google/wiki40b huggingface dataset:
Itävallan unkarilaiset

Historia

Burgenlandin unkarilaiset ovat 1000-luvulla Unkarin kuningaskunnan alueelle sitä vartioimaan asutettujen unkarilaisten jälkeläisiä. Heillä oli yläluokan asema, mikä säilyi aina vuoteen 1848 saakka. Burgenland oli hallinnollisesti osa Unkaria, kunnes siitä tuli osa Itävaltaa vuonna 1920. Unkarin kieltä opetettiin muutamissa alueen kunnissa sotien välisenä aikana, mutta toisen maailmansodan jälkeinen taloustilanne aiheutti suuren muuttoaallon alueelta pois. Lisäksi sodan jälkeen asenne unkarin kieltä kohtaan muuttui kielteiseksi, mikä johti kiihtyneeseen sulautumiseen muuhun väestöön. Burgenlandin unkarilaiset tunnustettiin viralliseksi vähemmistöksi vuonna 1976.
Wienin unkarilaisvähemmistö syntyi kun unkarilaisia pakeni kaupunkiin turkkilaisten tieltä vuonna 1541. 1600-luvun lopulla Wienistä alkoi muodostua tärkeä unkarilaisen kulttuurin keskus. Ensimmäiset unkarilaiset seurat perustettiin Wienissä 1860-luvulla ja tuolloin unkarilaisten määrä nousi noin 100 000:n. Unkarilaisten määrä väheni tuntuvasti ensimmäisen maailmansodan jälkeen, mutta määrä kasvoi taas toisen maailmansodan ja Unkarin kansannousun jälkeen tulleiden pakolaisten myötä. Wienin unkarilaiset tunnustettiin osaksi virallista unkarilaisvähemmistöä vuonna 1992.

Nykypäivä

Itävallan unkarilaiset ovat valittaneet, että he saavat suhteessa vähemmän valtion tukea kuin muut vähemmistöryhmät. Vuonna 2003 unkarilainen vähemmistö sai tukea 330 000 euron edestä. Raha meni pääasiassa unkarilaisen oppiaineiston tekoon. Burgenlandissa on valtio järjestänyt unkarinkielistä peruskoulutusta vuodesta 1995, ja sitä opetetaan myös muutamissa korkeamman asteen oppilaitoksissa. Wienissä opetusta järjestävät unkarilaiset järjestöt. Vuonna 2004 kaksi kolmesta Burgenlandin unkarilaisesta oli katolilaisia. Muita suuria ryhmiä olivat luterilaiset ja kalvinistit.
Kušeljov-Bezborodko

Kušeljov-Bezborodko (ven. Кушелёв-Безбородко, Suomen aatelissa Kuscheleff-Besborodko) oli venäläinen kreivillinen aatelissuku, joka naturalisoitiin ja introdusoitiin Suomen ritarihuoneeseen vuonna 1849 kreivillisenä sukuna numero 10. Sukunimi muodostuu kahdesta venäläisen kreivillisen suvun nimestä. Molemmat suvut sammuivat mieslinjalla kreivi Grigori Kušeljov-Bezborodkon kuollessa vuonna 1870. Suku hallitsi Besborodko-suvulta perittyjä lahjoitus­maita Vanhassa Suomessa,  mm. Tervun hovia Kurkijoella ja suurinta osaa Kurkijoen ja Jaakkiman pitäjistä. Pietarissa suku omisti palatsin nykyisellä Gagarininkadulla. Vuonna 1847 kreivi Kuscheleff-Besborodko osti Meilahden kartanon Helsingin ulkopuolelta 55 000 paperiruplalla.
Bezborodko on Vähä-Venäjältä lähtöisin oleva aatelissuku. Kreivin arvon sai Jakov Ivanovitš Bezborodko (k. n. 1730). Hänen pojanpoikansa Aleksandr Bezborodko kohosi Paavali I:n aikan ruhtinaan arvoon.
Kušeljov-suvun ensimmäinen kreivi oli amiraali Grigori Kušeljov. Hänen aateloitiin 1700-luvun lopulla, ja korotettiin kreiviksi vuonna 1799. Hänen puolisonsa oli Ilja Andrejevitš Bezborodkon tytär Ljuba. Kreivi Bezborodkon kuoltua amiraali Kušeljovin poika Aleksandr sai vuonna 1816 keisarilta oikeuden käyttää sukunimeä Kušeljov-Bezborodko.
János Gyarmati

Ura

Gyarmati pelasi kotimaassaan jalkapalloa Vasas SC:n, Ferencvárosin ja SC Szegedin paidassa. Hän pelasi myös ulkomailla Zürichissä ja Pariisissa. Lisäksi Gyarmati pelasi Unkarin maajoukkueessa kolme peliä. Valmentajauransa Gyarmati aloitti Dynamo Dresdenissä, jota hän valmensi yhden kauden. Vuonna 1954 Gyarmati siirtyi SC DHfK Leipzigin valmentajaksi, ja toimi seuran päävalmentajana tammikuuhun 1955 saakka. Saman vuoden helmikuussa hän siirtyi ASK Vorwärts Berlinin valmentajaksi. Kesällä 1955 Gyarmatista tuli DDR:n maajoukkueen päävalmentaja. Vuonna 1956 hän lopetti Vorwärts Berlinin valmentamisen ja keskittyi maajoukkueeseen. Vuoden päästä hän lopetti myös maajoukkueen valmentamisen. Viimeisen kerran Gyarmati toimi päävalmentajana vuosina 1961–1962, jolloin hän valmensi SC Dynamo Berliniä.
QF 12 naulan 12 cwt -laivatykki

Italia

Armstrongin valmistamilla 12 naulan tykeillä varustettiin Giuseppe Garibaldi- ja R. Elena -luokkien alukset sekä osa hävittäjistä. Tykkimalli nimettiin Italian laivastossa malliksi 76/40 A 1897 (aiemmin pelkkä 76 A).

Japani

Tykki nimettiin keisarillisen Japanin laivastossa tyypin 41 3 tuuman 40 pituuskaliiperin tykiksi. Se asennettiin useisiin taistelulaivoihin ja risteilijöihin apuaseeksi.
Ágios Andréaksen arkeologinen museo

Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu muun muassa mykeneläisen ajan sekä geometrisen ja arkaaisen kauden keramiikkaa ja metalliesineitä Ágios Andréaksen alueelta. Lisäksi museo esittelee muuta Sífnosta kuvallisella ja sähköisellä aineistolla.
Asetyylikoliiniesteraasi

Asetyylikoliiniesteraasi on entsyymi, joka pilkkoo synapseissa olevaa asetyylikoliinia koliiniksi ja asetaatiksi. Hermokaasut vaikuttavat asetyylikoliiniesteraasiin estäen sen toiminnan.
Asetyylikoliiniesteraasin entsyyminumero on EC 3.1.1.7 ja CAS-numero 9000-81-1.
Angelo Badalamenti

Angelo Badalamenti (s. 22. maaliskuuta 1937 New York, USA) on yhdysvaltalainen säveltäjä, joka parhaiten muistetaan elokuvaohjaaja David Lynchin filmeihin luomastaan musiikista.
Italialaisperheeseen New Yorkissa syntyneen Badalamentin isä oli kalatorin omistaja. Poika opiskeli bachelor-tutkinnon Eastman School of Musicissa ja master-tutkinnon Manhattan School of Musicissa. Jo teini-iässä hän säesti laulajia Catskillvuorten lomakeskuksissa ja vähän myöhemmin opetti musiikkia junior high schoolissa Brooklynissä.
Badalamentin yhteistyö David Lynchin kanssa alkoi puoliksi sattumalta. Hänet palkattiin Isabella Rossellinin äänikouluttajaksi elokuvaan Blue Velvet – ja sinisempi oli yö, mutta saikin tehtäväkseen koko elokuvan musiikin säveltämisen.
Joachim Fest

Joachim Clemens Fest (8. joulukuuta 1926 Berliini, Saksa – 11. syyskuuta 2006 Kronberg im Taunus, Saksa) oli saksalainen toimittaja, kirjailija ja historioitsija. Hänet tunnetaan natsi-Saksan asiantuntijana. Vuonna 1973 ilmestyi saksaksi Festin laaja Adolf Hitleristä kertova elämäkerta. Fest on myös useassa teoksessa perehtynyt Hitlerin pääarkkitehdin ja varusteluministerin Albert Speerin elämänvaiheisiin. Hän toimi myös Speerin avustajana tämän kirjoittaessa muistelmiaan. Festin kirjan Der Untergangin pohjalta tehtiin palkittu elokuva Perikato (2004). Joachim Fest teki myös mittavan uran lehtimiehenä, muun muassa kulttuuritoimituksen esimiehenä Frankfurter Allgemeine Zeitung -lehdessä vuosina 1973–1993.
Jonathan Brandis

Jonathan Gregory Brandis (13. huhtikuuta 1976 – 12. marraskuuta 2003) oli yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä sekä ääninäyttelijä.

Ura

Brandis syntyi Danburyssä, Connecticutissa, ja oli perheensä ainoa lapsi. Hän oli esiintynyt televisiomainoksissa jo ennen siirtymistään Los Angelesiin 9-vuotiaana. Ensimmäisen tähtiroolinsa hän sai vuonna 1990 elokuvasta Päättymätön tarina II – seuraava luku. Muita rooleja oli muun muassa Sea Quest -scifisarjassa sekä elokuvissa Sidekicks – yhdessä voittamattomat (1992) ja Ladybugs.
Brandis seurusteli useiden tunnettujen näyttelijöiden kanssa, mutta ei ehtinyt mennä naimisiin. Uransa varhaisesta alusta huolimatta Brandis jatkoi työtään 2000-luvun puolelle. Uransa myöhemmässä vaiheessa hän kiinnostui kenties enemmän ohjaajantyöstä.

Kuolema

Brandis yritti 11. marraskuuta 2003 kotonaan itsemurhaa hirttäytymällä. Hän oli viettänyt päivän ystäviensä kanssa, joiden mukaan näyttelijä oli ollut huomattavan kiihtyneessä tilassa. Asunnollaan Brandis poistui ystäviensä seurasta toiseen huoneeseen, ja noin 15 minuutin kuluttua hänen hirttäytymisyrityksensä havaittiin.
Brandis siirrettiin Cedars-Sinai Medical Centeriin. Sairaalan henkilökunta tiedotti hänen kuolemastaan Los Angelesissa seuraavana päivänä.
Brandisin ei tiedetä jättäneen minkäänlaista itsemurhaviestiä. Hänen suvulleen kuolintieto tuli täytenä yllätyksenä. Hänellä ei äitinsä mukaan ollut vakavia henkilökohtaisia ongelmia eikä alkoholiongelmia. Hän ei ollut tiettävästi yrittänyt aiemmin itsemurhaa. Äiti ehdotti syyksi aknelääke isotretinoinia, jonka käyttö väitetysti saattaa aiheuttaa vakavana sivuvaikutuksena psykoosin.
Peoplen artikkelissa Brandisin ystävät väittivät näyttelijän kärsineen masennuksesta. Eräs heistä väitti Brandisin juoneen rankasti ja myös puhuneen itsemurhasta.
Roiskuttajatetra

Koko ja ulkonäkö

Roiskuttajatetralla on pitkulainen, ruskehtava tai oliivinvihreä vartalo. Vatsapuoli on valkoinen. Kylkiviivaa pitkin kulkee tumma juova ja sen alapuolella on ohut kuparinruskea viiva. Jos vesiolot ovat hyvät, kalan silmän yläosa loistaa kirkkaan oranssina. Kala kasvaa 7-9 cm pitkäksi, koiras on isompi.
Sukupuolet on helppo tunnistaa siitä, että koiraan pyrstö on huomattavasti suurempi kuin naaraalla.

Alkuperä

Roiskuttajatetroja elää Etelä-Amerikassa, Amazon-joessa.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Roiskuttajatetrojen lisääntymistapa on varsin vaivalloinen. Pari hyppää veden yläpuolella olevalle lehdelle, koiras levittää rintaevänsä imukupeiksi, jotta naaras ehtii kiinnittää mätimunat lehdelle. Myös hedelmöitys tapahtuu lehdellä. Kalat pudottautuvat veteen ja toistavat äskeisen. Tämä jatkuu kunnes lehdellä on n. 50 munaa. Koiras jää paikalle ja roiskii isolla pyrstöllään vettä munien päälle, kunnes nämä kuoriutuvat muutaman päivän kuluttua. Jos koiras ei toimisi tällä tavalla, munat olisivat vaarassa kuivua tropiikin paahteessa.

Vesiolot ja ravinto

Veden pH-arvon pitää olla 6-8 ja lämpötilan välillä 25-29 °C.
Roiskuttajatetran ruokavalioon kuuluu lähinnä pieniä vesiselkärangattomia, esimerkiksi hyttysten toukkia.
Genealogy

Genealogy on armenialainen kuusihenkinen superyhtye, joka perustettiin Armenian edustajaksi vuoden 2015 Eurovision laulukilpailuun. Yhtyeen jäsenet ovat ympäri maailmaa asuvia etnisiä armenialaisia. Yhtye kilpaili vuoden 2015 Eurovision laulukilpailussa kappaleella Face the Shadow ja sijoittui finaalissa sijalle 16.
Olli Sillanpää

Seuraura

Sillanpää on Hämeenlinnan Pallokerhon kasvatti. Hän oli kaudella 1996–1997 seuran C-nuorten paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Kasper Kenigin jälkeen tehoilla 23+19=42. Sillanpää jakoi koko C-nuorten SM-sarjan maalipörssin viidennen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Kaudella 1998–1999 hän oli HPK:n B-nuorten paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 19+13=32. Sillanpää pelasi samalla kaudella seuran A-nuorissa vain kaksi ottelua runkosarjassa, mutta oli joukkueen vahvuudessa koko A-nuorten SM-liigan karsintasarjan ajan tehden 13 ottelussa 21 tehopistettä. Kaudella 1999–2000 Sillanpää debytoi HPK:n SM-liigajoukkueessa, jossa hän pelasi 13 runkosarjaottelua tehden yhden maalin, joka syntyi heti Sillanpään liigadebyytissä.
Kaudeksi 2000–2001 Sillanpää siirtyi Mestis-joukkue Kokkolan Hermekseen. Hänen ensimmäinen kokonainen kautensa miesten peleissä toi 41 runkosarjaottelussa tehot 7+7=14 ja kahdeksassa playoff-ottelussa tehot 4+1=5. Sillanpää voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia. Heinäkuussa 2001 hän palasi try-out -sopimuksella kasvattajaseuraansa Hämeenlinnan Pallokerhoon. Sillanpää sai elokuussa joukkueeseen vuoden mittaisen SM-liigasopimuksen. Hän pelasi kauden 2001–2002 pääasiassa HPK:n nelosketjussa, mutta esiintyi syyskaudella pariin otteeseen myös kakkosketjun laitahyökkääjänä. Sillanpään varsinainen SM-liigan tulokaskausi toi 55 runkosarja- ja kuudessa playoff-ottelussa tehot 6+4=10. Hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Huhtikuussa 2002 Sillanpää teki HPK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Sillanpää teki kaudella 2002–2003 SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 6+5=11. Hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Sillanpää esiintyi kauden aikana myös kolmen ottelun verran lainalla Mestis-joukkue Forssan Palloseurassa. Maaliskuussa 2003 hän teki HPK:n kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kaudella 2003–2004 Sillanpäältä odotettiin tasonnostoa, mutta hän jäi kuitenkin pieneen rooliin ja pelasi kokoonpanoon mahtuessaan useimmiten tutussa roolissaan nelosketjussa. Sillanpää pelasi kauden aikana myös neljä ottelua lainalla FPS:ssä. Heinäkuussa 2004 hän purki sopimuksensa HPK:n kanssa. Sillanpään ammattilaisura päättyi vain 23-vuotiaana.
Kaudella 2005–2006 Sillanpää palasi kaukaloihin II-divisioonajoukkue Valkeakosken Kiekko-Ahman paidassa. Hän oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies tehoilla 13+21=34. Sillanpää eteni Kiekko-Ahman kanssa aina Suomi-sarjan karsintoihin saakka, mutta joukkue jäi kuitenkin ilman sarjanousua. Hän jatkoi Kiekko-Ahmassa vielä kauden 2006–2007 ajan, jonka jälkeen Sillanpään pelaajaura päättyi kokonaan.

Muuta

Sillanpää siirtyi SM-liigauransa jälkeen opiskelemaan sosiaalipsykologiaa Tampereen yliopistoon yhteiskunta- ja kulttuuritieteiden yksikköön. Hän kirjoitti vuonna 2011 oman kokemuksensa innoittamana pro gradu -tutkielman jääkiekkoilijoiden siirtymästä urheilun jälkeiseen elämään. Nykyään Sillanpää on projektipäällikkönä lasten ja nuorten toimintaan keskittyvässä Toimi! -hankkeessa.
FS Ventôse (F733)

Palvelus

Alus on vuonna 2014 aktiivipalveluksessa kotisatamanaan Fort de France Martiniquella.
Mollweiden projektio

Mollweiden projektio on lieriöprojektioista muokattu karttaprojektio, jota käytetään yleisesti maailmankartoissa ja myös tähti­kartoissa. Se tunnetaan myös nimillä Babinet'n projektio, homalo­grafinen projektio ja elliptinen projektio. Kuten sen täsmällisempi nimi Mollweiden oikea­pintainen projektio osoittaa, tämän projektion mukaisissa kartoissa eri alueiden pinta-alojen suhteet ovat oikeat, mutta kulmat ja alueiden muodot vääristyvät suuresti varsinkin kartan reunoilla. Mollweiden projektiota käytetään varsinkin sellaisissa kartoissa, joissa pinta-alojen oikeellisuutta pidetään tärkeämpänä kuin alueiden muotojen, esimerkiksi kartoissa, jotka kuvaavat jonkin asian jakautumista maapallon eri alueille.
Projektion julkaisi ensimmäisenä matemaatikko ja tähti­tieteilijä Karl Brandan Mollweide (1774-1825) Leipzigissä vuonna 1805. Yleisemmin tunnetuksi sen teki Jacques Babinet vuonna 1857, jolloin hän antoi sille nimen homalo­grafinen projektio. Tällä nimellä sitä käytettiin 1800-luvulla yleisesti tähtikartoissa.

Ominaisuudet

Mollweiden projektio on pseudo­sylindrinen projektio, jossa päiväntasaaja on vaakasuora viiva. Se on kohtisuorassa tiettyä, kartan keskikohdan kautta kulkevaa pituuspiiriä vastaan, jonka pituus on puolet päiväntasaajan pituudesta. Leveys­piirien väli­matkat kartalla pienenevät napoja kohti mentäessä, kun taas pituus­piirit leikkaavat päivän­tasaajan tasaisin välein. Pituus­piirit 90 astetta keskipituuspiirin itä- ja länsipuolella muodostavat täydellisen ympyrän, ja koko maapalloa esittää ellipsin muotoinen alue, jonka pituus on kaksi kertaa niin suuri kuin leveys. Pinta-alojen suhde ellipsin sekä minkä tahansa kahden leveys­piirin välillä on sama kuin vastaavien pinta-alojen suhde maapallolla, mutta alueiden muodot vääristyvät varsinkin kartan reunojen läheisyydessä, joskaan eivät niin paljon kuin sinusoidaalisessa projektiossa.
Muotojen vääristymistä voidaan vähentää käyttämällä projektion lohkottua muunnosta. Sinusoidaalisessa lohkotussa Mollweiden projektiossa ei ole yhtä keski­pituus­piiriä vaan useita keskipituuspiirin tavoin käsiteltyä pituus­piirin puolikasta, jotka kohtaavat päivän­tasaajan suorassa kulmassa, vuorotellen kummaltakin puolelta. Täten maan pinta jakautuu lohkoihin. Sitä vastoin yhdensuuntaisesti lohkotussa Mollweiden projektiossa käytetään useita erillisiä keski­pituus­piirejä, jolloin maan pinta jakautuu useampaan ellipsiin, jotka sivuavat toisiaan päivän­tasaajalla. Harvemmin projektiota käytetään vino­asentoisena siten, että muotojen vääristymät keskittyvät valtameriin, jolloin manteret pysyvät paremmin oikean muotoisina.
Mollweiden projektion pohjalta on kehitetty useita muita kartta­projektioita kuten Gooden homolosini­projektio, van der Grintenin projektio ja Boggsin eumorfinen projektio.
Arja Kajermo

Arja Kajermo on suomalaissyntyinen sarjakuvapiirtäjä ja kirjailija, joka on tehnyt uransa Irlannissa. Osan lapsuudestaan ja nuoruutensa hän asui Ruotsissa.
Kajermo syntyi Kiuruvedellä, jossa perheellä oli pieni maatila. Perhe muutti Tukholmaan vuonna 1955 Arjan ollessa kuusivuotias. Irlantiin hän muutti alun perin au pairiksi 1970-luvulla. Hän aloitti uransa tekemällä sarjakuvia In Dublin -lehteen, ja hänen töitään on julkaistu myös muun muassa lehdissä Sunday Tribune ja The Irish Times. Kajermo piirtää myös Tuula-sarjakuvaa ruotsalaiseen Dagens Nyheter -lehteen, ja hänen sarjakuviaan on julkaistu kirjoina Ruotsissa.
Vuonna 2017 dublinilainen Tramp Press julkaisi Kajermon esikoisromaanin The Iron Age. Kirja perustuu osittain Kajermon omaan lapsuuteen sodanjälkeisissä Suomessa ja Ruotsissa. Kirjan on kuvittanut Susanna Kajermo Törner, jonka täti Arja Kajermo on.
Tanja Matikainen

Tanja Matikainen (s. 1974) on Janakkalan kunnanjohtaja. Janakkalan kunnanvaltuuston valitessa johtajan vuonna 2013 hän sai suljetussa lippuäänestyksessä 26 ääntä. Vuosina 2010–2014 hän oli Sulkavan kunnanjohtajana. Ennen sitä hän työskenteli tutkijana Vaasan yliopistossa. Tammikuun lopussa 2014 hän väitteli oikeustieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistossa. Väitöskirjassaan hän esittää perustuslakiin rahoitusperiaatetta koskevaa täydennystä. Matikainen tunnetaan kuntauudistuksen kriitikkona ja kuntien itsehallinnollisen aseman puolustajana
Barbara Lönnqvist

Siv Barbara Lönnqvist (s. 15. kesäkuuta 1945 Espoo) on suomenruotsalainen kielitieteilijä ja kääntäjä. Hän hoiti venäjän kielen ja venäläisen kirjallisuuden professuuria Åbo Akademissa vuosina 1989–2013.
Lönnqvist opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1973. Hän jatkoi opintojaan Tukholman yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1979 tutkielmalla, joka käsitteli Velimir Hlebnikovia. Hän työskenteli Tukholman yliopistossa yliassistenttina 1983–1989, kunnes siirtyi Turkuun. Hän on kääntänyt useita teoksia venäjästä ja serbiasta ruotsiksi, muiden muassa Jevgeni Zamjatinia, Danilo Kišiä, Leo Tolstoita ja Anna Ahmatovaa. Hänelle myönnettiin De Nion kääntäjäpalkinto vuonna 1988 ja Ruotsin akatemian jakama Natur & Kultur -säätiön kääntäjäpalkinto vuonna 1995. 
Lönnqvistin veli on kansatieteilijä Bo Lönnqvist. Hänen puolisonsa on ollut matemaatikko Jockum Aniansson vuodesta 1980, ja heillä on kaksi lasta.
Lindsey Vonn

Arvokilpailut

Ensimmäisissä olympialaisissaan Salt Lake Cityssä 2002 Vonn oli superyhdistetyssä kuudes ja pujottelussa 32:s. Vuonna 2003 hän saavutti hopeaa syöksylaskun nuorten MM-kisoissa.
Bormion MM-kisoissa 2005 Vonn sijoittui syöksylaskussa ja alppiyhdistetyssä neljänneksi sekä supersuurpujottelussa yhdeksänneksi. Torinon olympialaisissa 2006 Vonn loukkaantui harjoituslaskussa, mutta pystyi kilpailemaan kaksi päivää myöhemmin. Hän sijoittui Super-G:ssä seitsemänneksi, syöksylaskussa kahdeksanneksi ja pujottelussa 14:nneksi. Åren MM-kisoissa 2007 hän saavutti hopeaa syöksylaskussa ja supersuurpujottelussa.
Val d’Isèren MM-kilpailuissa 2009 Vonn voitti supersuurpujottelun sekä syöksylaskun maailmanmestaruuden. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän voitti syöksylaskussa kultaa ja supersuurpujottelussa pronssia. Garmisch-Partenkirchenin MM-kisoissa 2011 Vonn sai hopeaa syöksylaskussa ja oli seitsemäs supersuurpujottelussa.
Kaudella 2013–2014 Vonn kärsi loukkaantumisista. Hän jätti maailmancupin kesken eikä osallistunut Sotšin olympialaisiin. Vailin/Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui pronssille supersuurpujottelussa, oli viides syöksylaskussa ja 14:s suurpujottelussa. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän sai pronssia syöksylaskussa ja oli viides alppiyhdistetyssä. Saavuttamansa pronssimitalin myötä Vonnista tuli 32 vuoden ja 117 vuorokauden ikäisenä vanhin alppihiihdon MM-mitaleille yltänyt naisurheilija.
Pyeongchangin olympialaisissa 21. helmikuuta 2018 Vonn voitti pronssia syöksylaskussa ja hänestä tuli vanhin nainen joka on voittanut mitalin olympialaisten alppilajeissa. Supersuurpujottelussa hän oli kuudes. Vuoden 2019 MM-kilpailuissa Åressa Vonn voitti uransa viimeisestä kilpailusta, eli MM-kilpailujen syöksylaskusta pronssia.
Vonn on ollut kärsinyt urallaan loukkaantumisista, joiden vuoksi häneltä on jäänyt arvokisoja väliin.

Maailmancup

Vonn on voittanut 82 maailmancupin osakilpailua. 43 voittoa on syöksylaskusta ja näistä 14 on tullut Kanadan Lake Louisessa kilpailluista syöksykilpailuista. Lisäksi hän on ollut maailmancupin osakilpailuissa 34 kertaa toinen ja 20 kertaa kolmas (kauden 2017–2018 loppuun mennessä).
Kaudella 2007–2008 Vonn voitti maailmancupin kokonaiskilpailun ja syöksycupin, 2008–2009 maailmancupin kokonaiskilpailun, syöksycupin ja supersuurpujottelucupin, 2009–2010 maailmancupin kokonaiskilpailun, syöksylaskun, supersuurpujottelun ja alppiyhdistetyn cupin, 2010–2011 alppiyhdistetyn, syöksylaskun ja supersuurpujottelun cupin, 2011–2012 maailmancupin kokonaiskilpailun, syöksylaskun, supersuurpujottelun ja alppiyhdistetyn cupin ja 2012–2013 syöksylaskun cupin. Kaudella 2014–2015 hän voitti syöksylaskun ja supersuurpujottelun cupin. Kauden 2015–2016 hän joutui jättämään kesken loukattuaan polvensa 27. helmikuuta 2016 Andorran kisassa. Vonn johti tuolloin maailmancupia. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa lopulta toiseksi ja voitti syöksylaskucupin. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän on sijoittunut toiseksi myös kaudella 2010–2011 ja kolmanneksi 2014–2015.
Milford Sound

Milford Sound (maori: Piopiotahi) on vuono lounaisessa Uudessa-Seelannissa Eteläsaarella Fiordlandin kansallispuistossa.

Turismi

Milford Sound on arvioitu maailman parhaimpiin matkakohteisiin useissa kansainvälissä tutkimuksissa. Se on myös Uuden-Seelannin suosituin turistikohde. Rudyard Kipling on kutsunut paikkaa maailman kahdeksanneksi ihmeeksi.
Surf

Surf tai surf rock on musiikkigenre, johon liittyy olennaisena osana 1950-luvun lopulla syntynyt kalifornialainen surffauskulttuuri. Surf-musiikki nousi suureen suosioon vuonna 1961, ja siitä muodostuikin eräs Yhdysvaltain suosituimmista tyylilajeista 1960-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Perinteiselle surf-musiikille on tyypillistä lyhyt kesto, iloinen melodia ja rock and roll -rytmi. Myös jousikaiun (engl. spring reverb) sekä tremolo-efektien käyttö on osa äänimaailmaa.
Surf-musiikin lähtölaukauksina on pidetty Dick Dalen singleä "Let's Go Trippin". Dale on ollut vaikutusvaltaisin surf-kitaristi, ja juuri häneen liitetään kitaran jousikaiku-soundi sekä surf-musiikissa usein kuullut torviriffit ja melodioiden itämaiset vivahteet. 1960-luvun tunnettuihin surf-yhtyeisiin kuuluivat myös The Ventures ja The Chantays. 1990-luvun keskivaiheilla surf-musiikki koki jonkinlaista uutta tulemista useiden uusien yhtyeiden muodossa.
Kuuluisimpia surf-kappaleita ovat muun muassa Dick Dalen esittämä "Misirlou", jota on käytetty esimerkiksi Pulp Fiction -elokuvassa, sekä Surfaris -yhtyeen kappale "Wipeout". The Chantaysin "Pipeline" ja The Venturesin "Walk, Don't Run" kuuluvat niin ikään tunnetuimpiin surf-kappaleisiin. Samoin 1960-luvun James Bond -elokuvien teeman alku muistuttaa surfia. Sen sijaan The Beach Boys -yhtyeen varhaisilla levyillä on hyvin vähän tekemistä varsinaisen surfin kanssa, vaikka yhtye usein liitetään surf-musiikkiin. The Beach Boys edusti ennemminkin surf pop -genreä.
Surf-musiikille sukua on Suomessa 1960-luvulla esitetty "rautalankamusiikki", mutta se otti runsaasti vaikutteita myös brittiläisestä instrumentaali-rockista ja suomalaisesta populaarimusiikista.