google/wiki40b huggingface dataset:
Pekka Kontio

Pekka Kontio (21. elokuuta 1933 Sortavala – 13. elokuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, kuvataiteilija, Suomen Taideakatemian koulun opettaja 1968–1970 ja Teknillisen korkeakoulun yliopettaja 1974–1976. Itse hän oli käynyt Suomen Taideakatemian koulun 1953–1956.

Tuotanto

Pekka Kontio teki useita ekspressiivisiä veistoksia, joita on eri puolilla Suomea, muun muassa Istuva nainen (1957, Mustialan maaviljelysopisto), Ihminen ja tekniikka (1966, Riihimäen teknillinen oppilaitos), Painottomuus (1966, Auroran sairaalan piha, Helsinki), tiilireliefi Tyhjä hauta (1969, Hakavuoren kirkko, Helsinki) ja Aallottaret (1973, Kemijärven virastotalo). Hänen tuotantonsa kuvataiteen saralla käsitti myös muotokuva-, mitali- ja maalaustaiteen, mutta hänet tunnetaan varsinkin etevänä reliefien tekijänä.
Kontio ikuisti myös useita suomalaisia merkkihenkilöitä veistoksina ja maalauksina, joukossa muun muassa kirjailija Veikko Huovinen (1927–2009), runoilija Arvo Turtiainen (1904–1980), runoilija-novellisti Oiva Paloheimo (1910–1973), Kuopion hiippakunnan piispa Olavi Kares (1903–1988) ja ministeri Ahti Karjalainen (1923–1990). Tyypillistä Pekka Kontion pronssisille veistoksille on rosoisuus, jota korostavat veistoksiin tarkoituksella jätetyt kipsimuotin kipsijäämät. Hän oli myös pitkäaikainen asukas vanhassa taiteilijatalossa, jonka Suomen Taiteilijaseura omisti Oulunkylän Mikkolantiellä, ja joka purettiin vuonna 1976.

Näyttelyt

Paitsi kotimaassa Kontio oli mukana myös laajasti kansainvälisissä yhteisnäyttelyissä ja esityksissä muun muassa Islannissa, Kreikassa, Puolassa, Ruotsissa, Länsi-Saksassa, DDR:ssä, Monacossa, Tšekkoslovakiassa ja Unkarissa. Vuonna 1979 järjestettiin Amos Andersonin taidemuseossa edesmenneiden ystävysten Pekka Kontion ja Åke Mattaksen (1920–1962) postuumi yhteisnäyttely.

Palkinnot

Kontio menestyi julkisissa kilpailuissa voittaen 1. sijan Kotkan säästöpankin suihkukaivokilpailussa 1961, Varkauden muistomerkkikilpailussa 1962, Alkon kutsukilpailussa 1964 ja Suomen Numismaattisen Yhdistyksen mitalikilpailussa 1964 ja Valtion taidekilpailussa 1965. Lisäksi hänen kilpailuteoksensa lunastettiin Suomen Kulttuurirahaston Lönnrot–Snellman-kilpailussa 1963.
Nonsense

Nonsense tarkoittaa järjenvastaista ja mieletöntä kielellistä ilmaisua, hölynpölyä. 
Käsitteellä viitataan usein kirjallisuuteen, jota leimaa leikillinen absurdius, mutta nonsense voi ilmetä myös suullisessa kommunikaatiossa. Nonsense-runous tasapainoilee merkityksellisyyden ja merkityksettömyden rajalla, on hyvin leikin- ja pelinomaista ja kääntää asioita päälaelleen – leikin nimissä. Nonsense-runous leikkii rytmillä, sanoilla ja äänteellisyydellä. 
Nonsensen tutkija Wim Tigges nostaa teoksessaan An Anatomy of Literary Nonsense (1988) nonsense-tekstin tärkeimmäksi elementiksi purkautumattoman jännitteen ja merkityksien moninaisuuden ja läsnä- ja poissaolon välillä. Tämä on Tiggesin mukaan nonsensen tärkein paradoksi. Nonsense yhdistetään lastenrunouteen, mutta sitä käytetään myös aikuisille suunnatussa kirjallisuudessa.
Puhtainta absurdiutta edustaa dada-runous, jossa sanoilla ei enää ole semanttisia merkityksiä. 
Nonsensea käytettiin jo keskiajan Ranskassa ja Saksassa, jolloin sillä tehtiin pilaa vakiintuneista totisista, ellei peräti tosikkomaisista runomuodoista, mutta lajin kuuluisimmat edustajat ovat englantilaiset Edward Lear (1812–1888) ja Lewis Carroll (1832–1898). Carrollin runo Pekoraali on maailman tunnetuimpia nonsense-runoja. Lisäksi voidaan mainita G. K. Chestertonin kirja A Defense of Nonsense (1901).
Muista nonsensen edustajista voidaan mainita ranskalaiset Guillaume Apollinaire ja Raymond Queneau, yhdysvaltalainen Ogden Nash, saksalaiset Christian Morgenstern ja Joachim Ringelnatz sekä tanskalainen Halfdan Rasmussen. Lajityyppiä ovat hyödyntäneet myös James Joyce ja T. S. Eliot. Suomessa Lauri Viita, Eeva-Liisa Manner, Kirsi Kunnas (kaksi Lewis Carrollin suomentajaa), Väinö Kirstinä ja Juhani Peltonen kuuluvat nonsensenharrastajiin.
Myös kryptografiassa tutkitaan menetelmiä nonsensen tai paremminkin mielivaltaisten merkkijonojen erottelemiseksi varsinaisista viesteistä.
Teatteri Venus

Teatteri Venus on helsinkiläinen teatterikollektiivi, joka tutkii töissään esiintyjyyttä, esittämistä ja esityksen ehtoja sekä erilaisia yleisösuhteita. Taiteilijaryhmä on vapaasti organisoitu ja käyttää työtapoina prosessi- ja ryhmäkeskeisiä metodeja. Venuksen tuotanto koostuu erilaisista identiteetin ja maailmankuvan määrittelyn ja esittämisen projekteista. Teatteri Venus on Universum-yhdistyksen alaisuudessa. Teatteri Venuksen ideologiaan kuuluu ajatus taiteensa vapauttamisesta kapitalistisista tuotantorakenteista ja teatteri pyrkien edistämään vapaan kentän toimijoiden välistä solidaarisuutta ja taiteen monikielisyyttä.
Stávros Arnaoutákis

Stávros Arnaoutákis (kreik. Σταύρος Αρναουτάκης; s. 25. toukokuuta 1956) on kreikkalainen Panhelleenisen sosialistiliikkeen poliitikko. Hän istui vuosina 2004–2009 Euroopan parlamentissa sen sosiaalidemokraattisen ryhmän jäsenenä. Hän on koulutukseltaan ekonomi.
Alessandro Mendini

Ura

Mendini valmistui arkkitehdiksi Milanossa vuonna 1959. Työskenneltyään arkkitehtitoimistossa hän päätti toimia tutkimuksen ja kritiikin parissa, jolloin hänestä tuli muotoilun vaihtoehtokulttuurin monipuolinen henkilö 1970-luvulla. Hän toimi tiiviisti muotoilujulkaisuiden teoreettiseksi kehittämiseksi. Hänen toimiessaan toimittajana Casabella-lehdestä tuli Italian "Radical Designin" äänenkannattaja ja hän seurasi tuolloin Archizoomia, Superstudiota ja muotoilijoita, kuten Ettore Sottsassia, sekä uusia postmodernistisia ryhmiä Yhdysvalloissa ja Itävallassa. Hän oli perustamassa vuonna 1973 Global Tools-muotoilukoulua.
Mendini liittyi vuonna 1979 Alchimia-ryhmään ja hänestä tuli pian sen toiminnan johtohahmoja. "Re-design" ja "Banal-design" ovat Mendiniin yhdistettyjä muotoilun käsitteitä. Ajan tunnetuin muotoiluesine oli Alchimialle tehty Proust-nojatuoli. Mendini kehitti myös koristekuvioita muovilaminaatteihin. 
Mendini edisti ja kehitti 1980-luvulla Italiassa Nuovo Design- tai Neomodernismo-nimistä muotoilusuuntausta. Hän työsti myös yrityskuvaprojekteja ja tuotantokonsepteja useille valmistajille, muun muassa Alessille ja Swatchille, jonka taiteellisena johtajana hän toimi. 
Hän oli vuodesta 1983 Wienin Taideteollisen korkeakoulun muotoilun professorina, ja hänen tuotannostaan on julkaistu useita kirjoja. 
Suomalaiselle Orakselle Mendini suunnitteli La Cucina Alessi by Oras -tuotekokoelman. Mendini vastasi Alessin myymälöiden kaulusteiden ilmeestä, esimerkiksi Funktion Alessi-myymälästä Helsingissä.
Alessandro Mendini sai urallaan useita palkintoja ja arvostettuja huomionosoituksia, esimerkiksi kunniajäsenyyden Jerusalemin Bezabel Academy of Arts and Design -akatemiassa, Architectural League -palkinnon New Yorkissa ja Chevalier des Arts et des Lettres -palkinnon Ranskassa.
Hänen töitään on esillä monissa museoissa ja yksityiskokoelmissa.
Mika Launis

Mika Launis (s. 1949) on suomalainen kuvittaja ja graafinen suunnittelija.

Henkilöhistoria

Launis on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa graafista suunnittelua ja valmistui vuonna 1981. Päättötyökseen hän teki kuvitukset saamenkieliseen lastenkirjaan.

Taiteellinen tuotanto

Launis on kuvittanut paljon lastenkirjoja. Ensimmäiset kuvitustyöt hän teki Weilin & Göösille 1980-luvun puolivälissä. 1990-luvun alussa hänen tärkeimmäksi työnantajakseen tuli Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, jonka tietokirjallisuuden kansiin hän toi eleettömyyden tilalle eloa ja tulkinnanvaraisuutta.
Lisäksi hän on kuvittanut kirjojen kansia, joista tunnetuimpia ovat suomenkielisten Harry Potter -kirjojen kannet. Ville Hänninen luonnehtii Launiksen Potter-kansien tunnelmaa erityiseksi. Launis käyttää Pottereissa niin sanottua ilmaperspekstiiviä, jossa etualan värit ovat lämpimiä ja taustalla viileämpiä, ja näin syntyy monikerroksisuutta. Väriskaala on syvä mutta hillitty. Viimeisen Potterin, Harry Potter ja kuoleman varjelukset kantta Hänninen sanoo hengeltään ja symboliikaltaan suorastaan kirkkomaalaukselliseksi.
Joitakin hänen tekemiään kuvia on julkaistu myös postimerkkeinä. Launis on saanut töistään useita palkintoja. Vuonna 1992 hän sai Suomen kuvakirjapalkinnon ja vuonna 1997 lasten- ja nuortenkirjojen kuvituksille jaettavan Rudolf Koivu -palkinnon. Launis on yksi Kuvittajat ry:n perustajista ja toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 2002–2004 ja toiminnanjohtajana vuonna 2005.

Sukutausta

Launiksen isä oli pastori Ilmo Launis ja yksi hänen veljistään oli laulaja Martti Launis.
Pyörähdyspinta

Pyörähdyspinta on euklidisessa avaruudessa oleva pinta, joka syntyy, kun jokin käyrä (pyörähdys­pinnan generatrix) pyörähtää jonkin suoran, pyörähdys­akselin ympäri.

Esimerkkejä

Yksinkertaisimpia pyörähdyspintoja ovat lieriö- ja kartiopinnat, jotka saadaan, kun suora tai jana pyörähtää jonkin akselin ympäri. Tällöin tuloksena on lieriö, jos pyörähtävä suora tai jana on yhden­suuntainen akselin kanssa, muussa tapauksessa kartio. Kun ympyrä pyörähtää jonkin halkaisijansa ympäri, tuloksena on aina pallo­pinta, jossa alku­peräinen ympyrä on isoympyränä. Sen sijaan jos ympyrä pyörähtää sellaisen akselin ympäri, joka ei kulje ympyrän sisään jäävän alueen eli kiekon kautta, tuloksena on toruspinta, joka ei leikkaa itseään.

Geodesia pyörähdyspinnalla

Geodesian pyörähdyspinnalla määrittää Clairaut'n relaatio.

Toroidit

Pyörähdys­pintaa, jonka rajoittamassa kappaleessa on reikä ja jonka pyörähdys­akseli ei leikkaa pintaa, sanotaan toroidiksi. Esimerkiksi kun suorakulmio pyörähtää sen jomman­kumman sivun suuntaisen, mutta kokonaan suora­kulmion ulko­puolella olevan akselin ympäri, syntyy ontto rengas, jonka poikki­leikkaus on suora­kulmainen. Jos pyörähtävä käyrä on ympyrä, syntyvää toroidia sanotaan torukseksi.

Sovelluksia

Pyörähdys­pinnoilla on keskeinen merkitys monilla fysiikan ja insinööri­tieteiden aloilla. Kun kappaleita kuvataan digitaalisesti, pyörähdys­kappaleita voidaan usein käyttää pinta-alojen määrittämiseen tarvitsematta mitata kuvattavan kappaleen pituutta ja sädettä.
Claas Relotius

Claas Relotius (s. 1985 Hampuri) on saksalainen palkittu toimittaja, jonka Der Spiegel -aikakauslehteen vuosien ajan kirjoittamat monet reportaasit osoittautuivat enemmän tai vähemmän tekaistuiksi. Lehti erotti 33-vuotiaan toimittajan joulukuussa 2018. Relotius myönsi vääristelleensä juttujaan ja puolusteli menettelyään epäonnistumisen pelolla. Tunnustuksensa myötä Relotiukselta on otettu pois muun muassa vuonna 2014 voitettu CNN-uutiskanavan journalistipalkinto, ja hän on ilmoittanut itse palauttavansa saamansa saksalaiset journalistipalkinnot.
Der Spiegel epäilee Relotiusta myös syyrialaisten orpolasten avustamiseen tarkoitettujen keräysvarojen kavaltamisesta. Relotius palkittiin vuonna 2017 European Press Prize -palkinnolla jutustaan, joka kertoi turkkilaiskaupungin kaduilla asuvista Syyrian sisällissotaa paenneista lapsista. Sekin juttu osoittautui pääosin tekaistuksi; jopa tarinan toinen päähenkilö oli keksitty. Jutun pohjalta Relotius aloitti lasten auttamiseksi varojenkeruun omalle tililleen.
Laitteistokuvauskieli

Laitteistokuvauskielet (engl. hardware description language, HDL) ovat ohjelmointikielten kaltaisia täsmäkieliä. Laitteistokuvauskielellä voidaan antaa formaali kuvaus tietokonelaitteistosta, esimerkiksi suorittimesta, jota voidaan käyttää muun muassa kyseisen laitteiston käyttäytymisen simulointiin ja toiminnan oikeellisuuden varmistamiseen ennen kuin laite fyysisesti valmistetaan. Kuvausta voidaan myös sopivaa ohjelmistoa käyttämällä hyödyntää logiikkasynteesissä, jossa koodista luodaan piirustukset esimerkiksi ASIC-piirille (engl. application specific integrated circuit) tai kytkennät FPGA-piirille (engl. field-programmable gate array). Laitteistokuvauskielillä on merkittävä osa nykyaikaisessa digitaalisuunnittelussa. Kaksi ylivoimaisesti käytetyintä laitteistokuvauskieltä ovat VHDL ja Verilog.

Laitteistokuvauskielet vs. ohjelmointikielet

Useimpien laitteistokuvauskielten syntaksi perustuu johonkin ohjelmointikieleen, esimerkiksi VHDL perustuu Adaan ja Verilog C:hen. Kielet kuitenkin sisältävät laitteiston tarkkaan kuvaukseen tarvittavia erityisrakenteita ja eroavat siksi merkittävästi ohjelmointikielistä. Esimerkiksi ohjelmointikielillä kirjoitetut ohjelmat suoritetaan suurimmaksi osaksi sekventiaalisesti, eli käskyt suoritetaan yksi kerrallaan peräkkäin. Tietokonelaitteistoissa rinnakkaisuutta esiintyy paljon ja tämän johdosta laitteistokuvauskielissä on rakenteita, joiden avulla on helppo kirjoittaa rinnakkaista koodia. Laitteistokuvauskielillä on myös mahdollista mallintaa laitteistoläheisellä tavalla eri osalohkojen välistä digitaalista ja joskus myös analogista signalointia.

Tulevaisuus

Laitteistokuvauskielillä on perinteisesti ollut huomattavasti vaikeampaa ja työläämpää toteuttaa algoritmi kuin ohjelmointikielillä. Laitteistokuvauskielet ovat viime aikoina alkaneet lähestyä ominaisuuksiltaan ja abstraktiotasoltaan korkean tasoon ohjelmointikieliä, erityisesti C++:aa. Esimerkiksi SystemC:n ja SystemVerilogin kaltaisilla kielillä on mahdollista mallintaa laitteistoa järjestelmätasolla (engl. system level) ja transaktiotasolla (engl. transaction level) siinä missä VHDL ja Verilog toimivat matalammalla rekisterisiirtotasolla (engl. register transfer level, RTL). Mooren lakia mukaileva kehitysvauhti on yksi merkittävä syy miksi korkeamman abstraktiotason työkaluille tulee olemaan yhä enemmän tarvetta.
Juha Valvio

Juha Valvio on  suomalainen radiotoimittaja ja juontaja. Tällä hetkellä hän juontaa Radio Cityn kanavan iltapäiväohjelmaa. Hän aloitti tehtävässä tammikuussa 2012. Juha Valvio on aikaisemmin juontanut myös The Voicen aamushow’ta, Heräämöä. Hän on ollut juontajana myös mm. Radio Aallolla ja YleX:llä.
Disembowelment

Disembowelment oli australialainen heavy metal -yhtye.
Suomen koulumuseo

Suomen koulumuseo oli Tampereella Tammelan kaupunginosassa 1960–1990-luvuilla toiminut museo, joka kertoi suomalaisen koulun kehityksestä muun muassa pienoismallien, tilaan rakennettujen interiöörien ja nukkehahmojen avulla. Museo sijaitsi Tammelan koulun vanhassa osassa.
Koulumuseo sai alkunsa kunnallisneuvos, opettaja Lauri Santamäen aloitteesta. Hän myös pääosin vastasi museon toteutuksesta: kokoelma muodostui lähinnä hänen keräämästään oppimateriaalista, opetusvälineistä ja koulujen pienoismalleista. Museo sijoitettiin Tammelan kansakoulun kellarikerrokseen, ja se vihittiin käyttöön 1. lokakuuta 1960. Näyttelyssä pääsi jäljennösten välityksellä tutustumaan esimerkiksi naantalilaisen munkin Jöns Budden kammioon, Turun keskiaikaiseen luostarikouluun ja Turun akatemian ahtaaseen karsseriin. Aitoa esineistöä edusti muun muassa ensimmäinen Tampereella käytetty kouluhammaslääkärin tuoli.
Koulumuseo toimi aluksi itsenäisenä museona, mutta vuonna 1969 se siirrettiin Tampereen kunnallisen museotoimen alaisuuteen. Museotoimeen kuului koulumuseon lisäksi Hämeen museo, Tampereen teknillinen museo, Tampereen luonnontieteellinen museo ja Tampereen kaupunginmuseo. Niiden kokoelmia alettiin hoitaa ja kartuttaa keskitetysti. 
Tampereen kaupunki päätti lakkauttaa koulumuseon 1990-luvun alussa. Nykyään koulumuseon kokoelma on museokeskus Vapriikin hallussa. Se muodostaa oman opetushistoriallisen erilliskokoelmansa, jota ei enää kartuteta. Sitä säilytetään Tampereen museoiden kokoelmakeskuksessa Ruskon teollisuusalueella.
Tule ja katso

Vastaanotto ja myöhempi arvostus

Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi sanoo elokuvaa kaunistelemattomuudessaan ahdistavaksi ja vahvasti sodanvastaiseksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti elokuvan kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Lahja

Lahjan antaminen eli lahjoittaminen on tavaran, rahan tai palveluksen luovuttaminen toiselle henkilölle tai organisaatiolle vastikkeetta. Sanaa lahja käytetään myös täten luovutetusta esineestä. Lahja voi olla mitä tahansa, joka tekee toisen iloiseksi tai vähemmän surulliseksi. Lahjoja annetaan yleisimmin juhlapäivinä kuten jouluna, syntymäpäivänä tai nimipäivänä. Annettaessa lahjaa eri kulttuurin edustajalle kannattaa ottaa huomioon toisen kulttuurin tavat.
On esitetty, että ns. elämyslahjojen (esim. kylpyläloma) suosio olisi Suomessa nousussa tavaralahjojen kustannuksella. Elämyslahjoja toivovat Suomessa muita enemmän naiset ja eteläsuomalaiset. Elämyslahjojen riskinä on pidetty sitä, että lahja osoittautuisi pettymykseksi lahjansaajalle, joka odotti toisenlaista lahjaa.

Rahalahja

Tietokirjailija Helena Valosen mukaan rahalahja sopii parhaiten nuorille saajille. Helsingin Sanomien lukijat pitivät sopivana rippi- tai ylioppilaslahjana yleisimmin 20-50 euroa, häälahjana ystävälle 50-80 euroa ja läheiselle sukulaiselle 80-100 euroa.
Don’t Blame Me

”Don’t Blame Me” on Jimmy McHugh’n säveltämä ja Dorothy Fieldsin sanoittama musiikkikappale vuodelta 1932. Kappaleen esitti ensimmäisen kerran Walter Woolf King Chicagossa esitetyssä musiikkirevyyssä Clowns in Cover. Se tunnetaan kuitenkin paremmin vuonna 1933 julkaistusta elokuvasta Päivälliset klo 8.
Kappale nousi vuonna 1933 Yhdysvaltojen singlelistalle kolme kertaa: Guy Lombardon, Ethel Watersin ja Charles Agnew’n orkesterin esittämänä. Nat King Cole nauhoitti kappaleen useita kertoja instrumentaalina, minkä lisäksi hänen vuoden 1944 lauletusta versiostaan tuli hitti.
Saksofonisti Charlie Parker äänitti kappaleen vuonna 1947. Kappaleen ovat nauhoittaneet myös muun muassa Teddy Wilson, Coleman Hawkins, Ahmad Jamal ja Art Tatum.
Paul McCartney on sanonut ”Don’t Blame Men” olleen John Lennonin suosikkilauluja. Elokuvaohjaaja Vincente Minnelli käytti kappaletta elokuvissaan Särkyneiden haaveiden kaupunki (1952) ja Kaksi viikkoa vieraassa kaupungissa (1962) sekä pyysi Jack Nicholsonia laulamaan kappaleen Kerran kirkkaana päivänä -elokuvan koe-esiintymisessä.
Juolua

Muodostuminen

Maalajin ollessa sopiva joen meanderointi tasaisessa maastossa  tai jokilaakson tasaisella pohjalla on runsasta. Hitaasti virtaava vesi aiheuttaa sedimentoitumista mutkan kuperalla laidalla. Vastaavasti tapahtuu eroosiota koveralla laidalla, missä virtaus on nopeinta. Ilmiöiden jatkuessa kahden lähekkäisen mutkan koverat rannat alkavat lähetä toisiaan. Lopulta rantojen välinen kannas murtuu. Tällöin puhkeaa uusi, suorempi uoma, ja aiemmasta tulee pudas. Kun sedimentoituminen lopulta erottaa putaan kokonaan virrasta, syntyy juolua.
Alkibiades II

Historia

Dialogin aitous on kyseenalaistettu samoin kuin Ensimmäisen Alkibiadeen. Toisen Alkibiadeen epäaitoudesta tutkijat ovat kuitenkin vielä yksimielisempiä. Tämäkin dialogi on kuitenkin todennäköisesti kirjoitettu sadan tai kahdensadan vuoden sisällä Platonin muiden teosten jälkeen.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu IV tetralogiaan yhdessä dialogien Alkibiades I, Hipparkhos ja Kilpailijat kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin kätilöivien (maieutikos) teosten joukkoon.

Sisältö

Dialogissa Alkibiades keskustelee Sokrateen kanssa samoin kuin dialogissa Alkibiades I. Keskustelussa Sokrates yrittää vakuuttaa Alkibiadeelle, että tämän on vaarallista rukoilla jumalia, ellei tiedä onko se mitä hän pyytää tosiasiassa hyvä vai huono asia hänelle itselleen.
Arttu Tuominen

Arttu Tuominen (s. 1981) on suomalainen kirjailija, joka asuu Porissa, Paarnoorissa. Koulutukseltaan hän on ympäristöteknologian insinööri (ylempi AMK). Arttu Tuominen on julkaissut neljä jännitysromaania. Tuominen on mukana porilaisessa Säh­köi­set sa­nat -ympäristötaideteoksessa muiden satakuntalaisten kirjailijoiden kanssa. Teos koostuu sähkökaappien kylkiin teipatuista kirjailijoiden teksteistä.Tuomisen neljä ensimmäistä kirjaa kuuluvat niin sanottuun Labyrintti-sarjaan. Niissä ovat päähenkilöinä ylikonstaapeli Janne Rautakorpi sekä pituushypyn MM-kilpailujen hopeamitalisti, Liisa Sarasoja. Vuonna 2019 Tuomisen kirjojen kustantajaksi vaihtui WSOY, joka julkaisi Verivelka -kirjan. Se aloittaa uuden Porin poliisiyksiköstä kertovan Delta -sarjan. Delta -ryhmän päällikkönä toimii vt. komissario Jari Paloviita,joka käyttää kuulolaitetta. Neljä ensimmäistä kirjaa kustansi Myllylahti.

Antologiat

Tuomisen novelleja on julkaistu useissa eri antologioissa. Hän on myös toimittanut yhdessä kirjailija Juha Mäntylän kanssa novelliantologiat Koivulehto – valon ja varjon tarinoita ja Tulipunainen mekko – valon ja varjon tarinoita II.
Vermikuliitti

Vermikuliitti ((Mg,Fe,Al)₃(Al,Si)₄O₁₀(OH)₂·4H₂O) on biotiitin tai flogopiitin rapautumistuloksena tai hydrotermisen muuttumisen tuloksena syntynyt vaalea paisuvahilainen savimineraali, monokliininen verkkosilikaatti. Vermikuliitin väri vaihtelee värittömästä kellertävään, vihreään tai ruskeaan, pinta on helmiäiskiiltävä. Ominaisuuksiltaan vermikuliitti muistuttaa montmorilloniittia. Vermikuliitin kovuus on 1,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 2,3 g/cm³. Kuumennettaessa nopeasti yli 300 asteeseen vermikuliitti paisuu tilavuudeltaan noin 10–20-kertaiseksi, ja muodonmuutos jää pysyväksi.
Vermikuliittia louhitaan eri puolilla maapalloa, suurimmat kaivokset sijaitsevat Etelä-Afrikassa, Yhdysvalloissa Etelä-Carolinassa ja Virginiassa, Kiinassa ja Brasiliassa. Suurin vermikuliitin tuottajamaa on Etelä-Afrikka.

Vermikuliitin käyttö

Paisutettua vermikuliittia käytetään yleisesti pakkausmateriaalina sekä täyteaineena maaleissa, tasoitteissa ja muoveissa. Lisäksi vermikuliittia voidaan käyttää imeytysaineena ja kasvualustojen maanparannusaineena. Vermikuliitti parantaa maaperän vedensitomisominaisuuksia ja rakennetta, sillä aine on erittäin imukykyistä ja voi sisältää 3-4 kertaa oman painonsa verran vettä ja ravinteita. Lisäksi vermikuliittia on kertakäyttöisissä kemiallisissa kädenlämmittimissä.
Vermikuliittia käytetään myös eristemateriaalina, esimerkiksi valimoteollisuudessa muottien hitaan jäähtymisen turvaamiseen. Lisäksi paisutettua vermikuliittia on käytetty äänen- ja lämmöneristeenä sekä valettuihin paloeristeisiin. Paisuttamatonta vermikuliittia käytetään teräsrakentamisessa ruiskutettuna tai levymäisenä paloeristeenä suojaamaan kantavia rakenteita. Palotilanteen kuumuudessa vermikuliitti paisuu ja eristää rakenteen palosta.

Vermikuliitin terveysvaikutukset

Puhdas vermikuliitti on myrkytöntä. Joidenkin vermikuliittikaivosten mineraali on kuitenkin aikojen kuluessa kemiallisesti muuttunut, ja sisältää terveydelle vaarallista asbestia. Eräs näistä kaivoksista, 1920-luvulta 1990-luvulle toiminut Libbyn kaivos Yhdysvaltain Montanassa toimitti yli 70 prosenttia maailmalla käytetystä vermikuliitista, ja kaivoksesta saatava mineraali sisälsi huomattavasti asbestia. Myös joidenkin ennen 1990-lukua valmistettujen tuotteiden on todettu sisältävän asbestia. Vanhoihin vermikuliittituotteisiin ja erityisesti vermikuliittieristyksiin tulisi varautua kuten asbestituotteisiin. Erityisesti pöly hengitettynä on vaarallista, ja purettaessa vermikuliittieristeitä tulisi noudattaa asbestityömääräyksiä.