google/wiki40b huggingface dataset:
Thomas von Rajalin

Thomas von Rajalin (lokakuu 1673 – 4. syyskuuta 1741 Haminan ulkopuolella) oli suomalainen laivastoupseeri, joka yleni amiraaliksi ja aateloitiin. 
Suomessa syntyneen von Rajalinin vanhemmista ei ole varmaa tietoa. Hän toimi ensin tavallisena merimiehenä ja sitten yhdeksän vuotta Englannin laivastossa, kunnes siirtyi Ruotsin amiraliteettikollegioon opetusperämieheksi 1699. Von Rajalin osallistui 1715 menestyksekkäästi suureen Pohjan sotaan laivallaan Verden.  Sodan päätyttyä hän palasi amiraliteettikollegioon ja osallistui Ruotsin laivaston kehittämiseen. Hän julkaisi tutkimukset Nödig underrättelse om navigation eller styrmanskonsten (1728) ja Nödig underrättelse om skeppsbyggeriet (1730), joista sai hallitukselta huomattavan rahapalkkion. Hän laati myös virallisen meriohjesäännön. Vara-amiraaliksi von Rajalin ylennettiin 1741, jolloin hänet myös aateloitiin ja määrättiin alkaneessa Hattujen sodassa laivaston päälliköksi. Von Rajalin oli  laivastoineen kesän 1741 Haminan tienoilla, missä kuitenkin suurin osa hänen miehistöään kuoli elintarvikkeiden puutteesta johtuvaan tautien leviämiseen, kuten hän itsekin.
Von Rajalinin ensimmäinen puoliso vuodesta 1706 oli Botilla Hallengren (k. 1727) ja toinen vuodesta 1738 Maria Brigitta Fust (k. 1804).
Pedro Pardo de Cela

Pedro Pardo de Cela (1425-1483) oli galicialainen aatelismies ja marsalkka.
Vuonna 1441 hän oli kuninkaan virkamies Mondoñedon kaupungissa ja menossa naimisiin piispan veljentyttären Isabel de Castron kanssa. Piispa järjesti morsiamelle ylenpalttiset myötäjäiset, joihin kuului Frouxeiran linna. Neljä vuotta myöhemmin piispa-setä kuoli, ja paljastui että osa myötäjäisistä oli hiippakunnan omaisuutta. Pariskunta pakeni Viveroon.
Suuressa Irmandiños-sodassa 1467-1469 kapinalliset tuhosivat 130 linnaa, mutta Frouxeiran puolustus piti. Pedro Pardo de Cela sai marsalkan arvon vuonna 1477, mahdollisesti palkinnoksi osuudestaan Irmandiñosien torjunnassa.
Kuningas Henrik IV kuoli vuonna 1474. Hänen jälkeensä Kastilian valtaistuinta tavoittelivat hänen sisarensa Isabella ja tyttärensä Johanna. Leskikuningatar järjesti nopeasti tyttärensä kihlauksen Portugalin kuninkaan Alfonso Vn kanssa. Sulhanen oli morsiamen eno. Pariskuntaa ei oltu edes vihitty kun Alfonso julistautui Kastilian ja Leonin kuninkaaksi, ja tästä alkoi sota Isabellaa ja Fernidandia vastaan.
Pedro Pardo de Celan vaimo Isabel de Castro oli sukua vallantavoittelijoille, joten oli aika luonnollista että Pedro asettui Johannan puolelle. Isabella Katolilaisen kannattajat karkoittivat hänet Viverosta ja onnistuivat valtaamaan Frouxeiran linnan. Pedro Pardo de Cela pakeni pohjoiseen mutta hänet saatiin kiinni, tuomittiin maanpetoksesta ja teloitettiin lokakuussa 1483 Mondoñedon torilla.
Pardo de Celan teloituksen jälkeen Kastilia katsoi saaneensa Galician lopullisesti valtaansa. Kenties siksi hänestä on kerrottu monia kansallismielisiä tarinoita 1500-luvulta asti. Vuonna 2011 löytynyt Pardo de Celan testamentti paljastaa monia yksityiskohtia, kuten että teloitus tapahtui lokakuussa eikä joulukuussa, ja että hänellä oli kahden tyttären lisäksi avioton poika.
Michael W. Young

Nuoruus ja opiskelu

Michael Young syntyi 1949 Miamissa, mihin hänen vanhempansa olivat muuttaneet tykästyttyään häämatkallaan Floridan lämpimään säähän. Hänen isänsä vastasi Olin Corporationilla alumiiniharkkojen myynnistä Yhdysvaltain kaakkoisosissa, ja hänen äitinsä työskenteli lakitoimiston sihteerinä. Michaelin sisko Denise syntyi 1951.
Young kiinnostui jo noin 12-vuotiaana biologisista kelloista, kun hän näki eksoottisen kasvin, jonka kukat aukesivat vain öisin. Perhe muutti Dallasiin, kun Michael oli high schoolissa.
Korkeakouluopintoja Young kävi Texasin yliopistossa, Austinissa, mistä hän sai 1971 alemman korkeakoulututkinnon biologiasta ja mistä hän valmistui 1975 filosofian tohtoriksi perinnöllisyystieteestä.

Ura

Väitöskirjan jälkeisen tutkimuksen Young suoritti 1975–1977 Stanfordin yliopiston lääketieteellisessä tiedekunnassa. Hän työskenteli Dave Hognessin laboratoriossa, jossa käytettiin uutta yhdistelmä-DNA-tekniikkaa Drosophila-suvun kärpästen tutkimiseen.
Young sai vuonna 1978 oman laboratorion Rockefeller-yliopistosta, missä hän aloitti assistenttina. Vuonna 1984 hänestä tuli apulaisprofessori ja vuonna 1988 professori.
Young alkoi tutkia period-geeniä, josta hän oli kuullut jo Texasin yliopistossa tehdessään Drosophila-kärpästen geenitutkimusta. Hän onnistui vuonna 1983 löytämään geenin laboratoriossa työskennelleen postdoc-tutkijan Ted Bargiellon avustuksella. Young on käytännössä koko uransa tutkinut sisäiseen kelloon vaikuttavia geenejä ja sen molekyylibiologiaa. Hänen laboratoriossaan on löytynyt useita Drosophila-kärpästen sisäiseen kelloon vaikuttavia geenejä ja proteiineja.
Young on palkittu löydöksistään useilla palkinnoilla. Vuonna 2009 hän sai neurotieteen Gruber-palkinnoon, 2011 Louisa Gross Horwitz -palkinnon, 2012 Massry-palkinnon, 2013 Shaw-palkinnon sekä Wiley-palkinnon ja 2017 Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinto. Nobelin palkinnon jakoivat hänen kanssaan Michael Rosbash ja Jeffrey C. Hall. Palkinto annettiin sisäisen kellon molekyylimekanismien löytämisestä.
HMS Defender (D114)

Palvelus

HMS Defender liitettiin Kaukoidän laivastoon, jossa se palveli lokakuussa 1953 Japanissa Yhdysvaltain laivaston mukana osana 5. risteilijäviirikköä ennen liittymistään 1954 Välimeren laivaston Daring-osasto A:han. Alus oli huollettavana, mistä se palasi palvelukseen 14. kesäkuuta 1955 palvellen sekä Koti- että Välimeren laivastoissa. Se osallistui marraskuussa 1956 HMS Daringin kanssa Suezin kanavan vallanneen Egyptin vastaisiin sotatoimiin.
Alus osallistui Malesian kriisiin, jolloin se ampui Johorin alueen kohteita. Se osallistui Kyproksen EOKA-terroristijärjestön etsintään.
Alus luokiteltiin 2. lokakuuta 1957 hävittäjäksi jatkaen palvelustaan 2. hävittäjälaivueessa ennen palveluksesta poistoaan ja siirtoaan Chathamin telakalle 17. helmikuuta 1958. Telakalla aluksen taaemmat torpedoputket poistettiin ja sille rakennettiin lisää majoitustiloja. Huoltoa seuranneiden koeajojen päätyttyä alus palasi 30. huhtikuuta 1959 palvelukseen Välimeren laivaston 2. hävittäjälaivueeseen, josta se palasi kotivesille huhtikuussa 1960. Alus poistettiin palveluksesta tammikuussa 1961.
HMS Defender oli Chathamissa reservissä aina vuoteen 1965 saakka, jona aikana se siirrettiin 2. huhtikuuta 1962 Chathamin telakalle modernisoitavaksi, jolloin sen etummaiset torpeodputket poistettiin ja alukselle asennettiin tyypin 903 tulenjohtotutka. Se palasi telakalta 1963. Amiraliteetti ilmoitti 9. joulukuuta 1964 aluksen korvaavan HMS Diamondin, joka palveli 23. saattajalaivueessa. HMS Defender palasi palvelukseen maaliskuussa 1965.
Alus oli palveli Koti- ja Välimeren laivastossa lukuun ottamatta talvea 1966-1967, jolloin se oli valmiustehtävissä Karibialla, kun Saint Vincentillä oli levotonta. Alus oli vuonna 1967 suojaamassa laivasto-osastoa sukellusveneiltä, kun brittijoukot vetäytyivät Adenista. Se kolaroi 13. lokakuuta 1967 lievästi Hr. Ms. Hollandin kanssa Portsmouthissa. Vaurioiden korjaaminen vei ainoastaan 40 puntaa ja aluksen miehistöä vastaan ei nostettu syytteitä.  Alus palasi Britteinsaarille, jossa se poistettiin palveluksesta Devonportissa elokuussa 1969.
Alus siirrettiin syyskuussa poistolistalle romutettavaksi. Sen kaikki käyttökelpoinen poistettiin ja alus myytiin 10. toukokuuta 1972 romutettavaksi G. A. White and Companylle St. David's Harbouriin. Alus romutettiin Inverkeithingissä.
Gaute Heivoll

Gaute Heivoll (s. 13. maaliskuuta 1978, Finsland, Länsi-Agderin lääni, Norja) on norjalainen kirjailija.
Heivoll syntyi ja vietti lapsuutensa pienessä Finslandin kylässä, joka sijaitsee noin 30 kilometrin päässä läänin pääkaupungista Kristiansandista. Hän opiskeli oikeustieteitä Oslon yliopistossa, psykologiaa Bergenin yliopistossa ja suoritti kirjailijaopintoja Telemark – Bø:n korkeakoulussa. Hän työskenteli lyhyen aikaa myös opettajana.
Heivoll debytoi vuonna 2002 novellikokoelmallaan Liten dansende gutt, jota seurasi romaani Omars siste dager vuonna 2003. Hänen yhdeksäs teoksensa Før jeg brenner ned vuodelta 2010 (suom. Etten palaisi tuhkaksi, 2012) on käännetty yli 20 kielelle.
Kirjajulkaisujen lisäksi Heivoll on tuottanut myös novelleja, runoja ja esseitä useisiin antologioihin, sanomalehtiin ja kirjallisuuden alan aikakauslehtiin. Hän on pitänyt useita kirjoituskursseja sekä lapsille että aikuisille Norjassa ja Ranskassa. Hän on myös työskennellyt kirjallisuuskriitikkona päivälehdissä. Heivoll on kirjoittanut myös tekstit tanssiesityksiin Skansen ja Kant. Vuonna 2006 Heivoll oli Norjan edustajana Scritture Giovani –nimisessä eurooppalaisessa kirjallisuusfestivaaliprojektissa, ja tässä yhteydessä hänen teoksiaan käännettiin mm. englanniksi, saksaksi, italiaksi ja espanjaksi. Hänen teoksiaan on käännetty myös puolaksi.
Heivoll on edustettuna amerikkalaisessa kansainvälistä kirjallisuutta esiin nostavassa Words Without Borders –verkkolehdessä. Lisäksi hän on edustettuna kansainvälisen lastenkirjaston White Ravens- listalla, johon on koottu taiteellisesti erityisen laadukkaita lastenkirjoja koko maailmasta. Norjalainen ohjaaja Steffan Strandberg on tehnyt elokuvaversion Heivollin lastenkirjasta Himmelen bak huset. Elokuva esitettiin Chicagon kansainvälisillä lastenelokuvafestivaaleilla, jossa se voitti parhaan kansainvälisen lyhytelokuvan palkinnon.
Rämetulikärki

Ulkonäkö ja koko

Rämetulikärki on kookas, mustavalkoinen tikka, jonka päässä on korkea punainen (koiras) tai musta (naaras) töyhtö. Laji muistuttaa ulkonäöltään Pohjois-Amerikassa yleisenä esiintyvää amerikanpalokärkeä (Dryocopus pileatus), mutta on sitä suurempi. Muita eroja ovat esimerkiksi se, että rämetulikärjellä nokka on kokonaan valkoinen, amerikanpalokärjellä puolestaan osittain musta tai harmaa. Tulikärjen töyhtö on yläosastaan musta, palokärjen kokonaan punainen. Päänsivun ja kaulan valkoiset kuvioinnit ovat lajeilla hieman erilaiset, eikä rämetulikärjellä ole poskessa punaista läiskää niin kuin koiraspuolisella amerikanpalokärjellä on. Merkittävin ero on kuitenkin se, että rämetulikärjen selkä ja siivet ovat suurelta osin valkoiset; amerikanpalokärjellä ne ovat kokonaan mustat.
Rämetulikärjen siipiväli on 75 cm ja ruumiin pituus on 48–53 senttimetriä.
Rämetulikärki lentää suoraviivaisesti eikä aaltoillen, toisin kuin monet pienet tikkalajit.

Levinneisyys ja elinympäristö

Rämetulikärki esiintyi vielä 1900-luvulla Yhdysvaltojen (alalaji principalis) kaakkoisosien alangoilla ja Kuubassa (alalaji bairdii) kasvavissa aarniometsissä. 2000-luvun väitetyt havainnot on tehty laajoilla suoalueilla ja tulvarämeillä.

Elintavat

Rämetulikärjen pääravintoa ovat suuret kovakuoriaisten toukat, joita se kaivaa nokallaan vanhojen puiden rungoista.

Lajin katoaminen ja uudelleen löytyminen

Rämetulikärjen uhanalaistuminen johtui sekä sen elinympäristöjen raivaamisesta maatalouden käyttöön että metsästyksestä. Yhdysvalloissa viimeisin varma havainto yksinäisestä, parittomasta naaraasta tehtiin vuonna 1944, jolloin laji luokiteltiin sieltä hävinneeksi. Kuubassa lajia ei ole varmuudella nähty vuoden 1987 jälkeen; tosin vuodelta 1992 on yksi epävarma havainto. Rämetulikärki luokiteltiin vuonna 1996 sukupuuttoon kuolleeksi.
Science-lehti uutisoi huhtikuussa 2005, että Mississippijoen laaksossa Yhdysvaltojen Arkansasin itäosassa on havaittu ainakin yksi elävä rämetulikärki. Tällä 250 neliökilometrin suuruisella kosteikkoalueella suoritettiin laajoja etsintöjä vuosina 2005 ja 2006, mutta niiden ainoaksi tulokseksi jäi neljä nopeaa ja epävarmaa havaintoa lentävästä linnusta. Etsintöjä on jatkettu edelleen, ja apuna käytetään videokuvaa ottavia robotteja.
Vuoden 2006 lopulla raportoitiin, että Floridassa oli tehty 14 mahdollista rämetulikärkihavaintoa, joista yksi koski kahta samanaikaisesti nähtyä yksilöä.
Silminnäkijät eivät ole onnistuneet saamaan yhtään valokuvaa rämetulikärjiksi olettamistaan linnuista, ja lyhyen videon sekä äänitallenteiden sisällöstä ollaan erimielisiä. Todisteiden puutteen takia monet ornitologit ja lintuharrastajat uskovatkin, että väitetyt havainnot koskevat samannäköistä amerikanpalokärkeä.

Vanhat valokuvat ja näyteyksilöt

Rämetulikärjestä on olemassa muutama vanha, mustavalkoinen valokuva ja lyhyt video. Viimeisimmät niistä otettiin vuonna 1938 Koillis-Louisianassa ja vuonna 1948 Kuubassa. Maailman museoissa on yli 400 tämän lajin näytettä ja täytettyä yksilöä. Suurimmat kokoelmat ovat kahdessa yhdysvaltalaisessa museossa, joissa kummassakin on noin 30 näytettä.
Yoyogi-puisto

Yoyogi-puisto on yksi Tokion suurimmista puistoista. Siellä on laajoja nurmikenttiä, lampia ja metsäalueita. Puisto tunnetaan etenkin neidonhiuspuumetsästään, jolla on upea syysväri. Siellä kasvaa myös kirsikkapuita.
Puisto oli aikoinaan sotilasosastojen paraatikenttä, toisen maailmansodan jälkeen sinne rakennettiin amerikkalaisten sotilaiden parakkeja. Vuonna 1964 siitä tuli Tokion olympialaisten olympiakylä, ja vuodesta 1967 alkaen se on ollut yleinen puisto.
Puiston itäisellä portilla on joka sunnuntai amerikkalaisen musiikin, kuten rockabillyn, harrastajien tapaamispaikka.
Immelmannin käännös

Immelmannin käännös on ilmataistelu- ja taitolentoliike, joka on nimetty ensimmäisen maailmansodan saksalaisen hävittäjälentäjän Max Immelmannin mukaan. Liikkeessä tehdään puolisilmukka ylösalaisin.
Immelmannin käännökseksi kutsuttiin alun perin pystykäännöstä, jossa lentäjä syöksyttyään viholliskoneen kimppuun veti koneen ylös, ja koneen miltei pysähdyttyä käänsi koneen ympäri sivuperäsimellä ja syöksyi vihollisen kimppuun uudelleen. Nykyään nimeä immelmann käytetään puolisilmukasta, jossa lentäjä vetää koneen ylös kuin normaaliin silmukkaan lähtiessä, mutta kun kone on ylösalaisin silmukan korkeimmassa kohdassa, hän pyöräyttää koneen taas oikein päin. Immelmanniin kuuluu jyrkkä nousu, joka hidastaa konetta merkittävästi, joten tätä liikettä, tai muita vastaavia ei kannata käyttää puolustautumiseen.
Pessi Rautio

Pessi Rautio on suomalainen taidekriitikko ja vuodesta 2009 Taide-lehden määräaikainen päätoimittaja. Hän on samalla myös lehden julkaisuyhtiön toimitusjohtaja. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri ja on toiminut vapaana kriitikkona muun muassa Helsingin Sanomissa ja vuodesta 2003 alkaen Helsingin kaupungin taidemuseon näyttelyamanuenssina. Hän on myös kirjoittanut useita taidekirjoja.
George Abecassis

Ennen sotaa

Abecassis aloitti kilpailemisen vuonna 1935 muokatulla Austin 7:llä, mutta varsinaisesti teki itsensä tunnetuksi kausilla 1938 ja 1939 ajaen Alta-autoa. Vuonna 1939 hän voitti Imperial Grand Prix’n. Sodan puhjettua hän liittyi Royal Air Forceen, ja hänestä tuli kokenut pilotti. Hänet palkittiin Distinguished Flying Cross -kunniamerkillä.

Sodan jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen Abecassis palasi kilpa-autoilun pariin. Pääasiassa hän ajoi autoja sota-aikaa edeltäneitä ajoilta, mutta sitten hänestä tuli John Heathin tallikaveri Hersham and Walton Motors -tallissa, jonka osaomistaja hän oli. Hän auttoi kehittämään Altaa ja kilpaili useilla eri autoilla, mutta juuri HWM:llä hän ajoi uransa ainoissa F1-sarjan MM-osakilpailuissa. F1:stä menestystä ei tullut, mutta hän menestyi paremmin Aston Martinin urheiluautokilpailijana. Hän voitti luokkansa Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1950 Lance Macklinin kanssa. Hän osallistui Le Mansin kilpailuun myös vuosina 1951 ja 1953. Lisäksi hän sijoittui toiseksi vuoden 1953 Sebringin 12 tunnin ajossa yhdessä Reg Parnellin kanssa. 
Vuonna 1956 John Heath kuoli Mille Miglia -kilpailussa sattuneessa onnettomuudessa. Abecassis jätti tästä syystä kilpa-ajamisen. Hän oli myös Facel Vegan Britannian maahantuoja. Abecassis meni naimisiin Aston Martinin pääjohtajan Sir David Brownin tyttären kanssa. Abecassis kuoli 18. joulukuuta 1991 78-vuotiaana.
Katra

Elämä

Katra on kotoisin Tampereelta.  Katra soitti lapsuutensa pianoa Pirkanmaan musiikkiopistossa ja voimisteli. 14-vuotiaana Katran vaihtoi pianotunnit laulutunneiksi. Yläasteen jälkeen Katra siirtyi ilmaisutaidon lukioon ja liittyi muutamaan bändiin keräämään esiintymiskokemusta. Samalla Katra opiskeli klassista musiikkia musiikkiopistolla. Katra lauloi taustoja Lovexille ja soitti koskettimia Essentiassa. Tällä hetkellä Katra opiskelee Pirkanmaan ammattikorkeakoulussa teatterimusiikkia ja musiikkidraamaa pääaineenaan laulu. Katralla on tytär, Illusia, Lovexin kitaristin Vivianin kanssa. Nykyisin Katra on naimisissa Niko Solopuron (o.s. Virtanen) kanssa, joka esiintyi Waldon toisena tulitaiteilijana Moskovan Euroviisuissa 2009.

Ura

Katra aloitti syksyllä 2005 yhteistyön Jakke Lindbergin ja Ilkka Vainion kanssa. Ensimmäinen single syntyi 6. syyskuuta 2006, jonka nimeksi tuli Sahara. Hän alkoi työstää tammikuussa 2006 ensimmäistä studioalbumiaan, joka ilmestyi 28. helmikuuta 2007. 
Katra osallistui Euroviisukarsintaan 2007 kappaleilla "Tietäjä" ja "Vaaratar", joista ensin mainitulla hän pääsi jatkoon. Kyseinen kappale joutui kohun kohteeksi, sillä sitä syytettiin osittaiseksi plagiaatiksi Within Temptationin kappaleesta "Jillian (I'd Give My Heart)" albumilla The Silent Force. Yleisradion asiantuntijaraati kumosi väitteet. Katra kertoi myös, että seuraavalla levyllä hän ja hänen bändinsä pojat ovat ensisijaisessa vastuussa kappaleista.
2008 Katra-bändi sai kansainvälisen levytyssopimuksen Napalm Recordsilta ja syksyllä 2008 albumi Beast Within julkaistiin ympäri maailmaa. Kesällä 2009 Katra esiintyi Saksalaisen Summerbreeze-festivaalin päälavalla, jossa esiintyi myös mm. Opeth, Backyard babies, Amorphis ja Epica.
2009 KATRA esiintyi Meksikossa Circo Voladorissa Theatre of Tragedyn jäähyväiskiertueella
Katra julkaisi 15. syyskuuta 2010 ensimmäisen singlensä One Wish Away tuoreimmalta albumiltaan Out of the Ashes, vain digitaalisena versiona. Albumi julkaistiin Suomessa 27. lokakuuta 2010.
Tällä hetkellä Katra Solopuro esiintyy ympäri maailmaa erilaisissa showesityksissä mm. Meksikossa, Turkissa, Israelissa, Abu Dhapissa, San Franciscossa ja Pietarissa.
Kuningatar Maudin maa

Kuningatar Maudin maa (norj. Dronning Maud Land) on Antarktiksen osa, joka rajoittuu Stancomb-Willsin (20°W) ja Shinnanin jäätiköihin (44°38'E). Alue käsittää noin 2 500 000 km² enimmäkseen ikijään peittämää Etelämannerta. Norja vaati aluetta itselleen 14. tammikuuta 1939, mutta muiden Etelämantereeseen kohdistuneiden valtauksien tavoin valtausta ei tunnustettu kansainvälisesti. Alue kuuluu Etelämannerta koskevan sopimuksen piiriin. Norja vaati itselleen myös Pietari I:n saarta.
Nimen Kuningatar Maudin maa antoi tutkimusmatkailija Roald Amundsen Norjan kuningatar Maudin kunniaksi. Alun perin Kuningatar Maudin maaksi nimetty alue käsitti alueen, joka sijaitsi pituuspiirien 37°E—50°E välisellä alueella. Alueen löysi kapteeni Hjalmar Riiser-Larsen vuonna 1930.
Vuonna 2005 Norjan kuningatar Sonja avasi norjalaisen tutkimusaseman Troll. Myös Suomella ja Ruotsilla on omat tutkimusasemat Kuningatar Maudin maalla . Suomen aseman nimi on Aboa ja Ruotsin aseman Wasa. Ne muodostavat yhdessä Nordenskiöld Base Camp -tukikohdan.
Maria Wiik

Elämänvaiheet

Maria Wiikin isä oli Uudenmaan lääninarkkitehti Jean Wiik. Maria Wiik opiskeli taidetta Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa, Adolf von Beckerin yksityiskoulussa sekä Severin Falkmanin yksityisoppilaana. Hän lähti Pariisiin jatkamaan taideopintojaan vuonna 1875. Naiset eivät päässeet opiskelemaan Académie des Beaux-Artsiin, mutta hän sai opettajakseen Tony Robert-Fleuryn Académie Julianissa.
Vuonna 1880 Wiik toimi lukuvuoden verran Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa sijaisopettajana. Hän lähti vuosisadan lopulla ystävänsä Helene Schjerfbeckin kanssa jälleen Pariisiin työskentelemään joksikin aikaa muun muassa Bouvet’n ateljeehen Puvis de Chavannesin johdolla. Samana vuonna he matkustivat yhdessä St Ivesiin, Englantiin. Matkan myötä Wiikin teoksiin tuli lisää psykologista tarkkuutta ja tunnelmallisuutta. Wiikin parhaina teoksina pidetään hänen 1880-luvun tuotantoaan.
1890-luvulla Wiikin tyyli muuttui, ja viimeisinä vuosina maalaamista vaikeutti silmäsairaus. Elämänsä loppuvuodet hän vietti kotimaassa, ja viimeiset työnsä hän maalasi noin vuonna 1923. Vuonna 1954 ilmestyi Pia Katerman väitöskirja Maria Wiikistä.
Simo Pälli

Simo Pälli (17. joulukuuta 1906 Niemelänkylä, Ylivieska – 1. tammikuuta 1984 Ylivieska) oli suomalainen itseoppinut taidemaalari.
Pällin vanhemmat olivat Uhtualta kotosin olleet Feodor Nikifarovits Pällijeff ja Irene Semenovna Afanasjeff. Pällin isä piti pientä kyläkauppaa Niemelänkylässä. Hän pääsi kansakoulusta 1919 ja alkoi sitten harrastaa piirtämistä ja maalaamista saaden aluksi ohjausta Paavo-veljeltään joka oli käynyt Turun piirustuskoulua.
Pälli toimi vapaana taiteilijana jo vuodesta 1924 lähtien. Hänen tuotantoonsa kuului muotokuvia, maisemamaalauksia ja piirustuksia. Pälli teki 1930-luvulla useita maalausmatkoja polkupyörällä Lappiin ja Petsamoon sekä kiersi myymässä taulujaan yhdessä veljensä Teron kanssa. Ensimmäisen oman näyttelynsä hän piti 1945 Oulussa ja hän osallistui sitten useisiin yhteisnäyttelyihin. Oman kämppäateljeensa Pälli rakensi 1953 Ylivieskaan.
Pälli sai Pohjois-Pohjanmaan rahaston palkinnon 1970, Ylivieskan kaupungin taidepalkinnon 1975 ja valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 1976. Hän jatkoi maalaamista vuoteen 1982 saakka.
Simo Pälli oli naimisissa vuodesta 1934 Helvi Pohjolan kanssa. Heillä oli kahdeksan lasta joista tunnettuja ovat taidemaalari Seppo Pälli, valokuvaaja Mauno Pälli ja viulutaiteilija Olavi Pälli.
Indonesian energiapolitiikka

Indonesian energiapolitiikka Indonesian energiapolitiikasta mukaan lukien energiantuotanto ja maan hallituksen, eduskunnan ja muiden sidosryhmien tapa energian käytön kehitykseen ja ohjaamiseen mukaan lukien energiantuotanto, jakelu ja kulutus. Siihen sisältyvät lait, sopimukset, verot ja ohjauskeinot. Indonesia tuottaa öljyä, kivihiiltä ja maakaasua. Indonesialla on suuri uusiutuvan energian potentiaali, sillä saarilla on tuulta, aurinkoa, vettä ja geotermistä energiaa on runsaasti. Sademetsät ja turvekerrokset ovat huomattava hiilivarasto. Indonesia on geologisesti epävakaa.
IEA:n mukaan vuonna 2008 Indonesia oli 9. suurin maakaasuntuottaja: 77 mrd. kuutiota vastaten 2,4 % maailmantuotannosta. Tuotannosta 34 mrd. kuutiota myytiin ulkomaille. IEA:n mukaan vuonna 2008 Indonesia oli 6. suurin kivihiilentuottaja tuottaen kivihiiltä ja ruskohiiltä yhteensä 284 milj. tonnia. Kivihiilestä 83 % (204 Mt) meni vientiin.

Öljy

Indonesiassa on merkittävä Aasian öljyntuottaja ja viejä. Öljy on merkittävä vientituote. Öljyä on Sumatralla, Borneolla ja Jaavalla. Lisäksi Indonesia tuottaa maakaasua ja kivihiiltä. Kesäkuussa 1994 säädettiin laki, joka antoi ulkomaisille yrityksille ainakin väliaikaisesti oikeuden toimia itsenäisinä Indonesiassa.
Indonesiassa oli OPEC jäsen vuosina 1962-2008.

Hiili

Indonesia on maailman toiseksi suurin hiilen viejämaa. Vientimaihin sisältyy Japani ja Italia. Kalimantan (Borneo) saarella on 21 mrd. tn hiilivarat. Vuonna 2000 Indonesia tuotti 76 milj. tn hiiltä, josta 85% Borneolta. Japanin Institute of Energy Economics arvion mukaan Borneon hiilituotanto voisi kolminkertaistua vuoteen 2020 mennessä. Silloin hiiliteollisuus olisi johtava syy metsäkatoon Borneolla.
Cilacapin kaksi 600MW:n hiilivoimalaa käynnistyi toukokuussa 2006. Se on kylien läheisyydessä, joiden väestöstä 80 % on kalastajia. Kalasaaliiden on raportoitu heikentyneen 50 % hiilivoimalan käynnistyttyä ja hengitystiesairauksien määrä on lisääntynyt. Näkyvä hiilipöly leijuu tehtaan ympäristöön. Monet ovat muuttaneet alueelta pois hiilipölyn ja tehtaan metelin vuoksi. Asukkaiden vedenkulutus on kaksinkertaistunut puhdistuksen vuoksi. 12 ha riisipelto tuhoutui tehtaan aiheuttaman merivesitulvan vuoksi.

Geoterminen energia

Indonesia on maailmanlaajuisesti merkittävä geotermisen energian hyödyntäjä. Indonesiassa olisi riittävästi geotermistä potentiaalia koko väestön sähkön ja lämpimän veden turvaamiseen.

Syöttötariffi

Uusiutuvan energian syöttötariffi säädettiin vuonna 2002 kattaen alle 10 MW tuotannon. Indonesia varasi 75 milj. $ kylien sähköistämiseen uusiutuvalla energialla kahdeksi vuodeksi 2006-2007.