Neuvostoliiton kulttuuri

Symbolit

Neuvostoliitossa yleisesti käytettyjä tunnuksia olivat vallankumouksen punainen tähti, sekä työkansaa kuvaavat sirppi ja vasara. Neuvostoliiton lipussa oli edistystä kuvaava keltainen tähti, vallankumouksellisuutta ja sosialismia kuvaavalla punaisella taustalla, sekä maatyöläisten sirppi ja teollisuustyöläisten vasara yhteen liitettynä. Se oli myös aikoinaan kansainvälisen sosialismin tunnus, mutta se muistetaan lähinnä Neuvostoliiton tunnuksena.

Neuvostoliittolainen elokuva

Neuvostoliitto oli myös suurimpia elokuvamaita – Lenin sanoikin aikoinaan elokuvan olevan Neuvostoliiton tärkein taiteenlaji. Elokuvailmaisu kukoisti taiteellisesti erityisesti mykkäelokuva-aikana ennen stalinilaisen kulttuuripolitiikan nousua valta-asemaan. Stalinin kuoleman jälkeen pikkuhiljaa myös muita kuin propagandaelokuvia tuottamaan alkanut elokuvateollisuus alkoi kukoistaa erityisesti 70-luvulla. 
Neuvostoliiton "kansalliselokuvaksi" nimetään usein hyvin kuuluisan neuvostoliittolaisen ohjaajan, Sergei Eisensteinin elokuva Panssarilaiva Potemkin, joka oli paitsi onnistunut propagandana, myös teknisesti ja taiteellisesti edistyksellinen. Elokuvan oli tarkoitus olla vain yksi osa vuoden 1905 tapahtumista kertovaa elokuvasarjaa, mutta se muistetaan parhaiten itsenäisenä elokuvana. Muita Eisensteinin klassikkoja ovat muun muassa Lakko, Lokakuun vallankumouksen kymmenvuosipäivän kunniaksi tehty Lokakuu, sekä erityisesti Stalinin diktatuuriin viittaava ja sen vuoksi kosolti tekijälle harmeja aiheuttanut Iivana Julma -sarja. Varhaisen neuvostoelokuvan mestareita olivat lisäksi Dziga Vertov, Oleksandr Dovženko, Mihail Romm ja Vsevolod Pudovkin.
Neuvostoliittolainen elokuva menestyi hyvin myös ulkomailla, sekä itä- että länsimaissa. Kansainvälisesti menestyksekkäin vaikka kotimaassaan vaille virallista tunnustusta jäänyt elokuvantekijä oli Andrei Tarkovski, joka voitti muun muassa Cannesin elokuvajuhlien Grand Prix -palkinnon. Tarkovski itse kertoi rakastaneensa maataan kovasti, mikä näkyi myös hänen elokuvissaan.
Neuvostoliitossa tuotettiin verrattain paljon elokuvia ja määrärahat elokuviin olivat verrattain mittavat. 70-luvulla ainoastaan Hollywoodissa elokuvantekijöillä oli mahdollisuus saada yhtä suuret budjetit elokuviinsa kuin Neuvostoliitossa. Käytännössä valtio huolehti, että tekijä sai kaiken mitä tarvitsivat, mikäli kulttuurilautakunta oli sitä mieltä. Elokuvatekijöiden koulutuksessa ominaista oli se, että kuka tahansa elokuvallisesti lahjakas voitiin ottaa mukaan valtiollisiin elokuvakouluihin ja kouluttaa ammattiin valtion avustamana. Neuvostoliiton suurin elokuvatuotantoyhtiö oli Mosfilm. 
Neuvostoelokuvan kestävin osa on taiteenharrastajien piirissä arvostettua laji, joskin mahdollisuudet nähdä näitä filmejä ovat heikentyneet Neuvostoliiton valtiollisen olemassaolon lakattua. Helsingissä oli sodan jälkeen yli 40 vuoden ajan neuvosto-omisteinen, paljon sikäläisiä elokuvia esittävä, Saksalta sotakorvauksena saatu elokuvateatteri ja elokuvien maahantuontiyritys Kosmos-Filmi.

Oksidentalismi

Neuvostoliitossa kirjastoihin ja julkaisemiseen liittyvä sensuuri oli systemaattista. Esimerkiksi länsimaiset lehdet ja lähes kaikki lännen nykykulttuuria koskeva kirjallisuus oli kiellettyä. Länsimaista aineistoa siirtyi kuitenkin lännestä Neuvostoliittoon yksityisteitse ja muun muassa Tallinnaan Suomen television kautta. Lännen valtiopropaganda kylmän sodan aikana ja myöhemmin myös suuryritysten mainokset loivat käsitystä länsimaista vapaina ja onnellisina yhteiskuntina.
Jo tsaarinajan Venäjällä oli eräs kulttuurinen muotisuuntaus orientalismi eli itämaisuuden ihailu. Sen vastasuuntauksena Neuvostoliitossa kehittyi sosialistisen virallisuuden ohella länsimaisuuden ihailu, oksidentalismi. Tämä näkyi haluna hankkia länsimaisia kulutustavaroita, joita pidettiin parempilaatuisena kuin kotimaisia tuotteita. Oksidentalismi ilmeni myös länsimaisten taidesuuntien ja populaarikulttuurin, esimerkiksi englantilaisen The Beatles -yhtyeen ihailuna. Länsimaisuuden ihailu oli osa Neuvostoliiton epävirallisen kulttuurin arkea merkkitavaroiden muovikasseista Leonid Brežnevin länsiautojen keräilyyn.