google/wiki40b huggingface dataset:
Vesipähkinä

Elinympäristö ja koko

Jopa 4,5 m pitkäksi kasvava vesipähkinä muodostaa suuria kasvustoja. Pitkät, rennot varret juurtuvat pohjamutaan. Veden alla varressa on huomaamattomia, hyvin hienoliuskaisia lehtiä, jotka kuihtuvat varhain. Veden pinnalla kasvista näkyvät tummanvihreät, terävähampaiset ja kolmiomaiset kelluslehdet, jotka muodostavat varsien päihin lehtiruusukkeita. Kelluslehdet pysyvät pinnalla ilmalla pullistuneiden lehtiruotien kannattelemina. Valkoiset kukat ovat yksittäin lehtihangoissa ja ovat noin kahden senttimetrin levyisiä. Sekä verho- että terälehtiä on neljä kappaletta. Heteitä on neljä kappaletta ja emejä yksi. Vesipähkinä kukkii keskikesällä. Hedelmän kypsyessä sikiäimeen kiinni kasvaneet verholehdet muuttuvat koviksi, sarvimaisiksi lisäkkeiksi. Yleensä sarvia on neljä kappaletta, mutta niiden määrä ja ulkonäkö saattaa vaihdella paljonkin. Lisäkkeiden tehtävänä arvellaan olevan ankkuroida pohjaan uppoavat kypsät hedelmät pohjamutaan sopivan syvyiseen veteen lähelle emokasvia.

Levinneisyys

Vesipähkinää tavataan Euroopassa Espanjan itäosista Länsi-Venäjälle ja Kaukasuksen alueelle saakka, joskin levinneisyysalue on varsinkin Itä-Euroopassa varsin hajanainen. Pohjoisimmillaan lajia tavataan Pohjois-Saksassa, Latviassa ja Valko-Venäjällä; eteläisimmillään Albaniassa ja Pohjois-Kreikassa. Euroopan ulkopuolella vesipähkinää kasvaa paikoin Turkissa, Iranissa, Tunisiassa sekä Lounais- ja Etelä-Afrikassa. Vesipähkinä on vuodesta 1884 tavattu ihmisen tuomana Pohjois-Amerikkaan Yhdysvaltain koillis- ja itäosiin Suurten järvien alueelta aina Washingtonin seudulle etelään. Pohjois-Amerikassa vesipähkinästä on tullut harmillinen, nopeakasvuinen rikkaruoho. Myös Australiassa laji on jonkin verran päässyt leviämään.
Suomessa tai muissa Pohjoismaissa vesipähkinää ei enää esiinny, mutta subfossiilisten löytöjen perusteella lajin tiedetään olleen alueella varsin yleinen jääkauden jälkeisellä lämpökaudella. Suo- ja järvisedimenteistä tehdyistä siementen subfossiililöytöjä on Suomesta tehty aina Pohjois-Savon ja Keski-Pohjanmaan korkeudelle saakka. Ilmaston viiletessä jääkauden jälkeisen lämpökauden jälkeen laji katosi Suomesta ilmeisesti jo tuhansia vuosia sitten. Ruotsissa se säilyi paljon pidempään, sillä viimeisin havainto sieltä ja samalla Pohjoismaista on Etelä-Skoonesta vuodelta 1916. Nykyisin lajin pohjoisin kasvualue on Latviassa, jossa vedet ovat kasvukaudella yli 20-asteisia. Liettuasta laji katosi 1900-luvun puolivälin jälkeen.
Kaakkois-Aasiassa kasvaa myös vesipähkinän lähisukuinen laji Trapa bicornis.

Elinympäristö

Vesipähkinä kasvaa matalissa, usein vähäravinteisissa ja mutapohjaisissa järvissä.

Käyttö

Vesipähkinän siemenissä on runsaasti rasvoja ja tärkkelystä, minkä vuoksi sitä käytetään yleisesti ravintona. Kasvin siemenet ovat syötäviä sekä raakoina että keitettyinä. Jauhetuista vesipähkinän siemenistä tiedetään leivotun leipää jo muinaisessa Egyptissä. Ilmeisesti vesipähkinöitä syötiin myös kivikauden Suomessa.
Nykyään vesipähkinää myös viljellään paikoin koristekasvina lammissa ja akvaarioissa.
Antônio Possamai

Antônio Possamai (s. 5. huhtikuuta 1929) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin salesiaanien papiksi 8. joulukuuta 1957 ja nimitettiin Ji-Paranán hiippakunnan piispaksi 4. maaliskuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Gregório Warmeling, jota avustivat Bonifácio Piccinini ja Tito Buss.
Possamai jäi eläkkeelle 78-vuotiaana 11. huhtikuuta 2007.
Jack Clement

Tausta

Jack Henderson Clement syntyi Tennesseen Whitehavenissa lähellä Memphisiä. Teini-iässä hän listautui Yhdysvaltain merijalkaväkeen. Palveltuaan merijalkaväessä neljä vuotta, hän kiersi jonkin aikaa bluegrass-yhtyeen kanssa, kunnes palasi Memphisiin vuonna 1954. Henderson omaksui "Cowboy"-lempinimensä soittaessaan steel-kitaraa opiskeluaikoinaan Memphis State Universityssa.

Ura

Clement aloitti Sun Records -levy-yhtiössä miksaajana muun muassa Roy Orbisonin, Carl Perkinsin, Johnny Cashin, Charlie Richin ja Jerry Lee Lewisin varhaisissa levytyssessioissa. Hän äänitti Roy Orbisonin ja Jerry Lee Lewisin ensilevytykset. Sun Recordsilla työskennellessään Clement kirjoitti kaksi Johnny Cashin tunnetuimmaksi tulleista lauluista, Ballad of a Teenage Queen ja Guess Things Happen That Way.
Sam Phillipsin annettua Clementille potkut, hän muutti vuonna 1959 Nashvilleen työskennelläkseen Chet Atkinsin kanssa. Piakkoin hän muutti edelleen Beaumontiin, Texasiin, missä hän tapasi George Jonesin ja suostutteli Jonesin esittämään laulun She Thinks I Still Care, josta tuli eräs Jonesin tunnetuimpia hittejä. Palattuaan Nashvilleen vuonna 1965, Clement rahoitti tuolloin vielä tuntemattoman Charley Priden demolevyn ja suostutteli Chet Atkinsin palkkaamaan Priden RCA-yhtiön listoille. Clement kirjoitti Priden kaksi ensimmäistä hittiä, Just Between You and Me ja I Know One, sekä tuotti Priden 13 ensimmäistä pitkäsoittolevyä RCA-levymerkille.
Clement käynnisti Don Williamsin soolouran oman JMI-levymerkkinsä kautta. Tästä projektista käynnistyi myös Allen Reynoldsin merkittävä levytuottajaura. Clementin levymerkki julkaisi myös ensimmäisenä Townes Van Zandtin levyjä ja Bob McDill kirjoitti lauluja Clementin yhtiölle. 1970-luvulla Clement tuotti muun muassa Waylon Jenningsin levyn Dreaming my Dreams, jota pidetään eräänä vuosikymmenen "Outlaw"-countryn hienoimmista. Clementin oma levy, All I Want to Do in Life julkaistiin vuonna 1978.
Countrymusiikin ohella Clement tuotti kolme Memphisissä levytettyä raitaa (esim. When Love Comes to Town ja Angel of Harlem) U2:n Rattle and Hum -levylle. Hän tuotti myös levyllisen Louis Armstrongin musiikkia. Tuottajauransa ohella Clement on perustanut neljä merkittävää musiikkistudiota Nashvilleen, tuottanut kauhuelokuvan. Hän tuotti myös Don Williamsin musiikkivideon vuonna 1972, mikä oli tuohon aikaan – yhdeksän vuotta ennen MTV:n syntyä – varsin poikkeuksellista.
Clementin urasta kertova dokumenttielokuva Shakespeare Was a Big George Jones Fan: Cowboy Jack Clement's Home Movies julkaistiin 2005. Elokuvassa käydään lävitse Clementin uraa ja haastatellaan muun muassa U2:n Bonoa, Johnny Cashia, Waylon Jenningsia ja Dolly Partonia. Hänet valittiin Country-musiikin Hall of Fame:en vuonna 2013. Jack Clement kuoli maksasyöpään kotonaan Nashvillessa 8. elokuuta 2013.
Norjan kuninkaalliset ilmavoimat

Nato-maa

Toisen maailmansodan jälkeen Norjan ilmavoimien aseostot kohdistuivat nopeasti vanhenevaan englantilaiseen ja yhdysvaltalaiseen kalustoon kuten Spitfire, Mosquito, Catalina, Airspeed Oxford ja Avro Anson. Lentokoneita Norjan ilmavoimilla oli 1940-luvulla 113 kappaletta.  
Norjan ilmavoimien esimmäinen suihkuhävittäjä oli 1947 ostettu brittiläisen De Havillandin Vampire. Norja liittyi Natoon vuonna 1949. Lähes pelkästään yhdysvaltalaisvalmisteisten lentokoneiden hankinta Norjan ilmavoimille alkoi 1950-luvun puolessavälisä. Norja osti tuolloin Thunderflash, Sabre- ja Thunderjet-hävittäjiä.
Monet näistä konetyyppien yksilöistä ovat sijoitettuna, vapaasti yleisön ihasteltaviksi. Norjan valtio ylläpitää sotilasilmailuun liittyvää museota Bodøssa.

Norjalainen ilma-ase nykyisin

Norjan ilmavoimein päätukikohdat ovat Gardermoen Oslon lähellä, Sola Stavangerin luona, Vaernes Trondheimin luona, Rygge Kaakkois-Norjassa ja Bodø Pohjois-Norjassa. Tukikohtien painopiste on pohjoisessa. Bodøn on sanottu olleen Yhdysvaltain vakoilulentokoneiden laskupaikka niiden Turkista tai Pakistanista alkaneiden Neuvostoliiton ylitysten jälkeen. 
Nykyään kalusto koostuu F-16-hävittäjistä. Lentäjät koulutetaan myös pommitusrooliin.
Mario Van Peebles

Mario Van Peebles (alk. Mario Peebles) (s. 15. tammikuuta 1957, México, Distrito Federal, Meksiko) on yhdysvaltalainen ohjaaja ja näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa elokuvista Mustat pantterit (1995) ja Ali (2001). Hän on ohjaaja Melvin Van Peeblesin ja näyttelijä Maria Marxin poika.
Suomessa Mario Van Peebles vieraili 30.1.-7.2. 2010 Yhdysvaltain Suomen suurlähetystön ja Kansallisen audiovisuaalisen arkiston (KAVA) kutsumana liittyyen elokuvateatteri Orionissa esitettävään Black History Month -teemasarjaan, joka oli ensimmäinen afrikkalais-amerikkalaisen elokuvan retrospektiivi Suomessa. Van Peebles puhui KAVA:n Black History Month -elokuvasarjan avajaistapahtumassa aiheesta "American film and American culture and how things are changing" sekä alusti isänsä Melvin Van Peeblesin käsikirjoittaman Classified X (1998), joka on dokumenttielokuva mustien amerikkalaisten esittämisestä elokuvassa. Van Peebles esitteli myös isänsä Sweet Sweetback’s Baadasssss Song-elokuvan (1971) (jossa Van Peebles tekee elokuvadebyyttinsä) sekä kyseisen elokuvan tekemisestä kertovan oma ohjaustyön Baadasssss! (2004). Van Peebles vieraili myös Tampereella jossa luennoi aiheesta "The Present and Future of American Film: Director’s View" sekä Oulussa aiheesta "History of African-Americans in Cinema".
Uhkapeli

Uhkapeli on olennaisesti sattumaan perustuva rahapeli, jossa asetetaan panokseksi jotain rahanarvoista niin että mahdollinen voitto tai tappio on epäsuhteessa pelaajan varallisuuteen. Rahapeli muuttuu uhkapeliksi, kun panossumma on suurempi kuin mitä pelaajalla on varaa hävitä. Joskus on vaikea erottaa uhkapelaaminen viihdepelaamisesta, sillä moniin Internetissä tapahtuviin peleihin kuuluu panos, joka on tosin rahalliselta arvoltaan perinteisiä uhkapelejä pienempi. Se, mikä lasketaan uhkapelaamiseksi kuitenkin vaihtelee eri historiallisissa ja kulttuurisissa konteksteissa.
Suomessa uhkapelien pelaaminen on tarkoin säädelty, uhkapelien järjestäminen omin päin tai tilojen antaminen uhkapeliin on rikoslaissa kielletty. Rikoslaissa tarkoitettuun uhkapelin määritelmään kuuluu, että voiton saaminen perustuu kokonaan tai osittain sattumaan taikka peliin tai toimintaan osallistuvista riippumattomiin tapahtumiin ja jossa mahdollinen häviö on ilmeisessä epäsuhteessa ainakin jonkun osallistujan maksukykyyn.
John Attard-Montalto

John Attard-Montalto (s. 7. helmikuuta 1953) on maltalainen Työväenpuolueen poliitikko. Hän oli vuosina 2004–2014 Euroopan parlamentin jäsen sen sosiaalidemokraattisessa ryhmässä. Attard-Montalto syntyi Sliemassa ja opiskeli lakia ja historiaa Maltan yliopistossa. Hän toimi vuosina 1996–1998 saarivaltionsa teollisuus- ja taloussuhdeministerinä. 
Attard-Montalto on Maltan yliopiston vieraileva luennoitsija ja saanut maltalaisen kirjallisuuspalkinnon teoksellaan The Nobles of Malta.
Curtiss P-40

Historia

Ensimmäinen XP-40 oli P-36A Hawk, jonka Pratt & Whitney Twin Wasp -tähtimoottori oli vaihdettu Allison V-1710 -V-12-moottoriin. Huhtikuussa 1939 USAAC tilasi 524 P-40-konetta.
Ranska tilasi 140 konetta, mutta yhtään niistä ei ehditty toimittaa ennen maan antautumista Saksalle. Koneet toimitettiin Isoon-Britanniaan, missä niitä pidettiin kuitenkin huonompina kuin Hawker Hurricane, Supermarine Spitfire tai Messerschmitt Bf 109, joten mallia käytettiin ainoastaan koulutukseen ja tiedusteluun. Pohjois-Afrikan rintamalla konetyyppi kuitenkin osoittautui taistelukelpoiseksi, koska siellä vastustajana oli enimmäkseen suorituskyvyltään saksalaishävittäjiä huonompia italialaiskoneita, ja taistelu tapahtui matalalla jossa Allisonin moottorin huonohko ahdin ei haitannut.
Uudempiin malleihin lisättiin aseistusta: P-40B sai lisäkonekiväärit siipiin (.30 USA, .303 UK) ja itsetiivistyvän polttoainetankin. P-40C:hen lisättiin edelleen kaksi tykkiä, mutta lisämassa heikensi suorituskykyä.
Konetta tuotettiin suuria määriä, Brittiläinen kansainyhteisö osti 930 konetta, joilla varustettiin 16 laivuetta, mukaan lukien Etelä-Afrikan ilmavoimien yksiköitä. 23 konetta palveli Neuvostoliitossa. Australian ilmavoimien koneet saavuttivat ratkaisevan voiton japanilaisista Milnelahden taistelussa 1942.
Curtissin tehtaalla Buffalossa valmistettiin 1 300 konetta yksistään vuonna 1942. Kaikkiaan konetyyppiä rakennettiin 14 000 kappaletta vuoteen 1944 mennessä, ja ne palvelivat 23 maan ilmavoimissa.
Neuvostoliitossa P-40 K -versiosta tehtiin kaksipaikkainen tiedusteluversio P-40 EF. Sen aseistus oli poistettu ja tähystäjän istuin lisätty ohjaajan taakse. Polttoainemäärää oli lisätty ja varusteena oli Fairchild K-13 -kamera. Konetta käytettiin vuonna 1943 Hävittäjälentorykmentti 191:ssä.
Saharasta löytyi vuonna 2012 toisen maailmansodan aikana kadonnut Kittyhawk. Lentäjä oli viemässä vaurioitunutta konetta tukikohtaan korjattavaksi, kun se teki hätälaskun ja päätyi hiekkaan kauas asutuksesta. 70 vuotta maastossa ollut kone oli löydettäessä hyväkuntoinen.

Käyttö Suomessa

Suomi sai sotasaaliiksi vaurioituneita Warhawkeja, joista yksi P-40M, konetyypin englantilaisen tyyppinimen, Kittyhawk Mk.III, mukaan rekisteritunnuksen KH-51 saanut, korjattiin Suomen ilmavoimien käyttöön. Varaosien huonon saatavuuden takia sillä ei lennetty paljon, ainoastaan tutustumislentoja.
Jari Nenonen

Jari Veikko Olavi Nenonen (s. 27. kesäkuuta 1951 Hamina) on suomalainen kirjailija ja pakinoitsija. Hänen tuotantonsa käsittää romaaneja, novelleja ja lasten- ja nuortenkirjallisuutta. Nenonen on kirjoittanut myös näytelmiä ja runoja.
Nenonen on toiminut radiopakinoitsijana Radio Lokissa ja Yleisradion Radio Suomessa. Hän on pakinoinut nimimerkillä Jallu kaksi kertaa viikossa Yleisradion maakuntaradioista Kymenlaakson Radiossa, Etelä-Karjalan Radiossa, Etelä-Savon Radiossa ja Lahden Radiossa. Nenosen pakinoita julkaistiin nimimerkillä Mata-Jari 1972- 2015 Kymen Sanomissa. Vuoden 2016 alusta Nenonen siirtyi pakinoitsija Mata Jarina kotkalaiseen kaupunkilehti Ankkuriin. Nenonen on kirjailijan ja pakinoitsijan uran ohella ollut Suomen Postin palveluksessa, toiminut DJ:nä sekä ollut Haminan kaupunginvaltuutettu. Perusäijät ry valitsi Nenosen Vuoden Äijäksi 2013.
Nenonen on pakinoinut vuodesta 1977 lähtien säännöllisesti Suomenmaassa. Pakinatekstit ovat usein alatyylisiä ja melko roisia. On sanottu, että Jallu on hieman kuin köyhän miehen Juha Vuorinen. Nenonen korostaa, että teksteissä on myös toinen taso eivätkä ne ole tyhjännauramista. Tekstejä on julkaistu myös kokoelmina.
Fay Wray

Vina Fay Wray (15. syyskuuta 1907 Kanada – 8. elokuuta 2004) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Fay Wray muistetaan parhaiten pääroolistaan elokuvassa King Kong, jossa hän valloitti hirviögorillan sydämen. 
Wray oli yksi kuudesta lapsesta ja hän muutti perheineen Kanadasta Yhdysvaltoihin ollessaan kolmevuotias. He asuivat Arizonassa ja Salt Lake Cityssä, Utahissa ennen kuin muuttivat Kaliforniaan. Hän oli naimisissa kolmesti: John Monk Saundersin, Robert Riskinin ja Sanford Rothenbergin kanssa. Hänellä oli kolme lasta, Susan Saunders sekä Victoria ja Robert Riskin Jr.
Live at Café Metropol

Kappaleet

Henry Aaltonen eli Remu on tehnyt kaikki sävellykset, sanoitukset ja sovitukset, paitsi "Buona Sera".
Sotilasfarssi

Sotilasfarssi on sotilaselämää parodioiva elokuva. Yleensä sotilasfarssissa ollaan varusmiespalveluksessa tai kertausharjoituksissa, harvemmin varsinaisessa sotatilanteessa.
Sotilasfarssi oli Suomessa 1950-luvulla yleinen elokuvatyyppi. Fennada-Filmi valmisti vuosina 1952–1958 yhteensä seitsemän elokuvan sarjan. Myös Suomen Filmiteollisuus tuotti vuosikymmenien mittaan useita sotilasfarsseja kuten esimerkiksi Serenaadi sotatorvella ja Majuri maantieltä. Sotilaselämän parodiointi oli suosittua myös muissa tuon ajan suomalaisissa elokuvissa. Kasarmiolot ja kantahenkilökuntaan liitetyt stereotypiat olivat tuttuja lähestulkoon jokaiselle miespuoliselle suomalaiselle ja tästä saattoi ammentaa aiheita moniin elokuviin.
Sotilasfarssien asetelmat olivat eri elokuvissa melko samanlaisia. Lemmenjuonia punottiin oman sosiaaliluokan sisällä. Aliupseeri ja varusmiehet heilastelivat yleensä upseerin kotiapulaisen kanssa ja usein nokkela varusmies vei voiton tyhmähköstä, savolaisesta vääpelistä. Komentajan tytär sitten sai seuraa nuorista ja komeista upseereista tai koulutetuista, fiksuista rivimiehistä.
Sotilasfarsseissa näyttelivät samat näyttelijät yleensä tietynkaltaisia rooleja. Varusmiesrooleissa olivat useimmiten Lasse Pöysti, Tommi Rinne, Sakari Halonen, Leo Jokela, Seppo Kolehmainen ja "ensimmäisessä aallossa" 1930-luvun lopulla Kaarlo Angerkoski. Aliupseerirooleissa esiintyivät usein Reino Valkama, Pentti Viljanen, Pentti Irjala ja Santeri Karilo. Viljasta lukuun ottamatta he näyttelivät tosin välillä korkeitakin upseereita. Upseerirooleissa näytteli erityisesti Kullervo Kalske, mutta useampia rooleja oli myös Paavo Jänneksellä, Uuno Montosella, Veikko Uusimäellä ja pari myös Tauno Palolla. Heikki Heino näytteli sekä varusmiestä että upseeria.
Lajityypin uudempia tuotoksia ovat Likainen puolitusina (1982), Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984), sekä viisi Vääpeli Körmy -elokuvaa 1990-luvulla.
Peter Kotilainen

Ura

Kotilainen siirtyi keväällä 2013 kasvattajaseurastaan Happeesta Classiciin 1+1-vuotisella sopimuksella. Kotilainen pystyi Tampereella omien sanojensa mukaan keskittymään täysipainoisesti salibandyyn. Tästä huolimatta Kotilainen pelasi Classicissa ainoastaan yhden kauden ajan, kunnes siirtyi kauden loputtua takaisin vanhaan seuraansa.
Keskisuomalaisen Tommi Roimelan mukaan Kotilainen pelasi kaudella 2015–2016 siihenastisen uransa parasta kautta. Hänelle annettiin enemmän vastuuta, mikä osaltaan johti myös virheisiin. Joulukuuhun mennessä Kotilainen oli joutunut jättämään ottelun kesken jo kahteen kertaan punaisen kortin seurauksena. Ensimmäinen ulosajo Kotilaiselle tuomittiin, kun hän kritisoi tuomareiden päätöstä kiroilemalla. Toisen kerran hänet suljettiin ottelusta päähän kohdistuneen poikittaisen mailan seurauksena.
Kauden 2016–2017 aikana Kotilainen ilmaisi Suomen Salibandyliiton toimittajalle halustaan työskennellä täysipäiväisenä ammattilaisurheilijana Ruotsin Superliigassa tai Nationalliga A:ssa.

Yksityiselämä

Kotilainen työskentelee hoiva-alalla Laukaassa sijaitsevassa päiväkodissa. Hän valmistui lastenohjaajaksi kesällä 2017.
Joulukuussa 2015 Kotilainen kertoi Keskisuomalaiselle antamassaan haastattelussa kärsineensä ongelmista siviilielämässään. Hänen mukaansa ongelmat olivat vaikuttaneet pitkällä aikavälillä myös hänen pelaamiseensa negatiivisesti. Samassa haastattelussa Kotilainen paljasti kokeneensa nuoruudessaan pahoinvointia, mikä johtui hänen isänsä alkoholiongelmasta.
Myös Kotilaisen veljet Paul ja Panu pelaavat Salibandyliigassa. Vanhin veli Pasi on lopettanut uransa. Veljeksien lisäksi perheeseen kuuluu yksi sisko.
Raymundo Joseph Peña

Raymundo Joseph Peña (s. 19. helmikuuta 1934 Corpus Christi) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Corpus Christin hiippakuntaan Mariano Simon Garriga 25. toukokuuta 1957. Hänet nimitettiin San Antonion arkkihiippakunnan vihkipiispaksi ja Trisipan titulaaripiispaksi 16. lokakuuta 1976. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Francis James Furey, jota avustivat Patrick Fernández Flores ja Thomas Joseph Drury.
Peña sai 29. huhtikuuta 1980 nimityksen El Pason ja 23. toukokuuta 1994 Brownsvillen piispaksi. Hän jäi eläkkeelle 9. joulukuuta 2009.
The Compulsions

The Compulsions on yhdysvaltalainen rockyhtye, jonka debyyttialbumi Beat The Devil julkaistiin vuonna 2011. Yhtyeen perustaja ja laulaja on Rob Carlyle. Muut soittajat ovat basisti Sami Yaffa (ex-Hanoi Rocks) ja nykyiseen Guns N’ Roses -kokoonpanoon kuuluvat kitaristi Richard Fortus ja rumpali Frank Ferrer. Levyllä soittaa myös monia vierailevia muusikoita.
2,4-dinitroklooribentseeni

Ominaisuudet

2,4-dinitroklooribentseeni on huoneenlämmössä valkoisia tai kellertäviä kiteitä. Hajultaan yhdiste muistuttaa karvasmantelia. Yhdiste ei liukene veteen, mutta hiilidisulfidi ja orgaaniset liuottimet, kuten etanoli, dietyylieetteri ja bentseeni liuottavat 2,4-dinitrobentseeniä. Yhdisteellä on kolme kidemuotoa, α-, β- ja γ-muodot, joista ainoastaan α-muoto on stabiili huoneenlämmössä.
2,4-dinitroklooribentseenin rakenteessa klooriatomiin nähden orto- ja para-asemissa sijaitsevat nitroryhmät tekevät siitä hyvin reaktiivisen. Yhdiste reagoi nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla nukleofiilien, kuten amiinien tai aniliinijohdannaisten, kanssa muodostaen dinitroaniliinijohdannaisia ja emäksisen metanoliliuoksen kanssa muodostuu 2,4-dinitroanisolia. 2,4-dinitrobentseenin nitraus edelleen on vaikeaa klooriatomin ja nitroryhmien deaktivoivan vaikutuksen vuoksi. 2,4-dinitroklooribentseeni voidaan pelkistää raudan ja suolahapon avulla 2,4-diaminoklooribentseeniksi, mutta reaktio ei ole klooriatomin suuren reaktiivisuuden vuoksi kovin selektiivinen.

Valmistus ja käyttö

2,4-dinitroklooribentseeniä voidaan valmistaa nitraamalla klooribentseeniä. Tällöin syntyy kuitenkin yleensä isomeerien seos, ja käytetympi tapa on p-kloorinitrobentseenin nitraus, jonka sivutuotteina syntyy vain vähäisiä määriä muita tuotteita.
2,4-dinitrobentseeniä käytetään nykyisin pääasiassa väriaineiden, kuten rikkivärien ja atsovärien valmistuksessa. Siitä voidaan valmistaa myös hyönteismyrkkyjä, fungisideja, kumikemikaaleja ja räjähdysaineita, kuten dipikryyliamiinia. Aikaisemmin 2,4-dinitroklooribentseeniä on käytetty myös pälvikaljun hoitoon, mutta siitä on luovuttu yhdisteen karsinogeenisuuden vuoksi.

Myrkyllisyys

2,4-dinitrobentseeni on voimakkaasti ihoa, silmiä ja hengityselimiä ärsyttävä yhdiste. Yhdisteelle altistumisesta aiheutuvia oireita voivat olla ihon punoitus ja kutina, ihon ja kynsien värin muuttuminen sinertäviksi, hengitysvaikeudet ja huonovointisuus.
JAN-vaappu

JAN-vaappu on Jouko Niemivaaran (s. 1942 Mäntsälä) luoma vaappumallisto, jonka juuret juontavat 1950-luvulle, jolloin Niemivaara veisteli ensimmäisiä vaappujaan. Enemmissä määrin vaappuja alkoi syntyä 1960-luvun alkupuolella arviolta vuosina 1963–1964. Kaupallinen valmistus alkoi vuonna 1968. JAN-vaaput ovat tunnettuja lohivaappuja ja niillä on saatu useita suurlohia. Koska vaaput tehdään käsityönä, on niiden saatavuus rajoitettua. Vaaput ovat haluttuja, jopa suosittuja keräilyesineitä, ja niitä ei ole aina riittänyt myyntiin valmistajalta, jolloin kalastajien välisessä kaupassa vaappujen hinnat ovat olleet muutamasta kymmenestä sataan euroon. Nykyisin vaappuja valmistaa lisenssillä Suomen Uistin Oy.
Suurin osa mallistosta on tarkoitettu lohelle, mutta mallistosta löytyy myös taimenelle, kuhalle ja hauelle värejä ja malleja. JANin tunnetuimmat mallit ovat 6,5 cm ja 7,5 cm. Näiden lisäksi vaappua on valmistettu pituuksissa 6, 7, 8 ja 9,5 cm. Lukuisat lohimiesten tuntemat klassikkovärit kuten Parsilankku, Klenooti, Komunisti, Ruska ovat myös Niemivaaran käsialaa.
Rungon muotoilun ja uimalevyn ansiosta viehe sukeltaa haluttuun syvyyteen. Värien maalauksessa on mietitty sävyjen lisäksi niiden sijainti vaapun pinnalla ja kuinka paljon selkä- ja kylkiväriä näkyy alas tai sivulle. Uintia kehitettäessä on erityisesti huomioitu paksun siiman ja vahvojen koukkujen tarve. 0,45 mm tai paksumpi siima uittaa JANia paremmin kuin ohuempi siima. Paksu, jopa jäykkä siima pidättelee vaapun etupään liikettä sopivasti antaen sille parhaan uinnin. Koukut on sijoitettu runkoon optimaalisesti. Niemivaaran itse kehittämät ruostumattomat koukkurenkaat ovat erittäin vahvoja. Niinpä Niemivaaran kehittämien mallien, uimalevyn ja värien vaikutus näkyy lähes kaikissa nykyisissä lohivaapuissa.

Vaapun siirtyminen uudelle valmistajalle

Jarmo Rapalan LGH Uistin Oy (nyk. Suomen Uistin Oy) osti oikeudet JAN-vaappuihin vuonna 2008. Tavoitteena oli JAN-vaappujen saatavuuden parantaminen ja tuotannon jatkuminen. JAN-vaappujen valmistus siirrettiin LGH:n toimitiloihin Vääksyyn, jossa Toni Halme jatkaa niiden valmistusta. Niemivaara siirtyi myös Vääksyyn, jossa hänen työnkuvansa on opetus-, tuotekehitys- ja laadunvalvontatehtävät. Vuonna 2010 tuotannossa oli kaksi eri mallia, 6,5 cm ja 7 cm, ja yhden vaapun myyntihinta oli 25 euroa.