google/wiki40b huggingface dataset:
Casu marzu

Casu marzu (sardiniaksi "mätä juusto", tunnetaan myös nimellä casu fràzigu) on sardinialainen lampaan- tai lehmänmaidosta valmistettu juusto, jossa on eläviä Piophila casei -juustokärpäsen toukkia. 
Kärpästen toukkia käytetään juuston valmistuksessa Välimeren alueella esimerkiksi Korsikalla, Piemontessa ja Lombardiassa, mutta se on liitetty etenkin sardinialaisiin juustoihin. Sardiniassa kärpäsen saastuttamaa juustoa kutsutaan nimellä casu marzu tai casu fràzigu. Juuston makua on kuvailtu pistäväksi. Juusto syödään ennen toukkien koteloitumista. Jos toukat ehtivät koteloitua, juustoon muodostuu ammoniakkia ja hiilidioksidia sen sisällön samalla nesteytyessä ja hajun ja maun muuttuessa pahaksi. Joskus on tapana tappaa juustossa olevat toukat esimerkiksi pitämällä juustoa jääkaapissa tai tukehduttamalla ne muovipussilla. Usein juusto syödään kuitenkin elävine toukkineen – silmät kiinni, jotteivät ne pääsisi hyppäämään silmiin – mutta pureksimisesta elävinä selvinneet toukat ovat haitallisia terveydelle . Ne vahingoittavat suolistoa ja voivat aiheuttaa esimerkiksi kipua, pahoinvointia ja ripulia.
Euroopan unionin hygienialainsäädännön takia juustoa ei saa tuottaa kaupallisesti, mutta sitä myydään mustassa pörssissä usein kovaan hintaan.
Keskirata

Historia

Keskiradan ensimmäinen osuus oli Sundsvall–Torpshammars Järnväg, joka oli yksityinen kapearaiteinen rautatie. Sen pituus oli 60 kilometriä, ja se avattiin liikenteelle 1878. Seuraavana vuonna Ruotsin valtionrautatiet avasi vastavalmistuneen poikkiratansa, Norlannin poikittaisradan (ruots. Norrländska Tvärbanan), Torpshammarin ja Östersundin välille. Vuosina 1879–1881 poikkiradalla ei ollut lainkaan suoraa raideyhteyttä muuhun Ruotsin rataverkkoon, ja yhteydet hoidettiin höyrylaivoilla Sundsvallista käsin kunnes Tukholman ja Ången välinen rautatie valmistui.
Samaan aikaan rakennettiin rautatietä Trondheimista itään. Norjan valtio rakensi radan valtakunnanrajalta Trondheimiin ja Ruotsin valtio rakensi Ruotsin puoleisen osuuden. Tuolloin Ruotsi ja Norja olivat vielä unionissa. Norjan puoleinen Meråkerbanen avattiin liikenteelle 1886. Vuonna 1885 Ruotsin valtio osti Sundsvall–Torpshammars Järnvägin ja rautatie levennettiin normaaliraidelevyiseksi seuraavana vuonna.
Rataosa tunnettiin nimellä Norrländska Tvärbanan aina 1990-luvulle saakka, jonka jälkeen siitä on käytetty nykyisiä nimiä.
Ången ja Dysjönin välillä sijaitsevat liikennepaikat varustettiin releasetinlaittein, ja kyseiset  liikennepaikat varustettiin kauko-ohjattaviksi vuonna 1955, jolloin rataosuudesta tuli Ruotsin ensimmäinen kauko-ohjattu osuus.
Marko Tikka

Marko Tikka (s. 1970 Joutseno) on suomalainen filosofian tohtori, historiantutkija sekä Suomen historian dosentti Tampereen yliopistossa. Tikka on työskennellyt  Tampereen yliopiston historiatieteen laitoksella vuodesta 2003 lähtien tutkimus- ja opetustehtävissä. Hän on tutkinut muun muassa vuoden 1918 sisällissodan ja sitä seuranneiden vuosien väkivaltaa sekä suomalaista populaarikulttuuria, kuten harmonikan soittaja Viljo Vesteristä sekä tanssiorkesteri Dallapéta. 
Tikan vuonna 2004 ilmestynyt väitöskirja Kenttäoikeudet käsitteli sisällissodan valkoista ja punaista terroria. Hän on julkaissut myös kaksi sisällissotaa käsittävää tietokirjaa. Valkoisen hämärän maa on ensimmäinen yleisesitys välittömästi sisällissotaa seuranneiden vuosien poliittisista väkivallanteoista. Terrorin aika paljastaa, että ”lentävien osastojen” puhdistustoimet olivat valkoisten esikunnan tiedossa. Tikka on kirjoittanut myös Viljo Vesterisen elämäkerran ja tutkinut suomalaisen populaarimusiikin kehitystä vuosien 1925–1955 välisenä aikana.
Salud

Salud (oikealta nimeltään Bodega Salud) on espanjalais-latinalaisamerikkalainen ravintola, jonka perusti Hannu Wiss vuonna 1974. Ravintola sijaitsee Tampereen Kyttälässä Tuomiokirkonkadulla. Se on erikoistunut liharuokiin, mutta sillä on alusta saakka ollut salaattipöytä, mikä oli aikoinaan Suomessa uutta. Wiss toi ruokalistalle monia tämänhetkisiä klassikoita, kuten Saludin pippuripihvin, joka valittiin Ilta-Sanomien äänestyksessä Suomen parhaaksi ravintolaruuaksi vuonna 2005. Ruokalistan erikoisuuksiin ovat kuuluneet muun muassa alligaattori, pässinkivekset, kalkkarokäärme ja kenguru. 
Ravintola vaihtoi omistajaa vuonna 2016, jolloin Restamax osti sen. 
Salud on myös yksi Suomen vanhimpia Chaîne des Rôtisseurs -kilparavintoloita. Espanjan valtio on myöntänyt ravintolalle Placa al Mérito Turistico -kunnia­laatan tunnustuksena espanjalaisen ruokakulttuurin tunnetuksi tekemisestä.
Ravintolan yhteydessä on Tapas Café, jonka toinen kahvila on Tampereen kauppahallissa.
Myllykirjasto

Myllykirjasto on Tyrnävän kunnan keskustaajamassa Pohjois-Pohjanmaalla sijaitseva kirjasto. Se on avattu yleisölle 7. elokuuta 1994. Kirjasto toimii Osuusmeijerin rakennuttamassa saneeratuissa, vuosina 1919–1993 toimineen myllyn tiloissa, ja osana Tyrnävän meijerialuetta se on yksi Tyrnävän kulttuuripolun kohteista.
Kirjastotoiminta Tyrnävällä aloitettiin jo vuonna 1871. Toimintansa aikana kirjaston toimipiste on sijainnut muun muassa kansakoululla, osuusmeijerillä, postitoimistossa sekä paloaseman yläkerrassa, josta kirjasto muutti nykyisiin tiloihinsa.

Rakennuksen historia

Myllyrakennus on valmistunut vuonna 1919 osana investointeja, joita Tyrnävän Osuusmeijeri toteutti huolimatta poliittisten olojen epävakaudesta ja ensimmäisestä maailmansodasta. Rakennus ei edusta mitään tiettyä rakennustyyliä. Pohjaratkaisuiltaan se on suorakaiteen muotoinen, ja sen pinta-ala on 619 neliömetriä. Rakennus on rapattu, väriltään vaalenpunainen ja sen yleisilmeen piirteitä ovat kuusijakoiset ikkunat.
Rakennuksessa on ollut kattilahuone, sadan hevosvoiman höyrykone ja sähkögeneraattori. Generaattori tuotti sähköä riittävästi myös kirkonkylän tarpeisiin. Kattilahuone sijaitsi rakennuksen eteläpäädyssä, konehuone rakennuksen keskiosassa, ja varsinainen myllyn työtila pohjoispäädyssä.
Myllyn toiminta jatkui tammikuuhun 1993 saakka huolimatta meijeritoiminnan päättymisestä. Meijerialue, johon mylly kuului, siirtyi Tyrnävän kunnan omistukseen ja se oli tarkoitus saneerata vähitellen. Myllyrakennus oli saneerauskohteista ensimmäinen, ja se saneerattiin kirjastoksi. Saneeraussuunnitelmat laativat arkkitehdit Maija Niemelä ja Pentti Myllymäki. Vuonna 1995 Tyrnävän kunnalle myönnettiin Oulun läänin rakennussuojelupalkinto, Viisikanta-palkinto, myllyrakennuksen onnistuneesta käyttötarkoituksen muutoksesta.
Saneerauksen yhteydessä myllyrakennuksen tilajako säilytettiin. Nykyisin lainausosasto toimii vanhassa työsalissa, lainauspiste sijaitsee entisessä konehuoneessa ja myllyn konttorin paikalla on monitoimihuone. Entisessä kattilahuoneessa sijaitsevat lastenosasto sekä musiikkiosasto. Saneerauksen yhteydessä pääsisäänkäynti siirrettiin pohjoispäädystä talon keskelle. Saneerauksen yhteydessä myös myllyn suurikokoinen, rapistunut savupiippu korjattiin ja korotettiin entiseen 28 metrin pituuteensa.
Sisätilat on jaettu eri tasoille portaikoin ja parvin. Entinen ullakkohuone on muutettu kirjaston oman henkilökunnan työtiloiksi ja laitteistohuoneeksi. Parvella sijaitsevat muun muassa näyttelytilat sekä käsikirjasto, jossa säilytetään kirjailija Väinö Kirstinän kokoelmaa. Kokoelmiin kuuluvat myös Tyrnävän kirkkoherrana vuosina 1952–1961 toimineen Lauri Mustakallion sekä hänen poikansa dosentti Hannu Mustakallion kirjallinen tuotanto, niin sanottu Mustakallioiden kokoelma.
Vuonna 2010 valmistuneessa remontissa Myllykirjastosta rakennettiin yhdyskäytävä vanhaan meijerirakennukseen Kivipirttiin, jonne tuli kirjaston lisätiloja. Kivipirtti on 1906 valmistunut, alueen vanhin teollisuusrakennus, joka on rakennettu harmaasta lohkokivestä.
Shalako

Shalako on Edward Dmytrykin ohjaama lännenelokuva vuodelta 1968. Se perustuu Louis L’Amourin romaaniin Kuoleman varjo.
Elokuvan pääosia esittävät Sean Connery, Brigitte Bardot, Stephen Boyd, Jack Hawkins, Peter van Eyck.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo eroottista värinää tarjoavan näyttelijäntyön pelastavan hieman laahaavan tarinan. Hän antaa Shalakolle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Lattarikkaseppä

Koko ja ulkonäkö

Lattarikkaseppä on 3,2–4,0 mm:n pituisen heimonsa kookkain edustaja Suomessa. Se on pitkänomaisen soikea, tummanruskea kovakuoriainen. Verrattuna lähisukulaisiinsa lattarikkasepän silmän etureunassa on vain pieni kuroutuma tuntosarven tyven vierellä, takarinnassa on molemmilla puolilla urat, joihin keskimmäisten raajojen nilkat mahtuvat eikä pään etuosassa ole pitkittäisharjanteita.

Levinneisyys

Kuoriaisesta ei ole koko Euroopassakaan kuin muutamia havaintoja. Se tunnetaan Suomesta, Venäjältä, Kroatiasta, Puolasta, Espanjasta, Ranskasta ja Ruotsista. Ruotsissa laji esiintyy Itä-Götanmaalla. Suomesta lajista on yksittäishavainto Kuopiosta 1800-luvulta. Lisäksi Rantasalmella, Linnansaaren kansallispuiston eteläosan lehtometsissä elää mahdollisesti elinvoimainen populaatio.

Elinympäristö ja elintavat

Lattarikkasepän elintavat tunnetaan huonosti. Ranskalaisten havaintojen perusteella toukat elävät joko ruskolahossa puuaineksessa tai onton puun onkalon pohjalle kertyneessä, sienirihmastoisessa puukarikkeessa. Ranskassa toukkia on löydetty tammista, Ruotsissa männyistä. Suomessa kuoriaisia on löydetty ikkunapyydyksillä haapojen rungoilta. Puolassa havainnot ovat sekametsästä. Toukat eivät luultavasti jätä havaittavia syömäjälkiä ja saattavat elää karikkeessa kasvavalla sienirihmastolla. Niiden kehitys kestänee kaksi vuotta. Aikuisia kuoriaisia tavataan kesä-heinäkuussa.
Atte Kalajoki

Atte Bernhard Carolus Kalajoki (24. heinäkuuta 1914 Oulu – 16. syyskuuta 2004 Oulu), vuoteen 1934 asti Calamnius, oli oululainen yliopiston apulaissihteeri, opettaja, journalisti, kirjailija, kotiseutumies ja kamarineuvos. Kalajoen vanhemmat olivat kirjailija Ilmari Kiannon vanhempi veli maanmittausinsinööri Wäinö Calamnius ja tämän 2. puoliso sairaanhoitaja Helny Sigrid Maria Aejmelaeus.

Henkilöhistoria

Kalajoki syntyi Oulussa 1914, jossa myös kirjoitti ylioppilaaksi 1934 ja suoritti pääosan elämäntyöstään. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1944 Helsingin yliopistosta. Kamarineuvoksen nimen ja arvon hän sai 1977. Vuonna 1983 hänet promovoitiin Oulun yliopiston kunniatohtoriksi.
Kalajoki oli nuoruudessaan lehtimiehenä (Kaiku-lehti) ja myöhemmin opettajana ja Oulun yliopiston apulaissihteerinä. Hänet tunnettiin monien eri kulttuuriyhteisöjen aktiivisena jäsenenä ja kotiseutuihmisenä. Talvi- ja jatkosotien aikana Kalajoki toimi myös marsalkka Mannerheimim henkivartioryhmässä.

Kirjallinen toiminta

Kalajoki oli vuonna 1945 perustamassa kulttuurilehti Kaltiota, jonka päätoimittaja hän oli vuodesta 1945 vuoteen 1963. Lehden talousvastaavana hän toimi vuoteen 1987 asti. Kirjojen ja kirjasten ohella hän julkaisi suuren määrä tekstejä artikkeleina, pakinoina ja muina kirjoituksina.
Pakinoitsijana Kalajoki käytti nimimerkkiä Panu. Pakinoissa tärkeimmässä asemassa on kotiseutu, Oulu. Yleispätevää osuutta ovat muistelut menneiltä ajoilta, kuten sota-ajan joulujen kuvaukset. Kevennyksenä on vähän pakinamaisuutta esimerkiksi huvittavien sitaattien tai muisteluiden muodossa. Oulun kaupunginkirjasto on digitoinut noin 1 700 Atte Kalajoen pääosin Oulu-lehteen nimimerkillä Panu kirjoittamaa pakinaa. Digitoidut pakinat löytyvät ARTO-artikkeliviitetietokannasta.
Aleksanteri VI

Elämä ennen paaviutta

Borgia syntyi Espanjassa ja hänen isänsä sukunimi oli Lanzol; hän otti enonsa sukunimen noustessaan tämän avulla paaviksi vuonna 1492.
Rodrigo Borgia opiskeli lakia Bolognassa. Hänen huhutaan tehneen ensimmäisen murhansa 12-vuotiaana. Enonsa noustua paaviksi Borgia nousi piispaksi, kardinaaliksi ja lopulta kirkon varakansleriksi: tämä oli tuolle ajalle tyypillistä nepotismia. Hän työskenteli Pyhän Istuimen Virastossa viiden paavin aikana ja hankki hallinnollista kokemusta, suhteita ja vaurautta, vaikka ei vielä paljoakaan suoranaista valtaa. 
Kuten monet muutkin sen ajan papiston jäsenet, hänkään ei juuri harjoittanut pidättyväisyyttä, vaan tyydytti vapaasti kullan ja naisten himojaan. Uskotaankin, että hänellä oli kuppa. Hänen sanotaan olleen omistautuva isä rakastajattariensa synnyttämille kymmenelle lapselleen. Hänellä oli rakastajattarensa Vannozza di Cattanin kanssa ainakin kolme poikaa ja tytär: Giovanni, Cesare Borgia, Goffredo ja Lucrezia Borgia. Muut lapset olivat muiden rakastajattarien synnyttämiä.

Paavina

Borgian nousu paaviksi nimellä Aleksanteri VI ei aluksi herättänyt juuri vastustusta. Varsin pian kävi kuitenkin selväksi, että paavi oli valmis auttamaan sukulaisiaan ja naapureitaan kirkon kustannuksella ennennäkemättömissä määrin. Hän oli valmis rikoksiin tai viemään Italian sotaan.
Aleksanteri VI perheineen puuttui voimakkaasti Italian, Espanjan ja Ranskan politiikkaan korkeimmalla tasolla: juonitteli kuninkaiden hyväksi ja toisia vastaan ja liittoutui kruunutavoittelijoiden kanssa sen mukaan, kuka kykeni hyödyttämään hänen perhettään. Hänen poliittisista päätöksistään huomattavin oli kuitenkin päätös jakaa koko Euroopan ulkopuolinen maailma Espanjan ja Portugalin kesken (katso Tordesillasin sopimus).
Firenzeläinen dominikaanimunkki Girolamo Savonarola yritti vastustaa korruptiota ja väärinkäytöksiä, mutta Aleksanteri VI poltti hänet roviolla vuonna 1498.
Järvelä

Järvelä on Kärkölän kunnan kuntakeskus ja selvästi suurin taajama. Taajamassa asui vuoden 2014 lopulla noin 2 800 asukasta. Tilastokeskuksen määrittelemänä tilastollisena taajamana Järvelä kattaa myös Kärkölän kirkonkylän.
Taajama sijaitsee Lahden ja Riihimäen välisen rautatien varrella ja maanteitse kantatien 54 ja seututien 295 risteyksessä. Kaikki Lahti–Riihimäki-välin taajamajunat pysähtyvät Järvelän rautatieasemalla.
Alueella on asutuksen lisäksi paljon erilaisia yrityksiä, kuten ruokakauppoja, huoltoasema, rautakauppa, apteekki, Alko, ravintoloita, elokuvateatteri Järvelän Kino, posti, pankki ja autokorjaamoita. Järvelässä toimivia kunnallisia palveluja ovat muun muassa peruskoulu, kirjasto, päiväkoti, nuorisotila, terveysasema ja uimahalli. Järvelässä toimineen Kärkölän lukion toiminta loppui vuonna 2015 pienen opiskelijamäärän takia. Lähin lukio on nyt Hausjärven Oitissa, kun Hollolassakaan ei ole enää lukiota.
Painin maailmanmestaruuskilpailut 1997 (kreikkalais-roomalainen paini)

Vuoden 1997 kreikkalais-roomalaisen painin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 10. syyskuuta–13. syyskuuta 1997 Wrocławissa, Puolassa. Kisoissa painittiin kahdeksassa painoluokassa.
Savanniruusupeippo

Levinneisyys

Savanniruusupeippoa tavataan Länsi-Afrikan eteläosista Keski-Afrikan kautta Keniaan ja Etiopiaan ulottuvalla alueella. Lajin on raportoitu olevan yleinen tai paikallisesti yleinen. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kustannus-hyötyanalyysi

Kustannus-hyötyanalyysi (yleisesti käytetyt lyhenteet KHA, CBA) on yhteiskunnallisen päätöksenteon apuväline. KHA:n avulla määritetään annetun projektin tai kaavaillun toimenpideohjelman toteuttamisen yhteiskunnallinen kannattavuus –– toisin sanoen, että  ylittävätkö suunnitellusta projektista saadut hyödyt sen kustannukset. Mikäli projektin nettonykyarvo –- eli nykyhetkeen diskontatut hyödyt miinus nykyhetkeen diskontatut kustannukset –- on positiivinen, hanketta suositellaan toteutettavaksi.

Projektin nykyarvo

n vuotta kestävän projektin nykyarvo
 
Jossa i = diskonttokorko,  = hyöty vuonna t,  = kustannukset vuonna t ja n = projektin kesto vuosina.
Riittiönjärvi

Hoito ja toimenpiteet

1930-luvulla järven vedenpintaa laskettiin 70 cm, tavoitteena saada lisää viljelysmaata. Vuodesta 2002 lähtien järveä on kunnostanut Rymättylän Kirkkojärviyhdistys ry. Sen tavoitteena on poistaa kuormitus Kirkkojärveen, parantaa virkistysmahdollisuuksia ja nostaa veden laatua heikosta erinomaiseksi.
Järvellä kokeiltiin kemikaalikäsittelyä vuoden 2002 toukokuussa, mutta siinä ei onnistuttu, ja leväkukkinnot jatkuivat kesäisin. Vuonna 2003 järvestä otettiin pohjanäytteitä, jotka osoittivat pohjan olevan 70 cm paksuudelta pehmeää ja hapetonta ainesta. Talous- ja peltovesiä puhdistavat pienpuhdistamot asennettiin vuonna 2004 ja vuodesta 2006 lähtien talousvedet on johdettu viemäriverkostoon. Samana vuonna korotettiin myös alueen teitä; ruopattiin matalaa ja liettynyttä rantaa; poistettiin rantakortteikkoa, sekä imuruopattiin 70 cm kerros lietettä ja pohjan mädäntyneitä kasveja. Yhteensä imuruoppauksella järvenpohjaa poistettiin yli 22 000 kuutiometriä. Myös järven rannalla oleville pelloille rakennettiin suuret altaat ja niiden ympärille maavallit.
Vuoden 2007 kesällä järvi sai kemikaalikäsittelyn, jolla sidottiin ja saostettiin järviveden ravinteita ja muita yhdisteitä. Alumiinikloridi levitettiin veneestä tietokoneen karttaohjelman avulla tasaisesti joka puolelle järveä. Se sitoi humuksen ja muun kiintoaineen, saostaen sen liukenemattomaan muotoon järven pohjalle. Käsittelyn hyötypuoliin kuului myös roskakalakannan väheneminen. Viereisen Kirkkojärven kemikaalikäsittelyssä kuolleita kaloja kerättiin yli 15 000 kiloa. Vuoden 2006 ja 2007 toimenpiteet maksoivat 168 000 euroa, joista viisi prosenttia kului kemikaalikäsittelyyn ja loput imuruoppaukseen sekä läjitysaltaiden tekoon.
Järven pintaa on suunniteltu nostettavan 70 cm eli samalle tasolle, jolla se oli 1930-luvulla.

Koekalastukset

Järvellä on tehty kaksi koekalastusta vuonna 2006 ja yksi vuonna 2007. 27. heinäkuuta 2006 suoritetussa koekakalastuksessa järvestä saatiin 93 kalayksilöä, joista 66 oli ruutanoita, 23 särkiä ja neljä ahvenia. Tulosten perusteella kalojen keskikoko oli varsin pieni. Käytännön toteutuksen teki Turun yliopiston biologian laitos.
Uusia kaloja Riittiönjärveen tulee ojaa pitkin Kirkkojärvestä ja sinne ojien kautta merestä. Vuonna 2005 Kirkkojärven kaloista 80 prosenttia oli ahvenia.
NSV

NSV (suunnittelijat: G. I. Nikitin, J. S. Sokolov, V. I. Volkov) on alun perin neuvostovalmisteinen 12,7×108 mm kaliiperin konekivääri. Suomen puolustusvoimissa se tunnetaan nimellä 12,7 ilmatorjuntakonekivääri 96 ja epävirallisessa sotilassanastossa nimellä Itikka tai Itko. Versiota NSVT (танковый, tankovyi) käytetään ajoneuvoissa, etupäässä panssarivaunussa kuten T-72:ssa T-64:ssä ja T-80:ssä.
NSV kehitettiin 1969 alkaen DŠK:n seuraajaksi ja otettiin käyttöön neuvostoarmeijassa 1972. Sitä on valmistettu Neuvostoliiton lisäksi lisenssillä Bulgariassa, Intiassa, Jugoslaviassa ja Puolassa. Jugoslavialainen versio NSVT:stä tunnetaan nimellä M87. Neuvostoliiton hajottua asetta valmistavat tehtaat jäivät Kazakstanin ja Ukrainan puolelle. Aseen oikeudet omistaa nykyisin Metallist-tehdas Uralskissa. Venäjällä NSV:n korvaajaksi kehitettiin 12,7 Kord.
NSV:n massa on 25 kilogrammaa, tulinopeus 13 laukausta sekunnissa ja tehokas kantama 1 500 metriä. Täyden, 50 patruunan vyölippaan massa on 11 kilogrammaa.

Suomen Puolustusvoimissa

Suomessa NSVT oli käytössä T-72:ssa. Suomessa modernisoidut T-55M:t on myös varustettu NSVT:llä. NSV:tä varten on Suomessa asennettu Norjassa valmistettu kehälavetti muun muassa Pasi-kuljetuspanssariajoneuvoihin ja Nasu-telakuorma-autoihin sekä Rasi maastokuorma-autoihin.
Sitä käytetään suuren tulinopeuden ansiosta ilmatorjuntakonekiväärinä helikoptereiden, lennokkien ja lentokoneiden lähi-ilmatorjuntaan. Taistelukentällä ilmatorjuntakonekivääri asennetaan erilliselle jalustalle.
Myös merivoimien aluksissa käytetään NSV:tä 23 Itk 95:n, sekä Bofors 40 Mk3:n ja Bofors 57 Mk1:n ja Mk3:n lisäksi ammusilmatorjuntaan.
Pyhän Birgitan ja autuaan Hemmingin katolinen seurakunta

Historia

Seurakunta perustettiin vuonna 1926. Seurakunnan jäsenmäärä oli aluksi puolitoistasataa, joista ulkomaalaisten osuus oli noin 60%. Nykyiseltä Ursininkadulta, joka silloin oli Birgerinkatu ostettiin 19. maaliskuuta 1926 pieni huoneisto, johon sisustettiin kappeli. Kymmenen vuotta myöhemmin kadun toiselle puolelle rakennettiin uusi puinen kirkkorakennus. Kirkon ympärille rakentuessa korkeita kerrostaloja koettiin pienen puukirkon jäävän liiaksi varjoon niiden rinnalla eikä se siten edustanut riittävän arvokkaasti katolista kirkkoa. Uusi kirkkorakennus vihittiin käyttöön 5. marraskuuta 1966. Vuonna 1970 seurakunnan jäsenmäärä oli 280. Vuoden 2016 lopussa seurakunnalla oli 2 041 jäsentä.
Antonio Draghi

Antonio Draghi (n. 1634 Rimini – 16. tammikuuta 1700) oli italialainen säveltäjä ja wieniläisen barokkioopperan keskeisiä vaikuttajia 1600-luvun lopulla. Hän sävelsi 118 oopperaa, joista monet hovirunoilija Nicolò Minaton librettoihin.
Draghi opiskeli musiikkia Venetsiassa, jossa hänet tunnettiin bassolaulajana. Hän muutti 1658 Wieniin ensin libretistiksi ja sitten oopperasäveltäjäksi. Vuonna 1673 hänet nimitettiin Leopold I:n hovin teatterimusiikin johtajaksi ja 1682 keisarilliseksi kapellimestariksi.
Draghi loi Antonio Cestin ja Francesco Cavallin pohjalta vokaalisesti loistokkaan, da capo -aarioihin perustuvan oopperan. Puolet Draghin oopperoista lukeutuvat dramma per musica -tyylisuuntaa ja muut, keisarittaren merkkipäiviksi sävelletyt juhlaoopperat festa teatrale- tai festa musicale -tyylisuuntaa. Ensimmäinen ooppera, johon Draghi kirjoitti itse myös tekstin oli La mascherata (“Naamiaiset”, 1666).
Sohjana

Sohjana tai Sohjanankoski ven. Софпоро́г, Sofporog) on taajama Kiestingin kunnassa Louhen piirin länsiosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä. Ennen 2000-luvun kuntauudistusta Sohjana oli itsenäinen kylähallintoalue.

Taajama

Sohjanan kylä sijaitsee Tuoppajärvestä Pääjärveen laskevan Sohjananjoen niskassa, Kiestingistä Pääjärvelle vievän maan- ja rautatien varrella noin 90 kilometriä piirin keskuksesta Louhesta lounaaseen. Taajaman pääelinkeino oli ennen kalanjalostusteollisuus, mutta tehdas on lakkautettu. Taajamassa oli noin 500 asukasta vuonna 2008.

Kylähallintoalue

Entinen Sohjanan kylähallintoalue sijaitsi Louhen piirin länsiosassa Pääjärven itä- ja eteläpuolella. Se rajoittui idässä Kiestingin asutushallintoalueeseen ja lännessä Pääjärven asutushallintoalueeseen. Kylähallintoalueen keskuskylä oli Sohjana. Lisäksi alueeseen kuuluivat (sittemmin lakkautetut) Niskan kylä Pääjärven pohjoisrannalta ja Sohjanan lähistöllä sijaitseva Uusi-Sohjana.