Vasili Vereštšagin

Vasili Vasiljevitš Vereštšagin (ven. Васи́лий Васи́льевич Вереща́гин; 26. lokakuuta (J: 14. lokakuuta) 1842 Tšerepovets – 13. huhtikuuta (J: 31. maaliskuuta) 1904 Port Arthur) on yksi tunnetuimmista venäläisistä sotamaalareista ja yksi ensimmäisistä ulkomailla laajasti tunnustusta saaneista venäläisistä maalareista. Hänen töidensä realistinen luonne johti siihen, ettei niitä koskaan painettu tai asetettu näytteille.

Oppivuodet

Vereštšagin syntyi Tšerepovetsissa, Novgorodin kuvernementissa vuonna 1841 keskimmäisenä kolmesta veljeksestä. Hänen isänsä oli jalosukuinen maanomistaja. Hänet lähetettiin kahdeksan vuoden iässä Tsarskoje Seloon liittymään Aleksanterin kadettikuntaan, ja kolme vuotta myöhemmin hän liittyi Merikadettikuntaan Pietarissa, tehden ensimmäisen ulkomaanmatkansa 1858. Hän palveli fregatti Kamtšatkalla, joka seilasi Tanskassa, Ranskassa ja Egyptissä. Vereštšagin valmistui parhaimpana Pietarin merikadettikoulusta, mutta jätti palveluksen välittömästi alkaakseen opiskella piirtämistä. Hän voitti kaksi vuotta myöhemmin vuonna 1863 kultamitalin Keisarillisesta taideakatemiasta maalauksestaan Odysseus tappaa kosijat. Vuonna 1864 hän matkusti Pariisiin, jossa hän opiskeli Jean-Léon Gérômen johdolla, vaikka olikin eri mieltä tämän kanssa eri metodeista.

Matkat Keski-Aasiassa

Vuonna 1866 Pariisin salongissa hän asetti näytteille piirroksensa Dubohoorit laulavat psalmejaan. Seuraavana vuonna hänet kutsuttiin kenraali Konstantin Kaufmanin tutkimusmatkalle Turkestaniin. Hänelle myönnettiin aliluutnantin arvo. Hänen sankarillisuutensa vuoksi Samarkandin piirityksessä 2. – 8. kesäkuuta 1868 hänelle myönnettiin Pyhän Yrjön ristin neljännen luokan mitali. Hän oli uupumaton matkustaja palaten Pietariin vuoden 1868 loppupuolella, Pariisiin vuonna 1869 ja jälleen takaisin Pietariin saman vuoden loppupuolella, jonka jälkeen hän matkusti takaisin Turkestaniin vuoden 1869 loppupuolella Siperian kautta. Vuonna 1871 hän perusti ateljeen Müncheniin ja piti ainoan töidensä näyttelyn Lontoon Kristallipalatsissa vuonna 1873. Hän piti toisen näyttelynsä Pietarissa vuonna 1874, jossa hänen kaksi maalaustaan Sodan apoteoosi ja Unohdettu, jossa näytetään tovereiden hylkäämää kuolevaa sotilasta, hylättiin näyttelystä niiden osoitettua Venäjän asevoimat huonossa valossa. Vuonna 1874 hän lähti pitkälle kiertomatkalle Himalajaan, Intiaan ja Tiibetiin käyttäen kaksi vuotta matkusteluun. Hän palasi Pariisin loppuvuonna 1876.

Venäjän–Turkin sota

Venäjän–Turkin sodan alkaessa Vereštšagin lähti Pariisista ja palasi armeijan palvelukseen. Hän haavoittui vaarallisesti Tonavan ylityksen valmisteluissa ja oli Venäjän armeijan mukana Šipkan solan ylityksessä sekä Plevnan piirityksessä, jossa hänen veljensä sai surmansa. Sodan lopussa hän toimi kenraali Mihail Skobelevin sihteerinä San Stefanossa.
Sodan jälkeen hän asettui Müncheniin, jossa Vereštšagin teki sotakuviaan niin nopeasti, että häntä syytettiin avustajien käyttämisestä. Hänen teostensa sensaatiomaiset aiheet ja niiden opettavainen tarkoitus, rauhan edistäminen ja sodan kauhujen esittäminen, houkutteli paljon yleisöä, joka ei yleensä ollut kiinnostunut taiteesta hänen Pariisin näyttelyihinsä vuonna 1881 ja sitä seuranneissa kaupungeissa Lontoossa, Berliinissä, Dresdenissä, Wienissä ja muissa kaupungeissa.
Vereštšagin maalasi joitakin näkymiä Brittiläisen Intian siirtomaavallasta. Hänen eeppisen muotokuvansa Walesin prinssin valtiokulkue Jaipurissa vuonna 1876 sanotaan olevan maailman kolmanneksi suurin maalaus. Vuosina 1882–1883 matkusti jälleen Intiaan. Hän aiheutti paljon kiistaa kolmen kuvan sarjallaan, joissa kuvataan roomalaistyyppistä teloittamista (Ristiinnaulitseminen), sepoyn ampumista Intiassa ja nihilistin teloitusta Pietarissa. Hänen teoksensa Ampuminen brittiläisessä Intiassa kuvasi teloitusta, jossa uhri sidottiin kanuunan piippuun. Vereštšaginin parjaajat väittivät, että tällainen teloitus oli tapahtunut vain Sepoykapinan aikana vuonna 1857, mutta teos kuvasi nykyaikaisia sotilaita 1880-luvulta tarkoittaen, että käytäntö oli normaali. Johtuen teoksen valokuvamaisesta tyylistä se vaikutti olevan puolueeton kuva todellisesta tapahtumasta. Magazine of Art -lehdessä joulukuussa 1887 Vereštšagin puolustautui, melko välttelevästi tosin, että mikäli tapahtuisi toinen kapina, britit käyttäisivät metodia uudelleen.
Matka Syyriaan ja Palestiinaan vuonna 1884 sai hänet tekemään yhtä kiistanalaisia teoksia Uuden testamentin aiheista. Vereštšaginin teokset aiheuttivat polemiikin niiden esittäessä Kristuksen, joka oli aikaansa nähden ennennäkemättömän realistinen. Hänen kuvauksensa Jeesuksen piirteistä ajateltiin olevan äärimmäisen vulgaareja ja ylipainottavan Jeesuksen seemiläistä alkuperää. "1812" –sarja Napoleonin hyökkäyksestä Venäjälle, josta Vereštšagin kirjoitti myös kirjan, vaikuttaa saaneen inspiraationsa Leo Tolstoin Sota ja Rauha –romaanista, ja joka maalattiin vuonna 1893 Moskovassa, jonne taiteilija oli silloin asettunut.

Viimeiset vuodet

Vasili Vereštšagin oli Kaukoidässä amerikkalaisjoukkojen mukana Filippiineillä ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan aikaan ja venäläisjoukkojen mukana Mantšuriassa. Venäjän–Japanin sodan aikaan amiraali Stepan Makarov kutsui hänet mukaansa panssarilaiva Petropavlovskille. 13. huhtikuuta 1904 Petropavlovsk osui kahteen miinaan palatessaan Port Arthurista ja upposi vieden samalla mukanaan suurimman osan miehistöstä. Myös Vereštšagin ja amiraali Makarov hukkuivat. Vereštšaginin viimeinen työ, kuva sotaneuvostosta puheenjohtajanaan amiraali Makarov, löydettiin melkein vaurioitumattomana.