Berliinin metro

Asemat ja palvelut

Berliinin metron 170 aseman joukkoon mahtuu useita erikoisuuksia.
Hermannplatzin metroasema muistuttaa katedraalia. Se on seitsemän metriä korkea, 132 metriä pitkä ja 22 metriä leveä. Asema rakennettiin Nord-Süd-Bahnin yhteydessä. Karstadtin tavaratalo avautui samaan aikaan aseman kanssa ja maksoi suuren summan rahaa aseman koristeluun ja sai vastineeksi suoran yhteyden asemalta tavarataloon. Metron ensimmäiset liukuportaat tulivat tälle asemalle. Nykyisin Hermannplatz on U7:n ja U8:n risteysasema.
Alexanderplatzin metroasema on myös huomionarvoinen. Se on peräti kolmen linjan (U2, U5 ja U8) risteysasema. Ainoa asema, jolla on useampia linjoja on Nollendorfplatz (U1–U4). Alexanderplatzin ensimmäinen osa rakennettiin 1913 U2-linjan yhteydessä. 1920-luvulla aukio rakennettiin täysin uudestaan uusien D- (nykyinen U8) ja E-linjojen (nykyinen U5) asemien vuoksi. Hillityn siniharmaan aseman suunnitteli Alfred Grenander. Rakennuksen yhteydessä luotiin Berliinin ensimmäinen maanalainen ostosalue.
Wittenbergplatzin metroasema rakennettiin 1902 Paul Wittigin suunnittelemana yksinkertaisena kahden laiturin asemana. Vuonna 1912 Alfred Grenander suunnitteli aseman uudelleen, koska kaksi uutta linjaa (Dahlemiin ja Kurfürstendammille) lisättiin. Asemalle rakennettiin viisi laituria ja valmius kuudenteen. Uudistamisen yhteydessä rakennettiin uusi sisäänkäynti, joka sopi Wittenbergplatzin ja KaDeWen tyyliin. Nykyisin U1, U2 ja U3 risteävät asemalla.
Gleisdreieckin metroaseman nimi (”kolmioraide”) muistuttaa aseman alkuperäisestä rakenteesta. Kolmio rakennettiin vuonna 1902. Muutoksia ryhdyttiin suunnittelemaan lähes heti, koska kolmio ei vastannut käyttötarkoitustaan. 26. syyskuuta 1908 sattunut onnettomuus, jossa kuoli 18 ja loukkaantui 21 ihmistä, sekä vuonna 1912 sattunut samantapainen onnettomuus olivat viimeinen pisara. Samassa tasossa ollut raidekolmio muutettiin kahdessa eri tasossa olevien asemien kokonaisuudeksi, joka valmistui vuonna 1926. Liikennöinti muuttui jälleen Berliinin muurin vuoksi. Vuodesta 1972 alempaa laituria ei käytetty, koska U2:n liikennöinti sinne ei ollut tarpeellista U1:n hoitaessa saman asian. Alempi laituritaso otettiin jälleen käyttöön vuonna 1983, kun M-Bahnin testirata rakennettiin Gleisdreieckistä Kemperplatzille. Linja purettiin muurin kaatumisen jälkeen, koska se esti U2:n itäisten ja läntisten osien yhdistämisen. Vuodesta 1993 eteenpäin linjat U1 ja U2 ovat ristenneet asemalla.

Viestintäverkot

GSM-verkko kattaa koko metrojärjestelmän. Kolmella Saksan neljästä suurimmasta operaattorista on järjestelmässä oma verkko. Muiden operaattoreiden asiakkaat saavat kuuluvuuden verkkovierailun avulla.
Useissa Berliinin metron junissa on näyttöjä, jotka tarjoavat matkustajille liikennetiedotteita, säätiedotuksia, uutisia ja mainoksia.

Kaupat ja muut palvelut

Useimmilla suurilla risteysasemilla on suuret ostosalueet pankkeineen, supermarketteineen ja pikaruokapaikkoineen. Asemien kaupat (sekä bensa-asemien ja lentokenttien liikkeet) saavat poikkeusluvalla olla auki iltakahdeksaa myöhempään sekä sunnuntaisin ja pyhäpäivinä.

Lipputyypit ja hinnat

BVG tarjoaa lippuja kahdessa hintaluokassa: aikuinen ja alennettu. 6–13-vuotiaat lapset kuuluvat alennettuun hintaluokkaan. Alle kuusivuotiaat matkustavat ilmaiseksi. Esimerkiksi kertalippu vyöhykkeille A+B maksaa täysihintaisena 2,80 euroa ja alennettuna 1,70 euroa. Lyhyen matkan (Kurzstrecke) lippu maksaa 1,70 euroa, ja sillä saa matkustaa kolmen aseman verran. Kuukausikortti vyöhykkeille A+B maksaa 81 euroa (2019); koko lippujärjestelmän alueen kattava kuukausikortti taas maksaa 201,50 euroa. Opiskelijat voivat ostaa oppilaitostensa kautta alennushintaisia kausilippuja lukukauden ajaksi.
BVG:n lipuilla on tietty käyttöaika ja ne pitää leimata ennen käyttöä. Leimasta näkyy lipun ensimmäinen käyttöaika. Lippuja ei tarkasteta junaan mentäessä. Berliinissä on siviiliasuisia matkalipuntarkastajia, jotka sattumanvaraisesti nousevat junaan ja tarkastavat matkaliput. Liputtomia matkustajia sakotetaan.

Vyöhykkeet

Berliini on osa Verkehrsverbund Berlin-Brandenburgia (VBB) (vertaa HSL), jonka ansiosta lippujärjestelmä Brandenburgin kanssa on samanlainen. Berliini on jaettu kolmeen vyöhykkeeseen: A, B ja C. A-vyöhyke kattaa keskeisen Berliinin ja rajoittuu S-Bahnin ympyrälinjaan. B-vyöhyke kattaa lopun Berliinin. C-vyöhyke kattaa kaupungin ulkopuolella olevia alueita ja on jaettu kahdeksaan osaan ympäröivien kuntien kesken.
Lippuja saa tietyille tai kaikille vyöhykkeille. Suurin osa Berliinissä asuvista matkustajista ostaa AB-vyöhykkeen lipun. Kauempaa tulevat tarvitsevat ABC-lipun.

Lyhytaikaiset liput

Kertalippuja (Einzeltickets) myydään tietyille alueille (AB, BC ja ABC). Kertalippu on voimassa kaksi tuntia. Päivälippu (Tageskarte) on voimassa leimauksesta kello kolmeen aamuyöllä.

Pitkäaikaiset liput

Pitkäaikaiset paperiliput ovat saatavilla viikoksi (7-Tage-Karte) tai kuukaudeksi (Monatskarten).  Pitkäaikaisissa paperilipuissa on huonona puolena se, että ne hajoavat helposti esimerkiksi kastuttuaan. BVG tarjoaa myös muovista MetroCardia vuosilippuna ja lisäominaisuuksilla.

Turistiliput

BVG tarjoaa Berliinissä vieraileville WelcomeCardia. Tämä on voimassa joko 48 tuntia, 72 tuntia tai 5 päivää ja kelpaa yhdelle aikuiselle ja kolmelle lapselle (6–13). Kortti kattaa vaihtoehtoisesti joko AB- tai ABC-vyöhykkeet ja sillä saa alennusta useissa turistikohteissa.

Lapset, koirat ja polkupyörät

Kertalipulla matkustettaessa lapset, koirat ja polkupyörät tarvitsevat alennushintaisen lipun. Kausiliput oikeuttavat yhden koiran kuljettamiseen ilmaiseksi. Viikko- ja kuukausilipuilla saa matkustaa kaksi aikuista ja kolme lasta kello 20 jälkeen arkisin ja koko päivän viikonloppuisin ja pyhinä.

Varikot

Varikot jakautuvat junatyyppien tavoin Kleinprofiliin ja Großprofiliin. Berliinissä on yksi Kleinprofil-varikko ja kolme Großprofil-varikkoa. Varikot on jaettu Hauptwerkstätteneihin (Hw, ’päävarikot’) ja Betriebswerkstätteneihin (Bw, ’huoltovarikot’). Huoltovarikot hoitavat vain pieniä korjauksia ja huoltotoimenpiteitä, kuten ikkunoiden vaihtoa ja graffitien puhdistusta. Päävarikoita käytetään junien katsastuksiin ja suurempiin korjauksiin. Junien nostaminen kiskoilta onnistuu vain päävarikoilla.

Grunewaldin pää- ja huoltovarikko

Grunewaldin varikko on ainoa Kleinprofil-varikko lukuun ottamatta Hw Seestraßea, joka on Großprofil-varikko, jota myös Kleinprofil-junat käyttävät. Grunewald avattiin 21. tammikuuta 1913, ja se on nykyisin aivan Olympia-Stadionin metroaseman vieressä. Vuonna 1913 varikolle rakennettiin yksi huoltorakennus. Seuraavina vuosina varikolle lisättiin kolme rakennusta: Halle II (1924–1925), Halle III (1926) ja Halle IV (1927). Toisessa maailmansodassa suuri osa varikosta paloi ilmahyökkäyksessä 3. syyskuuta 1943. Korjaukset valmistuivat vuonna 1950 muun metroverkon ohessa. Berliinin metron termistössä varikkoa kutsutaan nimillä Bw Gru ja Hw Gru.

Seestraßen pää- ja huoltovarikko

Seestraßen varikko avattiin 1923, koska uusi Großprofil-linja C (nykyinen U6) tarvitsi työpajan. Varikko sijaitsee Seestraßen metroaseman pohjoispuolella. Alueella on 17 rataa – kaksi päävarikolla ja 15 huoltovarikolla. Näistä yksi johtaa puhdistusalueelle. Tilanpuutteen ja laajentamisen mahdottomuuden (tiiviisti rakennettu alue) vuoksi varikko aiotaan purkaa vähitellen. BVG:n säästötoimenpiteiden vuoksi Kleinprofil-yksiköitä huolletaan myös Seestraßella. Metron termistössä varikon lyhenne on Bw See tai Hw See.

Friedrichsfelden huoltovarikko

E-linjan (nykyinen U5) rakentamisen yhteydessä rakennettiin Friedrichsfelden varikko vuosina 1927–1930. Varikko sijaitsee Tierparkin aseman lähistöllä. Vuonna 1930 valmistuneet rakennukset I ja II olivat Berliinin metron moderneimpia aikoinaan. Itä-Berliinissä varikkoa käytettiin Kleinprofil-junille, koska idässä ei ollut niille tehtyä varikkoa. Vuonna 1993 varikko palautui alkuperäiseen käyttöönsä. Varikon lyhenne on Bw Fi.

Britz-Südin huoltovarikko

Großprofil-linjojen lisääntyessä Länsi-Berliinissä tarvittiin uutta varikkoa. U7:n Rudowin laajennuksen yhteydessä rakennettiin Britz-Südin varikko. Työt aloitettiin 1969 ja varikko oli valmis vuonna 1971. Varikolle varattiin suuri 100 000 neliömetrin alue tulevaisuuden mahdollisia laajennuksia ajatellen. Vuonna 1988 valmistui laajennusrakennus huoltotyöpajalle. Nykyisin tämä on metron uusin ja modernein varikko. Varikon lyhenne on Bw Britz.

Linjojen numerointi

Ennen sotaa linjoja merkittiin kirjaimin ja haarat erotettiin toisitaan roomalaisin numeroin. Tätä järjestelmää käytettiin 1960-luvulle kummallakin puolella kaupunkia. Muurin pystyttämisen jälkeen Itä-Berliiniin jäi linja E sekä A-linjan itäinen pää. Kaksilinjaisen verkon navigoimiseen ei tarvittu linjatunnuksia, joten ne jätettiin pois.
Länsi-Berliini lopetti kirjaimiin perustuneen järjestelmän vuonna 1966 ja korvasi sen numeroilla yhdestä yhdeksään, jotka ovat yhä käytössä. Verkon lyhin linja oli 5, joka koostui kahdesta pysäkistä (Deutsche Oper–Richard-Wagner-Platz). Se suljettiin vuonna 1970, ja linjaa 7 jatkettiin tuolle pätkälle pari vuotta myöhemmin. Tämä vapautti linjanumeron 5. BVG päätti jättää numeron vapaaksi Itä-Berliinin linjalle E yhdistymismahdollisuutta silmällä pitäen.
Vuonna 1984 BVG:stä tuli Länsi-Berliinin S-Bahnin liikennöijä. Ennen tätä itäsaksalainen Deutsche Reichsbahn oli hoitanut liikenteen. Tämän vuoksi BVG:n piti antaa S-Bahnin linjoille numerot. S-Bahnin linjat numeroitiin ja niille annettiin etuliite ”S”; U-Bahnin linjat saivat U:n etuliitteekseen.
Vuonna 1990 Itä-Berliinin linja E sai tunnisteen U5, joka oli jätetty varta vasten vapaaksi. Samalla A-linja sai nimekseen U2 sen läntisen parin tavoin. U2:t eivät tosin olleet vielä yhteydessä toisiinsa. Kun U2 yhdistettiin vuonna 1993,  U1:n ja U2:n läntiset haarat vaihdettiin päittäin. Vuonna 2004 U1:n ja U3:n läntiset haarat vaihdettiin linjojen välillä.

Hylätyt asemat ja tunnelit

Berliinissä on useita asemia, jotka rakennettiin suunnitelluille linjoille, joita ei sittemmin rakennettukaan liikennetarpeiden muuttuessa. Esimerkiksi Weißenseessa on sinne suunnitellulle linjalle rakennettu asema, ja Potsdamer Platzilla on käytössä olevan aseman lisäksi käyttämätön asema suunniteltua linjaa varten. Suunnitellun linjan rakentaminen on hyvin epätodennäköistä, joten asema tullaan muuttamaan erinäisille tapahtumille sopivaksi.
D-linja (nykyinen U8) kulki ennen suoraan Oranienplatzin läpi Dresdner Straßen alla. Tämä ratayhteys hylättiin, ja linja siirrettiin kulkemaan Moritzplatzin metroaseman kautta, jotta yhteys Wertheimin tavaratalolle saatiin tyydytettyä. Tämä selittää 90 asteen mutkan Moritzplatzin ja Kotbusser Torin asemien välillä. Dresdner Straßen alla kulkeva tunneli oli vain osittain valmis, kun se hylättiin. Yksirataiseksi jäänyt tunneli on nykyisin jaettu kolmeen osaan. Betoniseinämä sulkee tunnelin entisellä Itä- ja Länsi-Berliinin rajalla. Toinen seinämä sulkee tunnelin ja Oranieplazin asemalta. Hylätty asema on muutettu muuntaja-asemaksi.
Viisi asemaa, Rathaus Steglitz, Schloßstraße, Walther-Schreiber-Platz, Innsbrucker Platz ja Kleistpark, rakennettiin suunnitellulle U10-linjalle. Kleistparkin asemasta on tehty BVG:n toimistotiloja. Muut asemat ovat tyhjillään ja suljettuna yleisöltä.
Jungfernheiden metroasemalla on Schloßstraßen kaltainen kahden linjan asema, joka rakennettiin U5:n suunniteltua laajennusta varten. Käyttämätön laituri on aidattu. Hylättyä Tegelin suuntaan alkavaa tunnelia käytetään palomiesten harjoituksissa.
Tunneli, joka aikanaan yhdisti U4:n Otzenstraßen työpajalle, on yhä olemassa. Maanpäälliset raiteet Innsbrucker Platzin asemalta purettiin moottoritietunnelin tieltä 1970-luvulla – kuitenkin tunneliin, joka johtaa Eisackstraßelle, pääsee noin 270 metrin matkan entiseen risteykseen, josta pääsi Schönebergin linjan työpajalle.
Internationales Congress Centrumin (ICC) edessä on lyhyt tunnelinpätkä Messedammin ja Neue Dammstraßen risteyksen alla. Tunneli rakennettiin massiivisen jalankulkutunnelin yhteydessä, ja sen oli tarkoitus olla osa suunniteltua Uhlandstraßen ja Theodor-Heuss-Platz välistä raideyhteyttä, jota suunniteltiin linjalle U1. Tunneli oli noin 60 metriä pitkä ja loppui keskusbussiaseman (ZOB) eteen suunnitellun Messen aseman kohdalle. Nykyisin tunnelia käytetään varastotilana. Myös Adenauerplatzin asemalla on laituri suunnitellulle U1:n laajennukselle.
Stralauer Tor oli Spreen itärannalla Warschauer Straßen ja Schlesisches Torin asemien välillä sijainnut asema. Se avattiin vuonna 1902 ja nimettiin Osthafeniksi vuonna 1924. Asema tuhoutui täysin toisessa maailmansodassa. Nykyisin vain joitakin tukirakenteita on jäljellä asemasta, koska sitä ei rakennettu uudelleen läheisen Warschauer Straßen aseman tehdessä siitä tarpeettoman.
Nürnberger Platzin asema suljettiin 1. heinäkuuta 1959, koska Spichernstraßen metroasema valmistui lähistölle. Augsburger Straßen metroasema rakennettiin paikkaamaan poistuneen aseman jättämää aukkoa palveluverkossa.

Elokuvat, musiikki ja tuotteistus

Berliinin metro on osallisena useissa elokuvissa ja musiikkivideoissa. Tämä johtuu paljolti BVG:n byrokratiattomasta suhtautumisesta.
Metro esiintyy muun muassa elokuvissa Emil und die Detektive (2001), Otto – Der Film (1985) ja Peng! Du bist tot (1987) sekä useissa Rikospaikalla-televisiosarjan jaksoissa. Aiemmin käyttämättä olleella Reichstagin asemalla kuvattiin kohtauksia Resident Eviliin ja Cubiciin. Maanalainen näkyy myös Medusan iskussa.
Laulaja Sandy Möllingin ”Unnatural Blonden” -musiikkivideo kuvattiin Deutsche Operin asemalla. Myös Kate Ryan, Overground, Böhse Onkelz, Xavier Naidoo, Lab, Die Fantastischen Vier, Blank & Jones ja Melendiz ovat käyttäneet metroa ja sen asemia musiikkivideoissaan.
Tavanomaisten mukien, T-paitojen ja postikorttien lisäksi BVG:llä oli omaalatuisempia tuotteita myynnissä: sinivalkoisia alushousuja ja boksereita, joihin oli painettu metroasemien nimiä, kuten Rohrdamm, Gleisdreieck, Onkel Toms Hütte, Krumme Lanke ja Jungfernheide. Toisessa mallistossa oli uudet tekstit Nothammer (’hätävasara’) or Pendelverkehr (’edestakainen liikenne’). Nämä tuotteet myivät erinomaisesti, mutta niiden valmistus lopetettiin vuonna 2004 tuntemattomasta syystä.
Berliiniläisen Grips-teatterin musiikkiesitys ”Linie 1” sijoittuu kokonaisuudessaan Berliinin metrojuniin ja asemille. Tarinasta on tehty myös elokuva.
Täyspitkä elokuva Möbius 17 kertoo metrojunasta, joka joutuu Möbiuksen nauhalle kulkemaan rinnakkaistodellisuuksissa, kunnes uusi yhteys valmistuu.