google/wiki40b huggingface dataset:
Easy Livin’

Yleistä kappaleesta

Kappale on kokonaan Uriah Heepin silloisen kosketinsoittaja-kitaristin Ken Hensleyn käsialaa. Tyyliltään se on suoraviivainen, iskevä hard rock -kappale. Kappaleen esittävät David Byron (laulu), Ken Hensley (kosketinsoittimet, taustalaulu), Mick Box (kitara), Gary Thain (bassokitara) ja Lee Kerslake (rummut). Kappaleen sanoitukset kertovat laulun nimen mukaisesti ”helposta elämästä”.
Kappale on julkaistu singlenä, mutta sen b-puolella on ollut eri kappaleita eri maissa. Useimmiten b-puolella on ollut vuoden 1970 hittikappale ”Gypsy”. Muita b-puolen kappaleita ovat mm. ”All My Life” ja ”Traveller in Time” (Portugalin vuoden 1976 julkaisussa). Nämä molemmat sisältyvät Demons and Wizards -albumille.
Kappaleesta julkaistiin vuonna 1989 singlenä live-versio. Vuonna 2006 Uriah Heep julkaisi Easy Livin’: Singles A’s & B’s -nimisen kokoelman, johon sisältyi myös sen nimikappale. Vuonna 2009 yhtye julkaisi laulusta Celebration-albumillaan vaihtoehtoisen studioversion.

Vastaanotto

”Easy Livin’” ei yltänyt kotimaansa singlelistoille, mutta se oli menestys Alankomaissa, Saksassa ja Skandinaviassa. Kappale nostikin ”The Wizardin” ohella yhtyeen suursuosioon.
Vuonna 1995 Radiomafia lisäsi ”Easy Livin’” -kappaleen Top 500 -kappalelistalleen.

Cover-versiot

”Easy Livin’” -kappaleesta ovat tehneet oman cover-versionsa ainakin A-ha, Blackfoot, D.C. Cooper, W.A.S.P. ja Vilperin Perikunta.
HMS Manchester (15)

Palvelus

HMS Manchester palveli toisen maailmansodan syttyessä 4. Risteilijäviirikössä Itä-Intian asemalla, mutta alus kutsuttiin kotiin ja se saapui 25. marraskuuta 1939 Englantiin. Alus liitettiin Kotilaivastoon Scapa Flowhun pohjoisten merialueiden valvontaan. Alus valtasi 21. helmikuuta 1940 saksalaisen kauppalaiva Wahehen.
HMS Manchester suojasi yhdessä risteilijä HMS Birminghamin kanssa joukkojenkuljetussaattuetta NP1, sen kuljettaessa joukkoja Narvikiin. Norjan taisteluiden päätyttyä HMS Manchester siirrettiin Humberiin saksalaisten maihinnousun varalta, mistä se purjehti 15. syyskuuta Välimerelle osana operaatio Collaria. Alus osallistui 27. marraskuuta Spartiventon taisteluun. HMS Manchester palasi joulukuussa Englantiin huoltoon.
Palattuaan palvelukseen HMS Manchester valvoi Tanskansalmen meriliikenteen valvontaa ja siten se osallistui saksalaisen taistelulaiva Bismarckin metsästykseen. Alus palasi heinäkuussa Välimerelle Maltan saattueiden suojaksi. Alukseen osui 23. heinäkuuta sen osallistuessa operaatio Substanceen lentokoneesta laukaistu torpedo, joka aiheutti suuret vauriot. Tilapäiskorjaukset alukselle tehtiin Gibraltarilla, minkä jälkeen se purjehti Philadelphiaan Yhdysvaltoihin varsinaisia korjauksia varten.
HMS Manchester palasi palvelukseen 27. helmikuuta 1942, minkä jälkeen se purjehti Portsmouthiin viimeisteltäväksi, mistä alus palasi huhtikuun lopulla. Alus liitettiin Scapa Flowssa oleviin Kotilaivaston yksiköihin ja otti niiden mukana osaa Jäämeren saattueiden suojaamiseen sekä Huippuvuorten operaatioihin.
HMS Manchester palasi elokuussa Välimerelle ottaakseen osaa operaatio Pedestaliin. Alukseen osui 13. elokuuta vastaisena yönä joko MS16:n tai MS22:n laukaisema torpedo Tunisian rannikolla. Alus menetti liikuntakykynsä ja se upotettiin varhain 13. elokuuta 1942.
Karl Troberg

Karl Anders Troberg (3. syyskuuta 1851 Ahvenanmaa – 21. elokuuta 1925 Perniö) oli lääninrovasti ja valtiopäivämies. 
Karl Trobergin vanhemmat olivat  talollinen, laivuri Anders Troberg ja Maria Elisabet Melander ja puoliso vuodesta 1878 Ella Elisabet Roslin.  Troberg tuli ylioppilaaksi 1871 ja suoritti teologisen erotutkinnon ja vihittiin papiksi 1877. Hän oli Dragsfjärdin kappalainen 1881 ja kirkkoherra Brandössä 1884–1892, Kortesjärvellä 1892–1897, Akaassa 1897–1902 ja Perniössä vuodesta 1905. Lääninrovastina Troberg toimi 1906–1911, rovastin arvon hän sai 1904. Troberg oli Kirkollisten Sanomain aputoimittaja vuodesta 1894 ja osallistui saarnakirjojen Terveellinen oppi julkaisemiseen. Hän oli kirkolliskokouksen jäsen 1898, 1903 ja 1908 ja pappissäädyn edustaja valtiopäivillä 1900.
Crafoord-palkinto

Crafoord-palkinto on Holger Crafoordin vuonna 1980 perustama palkinto, joka myönnettiin ensimmäisen kerran 1982. Palkintoa hallinnoi Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia (KVA), ja sillä palkitaan ja edistetään perustutkimusta sellaisilla tieteenaloilla, jotka jäävät Nobel-palkinnon ulkopuolelle. Niitä ovat tähtitiede, biotieteet (erityisesti ekologia), geotieteet, matematiikka sekä sairauksista nivelreuma. Holger Crafoord sairasti itse nivelreumaa.
Vuosittain jaetaan vain yksi palkinto, ja palkinto noudattaa seuraavaa kolmivuotista kiertoa: 1: tähtitiede / matematiikka, 2: geotieteet, 3: biotieteet. Nivelreumatutkimuspalkinto myönnetään vain silloin kun on todettu, että alalla on otettu sellaisia tieteellisiä edistysaskeleita, jotka katsotaan palkitsemisen arvoisiksi. Palkinto nivelreumatutkimuksista on myönnetty neljä kertaa; vuosina  2000, 2004, 2009 ja 2013.
Palkinto jaetaan huhtikuussa Lundissa, ja Nobel-palkinnon tavoin sen ojentaa Ruotsin kuningas. Palkintosumma on 500 000 Yhdysvaltain dollaria, ja tarkoitus on, että palkinnon saaja käyttää sen tutkimustyöhön.
Suomalainen on saanut palkinnon kerran: Ilkka Hanskille myönnettiin vuonna 2011 biotieteiden palkinto.
Onni Saastamoinen

Onni Herman Saastamoinen (20. kesäkuuta 1895 Kuopio – 1. syyskuuta 1966 Kuopio) oli Saastamoinen Oy:n ja Saastamoisen Faneri Oy:n toimitusjohtaja vuosina 1949–1960. Hän sai vuorineuvoksen arvonimen 1949.
Isänsä Herman Saastamoisen kuoltua O. H. Saastamoinen nousi yrityksen johtoon veljensä Yrjö Saastamoisen kanssa. Saastamoisen toinen veli oli suurlähettiläs Armas Saastamoinen. Hänen jälkeensä yhtiön johtoon tuli hänen vävynsä Osmo P. Karttunen.
Gerda Wrede

Gerda Helena Wrede-Paisscheff , (26. marraskuuta 1896 Piikkiö – 17. marraskuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen vapaaherratar ja teatterivaikuttaja. Hän toimi muun muassa Svenska Teaternin oppilaskoulun rehtorina Helsingissä.

Ura

Wrede opiskeli Svenska Teaternissa vuosina 1914–1916, jossa hän myös näytteli vuodet 1916–1921 sekä 1927–1928. Wrede matkusti Saksaan 1920-luvun lopussa opiskellen aluksi puhepedagogiikkaa Weimarissa. Vuodet 1930–1931 hän vietti Berliinissä Deutsches Theaterin näyttelijäkoulussa, jonka jälkeen Nicken Rönngren pyysi Wreden Svenska Teaternin oppilaskoulun virkaatekeväksi johtajaksi. Vuonna 1941 hänet valittiin rehtorin virkaan, jota tehtävää Wrede hoiti vuoteen 1966 saakka. Vuodet 1932–1956 hän toimi myös ohjaajana sekä 1954–1959 teatterin apulaisjohtajana Runar Schaumanin alaisuudessa. Wrede vieraili ohjaajana myös Ruotsissa, sekä opetti lausuntaa Helsingin yliopistossa.
Wredelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1954.

Perhe

Gerda Wrede kuului vapaaherraliseen Wrede af Elimän sukuun. Hänen isänsä oli vapaaherra Otto Reinhold Werner Wrede af Elimä. Wrede avioitui Porissa vuonna 1929 Viipurista lähtöisin olleen majuri Waldemar Paischeffin kanssa. Pariskunnalle syntyi kaksi tytärtä, joista Chris Paischeff esiintyi muutamassa elokuvaroolissa 1950- ja 1960-luvuilla.
HMS Archer (D78)

Valmistus

Laivan rakentaminen aloitettiin 7. kesäkuuta 1939, jolloin sen nimeksi oli tarkoitus tulla Mormacland. Se laskettiin vesille 14. joulukuuta 1940 ja otettiin käyttöön 17. marraskuuta 1940. Alukseen rakennettiin 438 jalan puinen lentokansi sekä pieni komentosilta lentokannen vasempaan reunaan. Lentokonehallit oli sijoitettu lentokannen takaosan alle ja niiden korkeus oli 18 jalkaa ja 9 tuumaa. Alukseen sijoitetun hissin koko oli 38 jalkaa kertaa 34 jalkaa ja se kykeni nostamaan 6 tonnia painavan koneen. Alukseen sijoitettu katapultti kykeni antamaan 3,5 tonnin koneelle 60,8 solmun lähtönopeuden. Alus kykeni kuljettamaan 16 lentokonetta.
Aluksen voimanlähde oli monimutkainen sisältäen neljä yksinkertaisesti toisiinsa kytkettyä moottoria. Alus kärsi voimanlähde ongelmista koko palveluksensa ajan ja johti lopulta varhaiseen aktiivipalveluksesta poistamiseen.
HMS Archer aseistettiin kolmella 4 tuuman 50 kaliiperin Yhdysvaltalaisella Mk 9 -tykillä, jotka korvattiin 4" QF Mk V -tykeillä elokuussa 1942 sekä viidellätoista 20 millimetrin Bofors-ilmatorjuntatykillä. Neljä 40 mm Boforsia lisättiin helmikuussa 1943, jolloin myös 20 mm:n Boforseista poistettiin yksi.

Palvelus

HMS Archerilla oli kuitenkin ongelmia moottoreiden kanssa ja varsinaisesti se otettiin palveluskäyttöön vasta toukokuussa 1943, mutta vain kahden tehtävän jälkeen ilmenneiden ongelmien takia se siirrettiin pois aktiivipalveluksesta. Laivaa käytettiin varastona ja majoitusaluksena, kunnes se otettiin muutostöiden jälkeen palveluskäyttöön lentokoneiden kuljetusaluksena 3. elokuuta 1944 nimellä Empire Lagan.
Alus palautettiin Yhdysvaltain laivastolle 8. tammikuuta 1946 ja myöhemmin samana vuonna se myytiin ruotsalaiseksi kauppalaivaksi nimellä Anna Saelen. Sittemmin 1955 alus siirtyi kreikkalaiseksi nimellä Tasmania ja edelleen vuonna 1961 Taiwaniin nimellä Union Reliance. Alus romutettiin New Orleansissa maaliskuussa 1962.
Koskenalan piiri

Elinkeinoelämä

Metsä-Botnialle valmistui OOO Svir Timberille sahalaitos 2006
Kath Soucie

Ura

Soucie opiskeli näyttelemistä kaksi vuotta American Academy of Dramatic Artsissa New Yorkissa, jossa hän myös aloitti uransa näyttelijänä teatterinäytelmissä ennen siirtymistään ääninäyttelijäksi.

Ääninäyttelijänä

Opiskelunsa aikana Soucie tapasi näyttelijän, joka työskenteli useimmiten ääninäyttelijänä. Hän oli mukana erityisesti mainoksissa ja kutsui Soucien tekemään ääniä kampanjaansa. Myöhemmin Soucie muutti Los Angelesiin agenttinsa kutsusta, joka oli myös muuttanut aikaisemmin New Yorkista. Soucie työskenteli hivenen televisiossa, jonka jälkeen hän sattui vahingossa päätymään animaatioiden pariin. Lopulta valinta osoittautui Soucien kannalta täydelliseksi, koska hän halusi jo alkuvaiheessa tulla näyttelijäksi ja naurattaa ihmisiä.
Soucien ensimmäinen äänirooli oli animaatiosarjassa Rambo ja vapauden voimat vuonna 1986, jolloin hän oli kolmen naishahmon ääninä, jonka jälkeen hän on esiintynyt yli 200 animaatiossa. Listaan mahtuu sarjoja ja elokuvia kuten Smurffit, Haamujengi, Pilipalipilotit, Kaunotar ja hirviö, Tiny Toons, Varjoankka, Aladdin, Gargoyles, Jimi Matala, Prätkähiiret, The Mask ja Ystäväni Tiikeri & Nalle Puh. Tämän myötä Soucie on yksi tunnetuimpia ääninäyttelijöitä ja on myös ääninäytellyt 1990-luvulta lähtien myös videopeleissä, kuten Final Fantasy X-2, Full Throttle ja Tomb Raider: Legend.
Soucien esikuva ääninäyttelijänä on Frank Welker.
HoBao

HoBao' (HoBao Enterpricing CO. LTD) on taiwanilainen polttomoottorikäyttöisiä  radio-ohjattavia pienoisautoja (RC) valmistava yritys. Tehdas valmistaa RC-autoja ja moottoreita eri kokoluokkiin. Valmistuksessa käytettävät pääraaka-aineet ovat muovikomposiitit ja alumiini. HoBao on perustettu 1988 ja pääkonttori sekä tehdas sijaitsevat Taiwanin pääkaupungissa Taipeissa.
Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan lippu

Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan lippu oli Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan tunnus. Se otettiin käyttöön 15. heinäkuuta 1953. Kuten kaikissa neuvostotasavaltojen lipuissa, myös Liettuan lipussa oli kommunismin väri eli punainen, sirppi ja vasara, jotka kuvaavat maatyöläisiä ja tehdastyöläisiä, ja tähti, joka kuvaa edistystä. Lipun alalaidassa oli leveä vihreä raita ja sen päällä kapeampi valkoinen raita. Vihreä raita kuvasi Liettuan tammimetsien vihreyttä ja valkoinen rauhaa. Aiemmassa lipussa oli punainen väri ja keltaisella tekstillä kirjoitettu LIETUVOS TSR, jonka alapuolella oli sirppi ja vasara. Liettuan itsenäistyttyä maa otti käyttöön uuden lipun.
Isänpäivä

Isänpäivä on juhlapäivä, jota vietetään isien kunniaksi ja muistoksi. Suomessa, muissa Pohjoismaissa Tanskaa lukuun ottamatta sekä Virossa päivää vietetään marraskuun toisena sunnuntaina, puoli vuotta äitienpäivän jälkeen. Muualla maailmassa ajankohta vaihtelee. Isänpäivä on ollut Suomessa virallinen liputuspäivä vuodesta 2019, sitä aiemmin se oli vakiintunut liputuspäivä vuosina 1987–2018. Myös isoisiä usein juhlistetaan isänpäivänä.
Vuonna 2019 isänpäivää vietetään Suomessa sunnuntaina 10. marraskuuta.

Isänpäivän historia

Isänpäivän idea kehittyi Yhdysvalloissa pian äitienpäivän vanavedessä. 1940-luvun lopulla pohjoismaiset kauppiaat ehdottivat päivän viettämistä marraskuun toisena sunnuntaina, jolloin kaupoissa on vielä hiljaista ennen joulusesonkia.
Suomessa isänpäivä oli merkitty Yliopiston almanakkaan ilman Helsingin yliopiston päätöstä jo vuosina 1970–1972. Se poistettiin, kun asia huomattiin, mutta vuonna 1987 yliopisto viimein katsoi päivän niin vakiintuneeksi, että se hyväksyttiin pysyvästi kalenteriin ja merkittiin myös liputuspäiväksi.
14. maaliskuuta 2019 isänpäivästä tuli Suomessa virallinen lipustuspäivä valtioneuvoston muutettua liputusasetusta.

Isänpäivän perinteitä

Isänpäivänä käydään usein muistamassa suvun vanhimpia isiä kyläilemällä. Isälle on tapana antaa pieniä lahjoja. Lapset usein piirtelevät ja askartelevat lahjoja ja kortteja isälleen päiväkodissa tai koulussa sekä monesti antavat myös kaupasta ostamiaan lahjoja.
Hietalahden Villa

Hietalahden Villa (ruots. Sandviksvillan, Villa Sandviken) on Vaasan Hietalahden puistossa oleva vanha puuhuvila vuodelta 1845. Se oli vuodesta 1880 vuoteen 2016 Vaasan kaupungin omistuksessa ja toimi monien juhlien ja tapahtumien pitopaikkana. Nykyinen omistaja Kiinteistö Oy Hietalahden Villa on kunnostanut huvilan yksityistä ravintolatoimintaa varten. Tiloissa toimii nyt alueosuuskauppa KPO:n ravintola Villa Sandviken. Ympäröivän puiston kesätapahtumaperinnettä elvyttää kesällä 2017 ensi kertaa järjestetty FestiVilla.

Historiaa

Hietalahden puiston 1840-luvun puolessavälissä itselleen rakentanut kaupunginlääkäri Fredric Gabriel Sanmark myi alueen hovioikeudenasessori Carl Johan Boylle muuttaessaan pois kaupungista. Vaasan palon jälkeen maa-alue siirtyi kaupungin omistukseen osana hanketta siirtää palanut kaupunki uuteen paikkaan meren rantaan.
Hietalahden Villan alkuperäinen kaksikerroksinen osa on tyyliltään empire-kartano. Puolipyöreä, funktionalismia edustava ravintolaosa valmistui 1939.
Paitsi nykyisen Vaasan yhtenä vanhimmista rakennuksista, Hietalahden Villaa pidetään yhtenä varhaisimmista suomalaisista kesähuviloista. Huvilakulttuuri levisi Ruotsista Suomeen ensin Pohjanlahden rannikolle 1800-luvun alkupuolella ja vasta vuosisadan loppupuolella Etelä-Suomeen, kuten Helsinkiin ja Turun Ruissaloon.
Beaumont-en-Auge

Beaumont-en-Auge on kylä ja kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 496 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Beaumont-en-Augen pinta-ala on kahdeksan neliökilometriä.
Matti Löyhkö

Matti Löyhkö (30. tammikuuta 1892 Kurkijoki – 1. syyskuuta 1962) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana.

Perhe ja koulutus

Löyhkön vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Löyhkö ja Anna Hienonen, Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Hilja Kyötikin kanssa. Hän kävi Jalkaväen kapitulanttikoulun vuosina 1924 - 1925.

Jääkärikausi

Löyhkö työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 15. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.

Suomen sisällissota

Löyhkö astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta muodostettiin 29. maaliskuuta 1918 alkaen pataljoonan 1. komppania. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella, Aittolahdella, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa.

Sisällissodan jälkeinen aika

Löyhkö palveli sisällissodan jälkeen edelleen koulutusaliupseerina 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Savon jääkärirykmentti 3 ja edelleen Uudenmaan rykmentti. Armeijasta hän erosi 1. lokakuuta 1920 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä. Takaisin armeijan palvelukseen hän astui 31. maaliskuuta 1924 ja hänet sijoitettiin koulutusaliupseeriksi Karjalan kaartin rykmentin 7. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 23. marraskuuta 1925 alkaen Jalkaväen kapitulanttikouluun, missä hänet määrättiin aluksi rehumestariksi ja 30. huhtikuuta 1926 alkaen koulutusaliupseeriksi. Myöhemmin kapitulanttikoulun tultua yhdistetyksi Taistelukouluun hän jatkoi samaisessa tehtävässä.
ORP Mazur

Valmistus

Alankomaiden hallitus tilasi aluksen Stettiner Maschinenbau A. G. Vulcanilta Stettinistä Saksasta nimellä Hr. Ms. Z-1, mutta ensimmäisen maailmansodan puhjettua Saksan hallitus takavarikoi 10. elokuuta 1914 telakalla olleen aluksen yhdessä sen kolmen sisaraluksen kanssa. Se laskettiin vesille 26. elokuuta 1914 ja alus otettiin 23. maaliskuuta 1915 Saksan keisarillisen laivastoon torpedoveneenä nimellä SMS V-105.

Palvelus

Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä alus määrättiin ensin luovutettavaksi Brasilialle, mutta aluksen osti brittiläinen telakka. Lopulta alus vaihdettiin 1921 Puolan kanssa torpedoveneeseen A-69. Luovutettu alus oli huonossa kunnossa ja se huollettiin ennen luovutusta Rosythissä, mistä se hinattiin syyskuussa 1921 Gdanskiin.
Alus otettiin 2. elokuuta 1922 virallisesti Puolan merivoimien palvelukseen nimellä ORP Mazur. Se palveli torpedoveneviirikössä (puol. Dywizjon Torpedowców) ja sen keulaan oli maalattu tunnuskirjaimet MR. ORP Mazur muutettiin 1931 tykistökoululaivaksi, jolloin sen tykit vaihdettiin kolmeen 75 millimetrin Scheider tykkiin ja kahteen konekivääriin sekä torpedoputket poistettiin.
ORP Mazur siirrettiin 1935 telakalle modernisoitavaksi, jolloin sen aseistukseen lisättiin yksi Vickersin 40 millimetrin ilmatorjuntatykki. Aluksen toinen savuhormi poistettiin konehuoneen modernisoinnin yhteydessä. Alus palasi palvelukseen 1937.
ORP Mazur oli 1. syyskuuta 1939 toisen maailmansodan alkaessa luutnantti Tadeusz Rutkowskin päällikkyydessä Oksywiessä. Alus oli iltapäivällä laiturissa valmiina lähtemään merelle, kun Saksan ilmavoimien koneet hyökkäsivät. Aluksen viereen osui pommi ja toinen keskilaivaan, jolloin se upposi yhä tulittaen hyökkääjiä. Aluksen miehistöstä sai surmansa nelisenkymmentä henkeä. Alus oli toinen sodan ensihetkinä uponneista aluksista yhdessä apualus ORP Nurekin kanssa. Saksalaiset romuttivat hylyn.
Hans Karl von Diebitsch

Johann (Hans) Karl Friedrich Anton von Diebitsch (ven. Иван Иванович Дибич-Забалканский, Ivan Ivanovitš Dibitš-Zabalkanski; 13. toukokuuta 1785 Grossleipe, Sleesia – 10. kesäkuuta 1831 Kleczewo, Puola) oli Venäjän palveluksessa toiminut saksalaissyntyinen sotamarsalkka. Hän toimi ylipäällikkönä Venäjän–Turkin sodassa vuonna 1829 ja alkuun myös Puolan kapinan kukistamisessa 1831.
Diebitsch kouluttautui upseeriksi Berliinin kadettikoulussa, mutta siirtyi vuonna 1801 upseeri-isänsä mukana Venäjälle ja osallistui kaartinupseerina Napoleonin sotiin. Hän yleni vuoteen 1812 mennessä kenraalimajuriksi ja toimi muun muassa kenraali Peter Wittgensteinin esikunnassa. Hän neuvotteli preussilaisen kenraali Yorckin kanssa sopimuksen Preussin siirtymisestä Napoleonin vihollisten puolelle ja toimi vuosina 1813–1814 useiden armeijakuntien esikuntapäällikkönä Länsi-Euroopassa käytyjen sodan ratkaisevien vaiheiden aikana. Diebitsch osallistui myös Wienin kongressiin vuonna 1815. Hänet nimitettiin myöhemmin tsaari Aleksanteri I:n kenraaliadjutantiksi ja 1824 Venäjän pääesikunnan päälliköksi. Hallitsijan vaihduttua hän osallistui dekabristikapinan kukistamiseen ja oli vuodesta 1826 alkaen jäsenenä Nikolai I:n nimittämässä salaisessa komiteassa, joka selvitti hallinnollisten ja sosiaalisten uudistusten tarvetta.
Sodan puhjettua Turkkia vastaan Diebitsch nimitettiin helmikuussa 1829 kaikkien Venäjän Eurooppaan sijoitettujen joukkojen ylipäälliköksi. Hän löi turkkilaiset useissa taisteluissa nykyisen Bulgarian alueella – Silistrassa, Kamtšija-joella ja Burgasissa – eteni sen jälkeen länteen, löi turkkilaiset uudelleen Slivenissä ja kääntyi lopuksi etelään pakottaen Adrianopolin antautumaan. Tämä päätti sodan ja Adrianopolin rauhassa syyskuussa 1829 Turkki joutui luovuttamaan Venäjälle Tonavan suun ja alueita Kaukasuksella. Saavuttamansa voiton jälkeen Diebitsch ylennettiin sotamarsalkaksi ja hänelle annettiin taitavan Balkanin ylityksensä muistoksi kunnianimi Zabalkanski (”Balkanin ylittäjä”). Hänet nimitettiin johtamaan myös armeijaa, joka lähti kukistamaan vuonna 1830 puhjennutta Puolan kapinaa. Hän voitti puolalaiset Grochówissa helmikuussa 1831 ja Ostrołękan taistelussa saman vuoden toukokuussa, mutta ei ehtinyt näkemään lopullista voittoa, sillä hän kuoli koleraan 10. kesäkuuta lähellä Pułtuskia. Hänet korvattiin sen jälkeen kenraali Ivan Paskevitšilla.
Rönkönvaara

Rönkönvaara on kylä Savonlinnan Savonrannassa noin 76 kilometriä pohjoiseen kuntakeskuksesta. Kylässä on ympärivuotista asutusta ja maataloutta. Alueella sijaitsee myös lomakylä ja tanssilava. Kyläkoulu ja kauppa lakkautettiin 2000-luvun alussa.

Etelä-Savon vuoden kylä 2010

Etelä-Savon maakuntahallitus nimesi Etelä-savon vuoden kyläksi 2010 Rönkönvaara-Lapinlahden kylän Savonlinnasta. Vuoden kylä valittiin 14. kerran. Valintaperusteina todettiin, että kylä on toteuttanut mittavia hankkeita, talkootyö ja yhteistoiminta on voimissaan, tiedotus on avointa ja säännöllistä, ja kylään muuttaa joka vuosi uusia perheitä.Vuoden kylä palkitaan Lokaali-seminaarissa  Pieksämäellä 29.elokuuta. Rönkönvaara-lapinlahden kylä on ilmoitettu mukaan myös valtakunnalliseen vuoden kylän valintaan.

Välimatkoja

Savonrannan kirkonkylän palvelut 22km 
Liperin kuntakeskuksen palvelut 29 km 
Joensuun lentoasema 50 km 
Joensuu, lähin kaupunki 55 km 
Savonlinnan kuntakeskus 76 km
Sarjarimpi

Ulkonäkö ja koko

Sarjarimmen juurakko on vaakasuora, noin 10 cm pitkä ja 1 cm paksu. Lehdet ovat juurakossa tiheästi, kierteissti ja ne ovat tupellisia. Muodoltaan ne ovat kolmisärmäisiä, tasasoukkia, ehytlaitaisia ja kärkiosastaan kierteisiä. Lehdet ovat tavallisesti jäykkiä, 3–10 mm leveitä ja 40–80 cm pitkiä, mutta upoksissa tai virtaavassa vedessä lehdet ovat velttoja ja jopa 120 cm pitkiä. Pysty kukkavana on 60–120 cm korkea. Kukinto on sarjamainen ja siinä on 10–40 kukkaa. Kukinnon tyvellä on kolme kapeaa tukilehteä, ja yksittäisten kukkien kukkaperät ovat 8–12 cm pitkiä. Kukat ovat kaksineuvoisia. Sekä verho- että terälehtiä on kolme kappaletta. Selän keskeltä purppuranpunaiset verholehdet ovat 8–12 mm pitkiä. Lähes valkoiset tai vaaleanpunaiset sekä punasuoniset terälehdet ovat hieman pienempiä ja leveämpiä. Kukissa heteitä on 9 ja emejä 6. Sarjarimpi kukkii Suomessa kesä-elokuussa. Hedelmä on tuppilo ja se sisältää lukuisia siemeniä, joista suuri osa on kuitenkin tavallisesti kehittymättömiä.

Levinneisyys

Euroopassa sarjarimpeä tavataan suurimmassa osassa maanosaa. Se kuitenkin puuttuu lähes kokonaan eteläisimmiltä alueilta: Pyreneiden niemimaalta, Italiasta ja Kreikasta. Lajia ei myöskään tavata Norjassa, Pohjois-Ruotsissa, Islannissa ja Venäjän pohjoisosista. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu Siperiaan ja Keski-Aasiaan, Turkkiin ja Lähi-itään. Sarjaripi on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan.
Suomessa sarjarimpeä kasvaa runsaimmin Etelä-Suomessa sekä sisämaassa että rannikolla. Lajia tavataan lisäksi pitkin Pohjanlahden rannikkoa, Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla myös paikoin sisämaassa. Sarjarimpeä kasvaa myös siellä täällä Lapissa.

Elinympäristö

Sarjarimpi kasvaa järvien, jokien ja vähäsuolaisten murtovesilahtien rehevänpuoleisilla rannoilla matalassa vedessä. Virtaavassa vedessä laji saattaa kasvaa melko syvälläkin kukkimattomana uposkasvina.

Käyttö

Ruotsissa sarjarimmen lehdistä on kudottu muun muassa mattoja ja istuinsuojuksia.