuhansia viestejä. Lisäksi Ruotsi pystyi itse ottamaan käyttöön samantapaisen laitteen.
Ajuruohot

Ulkonäkö

Useimmat parikymmentä senttiä korkeita varpuja ja monivuotisia yrttejä. Lehdet ovat pienet ja soikeat. Muodostavat kukintoja latvojen kärkiin. Ajuruohot ovat tärkeitä mesikasveja ja perhosten ravintokasveja.
Himno de Riego

Himno de Riego on vuonna 1820 sävelletty Espanjan ensimmäisen ja toisen tasavallan kansallislaulu. Sen sävelsi José Melchor Gomis ja sanoitti Evaristo San Miguel.

Sanat (espanjaksi)

Serenos y alegres, valientes y osados,
Cantemos, soldados, el himno a la lid.
De nuestros acentos el orbe se admire
Y en nosotros mire los hijos del Cid.
Soldados, la patria nos llama a la lid. Juremos por ella vencer o morir.

El mundo vio nunca, más noble osadía,
Ni vio nunca un día más grande el valor,
Que aquel, inflamados, nos vimos del fuego,
Excitar a Riego de Patria el amor.
Soldados, la patria nos llama a la lid. Juremos por ella vencer o morir.

La trompa guerrera sus ecos al viento,
Horror al sediento, ya ruge el cañón.
A Marte sañudo la audacia provoca
Y el ingenio invoca de nuestra nación.
Soldados, la patria nos llama a la lid. Juremos por ella vencer o morir.

Satiirinen versio

Laulusta on tehty myös satiirinen versio:
Si los curas y frailes supieran, la paliza que les van a dar, subirían al coro cantando:
"¡Libertad, libertad, libertad!"
Si los Reyes de España supieran lo poco que van a durar, a la calle saldrían gritando:
"¡Libertad, libertad, libertad!"
La Reina vol corona? Corona li darem... que vingui a Barcelona
I el coll li tallarem!
Un hombre estaba cagando, y no tenía papel, pasó el Rey Alfonso XIII
¡Y se limpió el culo con él!
Laulun kolmas säkeistö on katalaania.
Kääpiöauto

Kääpiöauto on yleensä moottoripyöräksi rekisteröity kolmi- tai nelipyöräinen ajoneuvo, jonka suurin suosio koettiin toisen maailmansodan jälkeen 1950- ja 1960-luvulla. Tunnettuja kääpiöautomerkkejä olivat Messerschmitt KR 200 FMR, BMW Isetta, Goggomobil, Peel, Heinkel, Trojan, Velorex, Zündapp, Vespa 400 ja NSU Prinz. Nykyään kääpiöautoksi luetaan harrastajien piirissä kaikki alle 600-kuutioiset autot, kuten Fiat 500 ja 600 -mallit. Kääpiöautoihin mahtuu tyypillisesti yksi, kaksi tai kolme aikuista henkilöä. Nykyään valmistetaan joitain kääpiöautoja, kuten Smartia.
Suomessa Wihuri Oy tutki mahdollisuuksia kotimaisen kääpiöauton valmistamiseksi rakentamalla Wiima-nimisen pikkuauton, joka esiteltiin vuoden 1957 lopulla. Autossa oli takaosaan sijoitettu kaksisylinterinen moottoripyörän moottori ja se muistutti ulkonäöltään saman ajan saksalaisia kääpiöautoja. Autoa pidettiin onnistuneena, mutta kaavailut sen sarjavalmistuksen aloittamiseksi osoittivat, että auton hinta tulisi nousemaan lähelle Volkswagen Kuplan hintaa, eikä sen kehitystyötä jatkettu. Tämä laatuaan ainoaksi jäänyt auto joutui myöhemmin kadoksiin.
Vuonna 1994 valmistui kaksivuotisen projektin tuloksena pienen suomalaisen kolmipyöräisen kaupunkiauton prototyyppi, joka sai nimekseen Ibana. Auto oli kymmenen Helsingin teknillisen oppilaitoksen ja kolmen Taideteollisen korkeakoulun opiskelijan opinnäytetyö ja se esiteltiin samana vuonna Pariisin autonäyttelyssä.
Parhaan miessivuosan Jussi

Parhaan miessivuosan Jussi on yksi Jussi-palkinnoista, joita Filmiaura ry. jakaa vuosittain suomalaisille elokuville. 
Parhaan miessivuosan Jussia on jaettu vuosina 1944–1965 ja uudelleen vuodesta 1981 alkaen. Vuosina 1966–1981 sekä eräinä muina yksittäisinä vuosina ei jaettu erillisiä pää- ja sivuosa-Jusseja vaan ainoastaan parhaan miesnäyttelijän Jusseja. Nämä on listattu artikkelissa Parhaan miespääosan Jussi-palkinto.
Hans Sloane

Sir Hans Sloane (16. huhtikuuta 1660, Killyleagh – 11. tammikuuta 1753, Lontoo) oli skotlantilaiseen perheeseen syntynyt lääkäri ja keräilijä. Hans Sloane testamenttasi keräämänsä merkittävän kokoelman kasveja, eläimiä, kirjoja, käsikirjoituksia, painotöitä, kuvia, mitaleja, kolikoita, sinettejä, kameroita ja muita esineitä valtiolle. Kokoelma muodosti vuonna 1759 avatun British Museumin kokoelman perustan.
Vesilahden hautausmaan sankaripatsas

Vesilahden hautausmaan sankaripatsas on muistomerkki Vesilahden hautausmaalla. Sen sotilashahmot on suunnitellut taiteilija Richard Rautalin vuonna 1946. Se on pystytetty talvi- (1939–1940) ja jatkosodan (1941–1944) sankarivainajien muistoksi. Kullakin sivulla on ankarivainajien nimet, syntymä- ja kuolinajat. Jalustassa lukee: ”Kunnia kaikkensa antaneille uhrinsa kalleimman kantaneille” sekä vuosiluvut 1939–1940 ja 1941–1944.
Perunantutkimuslaitos

Perunantutkimuslaitos on Seinäjoen Ylistarossa, MTT:n tutkimusaseman yhteydessä sijaitseva tutkimuslaitos, joka tekee perunoihin ja niiden viljelyyn liittyviä tutkimuksia. Perunantutkimuslaitos toimi helmikuuhun 2011 asti Hämeenlinnan Lammilla.
Lammilla toimiessaan Perunantutkimuslaitos alkoi koeviljellä saksalaisen kemianyhtiö Basfin puolesta Amfloraa ja toista geenimuunneltua tärkkelysperunaa.
Berossos

Berossos (myös Berossus tai Berosus, kreikaksi: Βεροσσος) oli babylonialainen historiankirjoittaja, jonka n. vuonna 279 eaa. kirjoittamasta Babylonian historiasta on säilynyt katkelmia. Berossos oli syntynyt Kaldeassa mutta muutti myöhemmin asumaan Kosin saarelle Kreikkaan, jonne hän perusti astrologiakoulun. Ei ole kuitenkaan varmaa, onko babylonialainen Berossos sama henkilö kuin monien kreikkalaisten ja latinalaisten historioitsijoiden mainitsema astrologi Berossos.
Berossoksen on arvioitu eläneen Aleksanteri Suuren kuoleman ja vuoden 268 eaa. välisenä aikana eli joka tapauksessa yli kaksi sataa vuotta Nebukadnessarin jälkeen. Noin vuonna 280 eaa. Berossos kirjoitti teoksen Babyloniaca tarkoituksenaan selittää Mesopotamian vanhaa kulttuuria kreikkalaisille. Varteenotettaviksi lähteiksi Berossoksen kirjoitukset tekee se, että hän toimi Marduk-jumalan pappina Babylonissa ollessaan. Finkelin mukaan hänellä oli tästä syystä ensi käden tietoa sumerilaisesta ja akkadilaisesta savitaulukirjallisuudesta, jota oli kirjoitettu silloin jo yli tuhannen vuoden ajan ja jota yhä kirjoitettiin Babylonin akatemioissa. Berossoksen oppineisuus ja ennustustaito tunnettiin myös Ateenan gymnasionissa. Koska kreikkalaiset kuitenkin pitivät muita kansoja barbaareina, kirjaa tuskin luettiin heidän keskuudessaan kovinkaan laajasti, eikä se ole säilynyt nykypäiviin. Sen sijaan toiset kirjoittajat ovat siteeranneet teosta, ja sitä kautta siitä on säilynyt joitakin osia, joista ilmenee niiden perustuvan pitkälti nuolenpääkirjoituksiin.
Berossos tunnettiin pitkään italialaisen munkin Annius Viterbolaisen 1400-luvun lopussa väärentämistä käsikirjoituksista, joita luultiin aidoiksi Berossoksen teoksiksi. Ne sisälsivät muun muassa kuvauksia Nooan poikien liikkeistä vedenpaisumuksen jälkeen ja innoittivat ruotsalaisia gööttiläisiä historiotsijoita.
Musta Ritari slurppaa jälleen

Musta Ritari slurppaa jälleen (engl. The Black Knight GLORPS again) on Don Rosan vuonna 2003 valmistunut Ankkatarina. Se on jatko-osa vuonna 1998 valmistuneelle tarinalle Musta Ritari. Suomessa tarina on ilmestynyt kaksi kertaa: kokoelmakirjassa Pako Kielletystä laaksosta ja muita Don Rosan parhaita vuonna 2010 sekä Aku Ankka -lehden numeroissa 39–40 vuonna 2004.

Juoni

Alussa Roope-setä esittelee Akulle museota, jolle hän on lahjoittanut omia mittaamattoman arvokkaita tavaroitaan, mm. hanhenmunahipun. Roope kuitenkin kohtaa museossa vanhan vihollisensa, Arpin Lusènen, ja Roope tietää heti tämän havittelevan mustan ritarin haarniskaa.
Seuraavana yönä Lusène käy vanhaan Musta Ritari -asuunsa pukeutuneena Roopen trofeehuoneessa katsomassa haarniskaa, mutta sen paikalla on vain lappu, jossa lukee: "Näetkö, Arpin: ei haarniskaa. Vaikka tietäisit sotisovan sijainnin, et pääse siihen millään käsiksi. Hah hah haa!". Mutta Lusène tekee mikrosahallaan Mustan Ritarin muotoisia aukkoja Roopen seiniin, jotka hän huomaa aamulla.
Roope ja Aku kiiruhtavat Pellen luokse, jossa he varmistavat häneltä Mustan Ritarin haarniskan sijaintipaikan ja lähtevät sinne. Kun he ovat kärränneet haarniskan ulos vahvia-kimpaleen sisästä, Lusène hyppää sen päältä suoraan haarniskaan ja lähtee juoksemaan karkuun. Roope, Aku sekä ohikävelleet Tupu, Hupu ja Lupu lähtevät Akun autolla Lusènen perään (Pelle jää vain töllistelemään), mutta Lusène vain leikkaa auton kahtia. Ennen hyökkäystään Lusène kuitenkin kiinnittää haarniskaan koukun siltä varalta, että Roope tekisi saman mattotempun kuin viime kerrallakin. Niin Roope tekeekin sen, mutta temppu, kuten arvata saattaa, epäonnistuu koukun ansiosta. Sitten Lusène pääsee Roopen rahaholviin ja ehtii jo hävittää hiukan Roopen rahoja, kunnes Aku kiskaisee hänet koukusta Pellen lentopyörällä ilmaan.
Aku pudottaa Lusènen merellä seisovaan veneeseen. Lusène katkaisee lentopyörän (Aku lähtee pyörimään ilmassa) ja käyttää miekkaa "moottorina" päästäkseen rantaan.
Monien sekaannusten ja epäonnistuneen museoryöstön jälkeen Ankat lähettävät haarniskan maata kiertävälle radalle ja Lusène karkaa jälleen kerran. Tästä huolimatta hän lahjoittaa Roopelle erään taiteilijan ainoan taulun, joka Roopelta vielä puuttui. Ikävä kyllä taulun selkäpuolella on viesti, "Palaan vielä!"

D.U.C.K.-omistus

D.U.C.K.-ilonpilaaja: Ylösalaisin itämaisten kirjaimien joukossa seinävaatteen alalaidassa kuvan oikeassa yläkulmassa.
Haseki Sultan

Haseki Sultan oli Osmanien valtakunnassa hallitsevalle sulttaanille pojan synnyttäneelle puolisolle myönnetty arvonimi, joka tarkoitti prinssin eli şehzaden äitiä.
Suosikkivaimon ja vallanperijän äidin, Haseki Sultanin asema hovissa oli korkea ja jäi toiseksi vain Valide Sultanille, sulttaanin äidille. Hasekit olivat usein orjataustaisia ja ulkomaisia, eikä heillä ollut verisidettä osmaniylimystöön, mutta tästä huolimatta Haseki Sultanin asemaan päässeet ohittivat arvoasteikossa ja kausittain maksetun rahallisen avustuksen määrässä sulttaanin verisukulaiset, kuten sisaret ja tädit.
Haseki Sultanin asuintilat olivat yleensä lähellä sulttaanin asuntoa. Usein Haseki Sultanit olivat puolisojensa suosimia ja heidän asemansa oli turvattu, mutta koska he eivät yleensä olleet virallisesti naimisissa sulttaanin kanssa he menetettyään suosionsa saattoivat menettää asuntonsa lyhyessä ajassa. Säännönmukaisesti Hasekit kuitenkin säilyttivät arvonimensä ja oikeuden heille ajoittain maksettuun rahasummaan. Arvonimeä käytettiin ensimmäisen kerran Suleiman I:n suosikkijalkavaimosta Hürrem Sultanista (n. 1510-1558), jonka kanssa Suleiman avioitui laillisesti ja joka nousi huomattavan korkeaan asemaan Topkapin palatsissa. Hasekien saama avustussumma kasvoi suureksi naisten sultanaatin aikana 1500-1600-luvulla, jolloin hovin naisilla oli poikkeuksellisen paljon valtaa valtakunnan asioihin. 1600-luvun puolenvälin aikoihin ja sen jälkeen summa kuitenkin pieneni: Murat IV:n ja Ibrahim I:n palveluksesta eläköityvät hasekit saivat 100 hopearahaa, kun esimerkiksi Kösem Sultan sai aikanaan 1000 hopearahaa.
Tilitoimisto

Tilitoimistoala Suomessa

Suomessa toimi vuonna 2014 kaikkiaan 4 333 tilitoimistoa, jotka työllistivät 12 017 henkilöä. Keskimääräinen henkilöstömäärä tilitoimistoa kohden on siis 2,8 henkeä, minkä selittää suuri 1–2 hengen tilitoimistojen määrä. Suurimmat tilitoimistot työllistivät noin 50 henkeä.
Alan liikevaihto vuonna 2014 oli 915 miljoonaa euroa. Keskisuuri 5–9 henkilön tilitoimisto hoitaa keskimäärin 173 yritysasiakkaan asioita.
Tilitoimistoalan työntekijöiden perustutkinto on KLT, kirjanpidon ja laskennan tutkinto, jonka Taloushallintoliiton arvion mukaan on suorittanut yli viidennes alalla työskentelevistä ja noin 30 prosenttia liiton jäsentoimistojen työntekijöistä. Tutkinnon oli vuonna 2014 suorittanut 2 773 henkilöä. Heistä 76 % työskenteli tilitoimistoissa.

Auktorisoitu tilitoimisto

Suomessa tilitoimistojen auktorisoinnista vastaa Taloushallintoliitto yhdessä Tili-instituuttisäätiön kanssa. Tilitoimisto voi toimia myös ilman auktorisointia. Auktorisoinnin saamiseksi tilitoimisto käy läpi vähintään kahden vuoden mittaisen seurantajakson. Auktorisointiin liittyy muun muassa kirjanpitäjien ammattitaitoon, tilitoimiston toimintatapoihin, vastuuvakuutuksiin ja tietojärjestelmiin liittyviä vaatimuksia.
Louis Joxe

Louis Joxe (16. syyskuuta 1901 Bourg-la-Reine, Hauts-de-Seine – 6. huhtikuuta 1991) oli ranskalainen diplomaatti ja poliitikko. Hänet muistetaan erityisesti Algerian sodan päättäneiden ja Algerian itsenäistymiseen johtaneiden neuvottelujen johtamisesta 1960-luvun alussa.
Joxe opiskeli historiaa ja maantiedettä ja toimi aluksi opettajana, kunnes alkoi suuntautua kansainvälisiin tehtäviin. Hän osallistui Kansainliiton toimintaan Ranskan valtuuskunnan jäsenenä. Vuosina 1934–1939 hän toimi Ranskan puolivirallisen uutistoimiston Havasin ulkomaanosaston tarkastajana. Toisessa maailmansodassa Joxe toimi kansallisen vapautuskomitean pääsihteerinä ja väliaikaishallituksen palveluksessa. Vuosina 1946–1952 toimi Ranskan ulkoministeriön kulttuuriosaston päällikkönä, minkä jälkeen hän oli suurlähettiläänä Moskovassa.
Joxe osallistui Indokiinan sodan rauhanneuvotteluihin 1954. Vuonna 1959 hänestä tuli pääministerin viraston valtiosihteeriksi. Seuraavana vuonna Joxe toimi lyhyesti opetusministerinä ja nimitettiin sitten vaikeaan Algerian-asioiden ministerin tehtävään. Hänellä oli merkittävä rooli Algerian itsenäisyyteen johtaneen Evianin sopimuksen laadinnassa.
Joulukuussa 1962 Joxe nimitettiin Georges Pompidoun hallituksen valtionhallinnon uudelleenorganisoinnista vastaavaksi ministeriksi. Hän toimi Pompidoun sijaisena valtion johdossa muun muassa Pariisin kevään 1969 opiskelijamellakoiden aikana, jolloin hänen katsottiin epäonnistuneen ja hän erosi ministerin tehtävistä.
Joxe vetäytyi julkisista tehtävistä 1989. Hänen poikansa on monissa poliittisissa tehtävissä toiminut Pierre Joxe, joka kuuluu sosialisteihin.
Partahylje

Koko ja ulkonäkö

Partahylkeen pituus on 2,1–2,4 metriä ja paino 200–250 kg, jopa 360 kg. Urokset ja naaraat ovat suunnilleen saman kokoisia. Ohotanmeren alueen yksilöt ovat keskimääräistä pienempiä, sillä ne ovat enintään 200 cm:n mittaisia ja painavat vain 190 kilogrammaa. Partahylkeen ruumiin rasvapitoisuus on 30–40 prosenttia.
Partahylkeiden väritys vaihtelee hopeanharmaasta tummanruskeaan. Varsinkin poikasilla on selässä joskus muutamia vaaleita täpliä. Pää on pieni suhteessa muuhun vartaloon, ja viikset ovat pitkät. Leuat ovat pitkät, mutta hampaat ovat surkastuneet ja voivat puuttua vanhoilta yksilöitä kokonaan. Partahylkeillä on, toisin kuin muilla hylkeillä, neljä nänniä.

Levinneisyys ja elinympäristö

Partahylje elää lähinnä Jäämeren alueella, mutta sitä tavataan myös Ohotanmerellä, Beringinmerellä ja Atlantin ja Tyynenmeren pohjoisosissa ja satunnaisesti muun muassa Saksassa, Britanniassa ja Espanjassa. Partahylkeitä on tavattu myös Suomen luovutettuihin alueisiin kuuluvassa Petsamossa.
Partahylje elää suhteellisen matalissa vesissä. Lajin yksilöt lepäilevät yleensä jäälautoilla, mutta toisinaan myös rannoilla.

Lisääntyminen ja elinkaari

Paritteluaikana partahyljeurokset kosiskelevat naaraita päästämällä veden alla laulavaa ääntä. Partahylkeet synnyttävät keväällä, Pohjois-Kanadassa toukokuussa, etelämpänä Alaskassa jo maaliskuun puolivälissä. Kantoaika on yhdeksän kuukautta, ja poikaset syntyvät yleensä pienille jäälautoille. Poikaset ovat syntyessään keskimäärin 1,3 metriä pitkiä ja painavat 34 kilogrammaa. Ne pystyvät sukeltamaan melkein heti syntymän jälkeen ja kykenevät pysyttelemään 75 metrin syvyydessä viiden minuutin ajan jo alle viikon ikäisinä. Emo huolehtii poikasestaan 18–24 päivää, ja poikasen paino nousee nopeasti.
Naaraat saavuttavat sukukypsyyden 3–8-vuotiaina ja urokset 5–7 vuoden iässä. Naaras synnyttää ensimmäisen kerran yleensä 6,5–7,2-vuotiaana. Partahylkeet elävät yleensä noin 25 vuotta, mutta pisimpään elänyt yksilö kuoli 31-vuotiaana. Naaraat ovat pitkäikäisempiä kuin urokset.

Ravinto

Partahylje saalistaa merenpohjan tuntumasta pieniä eläimiä, kuten simpukoita, mustekaloja, merimakkaroita ja kaloja, etenkin turskakaloja. Saalistussyvyys on yleensä korkeintaan 200 metriä.

Uhat

Alaskan alueella on aikaisemmin arvioitu olleen 250 000–300 000 yksilöä. Nykyään partahylkeiden määrästä ei ole tietoa. Partahyljettä saalistavat jääkarhut, miekkavalaat, ihmiset ja joskus mursut. Partahylkeet lepäävät yleensä jäällä lähellä railoa tai reikää, jotta ne voivat paeta uhkaa nopeasti. Ihmiset saalistavat partahyljettä ruoan, nahan ja siitä saatavan traanin vuoksi. Beringinmerellä E. b. nautica -alalajia metsästetään vuosittain 1 500–2 000 yksilöä. Erityisesti partahylkeitä metsästävät venäläiset ja Amerikan alkuperäisasukkaat. Hylkeiden nahkaa käytetään umiakkien valmistukseen. Partahylkeitä uhkaa muun muassa ilmastonmuutoksesta johtuva merijään katoaminen.