Hänet täytyy tappaa

Romaanin alkuasetelma

Ollessaan lomalla Jerusalemissa Poirot sattuu kuulemaan Raymond Boyntonin sanovan sisarelleen: "Kyllähän sinä tajuat, että hänet täytyy tappaa?" Heidän äitinsä, rouva Boynton, on sadisti, joka hallitsee tyrannin ottein aikuisia lapsiaan ja estää heitä olemasta tekemisissä ulkopuolisten kanssa. Kun hänet löydetään kuolleena, Poirotilla on vain vuorokausi aikaa ratkaista tapaus, eikä hän vielä edes pysty todistamaan, että kyseessä olisi murha.

Juoni

Romaanin ensimmäinen osa (noin kolmannes koko romaanista) on tehokas psykologinen trilleri, jossa lukija tutustuu perheeseen ja uhriin pääasiassa Sarah Kingin ja tohtori Gerardin kautta, jotka keskustelevat perheen dynamiikasta. Rouva Boynton on sadistinen ja dominoiva – luonteenpiirteet, joiden takia (niin ainakin vihjataan) hän valitsi ammatikseen vanginvartijan työn.
Sarah on kiinnostunut Raymond Boyntonista, kun taas Jefferson Cope myöntää haluavansa viedä Nadine Boynton tämän aviomieheltä Lennox Boyntonilta ja pois anopin vaikutuksen alaisuudesta. Kun Sarahin ei sallita auttaa nuoria Boyntoneja, hän tapaa rouva Boyntonin silmästä silmään. Rouva Boyntonin vastaus on kuitenkin omituinen uhkaus: ”En koskaan unohda mitään – en tapahtumaa, en nimeä, enkä kasvoa.” Kun seurue saapuu Petraan, rouva Boynton yllättäen lähettää perheensä joksikin aikaa pois luotaan. Myöhemmin hänet löydetään kuolleena, ja hänen ranteestaan löytyy neulanjälki.
Poirot väittää pystyvänsä ratkaisemaan arvoituksen vuorokauden kuluessa pelkästään haastattelemalla epäiltyjä. Haastattelujen perusteella hän rekonstruoi tapahtumajärjestyksen, joka vaikuttaa mahdottomalta: Sarah Kingin mielestä kuolema tapahtui huomattavasti aikaisemmin kuin muut perheenjäsenet kertovat nähneensä rouva Boyntonin viimeksi elossa. Huomio siirtyy ruiskuneulaan, joka ilmeisesti oli varastettu tohtori Gerardin teltasta ja myöhemmin palautettu sinne. Uhrin uskotaan saaneen kuolettavan annoksen digoksiinia, jota rouva Boynton jo nautti lääkkeenä.
Pitkässä loppuhuipentumassa Poirot selittää, kuinka jokainen perheenjäsen vuorollaan löysi rouva Boyntonin kuolleena eikä – epäillen jotain muuta perheenjäsentä – ilmoittanut tapahtuneesta. Itse asiassa kenenkään perheenjäsenen ei olisi tarvinnut käyttää ruiskua murhavälineenä, sillä yliannostus olisi ollut paljon helpompi antaa normaalissa lääkeannoksessa. Siksi syyllisen täytyy olla joku ulkopuolinen.
Murhaaja on lady Westholme, joka ennen avioliittoaan oli ollut vankilassa, jossa rouva Boynton oli vanginvartijana. Rouva Boyntonin omituinen uhkaus oli osoitettu lady Westholmelle eikä Sarahille. Sillä rouva Boynton ei ollut voinut vastustaa mahdollisuutta saada uutta uhria sadistisille mielihaluilleen. Murhatessaan Boyntonin lady Westholme oli naamioitunut arabipalvelijaksi, ja hän luotti neiti Piercen herkkäuskoisuuteen salatakseen osuutensa murhassa.
Lady Westholme, joka on kuunnellut salaa viereisessä huoneessa, tajuaa, että hänen pelinsä on pelattu, ja hän tekee itsemurhan. Boyntonin perhe on vihdoinkin vapaa elämään onnellisempaa elämää: Sarah ja Raymond menevät naimisiin, kuten myös Carol ja Jefferson; ja Ginevra antautuu menestyksekkäästi teatterinäyttelijän uralle.

Vastaanotto

Simon Nowell-Smith toteaa Times Literary Supplementissa 7.5.1938: "Vaikka aika onkin pehmentänyt monia Poirot'n maneereja, hän ei ole menettänyt taitojansa. Hän tutkii perheenjäseniä, psykologeja ja muita seurueen jäseniä, siivilöi esiin totuuden puolitotuuksista ja ristiriitaisuuksista, asettaa epäiltyjä toisiaan vastaan ja eliminoi kunkin epäillyn vuorollaan – ja kaikki tämä Christien mitä nerokkaimmalla tyylillä. Ratkaisu vain vaikuttaa hieman kesyltä ja tuottaa pettymyksen."
The New York Times Book Review'n arvostelussa Kay Irvin kirjoittaa 11.9.1938: "Jopa heikko Agatha Christien tarina vangitsee lukijan mielenkiinnon taidokkaasti punotulla jännityksellä. Hänet täytyy tapaa on ehdottomasti Christien heikompaa tuotantoa: itse asiassa se on melkeinpä kaikkein heikoin ja epätyydyttävin Poirot'n tutkimuksista. Sen kuvaus sadistisen matriarkan piinaamasta perheestä on täynnä psykologisoivaa vuoropuhelua, eikä siinä oikeastaan ole minkäänlaista juonta. Mutta kun paha tyranni viimein on murhattu ja Poirot alkaa tutkia epäiltyjä, lukija seuraa aidon kiinnostuneena jopa vähäpätöistenkin johtolankojen selvittämistä."
The Observerissa "Torquemada" (Edward Powys Mathers) kirjoittaa 1.5.1938: "Minun täytyy tunnustaa, että Agatha Christie juuri peittosi minut. Minulla ei ole tekosyitä. Olin mielestäni oikein hyvässä kunnossa, ja kaikkein pahinta on, että Christie on rajannut romaaninsa tavalla, joka kenellä muulla tahansa lähentelisi hävyttömyyttä. Kuolema Niilillä oli yksinkertaisesti nerokas, Vaikka Hänet täytyy tappaa -romaanin murhaajalta puuttuukin edellisen romaanin murhaajan nerokas alibi, teosta on kuitenkin matemaattisesti pidettävä kaksin verroin nerokkaampana, sillä epäiltyjä on lähes puolet vähemmän. Ja vaikka tarina alkaakin Jerusalemissa ja murha tapahtuu Petrassa, se saattaisi yhtä hyvin tapahtua lumen saartamassa pappilassa. Niin rajattu epäiltyjen piiri on. Tässä mielessä loppuratkaisu tuo mieleen Agatha Christie Kortit pöydällä -romaanin bravuurimaisen loppupaljastuksen."
The Scotsmanissa kriitikko kirjoittaa 9.5.1938: "Tavalliseen tapaansa Agatha Christie pelaa reilua peliä lukijansa kanssa. Vaikka ratkaisu onkin täydellinen yllätys, sen on looginen: johtolangat on esitelty, lukija voi tutkia ja arvioida niiden merkitystä. Ehkäpä taas on kyse siitä, ettei lukija näe metsää puilta – mutta tässä metsässä on vain niin kovin monta puuta. Hänet täytyy tappaa ei ole kirjailijan paras rikosromaani, mutta se on tarpeeksi älykäs ja vakuuttava ollakseen paljon keskinkertaista rikosromaania parempi."
E. R. Punshon päättää The Guardian (27.5.1938) arvostelunsa yhteenvetoon: ”Nerokas juoni ja arvoitus, yllättävä loppuratkaisu, henkilökuvauksen syvällisyys ja maalauksellinen ympäristö takaavat, että Hänet täytyy tapaa tullee kuulumaan Agatha Christien parhaimpien teosten joukkoon."
Mary Dell kirjoittaa Daily Mirrorissa 19.5.1938: "Tätä kirjaa ei todellakaan voi suositella iltalukemiseksi juuri ennen nukkumaanmenoa. Rouva Boyntonin paha silmä saattaa seurata uniin ja muuttaa ne painajaisiksi. Se on varsin vertahyytävä tarina. Loistava romaani."
Robert Barnard: "Merkittävä esimerkki kulta-ajan Christie-romaanista. Lähi-itä hienona ympäristönä ja vastenmielinen matriarkka uhrina. Perheen sisäisiä jännityksiä on kuvattu tavallista syvällisemmin. Salapoliisityö keskittyy lähinnä siihen, kuka oli missä ja milloin, mikä muistuttaa ehkä liikaakin Ngaio Marshin tuon ajan romaaneja, mutta Christien parhaimpien romaaniensa tapaan se on jännittävä ja tiheätunnelmainen."

Viitaukset muihin teoksiin

Romaanissa mainitaan useita Poirotin tutkimuksia: hän kertoo eversti Carburylle Kortit pöydällä -jutun tapahtumat, ja myös eversti Race mainitaan tässä yhteydessä. Nadine Boynton kyseenalaistaa Poirotin ratkaisut Idän pikajunan arvoituksen tapauksessa – Poirot vihjaa, että tämä lienee kuullut asiasta joltain tapauksen liittyvältä henkilöltä. Neiti Pierce kommentoi Aikataulukon arvoitusta, kun hän tunnistaa kuuluisan yksityisetsivän Hercule Poirotin.

Näytelmä (1945)

Christie muokkasi romaanista samannimisen näytelmän vuonna 1945. Merkittävää on, että se on kaikkein radikaalein muokkaus, minkä Christie koskaan teki. Hän ei pelkästään poistanut Poirotia kokonaan vaan muutti myös murhaajan henkilöllisyyden. Näytelmässä sairas rouva Boynton tekee itsemurhan ja jättää jälkeensä useita vääriä johtolankoja, jotka viittasivat eri perheenjäseniin. Hän toivoi heidän epäilevän toisiaan ja siten pysyvän hänen varjossaan vieläpä kuoleman jälkeen.

Elokuva (1988)

Michael Winner ohjasi romaanista elokuva Hänet täytyy tappaa vuonna 1988. Se oli Peter Ustinovin kolmas elokuva Hercule Poirotina (kaikkiaan niitä on kuusi). Elokuva seurasi kirjan juonta toisin kuin näytelmä.