google/wiki40b huggingface dataset:
Kaksoissidos

Kaksoissidos on kovalenttinen sidos, jossa kaksi atomia jakaa kaksi elektroniparia. Kaksoissidos kuvataan yleisesti Lewis-rakenteella, esimerkiksi:

Hiili-hiili-kaksoissidos

Hiilten välinen kaksoissidos selitetään usein molekyyliorbitaaliteorian käsittein. Siten kaksoissidos koostuu limittyneiden sp²-orbitaalien σ-sidoksesta ja sivuttaislimittyneiden, internuklisen akselin suhteen kohtisuorien p-orbitaalien π-sidoksesta. Sitova σ-orbitaali on internuklisen akselin suhteen lieriömäinen. Sitovalla π-orbitaalilla on solmutaso ja se on antisymmetrinen sidoksen kiertymiselle internuklisen akselin suhteen. Hajottava π-orbitaali on symmetrinen kiertymiselle ja sillä on solmutaso internuklisen akselin sijasta sidosorbitaalien välissä. Hajottava orbitaali on korkeaenergiaisempi kuin sitova. Lokalisoituneessa π-sidoksessa elektronit ovat sitovalla orbitaalilla. Esimerkiksi neutraalin eteenin π-sidos on lokalisoitunut. Kuitenkin elektronit voivat esimerkiksi UV-säteilyn vaikutuksesta virittyä hajottavalle orbitaalille.
Eteenin kaksoissidos on 133 pm pitkä ja energialtaan 611 kJ/mol. Etaanin yksinkertainen sidos on vastaavasti 154 pm pitkä ja energialtaan 376 kJ/mol. Kaksoissidos on siis lyhyempi ja energialtaan suurempi kuin yksinkertainen sidos. Kaksoissidos ei silti energialtaan vastaa kahta yksinkertaista sidosta.
Forssan kaupunginkirjasto

Forssan kaupunginkirjasto toimii Forssassa yhdessä kiinteässä toimipisteessä ja operoi yhtä kirjastoautoa.
Vuodesta 1986 alkaen kirjasto on toiminut historiallisesti arvokaalla Forssa-yhtiön (myöhemmin Finlayson-Forssa Oy) kehräämöalueella, tarkemmin sanoen kahrekehräämössä. Näin päättyi vuosikymmenien "väliaikaissijoitus" Keskuskoulun (ala-aste) tiloissa. 
Forssan kaupunginkirjasto toimii yhteistyössä lähikuntien (Jokioinen, Tammela, Ypäjä, Humppila) kirjastojen kanssa. Yhteenliittymä käyttää nimeä Louna-Kirjastot. Kirjastoilla on yhteinen tietojärjestelmä, ja ne käyttävät yhtenevää kirjastokorttia. Kirjavalikoimastaan ne kuitenkin päättävät itsenäisesti.
Völuspá

Völuspá eli Näkijättären ennustus,  muinaisnorjaksi Sibyllan profetia, on runo, joka koostuu 65 lyhyestä säkeistöstä, jotka käsittelevät muinaisen pohjolan maailmankuvaa. Runo kertoo jumalten, ihmisten ja hirviöiden maailman historian, aina sen alusta Ragnarökiin saakka. Vaikka se on aihepiiriltään pakanallinen, on sen kuvakielessä nähtävissä kristillistä vaikutusta. Völuspássa kuvatut maisemat ovat Islannista, ja uskotaankin, että runo olisi sepitetty Islannissa noin vuonna 1000, niihin aikoihin kun islantilaiset kokivat vanhan muinaisuskonsa katoavan ja kristinuskon puolestaan nousevan.
Tarinan kertoo ikivanha alkujättiläisten kasvattama völva eli näkijätär. Näkijättären kuvaama kosminen mullistus on symbolinen esitys hiipuvan germaanisen maailman vääjäämättömästä tuhosta, jonka jumalten ja ihmisten kauhistuttavan pahat teot ovat saaneet aikaan.
Hojjatollah Vaezi

Hojjatollah Vaezi (pers. ‏حجت الله واعظی‎; s. 27. maaliskuuta 1977 Teheran) on iranilainen jousiampuja. Hänen paras sijoituksensa FITA:n ranking-listalla on 66. tila, jonka hän saavutti heinäkuussa 2008.
Hojjatollah osallistui Aasian-mestaruuskilpailuihin ensimmäistä kertaa vuonna 2005 ja on saanut niistä parhaan sijoituksensa vuoden 2007 kisoissa, joissa hän oli mukana maansa kahdenneksitoista sijoittuneessa joukkueessa. Hän kilpaili myös Pekingin olympialaisissa 2008, joissa hän oli henkilökohtaisen kilpailun 60. hävittyään ensimmäisellä kierroksella Intian Mangal Singh Champialle.
Maijaliisa Auterinen

Maijaliisa Auterinen (18. toukokuuta 1909 Helsinki - 13. elokuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen kustannustoimittaja ja kääntäjä.
Auterisen vanhemmat olivat ensyklopedisti Lauri Juhana Hendell-Auterinen (1878-1938) ja Mathilda Louise (Liisi) Donner (1885-1923). Maijaliisa Auterinen pääsi ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta yhteiskoulusta 1927 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1934. Hän toimi vuodesta 1935 lähtien Kustannus Oy Otavan kustannusvirkailijana.
Auterinen suomensi muun muassa Margaret Mitchellin romaanin Tuulen viemää ja Albert Camus'n romaanin Putoaminen sekä kaksi Georges Simenonin Maigret-kirjaa.
Jorma Tenovuo

Jorma Tenovuo (s. 26. maaliskuuta 1949 Turku) on Turun yliopiston kariesopin professori. Tenovuo valmistui hammaslääketieteen lisensiaatiksi 1974 Turun yliopistosta, väitteli hammaslääketieteen tohtoriksi 1976, sai dosentuurin 1978 ja erikoishammaslääkärin oikeudet 1984.
Tenovuo toimi vierailevana tutkijana Yhdysvalloissa (University of Alabama, Birmingham) 1980-81, 1982 ja 1984. Turun yliopiston kariesopin professoriksi hänet nimitettiin 1988. Hän on toiminut myös mm. Suomen Hammaslääkäriseura Apollonian puheenjohtajana 1995-96, Turun yliopistollisen keskussairaalan (TYKS) suusairauksien klinikan ylihammaslääkärinä 2005-09 ja lääketieteellisen tiedekunnan tutkimusvaradekaanina 2001-06.
Tenovuo on toiminut Caries Research-julkaisun päätoimittajana 1992-99 sekä European Journal of Oral Sciences-julkaisun toimittajana 2002 alkaen. Hän on julkaissut yli 300 tieteellistä artikkelia erityisesti suun mikrobiologian, immunologian ja sylkitutkimuksen alueilta.

Huomionosoituksia

Tutkimusansioistaan Tenovuolle on myönnetty useita kansainvälisiä palkintoja, mm. International Association for Dental Research (IADR) Oral Science Award (1984), E.W. Borrow Memorial Award (1998), Acta Odontologica Scandinavica-palkinto (1998), Bensow-palkinto (2000), Yngve Ericsson-palkinto (2006) sekä kotimaassa 1984 hammaslääketieteen Pohjola-palkinto.

Muuta

Tenovuo on aktiivinen lintuharrastaja ja lintukuvaaja. Hänen kuviaan ja artikkeleitaan on julkaistu kymmenissä lintulehdissä ja -kirjoissa eri puolilla maailmaa, mm. Birding World, Birdwatch, Suomen Luonto, Dutch Birding ja Linnut.
Tenovuo asuu nykyisin Utössä.
Carlos Thompson

Carlos Thompson (oikeasti Juan Carlos Mundin Schaffter; 7. kesäkuuta 1923 Buenos Aires – 10. lokakuuta 1990 Buenos Aires) oli argentiinalainen näyttelijä. Hänen elokuviensa joukossa on Richard Brooksin Intohimon liekki (1954). Hän esiintyi runsaasti myös saksalaisissa elokuvissa.
Thompson oli naimisissa Lilli Palmerin kanssa vuodesta 1957 tämän kuolemaan 1986. Hän itse teki itsemurhan 67-vuotiaana.
Chevrolet Impala

Historia

Chevrolet Impalaa valmistettiin 50-luvulta lähtien aina vuoteen 2011 saakka kolmella päämoottorivaihtoehdolla; suoralla kuutosmoottorilla, ns. pikkulohko veekahdeksikolla, ja ns. isolohko veekahdeksikolla. Kuutosmoottori putosi valikoimasta 70-luvulla, mutta tuli takaisin vuonna 1977, jolloin isolohkot putosivat valikoimasta.
Impala oli useina vuosina Yhdysvaltain myydyin automalli, se oli aikansa perus perheauto. Suomessa myytiin 60-luvulla vuosittain alle 100 Impalaa, useimmiten taksi- tai yrityskäyttöön. Suomeen tuoduissa Impaloissa oli useimmiten pienin mahdollinen kuutosmoottori ja manuaalivaihteisto sedan-korimallissa. Toki joitain poikkeuksiakin saapui maahan, mm. ultraharvinainen 1961 Super Sport avomalli isolohkolla.
Vuosimalleittain Impalat voidaan jakaa ns. Late Great Chevyihin; 1958-1964, New great Chevyihin 1965-1976, ja ns. 3.sukupolveen, 1977-1990. 
Impala on helppo tunnistaa vuosittaisten korimuutosten ja ns. faceliftien ansiosta, vuoteen 1975 saakka. Energiakriisien jälkeen muutokset vähenivät.
Sittemmin Impala mallisarja otettiin uudestaan käyttöön takavetoisen Impala SS mallin myötä 1994-1996. Impalaa tehdään nykyään etuvetoisena.

Esimerkkinä vm.1962

Luonnehdinta vuoden 1962 täysikokoisisten Chevroletin muotoilusta ja myyntiluvuista.
Suurikokoiset Chevrolet Impala-mallit olivat tuolloin suuressa suosiossa. Mallit olivat tuohon aikaan tyylikkäät, värit omaa luokkaansa ja myös ajomukavuuteen oli panostettu.  Vuonna 1962 General Motors teki muutoksia lähes kaikkiin Chevrolet-malleihin ja tämä osoittautui onnistuneeksi liikkeeksi. Chevrolet laajensi, sekä kompakti- että vakioluokkaansa ja samalla mallivalikoima muuttui monipuolisemmaksi. Juuri vuonna 1962 Chevrolet saavutti yli 2 000 000 kappaleen rajan ja voitti pahimman kilpailijansa Fordin, yli 500 000 kappaleella. Varsinkin uudet ja urheilulliset kompaktitmallit osoittautuivat suosituksi, eikä ainoastaan halpojen hintojensa vuoksi vaan ne pystyivät kilpailemaan muutenkin tuontiautojen kanssa.
Vuoden 1962 malleissa oli uutta selkeät pokkaukset auton kyljissä, jotka olivat eduksi halvimmille malleille antaen hieman lisää silmänruokaa. Impalan tunnisti ulkoisesti hieman pienempikokoisesta sisarestaan Belairista ainoastaan takavalojen lukumäärästä, joita Belairissa on neljä ja Impalassa vastaavasti kuusi kappaletta. Kumpaankin Chevrolet-malliin oli lisätty malliteksti auton peräosaan, kylkilistan alalaitaan ja auton maski oli poikkeuksellisesti alumiinia. Chevrolet impala kulkee parhaimmillaan 395 km/h. Autoihin oli lisätty edellisistä vuosimalleista poiketen kromattu helmalista ja kylkeä koristi koko kyljen mittainen kaksijakoinen kylkilista, jonka keskiosa oli maalattu erottuakseen. Umpikorimallissa oli valetuuletusventtiilit takalasin alalaidassa, joita avomallissa ei luonnollisesti ollut.
Suurempi muotoilullinen uudistuminen tapahtui 1965, jolloin korimalli muuttui kurvikkaammaksi takapyörän aukon kohdalta. Muotoilua kutsuttiin GM:n coca-cola korimalliksi.
Rudolf Klein-Rogge

Friedrich Rudolf Klein-Rogge (s. 24. marraskuuta 1885 Köln, Saksa – 30. huhtikuuta 1955 Graz, Itävalta) oli saksalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja. Klein-Rogge oli 1920- ja 1930-luvun Saksassa huomattavimpia näyttelijöitä, ja hän näytteli useissa Fritz Langin elokuvissa.
Klein-Roggen rooleista muistettavimpia ovat hullu tiedemies Rotwang Fritz Langin elokuvassa Metropolis ja nimiosa Langin Tri Mabuse -sarjassa.

Elämäkerta

Klein-Roggen isä oli korkea-arvoinen sotilas. Koulun käytyään Klein-Rogge opiskeli taidehistoriaa ja kirjallisuutta Berliinin ja Bonnin yliopistossa ja opiskeli samalla näyttelemistä. Ensi-esiintymisensä näyttämöllä hän teki 1909, jolloin hän 20-vuotiaana näytteli Cassiuksen osan Julius Caesarissa Työskennellessään Aachenissa hän tutustui käsikirjoittaja, kirjailija Thea von Harbouiin, ja he avioituivat 1914. He muuttivat yhdessä Berliiniin, ja 1918–1924 hän näytteli Berliinin Lessing-teatterissa. He erosivat 1921, ja Harbou avioitui Fritz Langin kanssa.
Klein-Rogge aloitti elokuvanäyttelemisen 1919 pikkuosissa. Ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli Fritz Langin elokuvassa Kamppailevia sydämiä Kampfende Herzen (1920), ja hän työskenteli Langin kanssa kolmessa ohjaajan tunnetuimmassa elokuvassa , Dr. Mabuse, der Spieler (1922, suomeksi kahtena osana Tri Mabuse – ihmispeto ja Tri Mabuse rikosten pyörteissä ), Metropolis (1927) ja Tri Mabusen testamentti (Das Testament des Dr. Mabuse, 1933). Vuodesta 1933 alkaen hän näytteli useammin pikkuosissa. Toisen maailmansodan jälkeen hän toivoi jälleen yhteistyötä Langin kanssa, mutta tällä ei ollut sopivia osia.
Klein-Rogge hakeutui teatteriohjaajaksi Graziin, jossa hän kuoli veljeltään 1943 hankkimassaan Wetzelsdorfin linnassa. Hän näytteli yhteensä yli 85 elokuvassa.
Klein-Rogge oli naimisissa neljä kertaa: Greta Melchorin, käsikirjoittaja Thea von Harboun ja Margarete Neffin kanssa sekä ruotsalaisen näyttelijän Mary Johnsonin kanssa 1932–1955.
Katkeratatar

Ulkonäkö ja koko

Kasvilla on 20-70 cm pystyyn kohoava varsi. Lehdet 5-10 cm puikeat lähes ruodittomat, reunoilta hennosti karvaisia, korvakkeet yhtyvät varren ympäri. Kukka on 3-5 mm pitkä jossa 4-5 tyvestä puoleenväliin yhdistynyttä liuskaa jotka ovat laidoilta valkoisia tai punertavia. Emiö muodostuu kahdesta yhteen kasvaneesta lehdestä. Tyveltä yhdistyneitä vartaloita 2. Heteitä yleensä 6. Hedelmä on tummanruskea pähkylä. Kukinto rento harva tähkä. Kukkii heinä­–syyskuussa. Kasvi on pippurisen karvaan makuinen.

Levinneisyys

Katkeratatar on levinnyt miltei kaikkialle maapallolla, Afrikkaa se ei ole vielä saavuttanut. Suomessa sitä kasvaa Oulusta alas päin, Etelä-Suomessa yleisesti.

Elinympäristö

Se kasvaa ojissa, lammikoissa, lätäköissa, rannoilla sekä muilla kosteilla, soisilla ja rehevillä paikoilla.

Käyttö

Sisältää muun muassa kohdun supistuksiin vaikuttavaa polygopiperiiniglukosidia, runsaasti K-vitamiinia, useita flavonoideja, jotka vähentävät hiussuonten haurautta. Kasvista valmistetuilla uutteilla on lääkitty etenkin naisten elinten verenvuotoja. Jalostetun kasvin lehtiä käytetään Japanissa vihanneksena. Villaa on myös värjätty keltaiseksi tällä kasvilla.
Heitteillepano

Heitteillepano on Suomen rikoslain 21 luvun 14 §:n tarkoittama henkeen tai terveyteen kohdistuva rikos.
Joka saattaa toisen avuttomaan tilaan tai jättää sellaiseen tilaan henkilön, josta hän on velvollinen huolehtimaan, ja siten aiheuttaa vaaraa tämän hengelle tai terveydelle, on tuomittava heitteillepanosta sakkoon tai vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi.
Heittellepano on rangaistava teko vain, jos se tehdään tahallisesti. Rangaistavuuden edellytyksenä on myös, että teko aiheuttaa vaaraa kohteena olevan hengelle tai terveydelle.
Heitteillepanoa koskeva rangaistussäännös korostaa velvollisuutta huolehtia avuttomaan tilaan joutuneesta, kun tekijä on aiheuttanut tämän tilan tai on tehtävänsä tai asemansa perusteella taikka muuten erityisesti velvollinen huolehtimaan tästä.

Heitteillepano

Säännöksessä on kysymys ensinnäkin toisen saattamisesta avuttomaan tilaan. Uhri voidaan saattaa tällaiseen tilaan millä tahansa aktiivisella toiminnalla. Rangaistavuuden edellytyksenä ei tässä tapauksessa ole, että tekijällä olisi erityinen velvollisuus huolehtia uhristaan.

Heitteillejättö

Toiseksi rangaistavaksi säädetään sellaisen henkilön jättäminen avuttomaan tilaan, josta tekijä on velvollinen huolehtimaan. Rikosoikeudessa on yleensä seurauksen aiheuttaminen laiminlyönnillä katsottu mahdolliseksi, vaikkei sitä olisikaan erikseen mainittu rikoksen tunnusmerkistössä.
Jotta toisen avuttomaan tilaan jättäminen olisi rangaistavaa, tekijällä tulee olla velvollisuus huolehtia uhrista. Rikosoikeuden yleisten periaatteiden mukaan tällainen velvollisuus voi johtua muun muassa perhesuhteista, tehtäväksi ottamisesta, työtehtävistä taikka tekijän aikaisemmasta toiminnasta.

Avuton tila

Säännöksessä ei ole tarkemmin kuvattu, mitä avuttomalla tilalla tarkoitetaan. Avuttomuus voi johtua esimerkiksi uhrin iästä tai terveydentilasta, mutta myös ulkoisista olosuhteista.

Aikaisempi lainsäädäntö

Ennen rikoslain 21. luvun uudistusta vuonna 1995 heitteillepano oli erityisen vakava rikos, sillä vuoden 1969 lain mukaan "joka tahallaan saattaa toisen avuttomaan tilaan taikka sellaiseen tilaan jättää henkilön, josta hän on velvollinen huolehtimaan, tuomittakoon kuritushuoneeseen enintään kahdeksaksi vuodeksi tai vankeuteen vähintään kuudeksi kuukaudeksi".
Saint-Hymer

Saint-Hymer on kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 663 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Saint-Hymer'n pinta-ala on 12 neliökilometriä.
Rikkokasvit

Kuvaus

Rikkokasvit ovat ruohovartisia, yleensä pienehköjä yksivuotisia tai maavartena talvehtivia monivuotisia kasveja. Ne ovat usein maavartisia tai rönsyileviä. Lehdet ovat vastakkaiset varsissa tai ruusukkeena; kukinnot varren päädyssä.

Levinneisyys

Rikkokasveja esiintyy pohjoisen pallonpuoliskon kaikilla mantereilla, sekä eteläisellä pallonpuoliskolla Etelä-Amerikassa. Monet heimon lajit ovat sopeutuneet arktisten alueiden äärioloihin. Lämpimämmillä alueilla ne ovat usein vuoristojen kasveja.

Käyttö

Monia rikkokasveja käytetään kylmän ja lauhkean vyöhykkeen alueilla koristekasveina. Yleisiä heimon puutarhakasveja Suomessa ovat herttavuorenkilpi (Bergenia cordifolia) sekä jaloangervolajit (Astilbe).
Winnipegjoki

Historia

Alueen alkuperäisasukkaat ovat käyttäneet jokea kulkureittinä tuhansien vuosien ajan, ja se on ollut tärkeä turkiskaupan vesireitti. Joki muodosti luontaisen ja helppokulkuisen väylän laajan alueen halki, ja se oli kuljettavissa kanooteilla vaivattomasti. Ensimmäinen alueelle kauppa-asemia perustanut tutkimusmatkailija oli Pierre La Vérendrye, joka 1730-luvulla kartoitti läntisen Kanadan erämaita.

Voimalaitokset

Manitoban provinssin puolella joessa on kaikkiaan viisi vesivoimalaa, jotka yläjuoksulta lukien ovat Eight Foot Fallsin sekä Slave Fallsin voimalaitokset Pointe du Bois'ssa, Seven Sistersin voimalaitos Seven Sistersissä, sekä MacArthur Fallsin, Great Fallsin ja Pine Fallsin voimalaitokset Powerviewissä. Ontarion puolella on kaksi patoa, Kenorassa sekä Whitedog Fallsissa.
Fokker D.VII

Taustaa

Tammikuussa 1918 Fokkerin prototyyppi V.11 voitti Berliinin Johannisthalissa järjestetyn hävittäjävertailun testaajanaan muun muassa hävittäjälentäjä Manfred von Richthofen. Koelentojen perusteella prototyypin runkoa jatkettiin ja sivuvakain muutettiin toisentyyppiseksi. Koneen sarjatuotanto aloitettiin keväällä 1918 sekä Fokkerin että sen kilpailijayhtiö Albatros Flugzeugwerken tehtailla.
Koneessa yhdistyivät kestävyys ja suorituskyky, joka oli varsinkin korkealla lennettäessä erinomainen. Sodan päätyttyä liittoutuneet vaativat kaikkien D.VII-koneiden luovuttamista. Anthony Fokker onnistui kuitenkin siirtämään useita koneita Hollantiin, jossa Fokkerin lentokoneet saivat uuden tulevaisuuden.

Rakenne

D.VII:n perusrakenne oli aikaansa edellä: koneessa oli teräsputkirunko, vanerisiivet mäntyisillä siipisaloilla ja kangasverhous. Ilmanvastusta lisääviä pingotusjänteitä oli itsekantavan rakenteen ansiosta vain pyrstössä ja laskutelineissä.
Moottoreina käytettiin alkusarjassa Mercedes D.III -moottoreita, joiden tehoksi on ilmoitettu eri lähteissä 160 tai 180 hv. Sarjavalmistuksen keskivaiheilta käytettiin BMW D.IIIa- tai Mercedes D.IIIaü -moottoreita, joista BMW-moottorin teho oli jopa 185 hv.

Käyttö

Saksalaiset käyttivät konetta ensimmäisen maailmansodan lopputaisteluissa. Myöhemmin sodan loputtua ja liittoutuneiden saatua koneita käyttäjämaita olivat myös Belgia, Hollanti, Puola, Romania, Ruotsi, Suomi, Sveitsi, Tšekkoslovakia, Unkari, Venäjä ja Yhdysvallat, jossa koneita oli käytössä 142 kappaletta.
Kone oli rakenteellisesti erittäin kestävä. Siinä oli kuitenkin joitain ongelmia muun muassa polttoainesäiliöissä. Moottorin ja aseistuksen kanssa oli lämpöongelmia. Kone oli kuitenkin lentäjien mielestä helppo ohjattava.
Sodan lopussa Saksalla oli 775 D.VII-konetta. Ne saavuttivat 565 ilmavoittoa.
Kalle Lahti

Kaarlo ”Kalle” Lahti (s. 11. huhtikuuta 1928 Pyhäjärvi Ol) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Lahti edusti urallaan Kotkan Kiriä 1948 ja Kotkan Työväen Palloilijoita 1949–1955. Hän voitti KTP:ssa Suomen-mestaruuden 1951 ja 1952. Kaikkiaan Lahti pelasi kahdeksan kauden aikana 115 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 37 maalia.
Lahti pelasi maajoukkueessa vuosina 1950–1951 yhteensä kolme maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Pyhän Yrjön kirkko (Eastergate)

Historia

Paikalla oli kirkko ainakin vuonna 1086. Kirkon kuoriosa on peräisin 1000- ja 1100-lukujen vaihteesta. English Heritage listasi kirkon Grade II* -luokkaan 5. kesäkuuta 1958.
Letkunkiristin

Letkunkiristin on yleensä metallista – harvemmin muovista – valmistettu liitin, jolla letku kiristetään tiiviisti kiinni sen sisälle asennettuun osaan. Letkunkiristimiä on lukuisia eri malleja. Yhteistä lähes kaikille varmatoimisille kiristimille on mekanismi, jossa yhdellä tai useammalla ruuvilla kiristetään putken ympärille taivutetun vanteen päitä lähemmäs toisiaan. Letkunkiristintä käytettäessä on varmistauduttava, että liitettävän letkun ulkohalkaisija osuu kiristimen ilmoitetun vähimmäis- ja enimmäishalkaisijan väliin.
Hedenkoira

Ulkomuoto

Hedenkoira on keltainen pystykorva. Se painaa noin 22 kg ja säkäkorkeus vaihtelee 50-60 cm välillä. Väritys on joko hailakka tai vaaleankeltainen, kuono ja korvat ovat mustat.

Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on rauhallinen, hillitty ja ystävällinen.

Alkuperä

Hedenkoira on hirvikoira, joka on kotoisin Pohjois-Härjedalenin Hede-nimiseltä alueelta. Aluelääkäri Weimer otti saamelaisleiristä valkoisen lapinkoiranpennun Royn 1920-luvun alkupuolella. Se saattoi olla myös valkoisen lapinkoiran ja  harmaan norjanhirvikoiran risteytys, sillä tuolloin lapinkoiriksi kutsuttiin ylipäänsä valkoisia pystykorvia. Royn ja harmaan norjanhirvikoiran jälkeläisistä keltainen uros Spring oli huomattavan lahjakas metsästyskoira. Sen kyvyt herättivät ihmisten kiinnostuksen keltaisiin pystykorviin. Konrad Nordström on metsästänyt jo varhaisesta iästä asti hedenkoirien avulla. Vaikka vielä 1990-luvulla syntyi niin sanottuja keltaisia koiria, rotuun on nykyisin sekoittunut paljon harmaan norjanhirvikoiran verta. Sitä ei olla tunnustettu niin FCI:ssä kuin Ruotsin kennelliitossakaan (Svensk kennelklubb).
Vladimir Kappel

Vladimir Oskarovitš Kappel (28. huhtikuuta (J: 16. huhtikuuta) 1883 Beljov – 26. tammikuuta 1920 Irkutskin kuvernementti) oli venäläinen kenraali, joka toimi yhtenä valkoisen armeijan komentajista Venäjän sisällissodassa. Hänen joukoistaan käytettiin nimitystä kappelevtsy.

Elämä

Kappelin isä oli ruotsalaissyntyinen Venäjän armeijan upseeri. Kappel valmistui Nikolain ratsuväkiopistosta vuonna 1903 ja Nikolain yleisesikunta-akatemiasta vuonna 1913. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan esikuntaupseerina ja yleni joulukuussa 1916 everstiluutnantiksi. Vallankumouksen jälkeen hän erosi vuonna 1917 armeijasta. Kappel astui kesäkuussa 1918 Samarassa perustetun antibolševistisen Komutš-hallituksen tueksi vapaaehtoisista kootun Komutšin kansanarmeijan palvelukseen, vaikka ei monarkistina kannattanutkaan Komutšia hallinneiden sosialistivallankumouksellisten aatetta. Komutšin armeijan yhden armeijaryhmän komentajana Kappel valtasi kesäkuussa muun muassa Simbirskin ja Kazanin. Hänet ylennettiin elokuussa 1918 everstiksi. Alkumenestyksestä huolimatta puna-armeija pakotti hänet syksyllä perääntymään ja luopumaan lopulta Ufasta.
Marraskuussa 1918 Kappel siirtyi valkoisten ”ylimmäksi johtajaksi” julistautuneen amiraali Aleksandr Koltšakin alaiseksi. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi ja hän komensi ensin armeijakuntaa ja heinäkuusta 1919 alkaen armeijaryhmää Volgalla. Vuonna 1919 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Marraskuusta 1919 alkaen Kappel oli valkoisten 3. armeijan komentajana Siperiassa. Valkoisten jouduttua perääntymään pääkaupungistaan Omskista Kappel nimitettiin koko Siperian armeijan komentajaksi Konstantin Saharovin tilalle. Koltšakin jäätyä Irkutskissa vallankumouksellisten vangiksi tammikuussa 1920 Kappel johti Siperian valkoisen armeijan perääntymistä kohti Irkutskia vapauttamaan häntä. Saarrostusuhan vuoksi vetäytyminen jouduttiin suorittamaan talvisen taigan halki ja se tunnetaan ”Siperian jäämarssina”. Kappel paleltui vakavasti Kan-joen ylityksen aikana ja kuoli keuhkokuumeeseen tammikuun 25. ja 26. päivän välisenä yönä lähellä Tulunia. Hän jätti armeijansa komennon kenraali Sergei Wojciechowskille.

Hautapaikka

Kappel haudattiin ensin Tšitaan Itä-Siperiaan ja myöhemmin uudelleen Kiinaan Harbinin ortodoksiseen kirkkoon. Kiinalaiset kommunistit hävittivät hautamuistomerkin Neuvostoliiton pyynnöstä vuonna 1955. Kappelin jäännökset haudattiin uudelleen Moskovan Donskoin luostarin hautausmaalle tammikuussa 2007.
TrioSoft

Historia

TrioSoft julkaisi kesällä 1986 50 kappaleen painoksen Marko Ahon ja Kari Aaltosen kehittämästä Kultakuume-pelistä Spectrum-kotitietokoneelle. MikroBitti kutsui sitä ”ensimmäiseksi suomenkieliseksi seikkailupeliksi”. Tekijät saivat palkkioksi muutamia pelejä ja alennusta ostamastaan Amiga-tietokoneesta. Samana vuonna TrioSoft myös varasi julkaisuoikeuden Jukka Tapanimäen kehittämään Aikaetsivä-nimiseen tekstiseikkailupelin. Tapanimäki sai 400 markan palkkion puolen vuoden työstä. Peli mainittiin lyhyesti MikroBitissä tuohon aikaan ilmestyneellä Risto Siilasmaan toimittamalla ”Commodore sisäpiiri” -palstalla, ja sitä mainostettiin sloganilla ”osta suomalainen peli!”. Peliä ei kuitenkaan koskaan julkaistu, koska TrioSoft ei katsonut siitä saatavan mahdollisen taloudellisen hyödyn kattavan edes markkinointikustannuksia. TrioSoft oli kuitenkin ehtinyt tehdä pelistä muutamia kopioita, joita myytiin myöhemmin tyhjinä disketteinä, ja osa jopa ”puolihuolimattomasti vakioasiakkaille”. Topaz Beerline -ryhmä teki siitä vuonna 1993 piraattijulkaisun. 
Vuonna 1987 TrioSoft julkaisi Olli Kainulaisen kehittämän Talvisota-strategiapelin MSX:lle. TrioSoft julkaisi MSX:lle myös Mika Savolaisen ja Tero Weckrothin kehittämän Roller-pelin.