Psykiatrian vastaisuus

Psykiatrian vastaisuus tai antipsykiatria on näkemys, jonka mukaan psykiatrisista hoidoista on potilaille enemmän vahinkoa kuin hyötyä. Psykiatrisia hoitoja vastustavaa liikehdintää on ollut jo kahden vuosisadan ajan. Psykiatria on ainoa lääketieteen ala, jolla on pitkäaikaista vastustusta. Psykiatrien joissain tapauksissa ihmisiä kohtaan harjoittamaa valtaa, potilaiden epäinhimillistä kohtelua, tehottomuutta, diagnoosien luotettavuutta ja psykiatrian medikalisaatiota on arvosteltu. Psykiatrian yhtenä ongelmana pidetään tahdonvastaista hoitoa.
Psykiatriaa koskeviin eettisiin ongelmiin katsotaan kuuluvan joukko pakkokeinoja, jotka ovat tahdonvastaiseen hoitoon määrääminen, mutta myös lievemmät tilanteet. Pakkokeinoja ovat lääkityksen vastentahtoinen määrääminen, kiinnipitäminen ja eristäminen.
Neurologisia ja psykiatrisia potilaita tutkittiin ja hoidettiin ennen vuotta 1963 samoissa sairaaloissa, sillä hermo- ja mielitaudit kuuluivat samaan erikoistumisalaan. Aivojen kuvantamistutkimusten myötä on havaittu, että jako neurologisiin ja psykiatrisiin sairauksiin on keinotekoinen, koska useimpiin psy­kiat­risiin sai­rauksiin liit­tyy ai­vojen har­maan ai­neen ka­toa kul­lekin sairau­delle omi­nai­sissa pai­koissa. 
Nykyään psykiatrian vastaisuus keskittyy välttämättä lääkkeellisiin hoitomuotoihin ja lääkehoitojen iatrogeenisiin vaikutuksiin. Keskushermoston kautta vaikuttavien psykiatrisen lääkehoitojen tarpeellisuus ja haitat ovat keskiössä. Psykiatrien potilailleen määräämien keskushermostoon vaikuttavien lääkkeiden vaikutusmekanismeja ei oikein tunneta: lääkkeillä on kyllä havaittava teho. Lääkkeiden käytön pitkäaikaisvaikutuksiin on kiinnitetty vähän huomiota. Osa lääkkeistä on psykoaktiivisia. Monet psykiatrisista lääkkeistä lisäävät ruokahalua, heikentävät seksuaalista halua tai lisäävät hoidon alkuvaiheessa itsemurhariskiä.

Yleistä

Esimerkiksi sähköšokkihoitoja (sähköhoitoa), lobotomiaa ja insuliinišokkihoitoa on vastustettu. Myöhemmin lobotomiasta ja insuliinišokeista on luovuttu, mutta sähköhoitoa käytetään vielä nykyään hoitomuotona eräissä mielenterveyden häiriöissä, mutta sen käyttö on harvinaisempaa kuin aikaisemmin. Psykiatrisiin diagnooseihin on lukeutunut epilepsia sekä homoseksuaalisuus, joka on sittemmin poistettu psykiatrisista diagnooseista koska tiede ei tue sen luokittelua psykiatriseksi sairaudeksi Myös transsukupuolisuus on lukeutunut psykiatrisiin diagnooseihin, ja sitä ollaan lievennetty ja ollaan poistamassa psykiatristen sairauksien luokituksesta.
Vielä Suomen itsenäistymisen jälkeenkin lääketieteessä hyljeksittiin psykiatriaa. Psykiatriasta oli muodostunut ajan kuluessa lääketieteen erikoisala, johon kuului mielentilalausuntojen antaminen oikeudenkäyntejä varten. Thomas Szasz on kutsunut skitsofreniaa psykiatrian "pyhäksi symboliksi", jonka avulla se perustelee psykiatrian statusta lääketieteen haarana ja hoidon kohteiden perusoikeuksia rajoittavien ja vahingoittavien pakkohoitotoimenpiteiden oikeutusta. Hänen mukaansa skitsofrenia terminä on niin tyhjä ja epämääräinen, että sillä voidaan viitata ihmisessä lähes mihin tahansa häiritsevään ja epämiellyttävään käyttäytymis- ja reagointitapaan. Skitsofreniadiagnoosia on käytetty myös esimerkiksi Neuvostoliitossa poliittisten vastustajien nujertamiseen.

Ennen 1960-lukua

Psykiatrisia hoitoja vastustavaa liikehdintää on ollut jo kahden vuosisadan ajan. 1700-luvulla ja pitkälle 1800-lukua mielisairauksista kärsivien laitosten ei useinkaan ollut tarkoitus parantaa niiden asukkaita, vaan ne olivat vankilan kaltaisia laitoksia, joihin perheet olivat hylänneet heidät tai joihin oikeus oli heidät tuominnut. Laitoksissa asukkaat kohtasivat julmaa kaltoinkohtelua ja elinolosuhteet olivat surkeat. Laitosten tarkoitus oli lievittää perheen häpeää ja estää mahdollisia häiriöitä yhteisössä. Taitamaton henkilökunta kohteli asukkaita usein kuin eläimiä. 1800-luvun puolivälissä ja lopulla laitoksia alettiin uudistaa humaanimmaksi.
Ranskalainen psykologi Bénédict Augustin Morel kehitti degeneraatioteorian ja sai sille suosiota 1850-luvulla. Morel ihaili Charles Darwinin evoluutioteoriaa ja pyrki etsimään mielisairauksien syytä perinnöllisyydestä. Psykiatrit omaksuivat degeneraatioteorian, koska he ajattelivat sen antavan mielisairauksille tieteellisen pohjan. Psykiatria alkoi kehittyä tieteeksi. Morelin degeneraatioteoria sai kannattajia useissa maissa. Saksalaiset psykiatrit keskittyivät mielisairauksien luokitteluun parannuskeinojen etsimisen sijaan.
Morelin degeneraatioteoria vaikutti eugeniikan syntyyn ja osalle psykiatreista askel degeneraatioteoriasta eugeniikkaan ei ollut suuri. Tieteellisen psykiatrian isänä pidetty saksalainen Emil Kraepelin oli eugeniikan puolestapuhuja. Kraepelinin työ muodostaa nykyisten psykiatristen diagnoosien pohjan. Kraepelin tunsi Morelin degeneraatioteorian ja Kraepelinin poliittisten mielipiteiden on luonnehdittu sisältäneen proto-fasismia. Myös vaikutusvaltainen sveitsiläinen psykiatri Eugen Bleuler kannatti eugeniikkaa. Kraepelin ja Bleuler suhtautuivat mielenterveysongelmista kärsiviin epätoivottuina ja yhteiskunnallisena ongelmana.
Suomen ensimmäinen psykiatrian professuuri perustettiin Helsingin yliopistoon 15. kesäkuuta 1906. Christian Sibeliusta (1869–1922) pidetään varsinaisen suomalaisen tieteellisen psykiatrian alullepanijana. Hän vaikutti muun muassa alan koulutukseen ja yliopistollisen klinikan perustamiseen sekä psykiatrisen hoidon sisältöön uudistaen sitä potilasystävällisempään suuntaan. Sibelius sai oppinsa Saksasta ja opiskeli Kraepelinin luona. Kuitenkin vielä Suomen itsenäistymisen jälkeenkin lääketieteessä hyljeksittiin psykiatriaa. Psykiatriasta oli muodostunut ajan kuluessa lääketieteen erikoisala, johon kuului mielentilalausuntojen antaminen oikeudenkäyntejä varten.
Eugeniikan kannatus psykiatrien keskuudessa johti psykiatristen potilaiden sterilisaatioihin, jotta mielenterveysongelmat eivät runsaslukuistuisi väestössä. Psykiatrit perustelivat sterilisaatioita yhteiskunnan edulla ja mielenterveyden häiriöistä kärsivät nähtiin epätoivottuina eikä heidän haluttu lisääntyvän. Pakkosterilisaatiot otettiin käyttöön useissa länsimaissa 1900-luvulla ja niitä suoritettiin vuosikymmenten ajan. Kansallisosialistisessa Saksassa psykiatrit pyrkivät systemaattisesti hävittämään potilaansa.
Lobotomian avulla mielenterveyden häiriöistä kärsivien harhaisuutta ja rauhattomuutta pyrittiin vähentämään. Lobotomiasta tuli yleinen toimenpide ja niitä tehtiin kahden vuosikymmenen ajan. 1950-luvulla klooripromatsiinin teho psykoosioireiden lievittämisessä tarjosi psykiatrialle lääkkeellisen hoitokeinon. Samalla lobotomiasta voitiin luopua. Klooripromatsiinin löytäminen käynnisti muiden antipsykoottisten lääkkeiden kehittämisen.

1960-1970-luvun antipsykiatrinen suuntaus

1960-luvulla syntyi hyökkäys psykiatrian legitimiteettiä kohtaan. Thomas Szasz oli äänekkäin psykiatrian legitimiteetin kyseenalaistaja. Kyseenalaistajien mukaan psykiatria ei ollut legitiimi lääketieteen erikoisala. Tämä antipsykiatrinen suuntaus oli anglo-amerikkalaista alkuperää, ja siinä kritisoitiin diagnoosien käyttöä ja käytiin keskustelua psykopatologiasta. Suuntauksen merkittävimpiä edustajia olivat Szaszin ohella muun muassa sosiologit Thomas J. Scheff ja Erving Goffman.
Suuntaus kyseenalaisti psykoosi-, neuroosi- ja persoonallisuushäiriökäsitteiden oikeutuksen ja erilaiset hoitomuodot. Psykiatrien ohella suuntauksen piiriin kuului myös yhteiskuntatieteilijöitä. Sen piirissä oli vallalla ajatus, että kysymys on psykiatrien ja psykologien keinosta kontrolloida poikkeavia ihmisiä. Taustalla oli osin kapitalistisen järjestelmän kritiikki, sillä sen katsottiin tarvitsevan psykiatriaa kontrollikeinona.
Kritiikin kohteena oli hoitomuotojen ohella psykiatristen diagnoosien vähäinen luotettavuus. Samakin potilas saattoi saada eri diagnosoijilta eri diagnoosin, mihin vaikuttaa erityisesti diagnosoijan oma kulttuuritausta. Arvosteluun liittyi diagnoosin leimaavuus, jolla saattaa olla elinikäisiä vaikutuksia.
Suuntaus on kuitenkin hiipunut, kun monien poikkeavuuksien taustalta on löytynyt lääketieteellistä vahvistusta ja samanlaisia psyyken häiriöitä on löydetty myös läntisen psykiatrian ulkopuolelta. Siten mielensairauksien olemassaoloa ei enää kyseenalaisteta. Suomessa suuntauksen ilmentymiä oli muun muassa Marraskuun liike, ja sitä käsiteltiin monissa julkaisuissa, kuten Aatteet pois ja vaatteet ja Goffmanin teoksen suomennoksessa Minuuden riistäjät.
Suuntauksen hyötyjä on ollut, että se toi piileviä psykopatologian kysymyksiä julkiseen keskusteluun. Keskustelusta seurasi konkreettisia tuloksia, kun diagnoosijärjestelmä perusteineen joutui tutkimuksen kohteeksi ja luotiin uusi DSM-järjestelmä. Keskustelu leimaavuudesta kuitenkin jatkui psykiatriassa. Kysymyksiä käsitellään nykyisin transkulttuuripsykiatrian piirissä.

Myöhemmät vaiheet

Psykiatriassa alettiin keskittyä aivojen välittäjäaineisiin mielenterveyden häiriöiden selittäjänä. Niin kutsuttujen perinteisten antipsykoottisten lääkkeiden rinnalle kehitettiin uudet toisen sukupolven antipsykoottiset lääkeaineet vuoden 1993 paikkeilla (Risperdal, Zyprexa, Seroquel, Geodon ja Abilify).
Vuonna 2013 psykologit yrittivät vaikuttaa Britanniassa lääkkeiden käyttöön psykiatriassa ja sysätä ne taka-alalla, koska halusivat keskittyä hoidossa käsittelemään elämänkokemuksia ja olosuhteita.
Sisätautien professori Peter Gøtzsche on kritisoinut kirjoissaan psyykenlääkkeiden käyttöä mielenterveyden häiriöiden hoidossa, psykiatrien käsityksiä aivojen kemiallisesta epätasapainotilasta sekä vaatinut psyykenlääkkeiden poistamista markkinoilta.
Uudet tutkimukset ovat kyseenalaistaneet toisen sukupolven antipsykoottien paremmuuden. Perinteiset antipsykootit ovat sopi­vina annok­sina edelleen käyttö­kel­poisia ja tehok­kaita lääk­keitä. Tällä on merki­tystä eri­tyi­sesti kehit­ty­vissä mais­sa, kos­ka perinteiset antipsykootit ovat paljon halvempia kuin uudet lääkkeet.
Yhdysvalloissa suosituin reseptilääke on antipsykootti Abilify, jonka liikevaihto on seitsemän miljardia dollaria vuodessa. Sen vaikutusmekanismia ei täysin tiedetä. Sitä käytetään masennuksen hoidossa oheislääkkeenä, eikä sen mekanismia masennuksen lievittäjänä tunneta.
Yhdysvalloissa 85 prosenttia toisen sukupolven antipsykoottisista lääkkeistä lääkärit määräävät sellaisiin tarkoituksiin joihin niitä ei ole lääkevirasto hyväksynyt.
Psykoterapia on tutkimuksissa osoitettu teholtaan lääkehoitoa vastaavaksi masennuksessa ja ahdistuneisuushäiriöissä. Potilaista myös kolminkertainen määrä haluaisi terapiaa lääkehoidon sijaan. Intiassa on kokeiltu kolmessa viikossa pikakoulutettuja amatööripsykologeja masennuksen ja alkoholismin hoidossa keskusteluterapiaa antamalla. Tutkimusten mukaan tehokas hoito ei edellytä ammattitutkintoa.
1950- ja 1960-luvulla psykedeelejä pidettiin lupaavina mielenterveyden häiriöiden hoidossa, mutta niiden tutkimus estettiin ja ne kiellettiin osittaen niiden väärinkäytön takia. Psykedeeliterapiassa koettu trippi nähdään kuitenkin nykyään lupaavana hoitomuotona, joka voi tuottaa tulosta jopa vain yhdellä hoitokerralla. Lääkeyhtiöt eivät ole innostuneet psykedeelitutkimuksen rahoittamisesta. Syyksi on esitetty ainakin sitä, etteivät psykedeelit tarjoa suurta mahdollisuutta rahalliseen hyötyyn koska niitä saatetaan terapian aikana käyttää vain muutamia kertoja, ja koska ne eivät ole patentoitavissa.
Lääketeollisuuden etujen kritiikki on vähenemään päin, sillä suuret lääkeyritykset eivät ole 2010-luvulla panostaneet uusien psykiatristen lääkkeiden kehittämiseen ja vanhempien lääkeaineiden patentit umpeutuvat vähitellen. Samalla kun niiden patentit umpeutuvat, niistä tulee halvempia.
Mielenterveyden häiriöiden alkulähde löytyy YK:n vuonna 2016 julkaiseman erikoisraportin mukaan usein yksilön vaikeista elämänolosuhteista ja yhteiskunnallisista ongelmista.

Biokemiallinen epätasapaino- ja reseptoriteoria

Biokemiallista epätasapaino- ja reseptoriteoriaa on arvosteltu. Teoriaa käytetään lääkehoidon pohjana, vaikka joidenkin lähteiden mukaan vaikuttaa siltä, että useimmat ihmiset joilla on biokemiallisia epätasapainoja tai reseptoripoikkeavuuksia ovat itse asiassa terveitä eivätkä psykiatrisesti sairaita. Asiaa ei ole kuitenkaan ole kunnolla tutkittu, mikä osoittaa psykiatrisen tutkimuksen ajattelun keveyden.  Myöskin kun lääkehoitoja joskus lopetetaan on entisillä potilailla vielä poikkeavuuksia aivoissa vaikka he eivät käyttäydy enää mielisairaasti.  Skitsofrenian ja psykoosien syyksi on esitetty niin kutsuttua dopamiiniteoriaa, mutta sen paikkansapitävyydestä ei ole varmuutta ja sitä on kyseenalaistettu. Dopamiiniteoria kehitettiin 1950-luvulla samaan aikaan kun lääketeollisuus löysi antipsykoottisen lääkeaineen, jonka vaikutusmekanismista ei ollut varmuutta mutta sillä saatiin aikaan ”kemiallinen lobotomia”. Ensimmäinen antipsykootti oli 1950-luvulla Ranskassa leikkauspotilaiden kivun lievittämiseen ja sokkitilan estämiseen kehitetty klooripromatsiini. Lääkkeen todettiin tekevän leikkauspotilaista välinpitämättömiä leikkausta kohtaan ja tekevän heistä väsyneitä. Teho psykoosioireisiin vahvistettiin ensin kokeilemalla ja myöhemmin lukuisissa kaksoissokkoutetuissa tutkimuksissa.

Lääkkeelliset hoitomuodot ja lääketeollisuus

Puhumalla kemiallisesta epätapainosta psykiatrit ovat myös psykiatrian vastustajien mukaan juuttuneet 1950- ja 1960-luvuille vaikka mieltä ja käytöstä tutkivat ja niihin vaikuttavat menetelmät ovat muilla aloilla kuten esimerkiksi neuromarkkinoinnissa kehittyneet. Neuromarkkinointimenetelmiä káytetään mm. tupakoimisen vähentämiseen , jota hoidetaan myös psykiatrisilla lääkkeillä ja jopa lääkeyhtiöiden toimesta myös itse (psykiatristen) lääkkeiden markkinointiin. Psykiatrisia ongelmia voidaan pyrkiä hoitamaan myös psykologisilla menetelmillä, joilla on yleensä vähemmän sivuvaikutuksia (terapia). Tutkimuksissa on todettu, että psykoterapia yhdistettyinä masennuslääkkeisiin johtaa parhaimpiin tuloksiin masennuksen hoidossa. Lääketeollisuuden intresseissä on kuitenkin saada lääkkeelliset hoitomuodot keskeiseen asemaan, koska lääkkeiden valmistus ja myynti on niiden liiketoimintaa. Tutkimuksen mukaan lääkäreiden määräämiin hoitomuotoihin vaikuttavat ainakin Isossa-Britanniassa osittain kanssakäyminen lääketeollisuuden edustajien kanssa ja lääketeollisuuden sponsoroimiin tilaisuuksiin osallistuminen.

Kapitalistisen yhteiskunnan kontrollikeino

Erään teorian mukaan psykiatria on kapitalistisen yhteiskunnan kontrollikeino, joka on verhottu hoito-nimityksen alle. Tässä ajattelutavassa psykiatria nähdään vallitsevan kapitalistisen talousjärjestelmän muovaamana. Psykiatrit yrittävät löytää ongelmia ihmisistä eivätkä kulttuurista, taloudesta, sosiaalisesta ympäristöstä tai työstä. Ajattelussa kaikenlaiset ongelmat ovat henkilökohtaisia ja yksilöllisiä. Kyky tehdä työtä on mielenterveyden kriteeri. Sigmund Freud määritteli mielenterveyden kyvyksi tehdä työtä ja rakastaa.  Kapitalismi asettaa menestyksen ja epäonnistumisen yksilöstä johtuvaksi. Vastaavasti psykiatria asettaa mielenterveyden yksilöstä johtuvaksi ja etsii yksilökohtaista ratkaisua.

Diagnoosien subjektiivisuus

Yksi tunnettu psykiatrian vastaisuudesta kertova kirja on Nick Heatherin vuonna 1976 julkaisema kirja Radikaali psykologia (englanninkielinen nimi Radical Perspectives in Psychology) jossa kirjoittaja kertoo kokeista, joissa muun muassa mieleltään terve henkilö vietiin mielisairaalaan, ja asiasta tietämättömät psykologit tai psykiatrit yllättäen löysivät tukun mielisairausdiagnooseja kyseiseltä potilaalta.
Toista kirjassa mainittua koetta kuvaa seuraava selitys: Joukko potilaita meni alan asiantuntijoiden arvioitaviksi, jolloin tietty prosentti arvioitiin mielenterveysongelmaisiksi. Sen jälkeen mieleltään terveiksi todetut vietiin toiselle alan asiantuntijalle, joka jälleen löysi tietyn prosentin ’mielenterveysongelmaisia’. Tämän jälkeen yhä mieleltään terveeksi jo kaksi kertaa todetut vietiin taas uudelle asiantuntijalle ja taas tietty prosentti saikin ’mielenterveysongelmaisen’ leiman.
D. L. Rosenhanin kuuluisassa kokeessa kahdeksan tervettä koehenkilöä teesskenteli psykoottisia oireita, kuuloharhoja, ja seitsemän heistä diagnosoitiin skitsofreenisiksi, yksi maanisdepressiiviseksi. Koehenkilöt tekivät sairaalassa ollessaan muistiinpanoja, aluksi salaa, myöhemmin julkisesti, ja käyttäytyivät diagnoosin saatuaan normaalisti, mutta heidän käyttäytymistään tulkittiin annetun diagnoosin mukaan.

Diagnoosien väärinkäyttö

Psykiatristen diagnoosien avulla toisinajattelijoita on pyritty leimaamaan hulluiksi. Neuvostoliiton toisinajattelijoille tehtyä psykiatrista hoitoa etenkin hiipivän skitsofrenian nimissä arvosteltiin länsimaissa.

Psykiatrian vastaisuus fiktiossa

Suuren huomion saanutta 1970-luvun elokuvaa Yksi lensi yli käenpesän on pidetty aihepiiriltään psykiatrian vastaisena; ainakin se kritisoi vallitsevia käytännön epäkohtia.