Koraani

Koraanin synty islamilaisen käsityksen mukaisesti

Koraanin synnystä kertoo 800-luvulta peräisin oleva perimätieto, joka perustuu lyhyisiin kertomuskatkelmiin eli haditheihin. Ne sisältävät tiedot profeetta Muhammedin elämästä ja hänen jälkeensä neljän oikeaan johdetun kalifin toiminnasta. Pyhään historiaan kuuluu osittain myös niin sanotun umaijadidynastian aika, kuten kertomus Karbalan taistelusta.  
Koska hadith -tarinat ovat osa uskontoa, niitä ei ole tarkoitettu kriittisen historiatieteen kohteeksi. Länsimaista tiedekäsitykstä noudattava Koraanin alkuperän tutkimus on jäänyt vähäiseksi. Tässä luvussa Koraanin synty esitellään siten kuin se kerrotaan islaminuskossa.

Ilmestyksien kirjaaminen

Ibn Hisham ei kerro elämäkerrassaan mitään Koraanin muistiin kirjoittamisesta ja mainitsee sanan "Koraani" vain kymmenkunta kertaa, vaikka esittääkin Koraanista useita lainauksia.  Muhammedin lukutaidottomuus vakiintui opinkappaleeksi. Vielä Ibn Hisham ei puhu siitä vaan kertoo, että Muhammed "luki" Koraania ääneen. 800-luvun islamilaisen käsityksen mukaan ainakin jotain kirjoitettiin heti muistiin. Sen perusteluina käytetään Koraanin sanoja (80: 13-16) sekä al-Tirmidhin (nro 1531) ja eräiden muiden haditheja.
Koraanin ulkoa opetteleminen oli vaikeaa, sillä ilmestykset  olivat tekstiksi muutettuina laajuudeltaan vajaa puolet Uudesta Testamentista. Niiden ulkoa oppimista vaikeutti myös se, että ilmoitukset eivät juuri sisältäneet muistia tukevia tyylikeinoja vaan olivat yleensä rakenteeltaan arvaamattomia. Al-Bukhari esittää hadithin, jonka mukaan enkeli Gabriel kävi Muhammedin kanssa ilmestykset läpi kerran vuodessa ja kahdesti kuolinvuoteella.  Hadithit  eivät kerro, että Gabriel olisi koskaan opettanut Muhammedia lukemaan ja kirjoittamaan.   
Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan Muhammedin ilmestyksien kokoaminen nousi esille vasta hänen kuolemansa jälkeen, sillä siihen asti asialla ei ollut merkitystä: muslimit saattoivat aina mennä kysymään suoraan Muhammedilta. Vasta hänen kuolemansa jälkeen alettiin kaivata käsikirjaa, johon vedota kysymysten ilmaantuessa.

Koraanin ensimmäinen kokoaminen

Koraani koottiin kirjaksi 800-luvun hadith-kirjallisuuden mukaan Yamaman taistelun jälkeen vuonna 633. Perimätiedon mukaan taistelussa kuoli monia Koraanin taitajia (Qurra), minkä takia hanke nähtiin tarpeelliseksi. Umar ehdotti ensimmäiselle kalifille, Abu Bakrille Koraanin kokoamista. Hän epäröi, mutta antoi tehtävä Muhammadin entiselle kirjurille Zaid ibn Thabitille, jonka myös kerrottiin epäröineen tehtävään ryhtymistä. Zaid kokosi ympäri Arabian niemimaata ilmestykset lehdiksi (suhuf) ja antoi ne Abu Bakrille. Lehdet annettiin Abu Bakrin kuoltua hänen seuraajalleen kalifi Umarille. Hänen kuoltuaan lehdet päätyivät Umarin tyttärelle ja Muhammadin leskelle Hafsalle.

Koraanin toinen kokoaminen

Al-Bukharin mukaan Hudhaifa ibn al-Yamanin muslimisotilaiden välillä syntyi vuonna 651 kiista Koraanin oikeasta sanamuodosta. Hudhaifa kertoi asiasta kalifi Uthmanille. Uthman asetti sen takia komitean kokoamaan Koraanin uudelleen. Komitean kokoamaa, quraišilaisten murteella kirjoitettua Koraania lähetettiin jokaiseen provinssiin yksi kappale ja kehotettiin polttamaan entiset. Zaid ibn Thabitin johtama komitea vaati kullekin säkeelle kaksi takaajaa, ennen kuin se hyväksyttiin aidoksi. Kuuluisin hylätty jae oli vain Umarin muistama kivitysjae.

Koraanin tekstien vakiintuminen

Uthmanin toimeenpaneman ja Zaid ibn Thabitin johtaman komitean kokoama Koraani tuli valmiiksi konsonanttitekstinä. Arabian kirjoitusjärjestelmä ei tuntenut vielä vokaaleja 600-luvulla eikä käyttänyt diakriittisiä pisteitä, jotka olisivat erottaneet samannäköiset konsonantit toisistaan. Tämä aiheutti sen, että ajoittain Koraanin kohdista tuli kiistaa, kun sama teksti luettiin eri tavoin. Vokaalien ja diakriittisten merkkien käyttö arabiankielessä alkoi vasta 700-luvulla. Kiistanalaisissa kohdissa käytettiin erilaisia lisätarkenteita, joilla osoitettiin eri koulukuntien painotukset. Uudistuksesta vastasivat lähteistä riippuen Abu al-Aswad al-Du’ali (k. 688) tai Irakin käskynhallitsija al-Hajjaj (k. 714). 
Lopullisesti tilanne vakiintui ibn Mujahidin vaikutuksesta vuonna 934. Tällöin virallistettiin seitsemän lukutapaa, joista kustakin oli kaksi muunnelmaa.

Koraanin luomattomuus ja pyhyys

Oppi Koraanin luomattomuudesta ja ikuisesta muuttumattomuudesta syntyi  800-luvulla. Sen taustalla oli islamilaisen papiston eli ulaman taistelu tulkintavallasta kalifeita vastaan. Ulama voitti kiistan, ja sen myötä islamiin vakiintui käsitys, että Jumala ei ole kirjoittanut Koraania, vaan se on yhtä alkuperäinen kuin Jumala itse. Ajatusta taivaallisella pöydällä lepäävästä ikuisesta kirjasta perustellaan Koraanin sanoilla ”Hänen luonaan on alkuperäinen Kirja” (13: 39) sekä ” Sen sanat ovat luonamme olevassa Alkukirjassa ylhäisiä ja viisaita” (43:43).
Tämän opin mukaisesti Koraania ei oikeastaan voi rinnastaa Raamattuun, vaan oikea vertailukohta on Kristus. Johanneksen evankeliumi lausuu: "Alussa oli Sana, ja Sana oli Jumalan tykönä, ja Sana oli Jumala" (Joh, 1:1). Siinä, missä kristinuskossa Sana tuli Kristuksessa lihaksi, se tuli islamissa pyhäksi kirjaksi. 
Koraani on teologisen asemansa takia islamille, jos mahdollista, vielä pyhempi kuin Raamattu kristityille. Se näkyy myös Koraanin kohtelussa. Suhtautuminen on äärimmäisen kunnioittavaa rituaalisista puhtausvaatimuksista alkaen. Oikeauskoinen muslimi pesee kätensä ennen Koraaniin tarttumista ja suutelee sen kantta seitsemän kertaa ennen kuin avaa kirjan. Koraania luetaan ääneen resitoiden ja kasvot kohti Mekkaa. Koraani on täydellinen kirja vailla yhtään kirjoitusvirhettä tai lainausta muista kirjoista.

Perinteinen länsimainen orientalismi

Länsimainen Koraanin tutkimus on pääasiassa perustunut samoihin lähtökohtiin kuin islaminusko, eli luottanut 800-luvun hadith -kirjallisuuden antamaa tietoon. Tutkijoiden skeptisyys on kuitenkin lisääntynyt viime aikoina. Esimerkiksi Jaakko Hämeen-Anttila muistuttaa islamilaisen lähdeaineiston yleisestä ongelmallisuudesta. Paitsi että tekstit alkavat vasta 800-luvulta, vanhimmat tekstit ovat lisäksi usein säilyneet vain huomattavasti myöhempinä kopioina. Niiden varaan rakentuva historiankäsitys on kuin "talo, joka seisoo ilman perustaa". Hämeen-Anttila kuitenkin katsoo, että skeptinen tutkimus ei ole pystynyt tarjoamaan tilalle parempaakaan kokonaiskuvaa islamin synnystä. Hän arvelee, että skeptinen tulkinta edellyttäisi, että 700-luvulla olisi tehty jättiläismäinen väärennys, jossa aiemmat tiedot historiasta olisi tuhottu. Skeptikot ovat vastanneet, ettei salaliittoa tarvitse olettaa, jos aiempi historiankirjoitus puuttui. Hämeen-Anttila kysyy myös, voidaanko edes Danten olemassaolo sitovasti todistaa.

Vanhimmat tekstit ja viittaukset Koraaniin

Koraanin vanhin tunnettu käsikirjoitus on kaksi pergamenttisivua käsittävä niin sanottu Birminghamin käsikirjoitus. Sen ikää tutkittiin vuonna 2015 radiohiilimenetelmällä. Tutkimus osoitti, että pergamenttipohja oli peräisin ajalta 569 - 645.  Käsikirjoitusta on pidetty todisteena siitä, että Koraani on peräisin Muhammedin elinajalta. Tarkkaan ottaen löytö kuitenkin sisältää vain katkelmia Koraanin kolmesta suurasta (18:17–31, 19:91–98 ja 20: 1–40). Niissä on varhaiskristillisiä tarinoita, kuten kertomus luolaan nukkuneista unikeoista. Koraanin osia sisältäviä 600-700 -luvuille ajoitettuja pergamentteja on löydetty muitakin, mutta ei kokonaista Koraania ennen 800-tai 900-lukua.  
Toinen tapa tutkia Koraanin ikää on etsiä sitä koskevia mainintoja varhaisesta kirjallisuudesta. Koraania ei mainita missään kirjallisessa lähteessä ennen 800- lukua. Esimerkiksi Fiqh Akbar I – käsikirjoitus, joka on varhaisin islamilaista lakia koskeva teksti 700-luvulta, ei tunne Koraania.  Vuonna 750 kuolleen Johannes Damaskolaisen tekemäksi oletettu De Haeresibus puhuu Koraanin irrallisista osista, mutta ei kirjasta kokonaisuutena:  
“Kuten on kerrottu, tämä Muhammed kirjoitti monia naurettavia teoksia, jotka hän jokaisen nimesi. On esimerkiksi Naisen kirja [= Naisten suura], sitten on kirja Jumalan kameli [=?]... edelleen Pöydän kirja [=Pöydän suura] ja edelleen Hiehon kirja [= Lehmän suura]. 
Tätä kuvausta on toisaalta epäilty myöhemmäksi lisäykseksi käsikirjoitukseen. Kun tekstejä kopioitiin, oli tavallista, että niihin samalla lisättiin uusia tietoja.   
Koraanin syntyvaiheista löytyy merkintöjä Bysantin keisarin Leo III:n (717–741) ja kalifi Umar II:n (717–720) kirjeenvaihdosta. Sen alkuperäinen kreikkalainen versio on kateissa, ja vanhimmat säilyneet käännökset, armenian ja latinankieliset, poikkeavat toisistaan ja ovat aikaisintaan 700-luvun lopulta. Säilynyt teksti ei mainitse Koraania oikealla nimellä eikä siteeraa sitä. Siinä kuitenkin esitetään kiinnostavia väitteitä Koraanin kokoamisesta: 
“Umar [=toinen kalifi], Abu Turab [=Ali] ja Salman Persialainen kokosivat sen [= sinun Pourkanisi] vaikka keskuudessanne onkin levitetty tietoa, että Jumala olisi lähettänyt sen taivaasta... Mitä kirjaanne tulee, olette jo antaneet näytteitä sellaisista väärennöksistä, ja muiden ohella tunnetaan muuan Hajjaj, nimittämänne Persian kuvernööri, joka lähetti miehiä kokoamaan muinaisen kirjanne, jonka hän korvasi toisilla, itse kirjoittamillaan ja mieleisillään, jotka hän levitti kaikkialle valtakunnassanne... Tästä hävityksestä kuitenkin pelastui osa Abu Turabin teoksista, koska Hajjaj ei kyennyt hävittämään kaikkea".  
Arvellaan, että raakuudestaan tunnettu kuvernööri al-Hajjaj ibn Yusuf todella teki jotain muinaisten pyhien tekstien parissa aivan 700-luvun alussa, mutta tuloksena ei voinut olla täydellinen Koraani, koska sellaista ei mainita missään. Tekstissä  Koraanin kirjoittajaksi annetaan "Abu Turab", joka oli Muhammedin ottopojan Alin lempinimi. Eräiden muiden tällaisten lähteiden perusteella on esitetty teoria, että alkuperäisen arabiprofeetan nimi olisi ollut Ali siinä vaiheessa, kun sana muhammad (=ylistetty) oli vielä varattu tarkoittamaan vain Jeesusta. Ali olisi tällöin sopivasti arabisoinut uskontoa ja ollut läheisemmäksi koettu palvonnan kohde kuin etäinen muhammad eli Jeesus. Myöhemmin Aliin kohdistuva kultti olisi jäänyt sivuun, kun päähenkilöksi nousi profeetta Muhammed. Alin kultista olisi kuitenkin jäänyt muistot shiialaisuuteen. 
Kokonaisen Koraanin olemassaolo on varmaa vasta 800-luvulla, sillä vuonna 834 kuollut Ibn Hisham laati vanhimman säilyneen Muhammedin elämäkerran (Sirat rasul Allah), joka viittaa Koraanin eri jakeisiin aivan oikein.  Orientalisti John Wansbrough on arvellut, että Koraani olisi koottu ja kanonisoitu vasta 700- ja 800-lukujen vaihteessa. Hän perustelee väitettä myös tekstin lingvistisellä analyysilla.

Koraanin syyrialais-kristillinen tausta?

Vuonna 1970 Günter Lüling julkaisi väitöskirjan, jossa perusteli näkemystä, että jopa kolmasosa Koraanin suurista olisi alunperin kristillisiä hymnejä. Saksalainen orientalisti K-H Ohlig on esittänyt teorian, että pääosa Koraanista olisi jonkin Lähi-idässä vaikuttaneen monoteistisen kristillisen liikkeen liturgisia tekstejä, jotka olisivat peräisin jopa eri vuosisadoilta. Koraanin matemaattisen tyylianalyysin perusteella ranskalainen tutkija J-J. Walter on ehdottanut, että kirjoittajia olisi voinut olla 30–100.  
On arveltu, että islamin varsinainen lähtökohta saattaisi olla arabikristillisessä ja arameankielisessä lahkossa, joka ensimmäisillä sataluvuilla vaikutti Syyriassa ja Mesopotamiassa ja sai vaikutteita etenkin samarialaisuudesta. Osa tästä väestöstä pakkosiirrettiin 200-luvulla Khorasaniin ja sen pääkaupunkiin Merviin Iranin koilliosassa. Sieltä Koraani-liike olisi poliittisten kumousten myötä (al-Malik, al-Mansur, al-Mamun) palannut kalifaatin ydinalueille ja saanut valtionuskonnon aseman, mikä takasi sen laajan leviämisen. Profeetta Muhammedin hahmo olisi yhdistetty tähän Koraani-liikkeeseen ja sen teksteihin vasta 700-luvun jälkipuoliskolta  alkaen.  Monet seikat tukevat tämäntapaista teoriaa, muun muassa Koraanin kieli, kirjaimisto ja sisältö sekä islamiin sisältyvät zarathustralaiset, parsilaiset ja buddhalaiset vaikutteet, jotka viittaavat Keski-Aasiaan. 
Hieman paradoksaalisesti teoria tarkoittaisi myös sitä, että suurin osa Koraanista olisi kokonaan jonkun muun uskonnon kuin islamin piirissä syntynyttä tekstiä. Koraanissa onkin paljon ei-islamilaista teologiaa, kuten kunnioittavaa puhetta Toorasta tai lupauksia syntien anteeksi antamisesta, mikä ei oppina kuulu islaminuskoon, jossa pahat teot sen sijaan mitätöidään hyvillä teoilla.

Koraanin alkuperäinen kieli

Alphonse Mingana (k. 1937) ja Christoph Luxenberg ovat osoittaneet, että Koraani on osittain kirjoitettu syyro-arameaksi (Jeesuksen äidinkielellä) eikä arabiaksi. Minganan mukaan jopa sana Koraani on arameaa ja tarkoittaa syyrialais-kristillisessä kirkossa käytettyä "lukemistoa". Uusi lukutapa  muuttaa tekstien sisältöä monissa avainkohdissa.   Esimerkiksi Luxenbergin tekemästä analyysista voi ottaa Voiman suuran (97), joka Hämeen-Anttilan suomentama kuuluu seuraavasti:  
”Olemme lähettäneet tämän Voiman yönä. Mistäpä tietäisit, mikä Voiman yö on! Voiman yö on parempi kuin tuhat kuukautta. Silloin enkelit ja Henki laskeutuvat taivaasta kaikissa asioissa Herran luvalla. Silloin vallitsee rauha aina aamunkoihin asti.”  
Islamilaisen Koraanin selityksen (tafsir) mukaan suura kertoo, että juuri tuona yönä ensimmäinen ilmestys lähetettiin profeetta Muhammedille. Tämähän ei käy ilmi vielä itse teksistä. Muslimit viettävät Voiman yötä vuosittain paastokuukauden aikana, ja silloin suoritetut rukoukset ovat tehokkaampia kuin vastaavat teot tuhantena kuukautena, joihin ei sisälly Voiman yötä. Valitettavasti ei olla täysin varmoja siitä, mikä Ramadan-kuukauden öistä on varsinainen Voiman yö.
Brittiläinen orientalisti Richard Bell näki Voiman suurassa kuvauksen jouluyöstä. Luxenbergin tekstianalyysi tukee väitettä. Luxenbergin mukaan arabian sana al-qadr tarkoittaa myös kohtaloa ja sanan sisältyvä konsonanttiyhdistelmä q-d-r tarkoittaa syyro-arameassa syntymää tai ”onnentähteä”, jonka merkeissä ihminen on syntynyt sekä myös joulua. Myöhäisantiikissa astrologia oli suosittua. Se näkyy myös Jeesuksen syntymää koskevissa kertomuksissa, joissa joulutähti johdatti itämaan tietäjiä. Koska islamissa ei tunneta yöjumalanpalvelusta, Luxenberg näkee aamunkoittoon ulottuvassa valvomisessa viittauksen Syyrian kirkon joulunviettoon. Analyysin lopputuloksena Luxenberg kääntää suuran seuraavasti: 
”Olemme antaneet hänen (=Jeesuksen) laskeutua alas jouluyönä. Mistäpä tietäisit, mikä on jouluyö? Jouluyö on rikkaampi armosta kuin tuhat yöjumalanpalvelusta. Enkelit, henkien seuraamina, tuovat silloin Herransa luvalla alas kaikenlaisia hymnejä. Silloin vallitsee rauha aamunkoittoon asti.”
Koraanin scripta defectaa luetaan Luxenbergin metodilla niin, että myöhemmin lisätyt diakriittiset merkit poistetaan ja tulkinnassa otetaan huomioon myös mahdolliset arameankieliset vaihtoehdot. Voiman suura muuttuu tällöin jouluyötä ja Jeesuksen syntymää ylistäväksi hymniksi. Vastaavalla tavalla monista Koraanin kohdista löytyy uusia tulkintoja. Luxenbergin tunnetuin esimerkki koskee Paratiisin neitsyitä, joita hän pitää käännösvirheenä; kyse olisi todellisuudessa viinirypäleistä.   
Muita esimerkkejä mahdollisista kristillisen taustan omaavista Koraanin suurista ovat al-Fil eli Norsun suura (105) ja al-Masad eli Niiniköyden suura (111).   
Ohligin mukaan olettamus siitä, että Koraanin alkuperäinen kieli on arabia, oli luonteeltaan poliittinen päätös siinä vaiheessa kun Koraani kanonisoitiin. Scripta defectaa ei tuossa vaiheessa osattu kunnolla lukea ja tulkinta arabian hyväksi palveli arabinationalismia tilanteessa, jossa arabit olivat valtaa pitävä, mutta pieni kansallinen vähemmistö.  Myös itse Koraanin teksti sisältää vakuuttelua, että kyseessä on nimenomaan arabiankielinen teos. Tämä herättää vaikutelman siitä, että kielen alkuperä on herättänyt Koraania koottaessa keskustelua.

Suullinen perinne

Islamissa korostetaan, että Koraani liikkui aluksi pääosin vain suullisena perinteenä. Tämä oppi on voinut syntyä siitä, että Koraanin tekstien lukutapa oli pitkään epäselvä ennen kuin diakriittiset merkit ja muut tarkenteet lisättiin siihen. Islaminuskon mukaan Koraani on täydellinen kirja, joka välittää muuttumattomana ja sellaisenaan Muhammedin saamat ilmestykset. Myös jotkut länsimaiset tutkijat, kuten Jaakko Hämeen-Anttila, ovat lähellä tätä käsitystä.

Koraanin kirjalliset versiot

Koraanin historialliset käsikirjoitukset osoittavat erilaisia poikkeamia Koraanin versioiden välillä. Lopullista yksimielisyyttä ei ole vieläkään saavutettu, mutta sitä lähimpänä on vuonna 1923 julkaistu Kairon kuninkaallinen laitos. Nykyisin valtaosa painoksista on sen kopioita.  Vaihtelua esiintyy silti edelleen. Ortografisesti Kairon editiosta poikkeavia tekstejä on julkaistu mm. Saudi-Arabiassa.

Jakeiden kumoaminen

Abrogaation periaate eli oppi Koraanin jakeiden kumoamisesta (نسخ, naskh) syntyi siitä havainnosta, että eräät Koraanin kohdat olivat keskenään ristiriidassa. Siitä on esimerkkinä Koraanin suhtautuminen viiniin. Sekä kristinuskossa että juutalaisuudessa viinillä on tärkeä uskonnollinen merkitys. Näin oli aluksi myös islamissa, kuten käy ilmi useista Koraanin kohdista (16:67, 47:15, 83:25). Lehmän suurassa (2:219) viini lopulta kielletään. 
Abrogaation periaate nojautuu Koraanin sanoihin: ”Jos me pyyhimme pois jonkin jakeen tai annamme sen unohtua, annamme tilalle samanlaisen tai paremman”  (Koraani 2:106). Abrogaatiossa sääntönä on,että myöhemmät ilmoitukset kumoavat aikaisemmat, jos niiden välillä on ristiriitaa. Koska suura 2 on myöhäinen, viinikielto on Koraanin viimeinen sana. Väkivaltaisia kehotuksia sisältävä suura 9 on viimeinen tai toiseksi viimeinen, joten se kumoaa Koraanin rauhallisemmat säkeet.
Islamilaisen käsityksen mukaan Koraanin ristiriidat johtuvat siitä, että jotkut sen opit oli tarkoitettu ohjenuoriksi vain islamin syntyvaiheessa, mutta ei myöhemmin. Toisen selityksen mukaan ristiriidat osoittavat Koraani-tekstien edustaman uskonnon historiallisia kehitysvaiheita.

Puuttuvat osat

Haditheissa on mainintoja siitä, että Koraaniin periaatteessa kuuluvia tekstejä olisi jäänyt pois. Tunnettu tapaus on kivitysjae, jonka muisti ainoastaan kalifi Umar, mutta Koraanin kokoamiskomitean edellyttämiä muita todistajia ei löytynyt. Jakeen mukaan täysi-ikäinen aviorikoksen tekijä voitiin kivittää. Erään teorian mukaan kivittämisjakeen katoamista koskeva hadith olisi syntynyt siitä, että kuoliaaksi kivittäminen oli arabien harjoittama rangaistus. Ibn Hishamin mukaan myös Muhammed määräsi huorintekijät kivitettäviksi moskeijan portilla. Kivittäminen kuului myös juutalaiseen perinteeseen, mutta ei kristilliseen. Raamatussa Jeesus esiintyy huorintekijöiden kivittämistä vastaan (Joh 8:7).  Koraanista kivitystuomio puuttui mahdollisesti siksi, että Koraanin useimmat suurat oli ehkä kirjoitettu kristinuskon vaikutuspiirissä tai jopa sen hengessä.

Koraanista jäi pois muitakin vain yhden muslimin muistamia yksittäisiä jakeita. Sunan Ibn Majan hadith kertoo eräästä toisesta puutteesta:
”Aishan kerrotaan sanoneen: kivittämistä ja aikuisen rintaruokintaa koskevista jakeista tuli kymmenen kertaa ilmoitus, ja niitä koskeva paperi oli tyynyni alla. Kun Jumalan lähettiläs kuoli, olimme kaikki mietteissämme hänen kuolemastaan, ja kesy lammas söi paperin.” 
Aikuisten rintaruokinnassa kyse oli siitä, että nainen voi toimia miehen työtoverina ainoastaan, jos he ovat sukulaisia. Sukulaisuussuhde voidaan kuitenkin luoda siten, että nainen imettää miestä. Tämä "aikuisten rintaruokinta" vahvistettiin keinoksi ei-sukulaisten työtoveruuteen useissa luotettavissa haditheissa ja etenkin kokoelmassa Sunan  an-Nasa'i.  Siitä tuli näin osa islamia, vaikka tieto puuttuu Koraanista.
Šiialaisten suhtautuminen Koraaniin on ollut kaksijakoista. Yhtäältä ulospäin on puolustettu Koraanin yhtenäisyyttä ja aitoutta. Toisaalta taas Koraanin teksti ei anna tukea šiialaisten imaami-opille eikä profeetan vävyn, Ali ibn Abi Talibin asemalle Muhammadin seuraajana (tosin tukea ei anneta muillekaan). Tästä syystä kalifi Uthmanin kokoamaa Koraania on epäilty ja syytetty tahallisesta vilpistä. Syytökset eivät silti ole johtaneet toimiin Koraanin suhteen, vaan šiialaiset lukevat samaa kirjaa kuin sunnalaisetkin. Sitä vastoin islamilaisessa laissa šiioilla on oma kouluntansa, joka poikkeaa monissa asioissa sunnalaisuudesta.

Vieraat osat

Islamilaisessa perimätiedossa on myös kertomuksia ihmisten vaikuttamisesta Koraanin tekstiin. Erään kertomuksen mukaan Muhammad saneli kirjurilleen suuraa kirjoitettavaksi ja piti tauon sanelussa. Kirjuri Abdullah kiirehti ehdottamaan jakeen 23:14 loppuosaksi: "Siunattu olkoon Jumala, paras Luoja". Muhammad hyväksyi sanat todeten ilmestyksen kuuluneen juuri niin. Tarina jatkaa myös, että kirjuri kääntyi pois islaminuskosta.
Kuuluisin kohta on suuran 53 (Tähden suura) ”Saatanalliset säkeet”. Suuran jakeiden 19–20 jälkeen Saatana houkutteli Muhammedin vahingossa sanomaan: ”Ne ovat ylhäisiä numidialaisia kurkia, joiden esirukoukset kuullaan.” Muhammed olisi siis hyväksynyt Mekassa palvotut kolme jumalatarta (Allat, al-Uzza, Manat). Ibn Hisham kertoo, että asia sai suurta huomiota, Muhammed sai moitteet Gabrielilta ja tilanne korjaantui nopeasti. Koraanista löytyy myös tähän tilanteeseen sopiva ajatelma:

»Aina ennenkin, kun olemme lähettäneet lähettilään tai profeetan, on Saatana saanut pujotetuksi omia toiveitaan hänen toiveidensa lomaan, mutta Jumala pyyhkii pois sen, mitä Saatana on saanut niihin sekoitetuksi, ja sitten Hän vahvistaa omat merkkinsä. Jumala on Tietävä, Viisas.» 
(Koraani 22:52, suomennos Hämeen-Anttila, 1995)

Rakenne ja muodot

Koraani jakautuu 114 suuraan eli lukuun. Suurat vastaavasti jakautuvat jakeisiin (aya). Koraanin suurat on järjestetty summittaiseen pituusjärjestykseen eli samalla tavoin kuin Paavalin kirjeet Uudessa Testamentissa. Lyhyttä ensimmäistä suuraa, Avauksen suura, seuraa Koraanin pisin suura, Lehmän suura, jossa on kaikkiaan 286 jaetta. Viimeinen, Ihmisten suura käsittää vain 6 jaetta. Nykyisin lännessä yleisin Koraanin jakeiden numerointi pohjautuu saksalaisen Gustav Flügelin vuonna 1834 Leipzigissä toimittamaan laitokseen.
Koraani ei juuri sisällä pitkiä kertomuksia. Teksti koostuu lyhyistä katkelmista, jotka antavat  jonkin opetuksen ja päättyvät Jumalan suuruudeen kuvaukseen, kuten orientalisti Richard Bell osoitti. Usein aiheena on viimeinen tuomio ja siitä varoittaminen. Esimerkki tällaisesta katkelmasta voisi olla seuraava (31:34):

»"Totisesti, Jumala tietää tuomion hetken, Hän lähettää sateen maan päälle ja Hän tietää, mitkä ihmiskohtalot äitien kohtuihin kätketyt ovat. Yksikään sielu ei aavista, mitä hänen on huomenna koettava, eikä sitä, missä maassa hän on kuoleva. Totisesti, Jumala on tietävä, tarkkanäköinen."» 
Ikäjärjestys kulkee pääosin taaksepäin siten, että Koraanin lopussa olevat lyhyemmät suurat ovat vanhimpia ja alussa olevat pidemmät suurat nuorimpia. Koraanissa on yleensä jossain merkintä siitä, onko suura Mekan (610–622) vai Medinan (622–632) kaudelta. Jako perustuu Gustav Weilin ja Theodor Nöldeken tekemään vertailevaan tutkimukseen.
Suurat on kirjoitettu riimiproosalla, joka ei ole runoutta mutta jota rytmittävät jakeen loppuun osuvat riimit eli loppusoinnut. Suurat ovat saarnaavia ja mahtipontisia, joten ne sopivat niin itsekseen luettaviksi kuin julkisissa rukouksissa ääneen kuulutettaviksi.
Koraanin suurille on annettu nimet myöhään, ja niissä esiintyy vaihtelua. Nimet tulevat joko suuran tärkeimmän sisällön tai (useammin) tekstissä olevan sanan perusteella.

Sisältö

Koraanin suurat käsittelevät usein keskenään samoja asioita. Toistuvana teemana kirjassa on, että oikein uskovat pääsevät kuoltuaan paratiisiin ja epäuskoiset joutuvat helvettiin. Koraanissa myös annetaan paikoin yksityiskohtaisia kuvauksia helvetissä odottavista kärsimyksistä. Koraanin suurista löytyy toistuvien teemojen lisäksi historiallista materiaalia, joka on osittain yhteneväistä Raamatun kertomusten kanssa.
Kaiken alku noudattelee Raamatusta tuttua kaavaa, jossa maailma luotiin kuudessa päivässä. Jumala loi Aadamin ja hänen vaimonsa Eevan savesta ja yhdestä sielusta. Kaikkeus rakentuu helvetistä ja seitsemästä taivaasta.
Koraanin mukaan olevaiset olennot voidaan jakaa viiteen ryhmään: Jumala, enkelit, džinnit, ihmiset sekä muu luomakunta. Jumala on selkeästi monoteistinen ja hänellä on 99 nimeä. Enkelit ovat Jumalan sanansaattajia. Paholainen vastaavasti viettelee ihmisiä pahaan.
Koraanissa on useita erityismääräyksiä, jotka koskevat vain yhtä ainoaa henkilöä, Jumalan profeettaa. Niiden aiheena ovat hänen erityiset oikeutensa puolisonvalintaan sekä käyttäytymisohjeet hänen vieraanaan (esim. 33: 50-53).

Juutalaisuus ja kristinusko

Koraanin tekstien syntyaikoina Lähi-idässä sekä juutalaisuuden että kristinuskon eri lahkot olivat levinneet laajalle. Molempia ryhmiä oli  Egyptissä, Palestiinassa, Syyriassa, Arabian niemimaalla Jemeniä myöten, Irakissa ja Iranissa Afganistanin rajoille asti. Erään teorian mukaan islam aloitti kehityksensä itäisenä kristillisenä lahkona. Silloin olisi luonnollista, että se sisältää paljon aineksia kristinuskosta ja juutalaisuudesta. Monissa kohdissa Koraani ilmoittaakin vain vahvistavansa sen, mitä on aikaisemmin Toorassa ja evankeliumissa on ilmoitettu (esim. Koraani 5:62; 10:37; 42:13).  Koraanin useissa jakeissa  suhde juutalaisuuteen ja kristinuskoon on tämän takia myönteinen.

»Niitä uskovista sekä juutalaisista, kristityistä ja saabilaisista, jotka uskovat Jumalaan ja viimeiseen päivään ja tekevät hyviä töitä, odottaa palkka heidän Herransa luona. Ei heidän tarvitse pelätä, eivätkä he joudu suremaan.» 
(Koraani 2:62, suomennos Hämeen-Anttila, 1995)
Toisaalta Koraanissa on kohtia, joissa jo erkaannutaan molemmista aikaisemmista uskonnoista ja rakennetaan uuden uskonnon identiteettiä palaamalla niiden ohi Aabrahamiin  - keino, jota myös apostoli Paavali oli käyttänyt puolustaessaan kristinuskoa. 

»He sanovat: ”Kääntykää juutalaisiksi!” – tai ”kristityiksi” – ”niin saatte johdatuksen!” Sano: Me olemme hanifeja Abrahamin uskossa; hän ei ollut monijumalainen.» 
(Koraani 2:135, suomennos Hämeen-Anttila, 1995)
Jaakko Hämeen-Anttilan esittämän teorian mukaan Koraanin vaihteleva suhtautuminen muihin uskontoihin johtui Muhammedin henkilöhistoriasta. Aluksi Muhammed oli luottanut juutalaisten ja kristittyjen kääntymiseen, jolloin tuon ajan ilmestykset olivat myönteisiä näille uskonnolle. Muhammadin pettymykseksi juutalaisväestö ei hyväksynyt uutta uskontoa, joten tuloksena oli välirikko ja ilmestysten sävyn muuttuminen.  Hämeen-Anttilan teoria edellyttää luottamusta muslimien keskiaikaisen hadith-perinteeseen.  
Muslimit selittävät Koraanin yhtäläisyydet juutalaisuuteen ja kristinuskoon sillä, että nämä ovat islamin rappeutumismuotoja. Ne olisivat alun perin edustaneet puhdasta islamia, mutta vääristyneet historian saatossa.

Pakanauskonnot

Koraanissa on vahvasti samanlaisia pakanallisia aineksia kuin juutalaisuudessa ja kristinuskossa. Islam säästi erinäisiä rituaaleja sekä teki pakanallisesta Kaaban temppelistä pyhiinvaelluspaikan. Koraanin mukaan Kaaban pyhäkön ympärikiertäminen (tawaf) ja pyhiinvaellus (hadž) ovat uskonnollista perua, ja juontavat ajalta, jolloin Abraham perusti pyhäkön yhdessä Ismaelin kanssa.
Koraani hyväksyy raamatullisten profeettojen lisäksi joitakin Arabian niemimaalla vaikuttaneita profeettoja. Perimätieto ei kerro näistä henkilöistä mitään luotettavaa tietoa ennen islamin aikaa.

Koraanin laki

Koraanin eräät myöhäiset suurat sisältävät lainsäädännöllisiä ohjeita. Ne muodostavat kuitenkin vain pienen osan islamilaisesta laista eli šariasta. Varsinaiset islamilaiset lakikokoelmat koottiin vasta 800-luvulla. 
Koraanissa mainitaan islaminuskon "viidestä pilarista" neljä, eli rukous, paasto, almuvero ja pyhiinvaellus. Ne jäävät kuitenkin vain mainintojen tasolle ja esimerkiksi pyhiinvaelluksen kohdetta ei kerrota. Koraanissa annetaan perinnönjakoa, avioliittoa ja avioeroa koskevia määräyksiä. Kaupankäynnistä on vain yleisiä ohjeita ja hallinnollisia asioita ei käsitellä ollenkaan. Koraanin rikoslaki on niukka, vaikka esimerkiksi varkaudesta ja haureudesta määrätään rangaistukset.
Islamin laki šaria ja sen tulkinta fiqh perustuvat Koraaniin, perimätietoon eli haditheihin ja näistä johdettuihin yleisiin periaatteisiin.

Koraanin tutkimus

Koraania koskevaa tutkimusta tehdään sekä islamin omassa piirissä että länsimaissa, missä tieteellinen Koraanin tutkimus alkoi 1800-luvun alkupuolella.

Islamilainen tutkimus

Islamin piirissä Koraania tutkitaan islamin pyhänä kirjana. Koraania pidetään profeetta Muhammedin 600-luvulla saamien ilmestysten kirjauksina. Tutkimus jakautuu islamin opillisiin alueisiin, joita ovat tafsir (Koraanin tulkinta), kalam (teologia) ja fiqh (lain tulkinta).

Suurien ajoitus

Länsimainen tieteellinen Koraanin tutkimus alkoi 1800-luvulla ja keskittyi ensin ajoituksen ongelmaan. Tunnetuin Koraanin suurien keskinäinen järjestäminen perustuu Gustav Weilin 1840-luvulla aloittamaan kielitieteelliseen vertailuun. Sitä täydensi Theodor Nöldeke vuonna 1860 julkaistussa kirjassa ”Geschichte des Qorans”. Weilin ja Nöldeken mukaan suurat jakautuvat väljästi viiteen ajallisesti peräkkäiseen ryhmään. Kolme varhaisinta ovat ”Mekan kaudelta” ja neljäs ”Medinan kaudelta”. 
Karl-Heinz Ohlig on ehdottanut suurien jakamista kolmeen, osittain päällekkäiseen ryhmään. Vanhin ryhmä edustaisi syyrialais-arabialaista kristillisyyttä. Siinä tärkeimpänä hahmona on nimetön profeetta, joka on Mooses tai Jeesus. Seuraavassa ryhmässä tekstit ovat edelleen kristillisiä, mutta keskushahmona on nimetön arabiprofeetta. Viimeisessä vaiheessa tämä profeetta välittää jo aivan uusia, Raamatun sanasta poikkeavia ilmestyksiä. Samalla Koraani nähdään lopullisena totuutena eikä enää "vahvistuksena" aikaisemmille kirjoituksille. Vasta tässä vaiheessa kyse olisi uudesta uskonnosta, islamista.

Koraanin alkuperä

Nykyajan historiallis-kriittinen eli revisionistinen tutkimussuuntaus käyttää lähteinään historiallisia ja arkeologisia lähteitä pyrkiessään selvittämään Koraanin alkuperää. Tutkijoiden mukaan Koraanin yleisesti hyväksyttyä mutta vasta satoja vuosia jälkikäteen kirjoitettuihin islamilaisiin lähteisiin perustuvaa historiaa ei voida osoittaa todeksi islamin omilla varhaisilla lähteillä, ulkopuolisilla dokumenteilla tai arkeologisilla tai numismaattisilla todisteilla. Tämän koulukunnan erään teorian mukaan Koraania ei laadittu vielä 600-luvun alkupuolella, vaan se koottiin yhtenäiseksi teokseksi vasta aikaisintaan 700-luvun puolivälissä vanhoista arabisoiduista juutalais-kristillisistä tekstinpätkistä, ja siinä käytetyn kielen perusteella mahdollisesti Syyriassa.  Teos olisi koottu, koska  kristinuskosta erkaantuneelle ja nopeasti laajoilla alueilla valta-asemaan nousseelle uudelle uskonnolle tarvittiin arabialainen perustaja sekä oma pyhä kirjansa kristinuskon ja juutalaisuuden tapaan.  
Jotkut historiallis-kriittiset tutkijat ovat katsoneet, että huomattava osa Koraanin suurista on alun perin syyrialaisen kirkon liturgisia  hymnejä (mm. Günter Lüling ja Christoph Luxenberg). Esimerkki tällaisesta sisällöstä voisi olla edellä tarkasteltu Voiman suura (97). Muita esimerkkejä voisivat tarjota Norsun suura (105) sekä Niiniköyden suura (111). Niiden tutkiminen on antanut vaihtoehtoisia selityksiä tekstien syntymiselle.

Kriittisen koulukunnan ongelmia

Historiallis-kriittinen näkökulma ei ole noussut vallitsevaksi paradigmaksi, vaikka sen suosio on kasvanut 2000-luvulla. Tutkimussuunnan ongelma on, että Koraanin ja Muhammadin historiallisuuden kyseenalaistavat tutkijat ja tietokirjailijat päätyvät usein kirjoittamaan salanimillä (esim. Christoph Luxenberg, ibn Warraq, Peter Townsend, Norbert G. Pressburg, Ilmari Hiidenlehto) tai vaihtoehtoisesti elämään väkivallan ja kuoleman uhan alla. Esimerkiksi saksalainen orientalisti Sven Kalisch kirjoittaa salaisessa osoitteessa poliisivartiossa. Saksalainen orientalisti Günter Lüling ei saanut enää töitä arabian kielen laitoksilta ja eli loppuelämänsä työttömyyskorvauksilla. Palestiinassa opiskelijat heittivät professori Suliman Bashearin ulos oman luentosalinsa ikkunasta. Tämä tapahtui sen jälkeen, kun hän oli väittänyt, ettei islam syntynyt Muhammedin saamista ilmoituksista, vaan kehittyi juutalaisuudesta ja kristinuskosta.

Koraanin tulkinta

Eksegetiikka on tiede, joka selittää ja tutkii pyhiä kirjoituksia. Koraanin osalta käytetään myös arabialaista sanaa tafsir (arab. تفسير‎, tafsīr). Sen tehtäviin kuului kertoa, mitä Koraanin tekstit tarkoittivat. 800-luvulla syntyi tarve yhdistää selkeästi pyhän kirjan sisältö Muhammedin elämäkertaan. Tällöin alettiin julkaista hadith -kertomuksia, joissa selitettiin, mitä kukin kohta Koraanissa merkitsi ja mihin vaiheeseen Muhammedin elämässä se liittyi. Vaikka Koraania pidetäänkin arvovaltaisempana tekstinä kuin haditheja, tilanne oikeastaan kääntyi ympäri sen takia, että vasta hadithit kertoivat, mitä Koraanin kukin jae tarkoitti. 
Islam kieltää tavallista muslimia itse tulkitsemasta Koraania. Saadakseen tietää, mitä Koraani jostain asiasta sanoo, muslimin on kysyttävä sitä islamilaiselta uskonoppineelta, kuten imaamilta, joka osaa tulkita Pyhää kirjaa islamilaisen perinteen mukaisesti. Al-Tirmidhi esittää hadithin, jonka mukaan ibn Abbas oli kuullut Jumalan lähettilään sanovan: " Se, joka selittää Koraania omin päin, on ansainnut tulisen istuimen."  Toisaalta on selvää, että etenkään uskoton eli kafir ei voi kertoa, mikä on oikea islamilainen tulkinta Koraanista.
Tafsir-kirjallisuuden merkkipylväs on Tabarin 800-luvun lopulla ja 900-luvun alussa kirjoitettu Tafsir al-Tabari, joka sisälsi 37 000 hadithia.  Se käy tarkasti läpi koko Koraanin ja antaa kielitieteelliset ja Muhammedin elämään liittyvät selitykset jokaiselle suuralle. Esimerkiksi lyhyestä Avauksen suurasta, jonka muslimit lukevat aina rukoillessaan, al-Tabari tarjoaa satasivuisen selityksen.  Al-Tabarin suosikkilähde tafsir -selityksissä on Muhammedin serkku Ibn Abbas. Orientalisti Berg on al-Tabarin todistajaketjuja analysoimalla kuitenkin osoittanut, että ketjut eivät voi olla aitoja.
800-luvun loppu ja 900-luvun alku olivat vilkasta tafsir-kirjallisuuden aikaa. Se päättyi, kun siirryttiin "järjen porttien sulkemiseen". Hämeen-Anttilan mukaan Koraanin tulkitseminen saavutti aallonpohjan 1600–1800-luvuilla, jolloin oppineet keskittyivät selittämään selitysteoksia. Uusi nousu alkoi, kun Koraania ruvettiin kääntämään ja selittämään myös tavallisille muslimeille.
Koraanin islamilainen tulkinta edustaa esoteerista perinnettä, jossa Koraania tulkitaan uskonnollisten oppien pohjalta ja mahdollisesti myös mystiikan lävitse. Koraanista voidaan etsiä myös käytännöllisiä ohjeita yhteiskunnallisiin ongelmiin.  Islamilaisissa maissa suosiota on saavuttanut ajatus Koraanista teoksena, josta löytyvät jo etukäteen monet myöhemmät luonnontieteelliset keksinnöt. 
Länsimainen Koraanin eksegetiikka on eksoteerista eli liikkuu islamin ulkopuolella. Sen avulla on muun muassa pyritty löytämään tieteellisiä selityksiä eri suurille, kuten Voiman suura (97), Norsun suura (97), Uskottomien suura (109) tai Niiniköyden suura (111).

Koraanin kääntäminen eri kielille

Islamilaisen selityksen mukaan Koraania ei voi kääntää muille kielille. Asiaa on selitetty monin tavoin. On väitetty, että Koraanin kaltaista täydellistä tekstiä on mahdoton kääntää millekään muulle kielelle: ”Tekstiä on käännetty monille kielille, mutta käännökset eivät ole verrattavissa arabiankieliseen alkuperäistekstiin.”  Syytä on haettu arabian kielen poikkeuksellisesta rikkaudesta: ”on yleisesti tunnustettu, että arabia on yksi rikkaimpia kieliä, ja että sitä on erittäin vaikea kääntää.”  Hämeen-Anttilan mukaan "Koraanin tyyli on niin hienoa, että sen tekstin iskevyyttä on vaikea pitää yllä käännöksessä".  Muuan selitys on, että - toisin kuin muissa kielissä - ”arabian sanoilla on useampi kuin yksi merkitys, ja ne voidaan tulkita eri tavoin asiayhteytensä mukaan, mikä tekee tiiviistä ja usein mystisestä tekstistä lähes mahdotonta toistaa toisella kielellä.”
Tärkein syy käännösvaikeuksille on luultavasti se, että Koraanin scripta defecta on usein mahdotonta lukea, koska teksti on alun perin kirjoitettu puutteellisella kirjaimistolla ja mahdollisesti sen jälkeen tulkittu väärällä kielellä eli pelkästään arabiaksi. Haastattelussa orientalisti ja Sanaan käsikirjoituksen tutkija Gerd-R. Puin on arvioinut, että viidesosa Koraanista on käsittämätöntä tekstiä millä kielellä tahansa. Juuri tämän takia Koraanille myös kehittyi useita hyväksyttyjä lukutapoja, joissa tekstin merkitys vaihteli. Esimerkin Koraanin käännösvaikeuksista tarjoaa suura Al-Dukhan.

Ensimmäiset käännökset

Ensimmäisen käännöksen eurooppalaiselle kielelle teki munkki Robert of Ketton latinaksi nimellä Lex Mahumet pseudoprophete (”Väärän profeetta Mahometin laki). Käännös valmistui vuonna 1143. Kuningas Kaarle I:n pappi Alexander Ross julkaisi ensimmäisen käännöksen englanniksi vuonna 1649.

Suomennokset

Vanhin suomenkielinen käännös on suomalaisen tataarin Zinetullah Ahsen Bören kustantama Koraanin englanninkielistä teoksesta tehty laitos vuodelta 1942. Suomennos on merkitty Ahsen Bören nimiin, mutta Mikko Suikkasen pro gradun mukaan Ahsen Böre pyysi Georg Pimenoffia avuksi käännöstyöhön. Tämän jälkeen käännökset ovat tapahtuneet suoraan arabian kielestä. Vuonna 1957 suomennoksen tekivät Jussi Aro, Armas Salonen ja Knut Tallqvist. Tuorein käännös on vuodelta 1995, jonka teki Jaakko Hämeen-Anttila.

Arvostelua

Le Parisien  julkaisi huhtikuussa 2018 yli 250 ranskalaisen vaikuttajan allekirjoittaman manifestin Manifeste «contre le nouvel antisémitisme», jossa vaadittiin  poistettavaksi Koraanista juutalaisten, kristittyjen ja islamista pois kääntyneiden rankaisuun ja tappamiseen kehottavat kohdat.
Manifestin oli laatinut Charlie Hebdon perustaja ja entinen johtaja Philippe Val ja allekirjoittajien joukossa oli mm. entinen presidentti Nicolas Sarkozy.