Pekko Käppi

Pekko Käppi (s. 1976) on tamperelainen jouhikkotaitelija ja Sibelius-Akatemian tuntiopettaja. Hän toimii myös säveltäjänä, tuottajana ja tutkijana. Hän on koulutukseltaan kansanlauluperinteisiin erikoistunut etnomusikologi. Hän keikkailee yhdessä yhtyeensä K:H:H:L:n kanssa, jonka nimi tulee sanoista “kuolleiden hevosten hillittömät luut”.

Varhaisvaiheita

Vuosina 1993–94 Käppi vietti 17-vuotiaana vuoden vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa. Hänen isäntäperheensä poika oli Grateful Dead -yhtyeen ihailija, ja hänen kauttaan Käppi tutustui tuon yhtyeen musiikkiin ja samalla kansanmusiikin pohjalta toteutettuun rock- ja improvisoituun musiikkiin. Tätä kautta hän kiinnostui myös folkmusiikista ja suomalaisesta kansanmusiikista.
Toinen tärkeä vaikuttaja Käpille on ollut Värttinä, joka sai Käpin tutkimaan kirjaston kansanmusiikkikokoelmia.
Vuonna 1997 Käppi pääsi Kaustisen Ala-Könnin kansanopistoon opiskelemaan kansanmusiikkia, jolloin hän ryhtyi soittamaan jouhikkoa. Käppi oli tuohon aikaan turhautunut kitaransoittoon, jossa oli hänen mukaansa liikaa kieliä ja vaihtoehtoja.
Vuonna 1998 Käppi toimi ystävänsä kanssa katusoittajana. Ystävä soitti säkkipilliä ja Käppi jouhikkoa. Ongelmana oli se, ettei jouhikon ääni kuulunut juuri minnekään. Ratkaisu ongelmaan oli vahvistimen käyttö. Sen tuli olla niin pieni, että sitä saattoi kantaa mukana. Ääni piti kuitenkin kääntää täysille, jolloin se säröytyi. Näin syntyi Käpin oma soundi, joka on vuosien aikana muuttunut vain vähän.

Sooloura

Käppi julkaisi debyyttilevynsä, neljän kappaleen EP:n Kalastajia ja kaivostyöläisiä vuonna 2001. Sen musiikin sanotaan tuoneen “mieleen kulttuuriantropologien keräämät kenttänauhoitukset, tuulahduksen jostain myyttisestä menneestä. Se oli samaan aikaan tunnelmaltaan kiehtovaa ja esteettisesti miellyttävää.” Sen jälkeen hän on julkaissut kolme muuta EP:tä ja ollut mukana kahdella yhteisalbumilla sekä julkaissut kolme sooloalbumia sekä kolme albumia kokoonpanolla Pekko Käppi & K:H:H:L.
Ensimmäisellä täydellä albumillaan, Jos ken pahoin uneksii, Käppi “höylää … jouhillaan kiitettävän runsaan kappalepaletin.” Se “saattaa aluksi vaikuttaa täyspuhtaalta kansanmusiikkilevyltä, mitä se kuitenkaan ei ole. Aloituskappale Mariainen ammentaa suvereenisti suistobluesista ja levyn päätös, Vanhan virsikirjan virsi 277, tuo kuulijan takaisin kotimaisten perinteiden ääreen. Väliin jäävien raitojen aikana läpikäydään rikas tyylikirjo, jollaista ei aivan heti yhdistäisi jouhikonsoittajaan. Käpin ajoittain Tuomari Nurmiota muistuttava lauluääni yhdistettynä perinnemusiikkiin kirvoittaa mieleen vertauksen The Incredible String Bandiin. Jos kansanmusiikin sallitaan olla psykedeelistä, on Käpillä lupa olla maamme johtohahmo alallaan,” kirjoitti albumista Soundin arvostelija Jaan Wessman.
Toinen albumi, Vuonna ’86, kirvoitti arvostelijan kirjoittamaan, että “Tampereella taitaa sijaita jonkinlainen versio klassisesta, startrekläisestä aika-avaruus-jatkumossa havaittavissa olevasta häiriöstä. Sieltä on viime vuosina tulvinut paljon toisten ulottuvuuksien kansanmusiikkia. Pekko Käpin uusinkin ammentaa osittain samasta ugrien suosta kuin hieno Jos ken pahoin uneksii -levy (2007), mutta myös monesta muusta paikasta.
Kolmannen levyn, Rammat Jumalat, arvostelussa sanotaan, että “Levyltä kuunneltuna tai keikalla koettuna [Käpin musiikki] ei ole ainoastaan helposti lähestyttävää, vaan peräti vastustamatonta. Rammat jumalat vielä helpottaa tilannetta tyylikkäällä bänditoteutuksella, jossa Käpin sävykäs jouhikkorokkaus sekoittuu Tom Waitsin tai Tuomari Nurmion romublueseista muistuttavaan hypnoottiseen äänikehykseen. Kansanmusiikkisävyt ovat vain yksi mauste sielukkaassa ja vapautuneessa luomurockissa. Sävellykset ovat Käpin, teksteissä traditionaaliset raakutukset limittyvät nykytekstittäjien painavan sanottavan kanssa. Riffit svengaavat ja melodiat tarttuvat, kappalemateriaali on poikkeuksellisen vahvaa. Silti levyn tärkein ässä on Pekko Käpin ääni. Miehellä on täysin oma soundi, jossa on koskettavaa soulia ja arvaamatonta voimaa. Erikoinen fraseeraus kuulostaa täysin luonnolliselta. Vastaavan vakuuttavuustason ”herkkä pahis” -äänellä vetäviä laulajia saa etsiä kaukaa afroamerikkalaisen rytmimusiikin historiasta. Suomessa ei ole vastaavaa aiemmin kuultu.”

Pekko Käppi & K:H:H:L.

Vuodesta 2015 lähtien Käppi on julkaissut kolme levyä yhdessä K:H:H:L:n kanssa, jossa soittavat hänen lisäkseen Tommi Laine (kitarat) ja Nuutti Vapaavuori (basso) sekä viimeaikaisilla keikoilla myös Jani Auvinen (rummut ja lyömäsoittimet). Yhtye syntyi levyn Rammat Jumalat -levyn tiimoilta, “ja oli alusta pitäen selvää, että seuraavasta tulee bändilevy.”
Ensimmäisen bändilevyn, nimeltään Sanguis Meus, Mama!, arvostelussa todetaan, että “Käppi tajuaa alkuperäisen ugrimeiningin yhteyden bluesin juuriin. Tässäkin on riffejä ja rytmikuvioita, joihin voisi törmätä tuaregibändien levyillä. Ovelasti transsibluesin sisään kudottu rock-viritys istuu tähän loitsuamiseen luontevasti. Upeasti akustisella slidelläkin viiltävä Laine riipii paikoin säröriffejä, joiden päälle Black Keyskin ymmärtäisi. Jouhikon ja sähkökitaran keskustelu, jota syntikat kommentoivat, kasvaa joka kuuntelulla isompaan rooliin. Rytmiä tuetaan hyvällä maulla rumpukoneella. Silti näkisin asiaa ymmärtävän rumpalin tuovan lisäarvoa näin hypnoottisesti ja hetkittäin funkystikin svengaavaan materiaaliin. Jos Käpin ääni on vielä vähän poikamaisen siisti niin hänen perinnettä hyödyntävät tekstinsä ovat sitäkin rankempia. Kosto, kurjuus ja kuolema tuoksuvat niissä vahvasti.” Sanguis Meus, Mama! onnistui popularisoimaan Käpin kansanmusiikista ja bluesista ammentavan voodooliemen liki täydelliseksi, jopa radioaalloille sopivaksi kokonaisuudeksi.
Toinen levy, Matilda, ei saanut aivan yhtä hyviä arvosteluja kuin ensimmäinen: “Jos Sanguis Meus, Mama! oli jo sangen pop, Matilda on sitä vielä enemmän. Käpin uusin keitos antaa tosin myös ensimmäisen kerran aihetta nyrpistää nenää hänen albumikokonaisuutensa edessä. Matilda ei vain ole yhtä hyvä kuin edeltäjänsä. … Matilda on varsin hyvä levy. Sanguis Meus, Mama! on vain niin hyvä levy, että harva artisti kykenee koko urallaan luomaan sellaista, joten pettymys on luonnollinen. Huoletta voi myös todeta jo tässä vaiheessa, että Matilda on huomattavasti parempi kuin monet muut kotimaiset poplevyt tulevat tänä vuonna olemaan. Käpin voodoopop kiertää omaa rataansa.”
Kolmas levy sai niinikään positiiviset arvostelut. Soundi kirjoittaa, että “Pekko Käppi yhtyeineen pitää kolmannella levyllään kiinnostavuuden yllä villisti rokaten. Tuntuu myös vahvasti siltä, että edellisten tuotosten parhaat elementit ovat asettuneet uomiinsa. Levyn aloittava popahtava “Ikoni” hymyilyttää ja sen mantramainen jumitus saa kropan nykimään.” Helsingin Sanomat kirjoittaa, että “Heti vuoden alkuun kävi niin, että saatiin kansanmusiikkihitti. Sellainen valtavan tarttuva, kiehtovan outo viisi ja puoliminuuttinen, jota tekee mieli kuunnella yhä uudelleen. Kyseessä on Pekko Käpin ja K:H:H:L:n “Ikoni” ensi kuussa julkaistavalta Väärä laulu-levyltä.”
Väärän laulun jouhikkosoundin sanotaan muistuttavan Led Zeppelinin kitaristin Jimmy Pagen soundia, etenkin silloin, kun tämä soitti kitaraansa jousen avulla. Toinen vaikuttaja on Nirvanan MTV Unplugged -levy, jossa Käppiin teki vaikutuksen Krist Novoselicin haitarinsoitto.