google/wiki40b huggingface dataset:
Lucky Luke – Uudet seikkailut

Hahmot

Listaan on merkitty sarjan merkittävimpien hahmojen ja todellisten henkilöiden lisäksi vain ne, jotka ovat esiintyneet myös sarjakuvissa.

Sankarit

Lucky Luke on yksinäinen cowboy, joka matkustelee pitkin Villin lännen aavikoita ja pysähtyy hetkeksi eri kaupunkeihin. Rehellisenä ja rohkeana miehenä hän auttaa viattomia ihmisiä taistelemaan vääryyttä vastaan.
Jolly Jumper, Lucky Luken sarkastinen hevonen, kulkee aina mukana. Lucky Luken tapaan Jolly pitää yksinäisestä ja liikkuvaisesta elämäntyylistä.
Rantanplan on lähes jokaisessa jaksossa esiintyvä vankilan vahtikoira, joka tunnetaan "lännen tyhmimpänä, mutta hyväntahtoisimpana koirana". Rantanplanille on ominaista käsittää kaikki sille selitetyt asiat päinvastoin sekä usein tietämättään auttaa Lucky Luken ja Jolly Jumperin jahtaamia rikollisia.
Calamity Jane on Lucky Luke -sarjakuvissakin esiintynyt värikäs, väkivaltainen ja poikatyttömäinen lehmityttö. Calamity Jane esiintyy ainoastaan yhdessä jaksossa, jossa häntä epäillään pankkiryöstöstä.

Rikolliset

Daltonin veljekset ovat sarjan pääkonnia ja lännen pahimpia rikollisia. Joe, William, Jack ja Averell Dalton esiintyvät sarjan aikana kaikkiaan kahdessakymmenessä jaksossa, mikä on alle puolet sarjan jaksojen määrästä. Daltonit tekee vaaralliseksi nelikon arvaamattomuus, tunnettu äkkipikaisuus sekä tyhmyys, jota löytyy kaikilta joukon jäseniltä vaihtelevin määrin.
Billy the Kid on Daltonien jälkeen toinen sarjan vakiokonnista. Lucky Luken "bonus-roisto" esiintyy sarjan aikana kaksi kertaa, joista viimeisimmällä Billy ottaa mittaa Joe Daltonista, kun kaksikko yrittää selvittää, kuka on lännen pahin roisto.
Tohtori Doxey on sarjakuvassa Tohtori Doxeyn eliksiiri esiintynyt puoskari, joka myi sadevettä ihmelääkkeenä. Vapauduttuaan vankilasta Doxey jatkoi valelääkärinä toimimista jaksossa Lääkärien sota.
Daltonin muori, Daltonin veljesten äiti, esiintyy yhdessä jaksossa mennessään uudestaan naimisiin. Muorin uusi kumppani paljastuikin Daltonien "kätketyn ryöstösaaliin" havittelijaksi.

Muut

Kenraali Custer, äkkipikainen ja diktaattorimainen ratsuväen kenraali, joka haluaisi aloittaa sodan intiaaneja vastaan, muttei koskaan saa tähän lupaa. Hän havitteli kerran myös presidentin virkaa.
Ulysses S. Grant nähdään sarjassa Yhdysvaltojen presidenttinä, minkä johdosta tapahtumat sijoittuvat vuosiin 1867–1877. Jotkut jaksot alkavat Valkoisesta talosta. Grant tekee päätöksiä ja määrärahaleikkauksia, joiden johdosta muun muassa Daltonit on kerran vapautettu vahingossa. Lucky Luke tapaa Grantin lukuisia kertoja sarjan aikana ja on myös kerran tintannut tälle mustan silmän edellä mainitun möhläyksen vuoksi.

Julkaisut ja esitykset Suomessa

Sarjan kaikki 52 jaksoa julkaistiin Suomessa DVD:lle tekstitettynä vuonna 2008. DVD-julkaisuja tuli kaikkiaan 10. 
Jaksoja esitettiin MTV3 Juniori -maksukanavalla dubattuna, toukokuusta 2012 joulukuuhun 2014.
Camille Guérin

Jean-Marie Camille Guérin (22. joulukuuta 1872 Poitiers, Ranska – 9. kesäkuuta 1961 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen eläinlääkäri, mikrobiologi ja immunologi, joka yhdessä Albert Calmetten kanssa kehitti tuberkuloosilta suojaavan Bacillus Calmette-Guérin -rokotteen.
Guérinin isä kuoli tuberkuloosiin 1882. Hän opiskeli eläinlääketiedettä École Nationale Vétérinaire d'Alfortissa vuoteen 1896 asti, työskennellen samalla patologi Edmond Nocardin (1850-1903) apulaisena.
1897 hän aloitti Pasteur-instituutin verkostoon kuuluvassa Institut Pasteur de Lille:ssä, jossa työskenteli ensin teknikkona auttaen laitoksen johtajaa, ranskalaista fyysikkoa, mikrobiologia ja immunologia Albert Calmettea tämän pyrkimyksissä kehittää vastamyrkkyä käärmeenpuremaan ja rokotetta isorokkoa vastaan. Guérin onnistui merkittävästi parantamaan isorokkorokotteen valmistusmenetelmiä, käyttäen kaniineja väli-isäntinä. Hän kehitti myös tavan näiden rokotteiden jäämävirulenssin mittaamiseksi.
Guérinin nimitettiin laboratorionjohtajaksi 1900 ja vuosina 1905-1915 ja 1918-1928 hän keskittyi tuberkuloosirokotteen kehittämiseen, tehden läheistä yhteistyötä Calmetten kanssa. Yhteistyö jatkui aina Calmetten kuolemaan 1933. Guerin huomasi 1905, että naudantuberkuloosi-bakteeri mycobacterium bovis voisi immunisoida eläimiä aiheuttamatta niiden sairastumista itse tautiin. Hän ja Calmette kehittivät tapoja heikentää bakteeria käyttäen perättäisiä viljelmän siirtoja. 1908 miehet lopulta saattoivat menestyksellisesti julkaista uutta BCG-rokotetta koskevat tuloksensa.
Hän sai uuden ylennyksen 1919 . BCG-bakteerikanta tuli lopulta käyttökelpoiseksi rokotteessa 1921, sen koettua 230 siirtoa. Guérin muutti Pariisiin 1928 Pasteur-instituutin tuberkuloosiosaston johtajaksi.
Ennen kuolemaansa 1961 hän toimi monissa merkittävissä viroissa, kuten Ranskan eläinlääketieteellisen akatemian ja Ranskan lääketieteellisen akatemian puheenjohtajina. 1955 Ranskan tiedeakatemia myönsi hänelle Grand Prix -palkinnon.
King Dedede

King Dedede (デデデ大王 Dedede Daiō) kuvitteellinen hahmo Nintendon julkaisemassa ja HAL Laboratoryn kehittämässä Kirby-pelisarjassa. Hän on Kirbyn arkkivihollinen eli pelisarjan tärkein antagonisti ja/tai antisankari. Hän on esiintynyt jokaisessa sarjan pelissä lukuun ottamatta Kirby and the Amazing Mirroria. Joissain peleissä hän asettuu myös Kirbyn liittolaiseksi.
Ahne King Dedede on julistanut itsensä Dreamlandin kuninkaaksi. Hän on pingviini, jolla on sininen iho ja keltainen nokka
Dedede yrittää tuhota Kirbyn Nightmaren hirviöillä. Valitettavasti hän aina epäonnistuu. Dedede pitää itseään muita parempana. Hänellä on uskollinen apuri Escargon, joka on hänen paras ystävänsä. King Dededen linnassa työskentelevät Waddle Dee:t ja niiden johtaja Waddle Doo. King Dedede on kateellinen Kirbylle, koska tällä on ihmeellisiä voimia. King Dedede esiintyy myös peleissä Super Smash Bros. Brawl, Super Smash Bros U ja Super Smash Bros Super Smash Bros ultimate. King Dedede on myös Hoshi no Kirby -nimisen TV-sarjan hahmo.
Kestokorostuminen

Kestokorostuminen (engl. long term potentiaton, LTP) on muistiin painamiseen liittyvä ilmiö hermosoluissa. Kestokorostumisessa tietynlainen sarja hermoimpulsseja lisää pidemmäksi aikaa joidenkin hermosolujen herkkyyttä ottaa vastaan hermoimpulsseja. Vastaavasti toisenlainen sarja hermoimpulsseja voi aiheuttaa kestovaimentumisen, jolloin hermosolujen herkkyys impulssien vastaanottoon vähentyy.
Kestokorostumisen tutkimus alkoi 1960-luvun lopulla Per Andersenin laboratoriossa Oslossa työskennelleiden Terje Lømon ja Timothy Blissin havaittua sekuntien kestoisen suuritaajuuksisen sähköisen stimulaation voivan vahvistaa synapsin toimintaa kanin hippokampuksessa päivien ja jopa viikkojen ajaksi. Sittemmin kestokorostumisen tutkimus on keskittynyt erityisesti hippokampusleikkeiden tutkimiseen in vitro.

Ominaisuudet

Yksittäinen hermoimpulssi on aina samanvoimakkuuksinen. Stimulaation voimakkuus vaikuttaa hermoimpulssien kulkuun siten, että niitä lähetetään nopeampaan tahtiin, eli ärsytyksen voimakkuuden kasvu nostaa impulssitaajuutta. Kestokorostumiselle on tyypillistä, ettei kauankaan kestävä heikko stimulaatio (matala hermoimpulssitaajuus) yksinään riitä kestokorostumiseen. Suuritaajuuksinen hermoimpulssisykäys voi sen sijaan hyvinkin lyhytaikaisena aikaansaada kestokorostumisen.
Kestokorostuminen on nimensä mukaisesti kestävä. Lyhyt, voimakas stimulaatio voi aiheuttaa joissain tapauksissa yli vuodenkin kestävän kestokorostumisen.
Synapsiyhteyden vahvistuminen edellyttää synapsia edeltävän eli presynaptisen ja sen jälkeisen eli postsynaptisen hermosolun yhtaikaisen aktivoitumisen (postsynaptisen on hermosolun depolarisoiduttava korkeintaan 100 millisekunnin kuluttua presynaptisen hermosolun depolarisaatiosta).
Kestokorostuminen on myös valikoiva synapsin suhteen. Vain aktiivinen synapsiyhteys vahvistuu, eikä kahden hermosolun välisen synapsin aktivoituminen siis aiheuta kyseisten hermosolujen muissa synapseissa kestokorostumista.
Vaikka heikko stimulaatio yksinään ei riitä kestokorostumiseen, voi heikkoa stimulaatiota vastaanottava synapsi kuitenkin kestokorostua, jos samassa solussa olevaa läheistä synapsia stimuloidaan samanaikaisesti voimakkaasti. Tätä ominaisuutta kutsutaan assosiatiivisuudeksi.
Matte Yehuda

Matte Yehuda (hepr. ‏מועצה אזורית מטה יהודה‎) on piirikunta Jerusalemin lähellä Israelissa. Asukkaita Matte Yehudassa on noin 26 000. Matte Yehuda on ollut  Vantaan ystävyyskaupunki jo vuodesta 1967.
Viherneidonkieli

Kuvaus

Viherneidonkieli on suureksi pensaaksi kasvava, tieheästi haarova laji. Sen korkeus saattaa olla suurimmillaan 2–3 metriä. Lehdet ovat kapeat ja suikeita. Lehtilaitat ovat ehyitä.

Kukat ja hedelmä

Viherneidonkielen kukinto on noin 30 senttimetriä pitkä. Kukat ovat väriltään vaaleanpunaisesta violetinpunaiseen. Viherneidonkieli tekee useita kukintoja samaan kasviin vuosittain. Kukkimmisen jälkeen kukinnon väri muuttuu vihreäksi. Tuoksuvissa kukissa on paljon mettä.

Kasvupaikat ja levinneisyys

Viherneidonkieli kasvaa Kanariansaarilla vain Teneriffalla jossa se on endeeminen laji. Sen kasvualueet ovat 500–2 000 metrin korkeudessa. Se viihtyy laurisilvametsissä ja korkealla kasvavissa mäntymetsissä. Se viihtyy myös paahteisilla ja kuivilla etelärinteilläkin.
Kurkijoki

Historia

Kurkijoki mainitaan ensimmäisen kerran venäläisissä kronikoissa vuonna 1396. Se mainitaan myös tuohikirjeessä numero 248, joka on löytynyt Novgorodista vuosien 1396–1422 välille ajoitetusta kerroksesta. Kurkijokea on pidetty myös saagoissa mainittuna Karjalanpohjana, jossa muun muassa Skånen tarunomaisen kuninkaan Ivar Vidfamnen kerrotaan kuolleen 700-luvulla.

Kylät

Alho, Aromäki, Elisenvaara, Haapavaara, Haavikko, Huutomäki, Hämeenlahti, Ihojärvi, Kannansaari, Korpisaari, Kuuppala, Lapinlahti, Lepousmäki, Levonpelto, Lopotti (Kauppakylä, Kirkonkylä), Luhovaara, Marianvaara, Metsikko-Jokiranta, Mikrilä, Oksentiinmäki, Otsanlahti, Pohjii (Pohjiinkylä), Rahola, Riekkala, Rummunsuo (Rungonsuo), Räihävaara, Saares, Savii (Saviinkylä), Savoja, Sillankorva, Sorjo, Soskua, Särkijärvi, Tervu, Titto, Uusikylä, Vätikkä.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 19 koulupiiriin, joista 18 oli suomenkielisiä ja yksi oli ruotsinkielinen.
Kuningasmerikotka

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 86,5–105 cm ja siipien kärkiväli 203–241 cm. Naaras on huomattavasti kookkaampi, ja se painaa 6,8–9 kg, kun koiraan paino on 4,9–6 kg. Epävirallinen painoennätys on itsensä lohilla lihottaneella naaraalla, joka painoi 12,7 kg. Kuningasmerikotka on keskimäärin maailman painavin kotka, mutta jäänee harpyijan ja filippiinienkotkan jälkeen kolmanneksi muilla mitoilla kuvattuna.
Valtavan kokonsa ansiosta laji herättää huomiota, ja väritykseltäänkin vanha lintu on vaikuttava: pääosin musta puku, jossa valkoista on pyrstö, "housut" ja siipien etureunat. Nokka, silmä ja koivet ovat keltaiset. Sukupuolet ovat saman väriset. Nuori lintu on kauttaaltaan tummanruskea, joskin käsisiivessä on vaaleaa kirjailua ja sulkien tyvet ovat valkoiset. Käyttäytyy kuten merikotka kaarrellen ilmavirtauksissa ja iskien siivillään harvaan mutta voimakkaasti. Lajista tunnetaan kaksi alalajia: nimialalaji H. p. pelagicus ja koreankuningasmerikotka H. p. niger, joka eräiden tutkijoiden mielestä on eri laji.

Elinympäristö

Kalaa syövänä lintuna laji pesii ja talvehtii runsaskalaisilla alueilla pääasiassa meren saarilla ja rannikolla, sekä vuoristossa että alavilla alueilla. Se pesii myös mereen laskevien suurten jokien varsilla ja rannikon läheisillä järvillä.

Lisääntyminen

Laji on sukukypsä 4–5-vuotiaana. Soidinaika on helmi-maaliskuussa. Parin reviiri on lähellä vesistöä. Sisämaassa se voi olla jopa 80 kilometriä rannikolta. Pesä on suuri risulinna joko kalliojyrkänteellä tai puun latvassa. Parittelu tapahtuu pesässä. Muninta alkaa huhti-toukokuussa, ja valkovihreitä munia on 1–3, tavallisesti 2. Haudonta-aika on noin 6 viikkoa, 39–45 päivää. Untuvikot ovat vaaleanharmaita tai valkoisia. Tavallisesti pesästä selviää lentokykyiseksi 10 viikon ikäisenä vain 1 poikanen. Kuningasmerikotka saa lopullisen aikuisen linnun puvun vasta 9 tai 10 kymmenen vuoden ikäisenä. Tästä päätellen lajin elinikä voi olla useita kymmeniä vuosia.

Ravinto

Lajin pääravintoa ovat kalat, varsinkin lohikalat, joita se saalistaa itse mutta syö myös kuolleita. Se syö myös vesilintuja, nisäkkäitä ja raatoja. Sisämaassa talvehtivat linnut syövät siellä nisäkkäiden raatoja. Myös nuoret hylkeet kuuluvat ruokalistalle, useimmiten kuitenkin raatoina.
Orchestre Poly Rythmo de Cotonou

Orchestre Poly Rythmo de Cotonou on Beninistä, Cotonousta kotoisin oleva yhtye. Se soittaa afrobeatia, funkia, soukousta ja muita tyylejä, jotka perustuvat usein vodunin rytmeihin. Ryhmää kutsutaan joskus nimellä "Tout Puissant" (suom. "Kaikkivaltias") Orchester Poly Rythmo do Cotonou.

Biografia

Orchestre Poly Rythmo de Cotonoun perusti ensimmäisen kerran yhtyeen johtaja Clément Mélomé vuonna 1968 nimellä "Orchestre Poly-Disco" Cotonoun rannikkokaupungissa Beninissä. Sen debyyttialbumi julkaistiin alun perin vuonna 1973. 1960-luvun lopulta 1980-luvun alkupuolelle ryhmä tallensi noin 500 eri musiikkityylistä kappaletta beniniläisille levy-yhtiöille.

Elpyminen

Popular African Music -yhtiö julkaisi yhtyeen tallenteista vuonna 2003 kokoelman, jota seurasi The Kings of Benin Urban Groove Soundway Recordsin kanssa seuraavana vuonna. Vuoden 2008 alussa Analog Africa -lehden julkaisemat kokoelmat toivat yhtyeelle suurempaa, maailmanlaajuista huomiota. Tämä kiinnostus johti yhtyeen uudistamiseen, kansainväliseen kiertueeseen vuonna 2009 ja kahden uuden studioalbumin julkaisemiseen: Cotonou Club (2011) ja Madjafalao (2016).
Pointteri

Ulkonäkö ja ominaisuudet

Pointteri on helppo tunnistaa. Runko on sulavalinjainen, hieman vinttikoiramainen. Karva on lyhyt ja kiiltävä. Rodun säkäkorkeus on nartuilla 61-66 cm ja uroksilla 64-69 cm. Koirassa ei ole juurikaan ylimääräistä rasvaa, ja siksi se vaikuttaa jopa luisevalta. Sen liikkeet ovat sulavat ja urheilijamaiset. Tärkeä tunnistusmerkki rodulla on pää. Kuonon profiili on ihanteellisesti kovera, suora kuono on hyväksyttävä. Kirsu on koiran väristä riippuen joko musta (mustilla, musta/valkoisilla, oransseilla ja oranssi/valkoisilla) tai luonnonvärinen eli punertavan ruskea (keltaisilla, kelta/valkoisilla, maksanruskeilla ja maksa/valkoisilla).
Pointterin perusvärit ovat keltainen, oranssi, maksanruskea ja musta joko pelkästään tai valkoisen kanssa. Silmät ovat yleisimmin ruskeat. Mustakirsuisilla ne voivat olla jopa mustanruskeat, kun taas luonnonvärisen kirsun kanssa, varsinkin keltaisella ja keltavalkoisella yksilöllä ne saattavat olla lähes keltaiset.

Luonne

Pointteri on erittäin voimakkaasti omaan ihmiseensä leimautuva ja iloinen, sosiaalinen rotu. Aggressiivisuus ei kuulu rodun piirteisiin lainkaan; parityöskentelyyn jalostettuna koirana se on sosiaalinen ja kontaktihakuinen. Iloisuus ja leikkisyys ovat myös rodun tunnusmerkkejä. Lapsien suhteen pointteri on yleensä kärsivällinen ja rauhallinen, ja tuntiessaan olonsa epämukavaksi pikemmin poistuu paikalta kuin ärtyy.
Pointteri on erittäin älykäs ja sen koulutettavuus on hyvä. Rotu soveltuu metsästyksen lisäksi erittäin moneen harrastamiseen. Niitä tapaa toko- ja agilitykentillä, niiden kanssa harrastetaan koirajuoksua ja myös valjakkohiihtoa. Lenkkikaverina se on väsymätön.
Pointteri kaipaa jatkuvasti älyllisiä haasteita ja paljon liikuntaa, ja erityisesti vapaana juokseminen on rodulle suositeltavaa.
Lyndanisen taistelu

Tausta

Kun 1215 alkaneet sotatoimet virolaisia vastaan olivat kääntyneet tappiollisiksi, piispa Albert von Buxhövden ja Teoderik lähtivät vuonna 1218 Slesvigiin tapaamaan Tanskan kuningas Valdemar II Sejriä. Tapaamisen yksityiskohdat eivät ole tiedossa, mutta Henrikin Liivinmaan kronikan mukaan Albert pyysi nöyrästi Valdemaria tulemaan laivastollaan virolaisia ja heidän kanssaan liittoutuneita venäläisiä vastaan. Tanska olikin jo tehnyt alueelle sotaretkiä vuosina 1196, 1197 ja 1206. Lisäksi paavi oli vuodenvaihteessa 1215–1216 määritellyt ristiretket Liivinmaalle saman arvoisiksi kuin varsinaiselle Pyhälle maalle tehdyt. Valdemar suhtautuikin avunpyyntöön suopeasti. Paavi antoi vielä Valdemarille oikeuden liittää kaikki pakanoilta valtaamansa alueet Tanskan kirkon hallintaan.

Taistelu

Tanskan kuningas ilmestyi Tallinnanlahdelle alkukesällä vuonna 1219. Hänellä oli mukanaan 2 000–4 000 miestä ja ehkä sata laivaa. Vanhemmissa lähteissä esiintyy myös väitteitä 30 000–40 00 sotilaan ja 1 500 laivan sotavoimista, mutta näitä tietoja täytyy pitää liioiteltuina. Tanskalaisten joukot rantautuivat lahden länsireunan vanhalle luonnonsatamalle ja tuhosivat sitten Toompean mäellä Lyndanise-nimisen tukikohdan tai pakolinnan. Sen paikalle tanskalaiset alkoivat rakentaa varuskuntaa, josta Henrikin kronikka käyttää nimeä Castro Dannorum eli tanskalaisten linna, viroksi Taani-linn. Tällä välin virolaiset kokosivat voimiaan ja lopulta he hyökkäsivät Rävälästä ja Harjumaasta kootun 4 000–5 000 miehen sotajoukoin tanskalaisten varustuksia vastaan. Tunnetuksi tulleen legendan mukaan taistelun tiimellyksessä tanskalaiset joukot kadottivat lipun, jota heidän piti taistelukentällä seurata. Tällöin taivaasta laskeutui punainen, valkoristinen lippu, jota seuraamalla tanskalaiset joukot saavuttivat voiton virolaisista. Tarina on kuitenkin Arild Huitsfieldin keksintö vuodelta 1600. Hän oli tosin saanut vaikutteita aiemmista legendoista, mutta ne eivät liittyneet Lyndanisen taisteluun.

Seuraukset

Vuotta 1219 on pidetty Tallinnan perustamisvuotena. Todellisuudessa Tallinna ei liene kehittynyt kaupungiksi ennen kuin vasta 1230-luvulla. Taistelun päätyttyä Valdemar palasi Tanskaan ja jätti hänen mukanaan olleen arkkipiispa Anders Sunesenin hallitsemaan valloitettuja alueita. Taistelun jälkeen räväläiset oli voitosta huolimatta kastettava kylä kylältä. Valloituksen jälkeen tanskalaisten ja saksalaisten väliin jääneet Saarenmaan ja Harjumaan kastamattomat alueet joutuivat tanskalaisten ja saksalaisten välisen kilpailun kohteeksi. Tanska käytti hyväksi merimahtiaan ja muun muassa sulki Lyypekin sataman estääkseen uusien ristiretkeläisten tulon alueelle. Tanskalaisten ja saksalaisten kiistat ratkaistiin lopulta alistamalla Viru-, Järva- ja Läänemaa suoraan paaville puskurivyöhykkeeksi osapuolten väliin.
Ratamoverkkoperhonen

Koko ja ulkonäkö

Ratamoverkkoperhosen siipien kärkiväli on 36–47 mm. Yläpuolelta perhonen on pohjaväriltään oranssinruskea ja sen siivissä on tummia täpliä ja juovia, jotka muodostavat verkkomaisen kuvioinnin. Takasiipien alapinnat ovat pohjaväriltään vaaleammat ja kuviot terävämmät.

Levinneisyys ja lentoaika

Ratamoverkkoperhonen on levinnyt läpi palearktisen alueen Länsi-Euroopasta Japaniin. Suomessa se esiintyy lähes koko maassa. Pohjoisimmassa Lapissa lajin yksilöt poikkeavat jossain määrin etelässä lentävistä yksilöistä (alalaji norvegica). Ratamoverkkoperhonen on Suomessa yleinen ja sen lentoaika on kesä-heinäkuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Ratamoverkkoperhonen elää metsäaukeilla, niityillä ja hakkuupaikoilla. Laji talvehtii toukkana.

Ravintokasvi

Ratamoverkkoperhosen toukat elävät ratamoilla (Plantago), tädykkeillä (Veronica) ja maitikoilla (Melampyrum). Aikuinen käyttää ravinnokseen kukkien mettä.
Liane Haid

Liane Haid (16. elokuuta 1895 Wien, Itävalta – 28. marraskuuta 2000 Bern, Sveitsi) oli itävaltalainen näyttelijä. 
Haid opiskeli tanssia ja laulua. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli ensimmäisen maailmansodan propagandaelokuva Mit Herz und Hand fürs Vaterland (1916). 
Haidin merkittävimpiä elokuvia olivat muun muassa Lady Hamilton (1921), Lucrezia Borgia (1926) ja Mustalaisruhtinatar (Die Czardasfürstin, 1927). Hän pakeni kansallissosialistisesta Saksasta  Sveitsiin vuonna 1942.
Haid eli poikkeuksellisen pitkäikäiseksi: hän kuoli 105-vuotiaana.
L. J. Jouhki

Lauri Juhani ”Mylle” Jouhki (1944 – 20. tammikuuta 2003) oli suomalainen yritysjohtaja ja elinkeinoelämän vaikuttaja. Hänet tunnettiin Jouhkin suvun omistamien Thomeston ja Thominvestin ympärille muodostuneen kauppahuonekonsernin keskeisenä johtohahmona äitinsä Kata Jouhkin ja veljensä Timo Jouhkin rinnalla.
Mylle Jouhki sai kutsumanimensä, kun hänen isoisänsä Timo Brofeldt nimitti vastasyntyneen tyttärenpoikansa Rengossa sijainneen myllytilansa uudeksi mylläriksi. Poika valmistui kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1969 ja teki ison osan elämäntyöstään perheensä yhtiöissä, muun muassa Thomesto-kauppahuoneen toimitusjohtajana 1979–2001. Sitä kautta hänelle muodostui kokemusta Neuvostoliiton ja Venäjän markkinoista, joista mediat mielellään halusivat häneltä värikkäitä mielipiteitä. Mylle Jouhki oli erittäin perehtynyt myös merenkulkuun ja metsäteollisuuteen isänsä, kauppaneuvos Leo Jouhkin tavoin.
Päätyönsä lisäksi Jouhki toimi hallitusammattilaisena ja istui monien suomalaisten suuryritysten johtoelimissä. Näitä olivat 1980- ja 1990-luvuilla Pohjola-Yhtiöt, Uusi Suomi, Neste, Fortum, UPM-Kymmene, Finnlines, Hartwall, Sanoma-WSOY, Kansallis-Osake-Pankki ja sen seuraaja Merita, Kajaani Oy ja Oulu Oy. Vuoden 1997 paikkeilla Mylle Jouhkin laskettiin käyttävän valtaa noin 40 yhtiössä. Jouhkien omaisuutta hoiti kaikkiaan yksitoista yritystä, tärkeimpinä pitkäaikaisia pääomasijoituksia tehneet Dreadnought Finance, Thominvest ja Thomproperties. Niiden hoitamien salkkujen arvo oli yli 400 miljoonaa markkaa. Lyhytaikaisia sijoituksia varten oli Thominvestin tytäryhtiö Vesuvius.
Yritysten hallitusten lisäksi Mylle Jouhki oli mukana Teknisen kaupan liitossa, Suomalais-venäläisessä kauppakamarissa, Ulkomaankauppaliitossa, Partiosäätiössä, Valamo-säätiössä, Maanpuolustuskoulutus ry:ssä ja Helsingin Kauppakorkeakoulun  hallinnossa.
1990-luvulla Mylle Jouhkin johtama ja Neuvostoliiton aikana loistavasti menestynyt Thomesto teki suuria tappioita puukaupassa Venäjällä ja Itä-Euroopassa. 1990-luvun lopulla Mylle Jouhki oli pikkuveljensä Timo Jouhkin kanssa syytettynä sisäpiirikaupoista Finnlinesin ja UPM-Kymmenen osto-optioilla. Syyte raukesi Mylle Jouhkin osalta, koska optiokauppalaki ehti muuttua yli vuoden kestäneen tutkinnan aikana. Kohu kuitenkin pahensi Mylle Jouhkin alkoholismia ja heikensi hänen terveydentilaansa. Jouhki luopui työkyvyttömyyden takia hallituspaikoistaan kesällä 2001, ja suvun kauppahuone Thomesto myytiin Metsäliitolle. Mylle Jouhki kuoli 58-vuotiaana tammikuussa 2003. Jouhkin perheen suursijoitus Finnlinesiin myytiin vuonna 2006 italialaiselle Grimaldi Groupille. 
Mylle Jouhkin tytär Johanna Jouhki toimii perheen pääomasijoitusyhtiön Dreadnought Financen toimitusjohtajana, ja poika Juha Jouhki toimi vuodet 2002–2009 niinikään sijoitustoimintaan keskittyvän Thominvest Oy:n toimitusjohtajana.