Persian kieli

Vokaalit

Persian vokaalifoneemit ovat /ɒː/, /æ/, /e/, /iː/, /o/ ja /uː/. Näistä vokaaleja /æ e o/ kutsutaan perinteisesti ”lyhyiksi” vokaaleiksi, ja vastaavasti vokaaleja /ɒː iː uː/ ”pitkiksi”. Lyhyet vokaalit ääntyvät lyhyinä ainoastaan ei-sananloppuisissa avotavuissa. Painottomissa umpitavuissa lyhyet vokaalit sekä /i/ ääntyvät puolipitkinä. Avotavuissa lyhyet vokaalit saattavat assimiloitua seuraavaan vokaaliin, esimerkiksi دویست /deˈviːst/ [diˈviːst], شلوغ /ʃoˈluːɢ/ [ʃuˈluːɢ].
Sananloppuinen /o/ on harvinainen lukuunottamatta pronominia تو /to/ ’sinä’ sekä lainasanoja.

Persian kielioppi

Persian kielioppi on varsin säännöllinen, eikä siinä esiinny kieliopillista sukua. Sanajärjestys on SOV, ja adverbit tulevat ennen objektia. Tästä syystä kysymyssanatkin tulevat vasta objektin jälkeen, esimerkiksi kysyttäessä "kuinka voitte?": haal-e-šomaa tšetour äst? (puhekielessä sana äst 'on' lyhentyy tässä tapauksessa yleensä muotoon e: haal-e-šomaa tšetour e?) tarkoittaa sananmukaisesti "terveytenne/vointinne millä tavoin on?"
Persiassa ei ole sijamuotoja. Akkusatiivisijan merkkinä käytetään partikkelia raa, joka tulee objektia ilmaisevan sanan jäljessä. Tarkkaan ottaen sillä merkitään vain spesifisen kohteen akkusatiivi. Spesifisyys ei ole aivan sama asia kuin englannissa, ruotsissa, saksassa ja monissa muissa indoeurooppalaisissa kielissä esiintyvä määräisyys, koska spesifisyys liittyy pikemminkin siihen, kohdistuuko toiminta tiettyyn kohteeseen. Jos haluamme sanoa persiaksi "hän sulki oven", joudumme käyttämään partikkelia raa siinäkin tapauksessa, että ovea ei olisi ennalta mainittu (vaikka esimerkiksi englannissa käytettäisiinkin muotoa he closed a door), koska oven sulkeminen konkreettisesti kädellä tarttumalla määrittää kohteeksi spesifisen, tietyn oven eikä mitä tahansa ovea. Jos taas haluamme sanoa "hän etsi asunnon itselleen", raa-partikkeli ei ole välttämätön, koska tässä tapauksessa hänelle riitti minkä tahansa asunnon löytäminen.
Ilmauksessa haal-e-šomaa "teidän terveytenne, vointinne" on persialle tyypillinen ezafe eli sidevokaali. Tämä sekä toimii genetiivin korvikkeena (maašiin-e-Häsaan 'Hasanin auto') että sitoo adjektiiviattribuutin pääsanaansa (märd-e-piir 'vanha mies'; piir 'vanha', märd 'mies'). Ezafea ei arabialaisissa aakkosissa ilmaista mitenkään, vaikka se on hyvin keskeinen persian kieliopin piirre.
Persiassa on jonkin verran epäsäännöllisiä verbejä, mutta ainoat teemamuodot, jotka verbin muodostamiseen tarvitaan, ovat preesens- ja preteritivartalo. Preesensvartalo saadaan yleensä poistamalla verbin infinitiivin lopussa oleva -tän tai -dän, preteritivartalo taas jättämällä pois ainoastaan -än. Esimerkiksi kärdän 'tehdä' on epäsäännöllinen verbi, jonka preesensvartalo on kon, ei kär, kuten olisi säännöllisen verbin laita. Yksinkertaiset menneen ajan muodot muodostetaan liittämällä preteritivartaloon persoonapäätteet, esimerkiksi kärdäm 'tein', kun taas preesensvartaloon tulee lisätä myös etuliite mii-, siis miikonäm 'teen'.
Substantiivien monikko muodostetaan lisäämällä pääte -haa tai -aan (vokaalien jäljessä -jaan). Oletus on, että -haa, -aan kuuluu yksinomaan ihmistä tarkoittaville sanoille, eikä sielläkään ole ehdottoman välttämätön, paitsi huolitellussa kielessä. (Molemmat päätteet ovat käytössä esimerkiksi puhuttelun "hyvät naiset ja herrat" persiankielisessä muodossa xaanumhaa va aağaajaan; xaanum 'rouva, neiti', aağaa 'herra').
Arabialaiset substantiivit saavat kirjakielessä yleensä arabialaisen monikkomuodon. Erityisesti niin sanottu murrettu arabialaisperäinen monikko – mänzel 'talo', mänaazel 'talot' – aiheuttaa vaikeuksia jopa syntyperäiselle persian puhujalle. Puhekielessä sivistynytkin persialainen sanoisi luultavasti mieluummin mänzelhaa. Tämä ei kuitenkaan koske kaikkia murrettuja monikkomuotoja: monet ovat lainautuneet puhekieleen ja saaneet siinä eri merkityksen. Tällöin niitä ei kuitenkaan välttämättä enää edes mielletä monikkomuodoiksi.

Klassikot

Persiankielinen kirjallisuusperinne on ikivanha, mutta arabialaisilla kirjaimilla kirjoitetun nykypersian ensimmäisenä klassikkona pidetään 900–1000-luvuilla eläneen kansallisrunoilija Ferdousin vielä vanhempien lähteiden pohjalta laatimaa eeppistä runoelmaa Šāhnāma ("Kuningaskirja"). Kirja yhdistää muinaisen Persian kuninkaiden todellisen historian suureen määrään folkloreaineistoa ja tarustoa. Keskeinen, tarinat yhteen sitova hahmo on tarunomainen soturi ja sankari Rostam.
Suomennoksenakin tunnettu Farīd-al-dīn ʿAṭṭārin (noin 1140–1230) Mantiq at-tair -runoelma on persiankielinen, mutta sen nimi on arabiaa ja tarkoittaa ”Lintujen matka”. Attar hyödynsi muinaispersialaisen mytologian Sīmorğ-lintua kirjoittaessaan allegorisen tarinan Jumalan etsinnästä: siinä joukko lintuja lähtee etsimään Sīmorğia (tässä pyhyyden ja jumaluuden vertauskuvana) ja kohtaa matkalla monia vastoinkäymisiä ja seikkailuja, ja useat linnut menehtyvät koettelemuksissa. Lopulta jäljellä on vain kolmekymmentä lintua – persiaksi sī morğ –, jotka huomaavat olevansa itse, yhdessä, Sīmorğ.
Toinen tärkeä klassikkorunoilija on 1200-luvulla elänyt Muhammed Šemseddin Hāfiz (arabialaisperäinen nimi tarkoittaa 'suojelijaa' sekä 'Koraanin suojelijaa' eli sitä, joka on opetellut Koraanin ulkoa). Hāfiz kirjoitti ghazaleja eli runoja, joissa jokainen säepari päättyy samoihin sanoihin. Hāfizin runoissa esiintyy paljon sellaista aistillista ainesta, jota puhdasoppinen islamilainen näkökanta pitää rivona ja siveettömänä. Niillä on kuitenkin merkitystä myös islamin mystisen suuntauksen, suufilaisuuden, kannalta.
Lännessä tunnetuin persialainen klassikkorunoilija on Omar Khaijam, joka eli 1000–1100-luvulla. Iranilaiset itse muistavat hänet paremmin tähtitieteilijänä kuin runoilijana. Omarin nimiin on pantu joukoittain nelisäkeisiä mietelmiä (rubayat), joita englantilainen runoilija Edward Fitzgerald käänsi ja julkaisi vuodesta 1859 alkaen. Sittemmin on kyseenalaistettu sekä Fitzgeraldin kyvykkyys kääntäjänä että Omarin tekijyys. Fitzgeraldin käännöstä pidetään nykyään pikemminkin itsenäisenä, Omarin teemoja toistavana ja Omarin mietelmien innoittamana runoteoksena kuin varsinaisena käännöksenä. Toisaalta ei voida olla varmoja siitä, kirjoittiko Omar ensimmäistäkään niistä mietelmistä, jotka hänen väitetään laatineen. Näyttää pikemminkin siltä, että tuntemattomien kirjoittajien runoilemat tai kansanperinteeseen kuuluvat nelisäkeet on laskettu Omarin kirjoittamiksi, jos niiden sisältö ja sanoma ovat vastanneet yleistä käsitystä Omarin luonteesta ja tyypillisistä teemoista.