Afrikan kolonisaatio

Afrikan kolonisaatio merkitsi lähes koko Afrikan joutumista  valtioiden siirtomaiksi. Kolonisaatio tapahtui pääosin 1800-luvun lopulla.

Kauppa-asemat

Vuonna 1482 portugalilaiset perustivat kauppa-aseman Guineanlahden rannalle. Pääasialliset kaupan kohteet olivat orjat, kulta, norsunluu ja mausteet, mikä antoi myös aiheen antaa rannikon eri osille nimet Pippurirannikko, Norsunluurannikko, Kultarannikko ja Orjarannikko. Eurooppalaisten levittäytyessä Amerikkaan orjia haettiin Afrikasta työvoimaksi Brasilian ja Yhdysvaltojen orjaplantaaseille. Atlantin orjakauppa oli tuottoisaa liiketoimintaa varsinkin portugalilaisille, briteille ja ranskalaisille.

Ensimmäiset siirtomaat

Afrikan rannikon alueita joutui jo 1500-luvulta lähtien Euroopan valtioiden siirtomaiksi. Niinpä Portugali valloitti Angolan ja Mosambikin rannikkoalueet ja Alankomaat 1600-luvun alussa osan Etelä-Afrikkaa, jonka se kuitenkin myöhemmin menetti Isolle-Britannialle.

Tutkimusmatkat

Afrikan sisäosat pysyivät kuitenkin vielä kauan maantieteellisestikin huonosti tunnettuina. Vasta 1800-luvulla monet tutkimusmatkailijat, joista kuuluisimpia ovat David Livingstone ja Henry Morton Stanley, saivat mantereen keskiosatkin pääpiirteissään kartoitetuiksi. Livingstonen tarkoituksena oli levittää kristinusko Afrikkaan, jotta orjakauppa loppuisi. Tilalle tuli kuitenkin siirtomaahallinto.

Siirtomaakilpailu

Britannialla oli timanttimiljonääri Cecil Rhodesin laatima Kap–Kairo-valloitussuunnitelma, jonka mukaan he yrittivät muodostaa koko Afrikan läpi etelä-pohjoissuunnassa kulkeneen siirtomaiden ketjun. Matkan varrella Sudanissa oli kuitenkin itsensä Mahdiksi julistaneen Muhammad ibn Abdallan valtakunta, jonka britit onnistuivat valloittamaan vasta vuonna 1898. Sitä oli tavoitellut myös Ranska, joka oli suunnitellut vastaavanlaista, Atlantilta manteren poikki Punaisellemerelle ulottuvaa siirtomaiden ketjua. Neuvoteltuaan asiasta Ranska antoi Britannian valloittaa Sudanin, mutta lännempänä Ranskan Länsi-Afrikka ja Ranskan Päiväntasaajan Afrikka yhdessä muodostivat miljoonien neliökilometrien laajuisen yhtenäisen alueen.
Saksa myöhästyi siirtomaakilvasta verrattuna muihin merkittäviin valtioihin, koska kansleri Otto von Bismarck piti puolustusvalmiutta Ranskaa vastaan tärkeämpänä kuin siirtomaapolitiikkaa. Kuitenkin vuosisadan loppuun mennessä myös Saksa osallistui siirtomaiden hankintaan. Brittien Kap–Kairo-valloitussuunnitelma jäi toteutumatta, koska Saksan Itä-Afrikka jakoi brittien siirtomaa-alueen kahtia.
1800-luvun Euroopan teollistuneet valtiot halusivat vallata alueita, joilta ne saisivat halpoja raaka-aineita ja työvoimaa. Siirtomaiden hankkimista alettiin pitää vallan tunnusmerkkinä. Länsimaalaiset pyrkivät levittämään Afrikkaan myös omaa elämäntapaansa. Afrikkalaisilla ei katsottu olevan samaa ihmisarvoa kuin valloittajilla.

Afrikan jakaminen

Vielä 1880-luvun alussa Afrikassa oli siirtomaita vain rannikoilla, mutta muutamassa vuosikymmenessä lähes koko manner joutui siirtomaavaltojen hallintaan. Pääosin Afrikan jakamisesta sovittiin vuonna 1885 Berliinin konferenssissa, mutta monista alueista käytiin kiistoja vielä pitkään. Siirtomaita valloittivat Ranska, Saksa, Belgia, Italia ja Britannia. Portugali laajensi vanhoja siirtomaitaan Angolaa ja Mosambikia sisämaahan päin, ja myös Espanjalla oli jo ennestään muutamia siirtomaita Afrikan länsirannikolla. Mantereelle jäi lopulta vain kaksi itsenäistä valtiota, jotka olivat Yhdysvaltojen tukema Liberia ja Etiopia. Kolmantena oli vuoteen 1912 saakka Marokko, mutta lopulta sekin joutui Ranskan alaisuuteen.
Ensimmäisen maailmansodan rauhansopimukseen kuului, että Saksa menetti kaikki siirtomaansa ja voittajavaltiot saivat ne hallintaansa Kansainliiton mandaattialueina.

Suora ja epäsuora hallinto

Britannian siirtomaahallinto perustui monissa maissa epäsuoraan hallintoon. Britannia vaati uskollisuutta niiltä paikallisilta päälliköiltä, jotka jo ennestään olivat vallassa. Epäsuora hallinto oli myös taloudellisin hallintotapa. Se oli kuitenkin vain ihannetila, ja useasti jouduttiin ottamaan alueita suoraan hallintaan esimerkiksi kapinoinnin takia. Siirtomaihin oli lähetettävä suuret määrät sotilaita ja virkamiehiä, ja niihin piti rakentaa liikenneyhteyksiä, kaupunkeja ja esimerkiksi sähköntuotantoa. Siirtomaan omistaminen saattoi maksaa eurooppalaiselle maalle enemmän kuin se tuotti.
Belgian Kongo oli maan kuninkaan Leopold II:n henkilökohtaista omaisuutta nimellä Kongon vapaavaltio, mihin hän sai luvan Berliinin kongressissa. Häntä kiinnosti erityisesti Katangan alue ja sen luonnonvarat. Leopoldin hallussa oli suunnattoman suuri maa-alue, jonka asukkaat eivät tehneet valloituksen aikana suurta vastarintaa. Aluetta hallittiin erittäin kovin ottein. Sieltä saatiin aluksi norsunluuta ja myöhemmin raakakumia. Niiden kokoaminen oli paikallisväestön työtä. Pakkotyötä tehostettiin uhkauksella, että työtä laiminlyövältä katkaistaan käsi ranteen kohdalta.
Ranskalaiset kehittivät assimilaatio-opin, jonka mukaan afrikkalaiset piti sulauttaa ranskalaiseen kulttuuriin ja sivistykseen. Usein tämä osoittautui mahdottomaksi, ja ruvettiin käyttämään sen karsittua muotoa, joka tarjosi afrikkalaiselle yläluokalle koulutusta ja mahdollisuuden päästä Ranskan kansalaisiksi. Vuoteen 1939 tällaisia kansalaisia oli ollut 80 000, joista suurin osa Senegalissa, koska siellä sallittiin myös perinnöllinen afrikkalaisten kansalaisuus.

Itsehallinto

Ison-Britannian hallinnassa ollut Etelä-Afrikka sai jo vuonna 1910 itsehallinnollisen dominion aseman, mutta täysin itsenäiseksi se tuli vasta vuonna 1931 Westminsterin säädöksellä.