Nuolenpääkirjoitus

Nuolenpääkirjoitus eli kiilakirjoitus oli sumerien kehittämä kirjoitusjärjestelmä, jota käytettiin muinaisessa Mesopotamiassa. Kirjoitus muodostui erilaisina yhdistelminä esiintyneistä kiilan tai nuolenpään näköisistä merkeistä. Nuolenpääkirjoitus kehittyi alun perin kuvakirjoituksesta tavukirjoitukseksi niin, että merkit säilyttivät alkuperäiset käsitearvonsa. Kirjoitus luotiin alun perin sumerin kieltä varten, mutta sittemmin babylonialaiset ja assyrialaiset sovelsivat sitä omaan kieleensä akkadiin. Myöhemmin myös indoeurooppalaista kieltä puhuneet heettiläiset ottivat nuolenpääkirjoituksen käyttöönsä. Merkit painettiin saveen erityisellä kolmisärmäisellä piirtopuikolla.

Sumerissa

Täysin kiistattomasti sumerilaista tekstiä on löydetty varhaisdynastisen kauden alun paikkeilta noin vuosilta 2800–2700 eaa. peräisin olevista kirjoituksista. Sitä edeltäneen varhaisen Uruk-kauden alusta peräisin olevien tekstien kielestä ei voida sanoa varmasti olivatko ne sumeria, sillä tekstit ovat piktografisia eivätkä sisällä informaatiota kieliopista tai sanojen ääntämyksestä.
Sumerilaiset ottivat noin vuonna 2600 eaa. kirjoitusvälinekseen halkaistun kaislankorren. Kirjoitusmerkit paineltiin savelle sen terävällä kulmalla. Koska näin ei saatu aikaan kaaria, kirjoitusmerkit muuttuivat kaarevista abstraktimmiksi. Sanavälejä ei merkitty. Kirjoitussuunnaksi vakiintui vasemmalta oikealle, minkä seurauksena kirjoitusmerkit käännettiin kyljelleen.
Varhaisdynastisella kaudella kirjoitus levisi kirjanpidollisista tehtävistä myös esimerkiksi kuninkaiden suorittamien urotekojen ikuistamiseen. Se synnytti tarpeen uusille kirjoitusmerkeille, joilla voitiin kuvailla abstraktejakin tapahtumia. Uusia kirjoitusmerkkejä muodostettiin viidellä erilaisella tavalla. Ensinnäkin saatettiin keksiä kokonaan uusi kirjoitusmerkki. Toinen tapa oli muokata jotakin jo olemassa olevaa kirjoitusmerkkiä esimerkiksi täydentämällä sitä tiheällä viivoituksella tai lisäämällä sen sisään tai ympärille muita merkkejä. Kolmas tapa oli luoda yhdysmerkkejä useasta merkistä. Tällöin saatettiin käyttää semanttisia tai foneettisia komplementteja, joilla viitattiin sanan merkitykseen tai ääntämykseen. Neljäs tapa oli sisällyttää uusi käsite johonkin jo olemassa olevaan merkkiin. Esimerkiksi ’sanaa’ tai ’puhumista’ tarkoittavaksi merkiksi otettiin suuta kuvaava merkki. Viides tapa muodostaa uusia merkkejä oli reebus-periaatteen hyödyntäminen, jossa uutta käsitettä kuvattiin samalla tavalla ääntyvällä merkillä, vaikka ne merkitsivätkin eri asiaa.
Kun tekstit olivat nyt aiempaa monimutkaisempia kirjalliselta sisällöltään, tarvittiin myös merkkejä kuvaamaan erilaisia kieliopillisia merkitysosasia. Tämä oli erityisen tärkeää sumerin kohdalla, sillä se on morfologisesti kompleksinen kieli. Kieliopillisia elementtejä kuvaavat merkit valikoitiin reebus-periaatteen mukaisesti samankaltaisesti ääntyvistä merkeistä. Tämän tuloksena oli logosyllabinen kirjoitusjärjestelmä, jossa sanavartaloa kuvattiin logogrammilla ja taivutuspäätteitä syllabisilla merkeillä. Tiettyjä kieliopillisia tunnuksia merkittiin joissain tapauksissa aina samoilla merkeillä, vaikka ne eivät foneettisesti vastanneetkaan kyseisen ajanjakson ääntämystä.

Muissa kielissä

Akkadilaiset omaksuivat sumerin kirjoitusjärjestelmän akkadin kielen kirjoittamiseen noin vuonna 2350 eaa. He omaksuivat sumereilta oman kielensä äännejärjestelmän mukaiset merkit ja käyttivät pääasiassa vain tavumerkkejä, harvemmin sumerilaisia logogrammeja. Sen jälkeen nuolenpääkirjoitus levisi muihinkin Mesopotamiassa ja sen ympäristössä puhuttuihin kieliin, kuten heettiin, elamiin ja hurriin. Vuosisatojen kuluessa merkkien muoto vieraantui muinaisista kuvamerkeistä ja kirjoitusjärjestelmä muuttui yhä enemmän syllabiseksi. Logogrammien karsiuduttua pois merkkien määrä supistui tuhannesta noin kahteensataan.
Akkadin kieltä on helpompi lukea kuin sumeria, sillä akkadissa nuolenpäämerkeillä on keskimäärin huomattavasti vähemmän potentiaalisia tulkintoja kuin sumerissa. Esimerkiksi merkki 𒆪 (KU) luetaan akkadissa lähes aina ku, mutta sumerissa se voidaan lukea yli kymmenellä eri tavalla. Sumerilaisen tekstin tulkitseminen oikein vaatiikin huomattavasti osaamista muun muassa kieliopista ja sumerilaisen kirjallisuuden käsitteistä. Joskus tekstin monitulkintaisuutta ei mitenkään voi kokonaan eliminoida.

Katoaminen

Sumerilaista kehityslinjaa oleva nuolenpääkirjoitus hiipui noin vuoteen 300 eaa. mennessä. Kokonaan se katosi viimeistään vuonna 200 jaa. korvautuen aramealaisella kirjoituksella.

Ratkaiseminen

Länsimaissa nuolenpääkirjoitukseen tutustuttiin vasta kun espanjalainen Garcia de Silva Figueroa löysi Persepoliin rauniot vuonna 1618. Aluksi arkeologit pitivät merkkejä vain koristeina. Tanskalainen Carsten Niebuhr alkoi vuonna 1770 selvittelemään nuolenpääkirjoitusta ja kokosi merkeistä luettelon. Saksalainen Georg Grotefend päätteli 1800-luvun alussa nuolenpääkirjoituksen olevan aakkoskirjoitusta ja löysi kirjoituksista tunnettujen kuninkaiden nimiä. Seuraavina vuosikymmeninä muut tutkijat laajensivat sanaluetteloja ja havaitsivat kyseessä olevan tavukirjoituksen.
Vuonna 1847 englantilainen Henry Rawlinson löysi Länsi-Iranista Behistunin kalliokirjoituksen, jossa sama teksti oli kirjoitettu kolmella eri kielellä ja kahdella kirjoitusjärjestelmällä, mukaan lukien akkadilainen nuolenpääkirjoitus. Tämän perusteella Rawlinson ja Edward Hincks pystyivät ratkaisemaan akkadilaisen nuolenpääkirjoituksen. Sumerin kieli opittiin tulkitsemaan nuolenpääkirjoituksista 40 vuotta myöhemmin.
Nuolenpääkirjoituksen ratkaisemisen myötä aiemmin täysin tuntematonta muinaista mesopotamialaista kirjallisuutta voitiin nyt lukea. Monen muun tekstin ohella löydettiin Gilgamesh-eepos, ja monelle raamatulliselle tekstille kuten paratiisikertomukselle ja vedenpaisumuskertomukselle löydettiin mesopotamialainen alkuperä.