Muhammedin historiallisuus

Muhammedin historiallisuus koskee kysymystä siitä, missä määrin historialliset lähteet sisältävät luotettavaa tietoa islamin profeetta Muhammedista. Nämä lähteet koostuvat kolmesta ryhmästä: a) 600-luvun lopun muutamista piirtokirjoituksista ja kolikkolöydöistä, joissa esiintyy sana "muhammad", b) 700-luvun muutamasta merkinnästä kristillisissä lähteissä sekä c) 800-luvulta lähtien kirjoitetusta mitoiltaan massiivisesta Muhammed-kirjallisuudesta.   
Kysymys Muhammedin historiallisuudesta  on hieman eri asia kuin kysymys siitä, onko Muhammedia koskaan ollut olemassa. Karl Popperin falsifikaatioteorian mukaan olemassaoloa koskevat kysymykset eivät ole mielekkäitä, koska niitä ei voi kumota: olemattomuutta ei voi havaita ja siten todentaa väitettä olemattomuudesta.    
Islam lähtee siitä, että Muhammed oli historiallinen henkilö, joka syntyi suunnilleen vuonna 570 Mekassa Arabian niemimaalla ja kuoli vuonna 632 Medinassa Arabian niemimaalla. Islaminuskon mukaan hän teki kolme merkittävää tekoa: hänen kauttaan laskeutui alas islamin pyhä kirja Koraani, joka oli Jumalan sanaa ja yhtä luomaton kuin Jumala itse. Toiseksi Muhammed oli synniltä suojattu ja  välitti esimerkillään ihmiskunnalle Jumalan ikuisen lain, šarian, joka 800-luvulla kirjattiin muistiin. Kolmanneksi Muhammed perusti uskovien yhteisön, umman, ja aloitti valloitussodat, jotka johtivat lopulta Lähi-idän islamilaisen jättivaltion syntyyn.
Kaikista kolmesta saavutuksesta kerrotaan 800- ja 900-luvuilla kootuissa hadith -kokoelmissa. Kysymys Muhammedin historiallisuudesta koskee näin ollen sitä, missä määrin, jos ollenkaan, tämänniminen profeetta oli osallinen 1) Koraanin, 2) šarian ja 3) Lähi-idän kalifaatin syntyyn. Jos Muhammedin historiallisuus kiistetään, joudutaan kysymään kuka sitten kirjoitti Koraanin, ja missä ja milloin tämä tapahtui, miten Muhammedista kertova tarinaperinne olisi voinut syntyä, ja millä tavoin Lähi-idän kalifaatti syntyi, jos sen taustalla ei ollut Medinasta liikkeelle lähtenyt islamilainen valloitus.

Historiallis-kriittinen islamintutkimus

Historiallis-kriittinen islamintutkimus lähtee siitä, että Koraania ja islamin syntyä tulisi tutkia samoilla tieteellisillä menetelmillä kuin esimerkiksi Raamatun syntyä. Islamilainen asiaa koskeva tutkimus oli keskittynyt haditheihin liitettyjen todistajaketjujen eli isnad-ketjujen luotettavuuden arviointiin.  
Kun Mooseksen historiallisuutta koskeva pohdinta alkoi Euroopassa 1600-luvulla ja Jeesusta koskeva 1700-luvulla, Muhammediin liittyvä historiakriittinen tutkimus käynnistyi vasta 1800-luvulla.

Gustav Weil

Sen aloitti Gustav Weil, joka vuonna 1843 julkaisi kirjan Mohammed der Prophet, sein Leben und seine Lehre. Weil päätyi tulokseen, että kaikki islamilainen suullinen perimätieto oli epäluotettavaa. Hän kirjoitti: 

»”Luottamus suulliseen traditioon aikana, jolloin sitä välitettiin ainoastaan muistin varassa… avasi laajan kentän tehtailulle ja vääristelylle. Kun jotain uskonnollista tai poliittista järjestelmää piti puolustaa, ei mikään ollut helpompaa kuin vedota Profeettaa koskevaan suulliseen perimätietoon”.»

Ignaz Goldziher

Samaa käsitystä kannatti myös Ignaz Goldziher, joka kirjoillaan Muhammedanische Studien (1889–1890) osoitti, miten 800- ja 900-luvuilla haditheja tehtailtiin poliittisiin tarkoituksiin. Muhammedista oli tullut esikuva, jonka tekemisten avulla oikeutettiin omia tavoitteita. Goldziher piti mahdollisena, että Muhammed oli historiallinen henkilö, vaikka todisteita siitä ei ollut.

Leone Caetani

Italialainen Leone  Caetani päätyi kirjassaan Annali dell’ Islam (1905–1907) arvioimaan, että Muhammedia koskeva perimätieto on lähes kokonaan arvotonta ja esimerkiksi Abu Bakrin ja Uthmanin toimittama Koraanin alkuperäinen versio olisi pelkkä myytti. Hän kuitenkin luotti siihen, että autenttinen ydin Muhammedin elämäkerrasta olisi löydettävissä riittävän tarkan tutkimuksen avulla.

Alphonse Mingana

Syyrialaistaustainen Mingana laski 1900-luvun alussa, että kaikista Koraanissa olevista ei-arabialaisista sanoista 70 % oli syyroarameaa. Sen vaikutus näkyy Koraanin tärkeimmissä sanoissa, kuten erisnimissä ja uskonnollisissa käsitteissä sekä myös lauserakenteissa.. Hän katsoi, että Koraania ei ollut kirjoitettu "puhtaalla" arabialla, kuten itse monta kertaa vakuuttaa, vaan syyrian ja arabian sekakielellä. 
Jopa sana Koraani oli Minganan mukaan syyroarameaa. Vanhimmissa Koraanin käsikirjoituksissa esiintyy kolmikirjaiminen sana QRN. Perinteisesti on tulkittu, että se tarkoittaa arabian sanaa Qurān, joka merkitsee ääneen luettua. Adolphe Minganan mukaan vokaalit on valittu väärin. Kun konsonanttien väliin lisätään toisenlaiset vokaalit, saadaan syyrialainen sana Qiryan, joka tarkoittaa lektionaaria eli kristillistä liturgista lukemistoa. Syyrian kirkoissa sillä tarkoitettiin kaikkia Raamattua koskevia tekstejä, joita jumalanpalveluksissa luettiin. Sellaiseksi myös Koraani oli alun perin tehty.

L. I. Klimovitsh

Vuonna 1930 venäläinen orientalisti L. I. Klimovitsh vei Muhammed-skeptisyyden lopulliseen johtopäätökseen väittämällä, että Muhammed ja niin sanotut ”neljä oikeaan johdettua kalifia” olivat ainoastaan taruhenkilöitä, koska heitä koskevat lähteet olivat niin myöhäisiä, ettei niillä ollut tieteellistä arvoa.

Joseph Schacht

Brittiläis-saksalainen islamin tutkija Joseph Schacht (k. 1969) arvioi, että myös kaikkein luotettavimpina pidettyjen hadith-kokoelmien kertomukset olivat lähtöisin paljon Muhammedia myöhemmältä ajalta. Hänen mukaansa yksikään hadith ei varmuudella ollut peräisin 600-luvun alusta saakka. Hadith -kertomusten aitoutta todistamaan luodut isnadit eli todistajaketjut eivät auttaneet asiaa, koska niiden käyttö alkoi vasta 700-luvun puolivälissä ja siten liian myöhään.

Patricia Crone

Tunnettu islamin tutkija Patricia Crone esitti kolme seikkaa, jotka osoittivat tarinoiden epäluotettavuuden.  Ensinnäkin Muhammedia koskeville tarinoille löytyy useita variantteja. Toiseksi tarinat ovat ristiriitaisia. Esimerkiksi Ibn Ishaqiin pohjautuvassa perinteessä kerrotaan, että Muhammedin tullessa Medinaan siellä vallitsi valtatyhjiö ja keskinäinen riitely. Muualla kerrotaan, että Muhammed syrjäytti yksimielisesti valitun kuninkaan, Ibn Ubayyn, joka oli kruunausta vailla valmis astumaan virkaan. Cronen mukaan tarinat palvelivat eri tarkoituksia. Välillä haluttiin korostaa Muhammedia Medinan pelastajana, toisella kertaa Muhammedin kohtaamia vaikeuksia. 
Crone havaitsi myös, että myöhäisemmät lähteet sisälsivät aina enemmän yksityiskohtia kuin varhaisemmat. Tarina siis parani vanhetessaan. Esimerkiksi Ibn Ishaqiin (k. 767) nojautuva lähde kertoo eräästä retkestä näin:

»”Sillä välin Jumalan lähettiläs oli lähettänyt Saad b. Abi Waggasin sotaretkelle kahdeksan miehen kanssa Muharijunin heimosta. He menivät Hijazin Kharrariin saakka, ja palasivat taistelematta vihollisen kanssa.” » 
Kaksi sukupolvea myöhemmin al-Waqidi (k. 822) kertoo Sotaretkien historiassa samasta matkasta. Nyt tiedetään sotaretken tarkka päivämäärä, kohteen sijainti ja retken tarkoitus, joka oli juutalaisen Quraiza-heimon karavaanin ryöstö. Lisäksi tiedetään, että miehet kulkivat jalan, mutta liikkuivat vain yöllä, että matka kesti viisi päivää, että karavaani oli jo mennyt; että miesten määrä olikin 20 tai 21, ja että kaikki tämä tieto oli suullisen ketjun kautta peräisin retken johtajalta itseltään. Crone toteaa, että jos tiedon lisääntyminen oli näin suurta kahden sukupolven kuluessa, voi vain kuvitella, kuinka mittavaa sen oli täytynyt olla niiden viiden sukupolven aikana, jotka erottivat Muhammedia ja Ibn Ishaqia.
Kirjassaan "The Meccan Trade" Patricia Crone osoitti, että  historialliset lähteet eivät tunne Mekkaa, sen pyhäkköä eikä quraish-heimoa ennen 700-luvun puoliväliä. Mekka ei liioin esiinny Arabian niemimaan esi-islamilaisten pyhiinvaelluskohteiden joukossa, vaikka lähteet luettelevat 16 muuta kohdetta.  Nämä tulokset viittasivat siihen, että Muhammed ja Mekka yhdistettiin toisiinsa aikaisintaan 700-luvun puolivälin jälkeen.

Günter Lüling

Vuonna 1970 Günter Lüling julkaisi väitöskirjan, jossa perusteli näkemystä, että jopa kolmasosa Koraanin suurista olisi alunperin kristillisiä hymnejä. Lüling piti Muhammedia historiallisena henkilönä ja tulkitsi asian niin, että Mekassa oli esiintynyt vahva kristillinen vaikutus. Myöhempi historiakriittinen tutkimus on löytänyt tukea Lülingin teorialle. Taustaltaan mahdollisesti kristillisiä suuria, jotka islamilainen Koraanin tulkinta eli tafsir -kirjallisuus on tulkinnut toisin, ovat esimerkiksi Voiman suura (97), Norsun suura (105) ja Niiniköyden suura (111).

John Wansbrough ja brittiläinen koulukunta

Brittiläinen John Wansbrough (1928–2002) päätyi koraanin kielitieteellisen analyysin perusteella arvioon, että islam oli kehittynyt vähitellen, useiden vuosisatojen kuluessa, itäisestä juutalais-kristillisyydestä, joka omaksui vaikutteita paimentolaisuskonnoista. Islamin tulkinnat sen omasta historiasta olivat myöhäisiä sepitelmiä, joiden tarkoitus oli korostaa islamin alkuperäisyyttä ja eheyttä. Muhammed oli myyttinen taruhenkilö, joka tarjosi arabialaisen vastineen Raamatun profeetoille. Wansbrough arvioi, että Koraani kanonisoitiin vasta 800-luvun taitteessa, koska siihen ei vielä 700-luvulla missään lähteessä viitattu.
Wansbroughin oppilaat ja heidän oppilaansa ovat nykyisen historiallis-kriittisen koulukunnan brittiläisiä edustajia. Heihin kuuluvat muun muassa Andrew Rippin, Norman Calder, G. R. Hawting, Patricia Crone, Michael Cook, Martin Hinds, Robert G. Hoyland. Brittiläinen suuntaus ei ole oppi-isänsä Wansbroughn tavoin hylännyt oletusta Muhammedin historiallisuudesta, mutta suhtautuu skeptisesti islamilaisen perimätiedon moniin puoliin.

Saarbrückenin koulukunta ja Inārah -projekti

Historiallis-kriittinen islamin tutkimus alkoi 1800-luvulla Saksassa, jonne sen painopiste palasi 2000-luvulla keskuksenaan Saarlandin yliopisto Saarbrückenissä. Tunnettuja Koraanin tutkijoita on mm. Gerd-Rüdiger Puin, joka arvioi, että noin viideosa Koraanista on käsittämätöntä tekstiä millä tahansa kielellä.   
Yliopiston liepeillä toimiva Inarah-projekti on julkaissut useita kokoomateoksia sekä englanniksi että saksaksi.  Ryhmään kuuluvia tutkijoita ovat mm. Karl-Heinz Ohlig, Volker Popp, Sven Kalisch, R.M.Kerr, Christoph Luxenberg ja Markus Groß. Projekti edustaa historiallis-kriittisen tutkimuksen radikaaleinta siipeä ja on luonut kuvaa islamin synnystä ilman profeetta Muhammedin myötävaikutusta.

Christoph Luxenberg

Christoph Luxenberg on perustellut käsitystä, että Muhammedin hahmo syntyi vasta 700-luvulla personifikaation seurauksena, kun piirtokirjoituksissa ja rahoissa esiintynyt Jeesuksen kunnianimi "ylistetty" (arabiaksi muhammad) alettiin virheellisesti ymmärtää henkilönnimeksi.  Samalla umaijadikalifien omaksuma Jeesuksen kunnianimi "Jumalan palvelija" (abd Allah) olisi muuttunut Muhammedin isännimeksi muotoon "Muhammad ibn Abd Allah" eli "Muhammed Abdullahin poika".

Yehuda Nevo

Israelilainen arkeologi Yehuda Nevo torjuu Muhammedin historiallisuuden. Hän perustelee väitettä historiallisten aikalaislähteiden puutteella. Nevo on perustellut arkeologian avulla näkemystä, että Lähi-idän arabivalloitus ei ollut ulkopuolelta tullut invaasio, vaan kyseessä oli alueella jo asuneiden arabiheimojen valtaannousu sekä taistelut etupäässä toisiaan vastaan.