google/wiki40b huggingface dataset:
Dassault Mirage 5

Dassault Mirage 5 on Ranskassa valmistettu suihkuhävittäjä eli monitoimihävittäjä. Se otettiin aktiiviin käyttöön vuonna 1969. Tämän tyypin lentokone lensi ensilentonsa 19. toukokuuta 1967. Se on eräs ranskalainen Mirage-hävittäjäkoneperheen tuote, joka pohjautuu Mirage III -tyyppiin, jonka jälleenkehitelmä Mirage 5 on. Konetyyppi on tullut enemmän tunnetuksi muunnoksistaan. Näitä ovat olleet: IAI Kfir, IAI Nesher ja Atlas Cheetah. Mirage 5 on edeltäjiään kookkaampi, ja sen avioniikka on yksinkertaisempaa. Mirage 5 kykenee myös taktisiin ydinpommituksiin lentoteknillisten ominaisuuksiensa puolesta.

Konetyyppi kykenee saavuttamaan 2.2 Machin nopeuden, ainakin 18 kilometrin lakikorkeuden sekä kuljettamaan aseistusta 4 000 kilogrammaa. Kiinteä aseistus käsittää kaksi 30 millimetrin DEFA-konetykkiä. Useat eteläisen Amerikan ja Afrikan maat käyttivät tätä tyyppiä, ja se on osin käytössä yhä edelleen 2010-luvulla.

Mirage 5

Mirage 5 syntyi Israelin aloitteesta. Kone oli Mirage IIIE, josta poistettiin Lähi-idän säässä tarpeeton avioniikkalaitteisto ja korvattiin se lisäpolttoaineella hyökkäystehtäviä varten. Syyskuussa 1966 Israel tilasi 50 konetta. Ensimmäinen kone lensi 19. toukokuuta 1967. Kone piteni puolella metrillä ja pitot-putki siirtyi nokasta sen alle. Ripustimien lukumäärä lisättiin seitsemään.
Lähi-idän tilanteen vuoksi Israel päätyi kuitenkin kauppasaartoon ja koneet siirrettiin Ranskan ilmavoimille. Israelilaiset saivat kuitenkin täydelliset piirustukset haltuunsa ja valmistivat koneesta kopioita nimellä "Nesher."
Piirustuksien avulla ja saavutetulla tietotaidolla kehitettiin edelleen IAI Kfir.
Mirage 5:ttä vietiin Abu Dhabiin, Belgiaan, Kolumbiaan, Egyptiin, Libyaan, Pakistaniin, Peruun, Venezuelaan ja Zaireen. Koneita valmistettiin yhteensä 531 kappaletta. Israelin valmistamia luvattomia kopioita vietiin 39 kappaletta Argentiinan ilmavoimille, joka nimesi koneen Daggeriksi. Argentiina menetti yksitoista konetta Falklandin sodassa 1982.
Historianfilosofia

Historianfilosofian luonne

Historianfilosofia voidaan myös filosofian ohella nähdä etenkin kansainvälisissä muotoiluissa osana aatehistoriaa. Historianfilosofian historiapainotteisesta luonteesta kertoo sekin seikka, että ensimmäisen varsinaisesti filosofisen tutkimuksen historiaan teki H. H. Bradley vasta vuonna 1874.
Siihen voidaan lukea myös sen pohtiminen, onko historian kulussa havaittavissa jonkinlaista tarkoitusta, ohjaavia periaatteita tai teleologista päämäärää, mutta tämä näkemys on nykyään sangen harvinainen. W. H. Walsh teki teoksessaan An Introduction to Philosophy of History (1951) ensimmäisenä jaon spekulatiivisen ja kriittisen historianfilosofian välille. Spekulatiivinen historianfilosofia keskittyy koko maailmaa koskevaan historiallis-teleologiseen ”systeeminrakentamiseen”. Se oli 1800-luvulla yleistä, ja sillä oli vielä 1900-luvun alussa huomattavia kannattajia, kuten Benedetto Croce ja Arnold J. Toynbee. Kriittinen historianfilosofia keskittyy pohtimaan historiallista tutkimusta ennen kaikkea tietoteoreettisesta näkökulmasta, toisin sanoen sen lähtökohtaisia olettamuksia, lähestymistä ja operationalisoituja toimintatapoja tutkimusalana. Dray nostaa esiin kolme peruskysymystä kriittisen historianfilosofian diskurssissa: 1. Kysymys historiallisesta selittämisestä/selitysmallista, 2. Arvokysymykset historiassa, 3. Narratiivisuuden luonne ja rooli.
Sergei Puškov

Sergei Puškov (s. 24. helmikuuta 1964) on entinen neuvostoliittolainen jääkiekkoilija. Hänet valittiin Neuvostoliiton ja Venäjän jääkiekon kunniagalleriaan vuonna 1993. Hän pelasi pietarilaisessa SKA Pietarissa (ent. SKA Leningrad).
Kunio Maekawa

Kunio Maekawa (jap. 前川國男, Maekawa Kunio, 14. toukokuuta 1905 Niigata – 27. kesäkuuta 1986 Tokio) oli japanilainen arkkitehti. Hänellä oli keskeinen rooli japanilaisen modernin arkkitehtuurin synnyssä ja kehityksessä. Etenkin Le Corbusierilla oli huomattava vaikutus hänen töihinsä.

Elämä ja työt

Maekawa opiskeli Tokion yliopistossa. Hän lähti valmistuttuaan vuonna 1928 Le Corbusierin manifestin L'Art Decoratif d'Aujourd'hui (1925) innoittamana Pariisiin työskentelemään Corbusierin ateljeessa, jossa hän vietti kaksi vuotta. Pariisissa vietetyllä ajalla oli ratkaiseva vaikutus hänen ajatteluunsa: hän omaksui Le Corbusierilta modernismin tärkeimmät periaatteet ja ”ymmärsi modernismin formaalien tyylisääntöjen sijaan pikemminkin tavaksi tuottaa uutta, ja kykeni siten vakuuttavasti mukauttamaan sen japanilaiseen kontekstiin sopivaksi”. Palattuaan Japaniin hän siirtyi maahan asettuneen tšekkoslovakialaisen arkkitehdin Antonín Raymondin toimistoon vuosiksi 1930–1935, minkä jälkeen hän perusti oman arkkitehtitoimistonsa. Myöhemmin hänen toimistossaan työskenteli myös Kenzō Tange, ehkäpä merkittävin japanilainen modernisti; Le Corbusierin oppilaana ja Tangen opettajana Maekawa oli keskeinen hahmo länsimaisen arkkitehtuurin ja uusien rakennustekniikkojen tuomisessa Japaniin.
Maekawan ensimmäiset työt olivat tinkimättömän modernistisia, ja hän kohtasikin vaikeuksia 1930- ja 1940-lukujen Japanissa, jonka nationalistisessa ilmapiirissä hänen töitään pidettiin liian länsimaalaistyylisinä. Hän loi itestään kuvan kapinallisena ja sosiaalisena kriitikkona ja kirjoitti poleemisia artikkeleita; vaikka ne pohjautuivat Le Corbusierin ajatuksiin, Maekawa oli enemmän kuin pelkkä tulkitsija. Hän kehitti uusia ratkaisuja aina rakennustekniikasta sosiaaliseen asuntotuotantoon, kuten keraamisen julkisivukaakelin vastatakseen varhaisen betonirakentamisen kohtaamiin ongelmiin. Hänen työnsä saivat paremman vastaanoton toisen maailmansodan jälkeisellä jälleenrakentamisen kaudella, ja hän suunnittelikin 1950-luvulta eteenpäin lukuisia julkisia rakennuksia.
Maekawan suunnittelemista rakennuksista merkittävimpiin kuului jo purettu Harumi-asuinkerrostalo (Tokio, 1958), jonka modernistinen betonirunko sisälsi perinteiseen japanilaiseen tyyliin kalustettuja asuntoja. Rakennus ennakoi monia metabolistien myöhemmin 1960-luvulla esille nostamia ongelmia. Se otti selkeän kannan keskusteluun japanilaisen perinteen ja modernismin välisestä suhteesta, ja monille se edustaakin ”hetkeä, jolloin aidon japanilainen versio modernismista tuli mahdolliseksi”. Japanin modernin arkkitehtuurin merkittävimpiin teoksiin kuuluu myös Tōkyō bunka kaikan -konserttihalli Tokiossa (1961) vastapäätä Le Corbusierin Länsimaisen taiteen museota. Tōkyō bunka kaikanin tavoin monia Maekawan rakennuksia luonnehtivat ”paljaiden betonipintojen itsevarma käyttö ja japanilaisen arkkitehtuurin elementtien vaivihkainen sisällyttäminen moderniin arkkitehtuuriin”.
Robert R. Livingston

Robert R. Livingston (27. marraskuuta 1746 New York – 26. helmikuuta 1813 Clermont, New York) oli yksi Yhdysvaltain perustajaisistä ja ensimmäinen Yhdysvaltain ulkoministeri vuosina 1781–1783.
Livingston kuului tunnettuun suurmaanomistajasukuun, joka vaikutti New Yorkin osavaltiossa. Hänen samanniminen isoisoisänsä oli tullut Skotlannista Pohjois-Amerikkaan vuonna 1673. Livingston valmistui vuonna 1770 lakimieheksi. Hän oli edustajana toisessa mannermaakongressissa 1775–1776 ja 1779–1781, ja työskenteli useissa sen alaisissa komiteoissa, jotka käsittelivät ulko-, talous- ja oikeusasioita. Hän kuului myös viisihenkiseen komiteaan, joka valmisteli luonnoksen Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseksi kesäkuussa 1776. Livingston ei kuitenkaan itse allekirjoittanut julistusta. Vuosina 1777–1801 hän toimi New Yorkin osavaltion kanslerina (Chancellor of New York), joka oli korkea oikeudellinen virka.
Kun konfederaatioartiklojen alainen keskushallinto vuonna 1781 aloitti toimintansa, Livingstonista tuli maan ensimmäinen ulkoministeri, ja hän kehitti maan ulkoasiainhallintoa. Hän toimi tehtävässä kaksi vuotta, minä aikana Yhdysvallat solmi rauhan Ison-Britannian kanssa Pariisissa. Livingston vaati rauhanneuvottelujen amerikkalaisille neuvottelijoille enemmän liikkumavaraa, mutta arvosteli heitä huonosta yhteistyöstä Yhdysvaltain liittolaisen Ranskan kanssa. Livingston oli myös konfederaation kongressin jäsenenä 1784–1785. Hän toimi 1788 puheenjohtajana New Yorkin perustuslakikonventissa, joka ratifioi Yhdysvaltain perustuslain kyseisen osavaltion osalta. Hän myös vastaanotti ensimmäisen presidentin George Washingtonin virkavalan 30. huhtikuuta 1789 tuolloin pääkaupunkina toimineessa New Yorkissa. 1790-luvun aikana Livingston liittoutui antifederalistien kanssa ja Thomas Jeffersonin tultua presidentiksi hänet nimitettiin 1801 Yhdysvaltain lähettilääksi Ranskaan. Hän auttoi vuonna 1803 Louisianan oston sopimisessa Napoleonin kanssa, mitä on sanottu hänen suurimmaksi palvelukseksi maalleen. Livingston jätti lähettiläänpaikkansa vuonna 1805.
Eläkevuosinaan Livingston tuki innokkaasti insinööri Robert Fultonia, joka kehitteli höyrylaivaa. He olivat tutustuneet Pariisissa. Livingston ja Fulton saivat yksinoikeuden höyryalusliikenteeseen New Yorkin osavaltion alueella. Vuonna 1807 ensimmäinen Fultonin rakentama toimiva höyrylaiva, North River Steam boat liikennöi Hudsonjoella. Sitä alettiin myöhemmin virheellisesti kutsua nimellä Clermont Livingstonin sukutilan mukaan.
Poliitikko Edward Livingston oli Robert R. Livingstonin nuorempi veli.
Kollektivismi

Kollektivistiset aatteet

Kollektivismia ovat sosiaalidemokratia sekä vieläkin voimakkaammin fasismi ja etenkin kommunismi, jossa ”yksityisomistus on minimissään ja suunnitelmatalous maksimaalisena”. Kollektivismia ovat myös Jean-Jacques Rousseaun vaatimus yksilöiden alistumisesta ”yleistahdolle” ja G.W.F. Hegelin vaatimus yksilön alistumisesta kansallisvaltion instituutioille.
Anarkokollektivismi on sosialistinen aate, jonka perustajana pidetään Mihail Bakuninia, kun taas osa anarkisteista on anarkoindividualisteja. Kollektivismiin voidaan laskea myös muun muassa kansallissosialismi sekä islamismin kaltaiset teokraattiset aatteet.
Wilhelm Stolze

Elämä ja ura

Wilhelm Stolze syntyi Berliinissä vuonna 1798. Hänen isänsä kuoli jo vuonna 1812, ja nuori Stolze toimi koulunkäynnin ohella yksityisopettajana auttaakseen äitiään perheen elättämisessä. Vuonna 1817 hän siirtyi töihin palovakuutusyhtiöön, jossa työskenteli vuoteen 1835 asti. Hän toimi jonkin aikaa opettajana ja vuosina 1836–38 kauppiaana, mutta siirtyi sitten kokonaan pikakirjoituksen pariin.
Stolze julkaisi kehittämänsä pikakirjoitusjärjestelmän vuonna 1841, mutta jo tätä ennen hän oli toiminut pikakirjoituksen opettajana. Taloudellisesti opettaminen ei ollut kovin menestyksellistä, kunnes vuonna 1844 Stolze sai apua aikaisemmilta oppilailtaan Karl Kressleriltä ja Agathon Jaquet'lta, jotka auttoivat järjestelmän levittämisessä. Kressler ja Jaquet muun muassa perustivat Saksan ensimmäinen pikakirjoitusyhdistyksen, jossa Stolzekin toimi puheenjohtajana 1853–64. Vuodesta 1848 lähtien Stolze toimi Preussin maapäivillä pikakirjoittajana.
Stolze kuoli Berliinissä vuonna 1867. Hänen poikansa Franz Stolze jatkoi isänsä järjestelmän kehittämistä ja oppikirjojen uusien painosten toimittamista.
Tuula Rantanen

Tuula Anneli Rantanen (s. 4. elokuuta 1945 Turku) on kaikkien aikojen menestyksekkäin suomalainen naispesäpalloilija.
Rantanen aloitti sarjatasolla pelaamisen Helsingin Pallo-Toverien tyttöjoukkueessa. PT:n edustusjoukkueeseen hän kuului 1959–1967, jonka jälkeen hän siirtyi Työväen Maila-Poikiin käyden välillä 1970 Puna-Mustissa.
Rantanen on voittanut kaikkiaan 12 Suomen mestaruutta: 1959, 1963, 1964, 1965, 1966 Helsingin Pallo-Tovereissa; 1968, 1969, 1971, 1973 Työväen Maila-Pojissa; 1970, 1975, 1976 Puna-Mustissa. Hän oli 12 kesänä peräkkäin SM-sarjan paras lyöjä (1964–1975), oli paras etenijä 1967, 1968, 1970, 1972 ja 1973 sekä pelasi 16 Itä–Länsi-ottelua. Rantanen valittiin vuoden parhaaksi pesäpalloilijaksi vuosina 1965–1968 ja 1971–1972.
Rütlischwur

Rütlischwur (saksaa, ”Rütlin vala”) on nimitys myyttiselle valalle, jolle Sveitsin vanha valaliitto legendan mukaan perustui. Se liittyy myös legendaan Sveitsin kansallissankari Wilhelm Tellistä. Tarinan eri versioiden mukaan vala vannottiin joko liiton perustamisen yhteydessä vuonna 1291 tai sitten vuonna 1307.
Valaliitto oli alkujaan kolmen nykyisessä keski-Sveitsissä Vierwaldstättersee-järveä ympäröineissä laaksoissa sijainneen kantonin, Urin,  Schwyzin ja Unterwaldenin välillä solmittu löyhä liitto, jonka tarkoituksena oli turvata niiden perinteiset itsehallinto-oikeudet Habsburg-sukuisia kuvernöörejä vastaan. Tarinan mukaan liiton vahvistanut vala vannottiin Rütlin niityllä, joka sijaitsee Seelisbergissä Vierwaldstätterseen vasemmalla rannalla. Vanhin tapahtumasta kertova kirjallinen lähde on Hans Schriberin laatima niin sanottu ”Sarnenin valkoinen kirja” vuodelta 1470. Siinä kuvataan vanhan valaliiton synty ja mainitaan, että kolmea kantonia edustaneet kolme miestä olivat vannoneet Rütlilla valan, jonka mukaan he vaarantaisivat tarvittaessa henkensä ja omaisuutensa puolustaakseen toisiaan. Teksti ei mainitse miesten koko nimiä, mutta Friedrich Schillerin vuonna 1804 kirjoittaman näytelmän Wilhelm Tell ansiosta heidät tunnetaan nimillä Werner Stauffacher (Schwyz), Walter Fürst (Uri) ja Arnold von Melchtal (Unterwalden).
Kolmen kantonin liitosta todistava dokumentti, latinankielinen vuoden 1291 liittokirja oli satojen vuosien ajan unohduksissa, kunnes se löydettiin schwyziläisestä arkistosta 1700-luvulla. Pitkään kuitenkin uskottiin, että valaliiton pohjana oli nimenomaan Rütlilla vannottu vala, joka tosin perimätiedon mukaan ajoitettiin vuoteen 1307 eikä 1291. Se myös yhdistettiin tarinaan kansallissankari Wilhelm Tellistä, jonka oletettiin eläneen samoihin aikoihin. 1500-luvulla elänyt historioitsija Ägidius Tschudi ajoitti valan teoksessaan Chronicon Helveticum ”Martinpäivää edeltävään keskiviikkoon” (8. marraskuuta) vuonna 1307. Vasta 1800-luvun lopulla Sveitsissä vakiintui yleiseksi käsitys, jonka mukaan Rütlin vala vannottiin vuonna 1291, ja näin sekä liittokirja, vala että Wilhelm Tell on yhdistetty samaan ajankohtaan. Käsitystä edisti Bernin kaupungin vuonna 1890 tekemä päätös yhdistää kaupungin 700-vuotisjuhlinta valaliiton perustamisen 600-vuotisjuhliin. Liiton perustamisajankohtana on pidetty elokuun ensimmäistä päivää 1291 eli kuningas Rudolf Habsburgilaisen kuolinpäivää. Nykyään 1. elokuuta on Sveitsin kansallispäivä.
Rütlin niitystä tuli 1800-luvulla sveitsiläisille symbolisesti merkittävänä paikkana suosittu vierailukohde ja se suojeltiin kansallisena muistomerkkinä.
HMAS Darwin

Palvelus

Alus osallistui Persianlahden sotaan 1990-1991 ja se oli Persianlahdella myös 1992, 2002 ja 2004. Alus osallistui Itä-Timorin alueen valvontaan 1999 ja Solomonsaarten pelastustoimiin 2001.
Senta Berger

Senta Berger (s. 13. toukokuuta 1941) on itävaltalainen näyttelijä, joka kuuluu saksalaisen kielialueen arvostetuimpiin niin teatteri-, televisio- kuin elokuvanäyttelijänäkin.
Hän aloitti elokuvauransa saksankielisissä tuotannoissa ja työskenteli sitten vuosina 1962–1969 Hollywoodissa, jossa hänen vastanäyttelijöitään olivat muun muassa Charlton Heston, Frank Sinatra, Dean Martin, Richard Harris, Kirk Douglas, John Wayne ja Yul Brynner.
Vuonna 1963 Berger tutustui näyttelijä-ohjaaja Michael Verhoeveniin. He perustivat vuonna 1965 yhteisen tuotantoyhtiön ja menivät seuraavana vuonna naimisiin. Heillä on 1972 ja 1979 syntyneet pojat.
Yleisön edessä Senta Berger on esiintynyt muun muassa Salzburin musiikkijuhlilla, Itävallan Burgtheaterissa, Hampurin Thalia-teatterissa ja Berliinin Schiller-teatterissa. 1980-luvulta lähtien Berger on tehnyt paljon televisiorooleja, ja hänen uransa on jatkunut vielä 2010-luvullakin.
Senta Berger on voittanut uransa aikana monia saksankielisen alueen elokuva- ja televisiopalkintoja ja sai vuonna 1999 saksalaisen Bundesverdienstkreuzin.
Vuonna 2006 Berger julkaisi muistelmansa nimeltä Ich habe ja gewusst, dass ich fliegen kann (”Tiesinhän osaavani lentää”, Kiepenheuer & Witsch, ISBN 3-462-03679-3).
Kalevi Remes

Matti Kalevi Remes (10. elokuuta 1925 Kiuruvesi – 18. maaliskuuta 1984 Kiuruvesi) oli maanviljelijä ja Suomen Maaseudun Puolueesta valittu kansanedustaja mutta siirtyi myöhemmin Suomen kansan yhtenäisyyden puolueeseen. Hän edusti Kuopion läänin vaalipiiriä 1972–1975.
Remes oli myös kunnanvaltuutettu Kiuruvedellä.
Renato Ascencio León

Renato Ascencio León (s. 11. toukokuuta 1939 León) on meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 12. kesäkuuta 1965 ja nimitettiin Maderan prelaatiksi 19. heinäkuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Girolamo Prigione, jota avustivat Anselmo Zarza Bernal ja José Ulises Macías Salcedo.
7. lokakuuta 1994 Ascencio León sai nimityksen Ciudad Juárezin piispaksi.
Constanza Droop

Constanza Droop (s. 1965 Gütersloh, Länsi-Saksa) on saksalainen lastenkirjakuvittaja.
Arkkitehdin tytär Droop luopui mainostoimistoharjoittelun jälkeen ajatuksesta seurata isänsä jalanjäljissä ja lähti opiskelemaan graafista suunnittelua. Hän opiskeli ensin Nürnbergin, sitten Münsterin ammattikorkeakoulussa. Siitä pitäen hän on toiminut vapaana kuvittajana.
Hän tuli tunnetuksi lastenkirjasarjan Felix kuvituksista. Lelupupu Felixin seikkailut ilmestyivät 1994. Posliinitehdas Rosenthal on tehnyt kirjan eläimistä posliinihahmoja. 
Droop on naimisissa, hänellä on kaksi lasta, ja perhe asuu Münsterissä.
Robert Adam

Robert Adam (3. heinäkuuta 1728 – 3. maaliskuuta 1792) oli skotlantilainen uusklassismin arkkitehti ja sisustustaiteilija. Eräs hänen tunnetuimmista töistään on Edinburghin yliopiston Old College.
Adam syntyi Kirkcaldyssä Fifessä. Hänen isänsä oli arkkitehti William Adam (1689–1748). Myös hänen veljensä James ja John Adam nousivat kohtalaiseen maineeseen, mutta ovat pitkällä tähtäimellä jääneet Robert Adamin varjoon.
Adamin julkaisut Diocletianuksen palatsista vaikuttivat uusklassismin syntyyn ja suosioon.
Adam valittiin Royal Society of Artsin jäseneksi vuonna 1758. Royal Academy of Artsin jäsentä hänestä ei tullut muiden arkkitehtien vastustuksen vuoksi. Hän kuoli äkillisesti kotonaan Lontoossa 63-vuotiaana.
Sam S. Shubert

Samuel S. Shubert (1877–1905) oli yhdysvaltalainen teatterituottaja ja teatterinomistaja. Hän syntyi juutalaiseen perheeseen Liettuassa, josta perhe pakeni pogromeita Yhdysvaltoihin Samin ollessa nuori. Hän aloitti teatteriuransa 1800-luvun lopulla Syracusessa, New Yorkissa, veljiensä Lee Shubertin ja Jacob J. Shubertin kanssa. Hän eteni vähitellen teatterinomistajaksi ja manageriksi ja auttoi myös veljiään pääsemään alkuun teatterialalla. Vuonna 1900 he siirsivät toimintansa New Yorkin kaupunkiin.
Sam Shubert kuoli vuonna 1905 junaonnettomuudessa lähellä Harrisburgia. Hänen veljensä jatkoivat yhdessä aloitettua liiketoimintaa ja nousivat vähitellen Broadwayn vaikutusvaltaisimpien nimien joukkoon. Vuonna 1913 Lee ja Jacob rakensivat New Yorkiin Sam S. Shubert Theateksi nimetyn teatterin, joka on yhä Shubert-organisaation päätoimipaikka.
Janakkalan vaakuna

Janakkalan kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan sijainnista. Ilves, Kanta-Hämeen maakuntaeläin, kuvaa Janakkalan sijaintia Hämeen sydämessä. Sakarakoro on viittaus Hakoisten linnavuoreen, ja sen yläpuolinen kahden nuolen saartama risti, kristinuskon symboli, kuvaa ristiretkien  taisteluita.
Vaakunan on suunnitellut Onni Oja, ja se vahvistettiin käyttöön 23. helmikuuta 1952. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä edestäpäin kultainen ilveksenpää, jonka kieli sininen ja korvatöyhdöt mustat; yläpuolella sakarakoroinen kultalakio, jossa Mantovan risti ja sen molemmin puolin sitä kohti suuntautuva nuolenkärki; kaikki mustia.”.
Kuumailmapallo

Lentäminen

Kun poltin lämmittää pallon sisällä olevaa ilmaa se laajenee ja osa tulee alakautta pallosta pois. Pallo tulee näin kevyemmäksi kuin sitä ympäröivä ilma ja se pyrkii kohoamaan ylöspäin. Kun liekin annetaan sammua, pallossa oleva ilma alkaa jäähtyä. Tällöin pallon nousu ensin lakkaa ja se alkaa vähitellen laskea alaspäin. Pallon lentämisessä on haastavinta viive polton ja sen näkyvän vaikutuksen välillä. Esimerkiksi niin sanotun 77-pallon massa on lennettäessä yli kaksi tonnia eikä tuollainen massa muuta suuntaansa kovin nopeasti. Tämä täytyy muistaa niin laskuissa kuin nousuissakin. 
Kun pallon halutaan vajoavan nopeasti alas, tai ollaan tultu laskuun, avataan edellä mainittu pallon yläosassa oleva "huippuventtiili", jolloin kuuma ilma pääsee nopeasti virtaamaan ulos pallon sisältä.
Kuumailmapallolla lentäminen vaatii hyvää tuulten ja luonnon tuntemusta. Sitä voidaan ohjata ainoastaan vaihtamalla lentokorkeutta ja hakemalla siten haluttuun kulkusuuntaan menevä ilmavirtaus. Yleensä Suomessa noustessa ylöspäin tuuli kääntyy oikealle. Niin sanottu ohjauskulma on noin 30 asteen luokkaa, joskus jopa 180 astetta. Rannikon läheisyydessä voidaan hyödyntää myös niin sanottujen maa- ja merituulen vaikutusta.
Kuumailmapallolla lentäminen riippuu hyvin paljon sääoloista, minkä vuoksi valmiita lentosuunnitelmia joudutaan toisinaan lentoturvallisuussyiden takia muuttamaan tai perumaan.

Yleisölennot

Yleisöllä on mahdollisuus osallistua kuumailmapallolennoille. Vuodessa arviolta 4 000–5 000 ihmistä osallistuu alan yritysten järjestämille lennoille.
Tupolev Tu-28

Tupolev Tu-28 (NATO-raportointinimi: Fiddler) oli neuvostoliittolainen raskas kaksimoottorinen suihkuhävittäjäkone. Tu-28 suunniteltin torjumaan etenkin B-52-pommikoneita vastaan, lähinnä suurten asuttamattomien alueitten yläpuolella kuten Siperiassa. Konetyyppi oli suunnittelutoimiston laatimista ainut suihkuhävittäjä.
Tupolevin suunnittelutoimisto oli keskittynyt lähinnä raskaisiin sekä keskiraskaisiin strategisiin pommituskoneisiin, mikä helposti kuvastuu myös Tu-28:ssa. Myös Tu-128 on samaa konetta koskeva, ehkä Natoa harhauttamaan pyrkivä nimite.
Tu-28:n huippunopeus oli 1,5 Machia ja sen lakikorkeus vaihteli 15 000–20 000 metriä. Aseistamaton tyyppiversio ylsi korkeampiin saavutuksiin. Konetyyppi oli lajissaan kaikkein raskain lentopainoltaan sekä suurin mitoiltaan.
Tu-28 Fiddler poistettiin palveluksesta vuonna 1992.
Tikkakosken koulu

Tikkakosken koulu on Tikkakoskella Jyväskylässä sijaitseva peruskoulu, jossa opiskelevat peruskoulun vuosiluokat 6-9. Koulussa on tällä hetkellä noin 350 oppilasta, ja samassa rakennuksessa toimineella Tikkakosken lukiolla oli lakkauttamishetkellä noin 100 oppilasta. Lukio lakkautettiin 1. elokuuta 2015. Tikkakosken yhtenäiskoulun kuudesluokkalaiset siirtyivät lukion siipeen sen loputtua vuonna 2015.

Historia

Tikkakosken koulu perustettiin alun perin Suojärvellä. Se rakennettiin vuonna 1938, mutta Talvisodan takia koulu piti lakkauttaa heti seuraavana vuonna. 16. marraskuuta 1944 koulu sai luvan jatkaa toimintaansa nykyisen Jyväskylän, silloisen Jyväskylän maalaiskunnan alueella.

Rakennukset

Tikkakosken koulussa tunnit pidetään pääsääntöisesti kolmessa eri rakennuksessa; taideaineet ala-asteella omassa siivessään, liikunta pääsääntöisesti koulun vieressä sijaitsevassa liikuntahallissa ja muut aineet päärakennuksessa.
Halden SK

Halden Skiklubb (Halden SK) on vuonna 1891 perustettu norjalainen urheiluseura, joka on kotoisin Haldenista. Seuran lajeja ovat suunnistus, hiihto ja pyöräily.
Seuran naiset ovat voittaneet Tiomilan vuosina 2002, 2009 ja 2012 sekä miehet vuosina 1998–2000, 2002–2004, 2006, 2007 ja 2012. Jukolan viestin seura on voittanut vuosina 1993, 1997, 1998, 2000, 2003, 2010 ja 2011. Venlojen viestin seura on voittanut vuosina 1986, 1988, 1990, 2012 ja 2016.
Itä-Yhdysvaltain Grand Prix 1984

Aika-ajo

Paalupaikan valloitti Nelson Piquet. Hän ajoi uuden epävirallisen rataennätyksen keskinopeudella 143,4 km/h. Toisen lähtöruudun sai MM-sarjaa johtava Alain Prost. Seuraavat lähtöruudut valloittivat Nigel Mansell ja Michele Alboreto. Keijo Rosberg starttasi lähtöruudusta 21. Kovasta yrityksestä huolimatta hän ei parempaa lähtöpaikkaa saanut, sillä auto ei kulkenut kovempaa.

Kilpailu

Detroitin Grand Prix -kilpailu keskeytyi kolariin heti ensimmäisessä kaarteessa. Yhteenajo tapahtui kun toisesta rivistä startannut Mansell yritti pujahtaa eturivistä startanneiden Piquet'n ja Prostin välistä johtoon. Piquet'n auton etupää nousi ilmaan ja auto liukui oikealle työntäen Alboreton auton radan vieressä olleen talon seinään. Piquet'n autosta irronnut etupyörä sinkoutui päin Sennan auton nokkaa. Prost selvisi kolarista, mutta moni muu ei niin tehnyt. Surerin auto iskeytyi Alboreton auton sivuun. Kukaan ei loukkaantunut kolarissa ja 40 minuutin kuluttua lähtö uusittiin. Moni kuljettaja joutui turvautumaan vara-autoonsa.