google/wiki40b huggingface dataset:
Hari Mata Hari

Hari Mata Hari on vuodesta 1985 toiminut sarajevolainen musiikkiyhtye, jonka musiikki koostuu rakkausballadeista. Yhtyeen keulahahmo on laulaja Hajrudin "Hari" Varešanović. Historiansa aikana yhtye on esiintynyt yli 1 000 kertaa ja myynyt yli viisi miljoonaa levyä. Yhtye on suosittu laajalti entisen Jugoslavian alueella. Yhtyeen nykyiset jäsenet Hari Varešanovićin lisäksi ovat Izo Kolečić, Karlo Martinović ja Nihad Voloder. Hari Mata Hari valittiin edustamaan Bosniaa ja Hertsegovinaa Eurovision laulukilpailussa vuonna 1999 kappaleella Starac i more, mutta kappale diskattiin, kun selvisi, että se oli jo aikaisemmin levytetty suomeksi nimellä Sydänveri, esittäjänä Janne Hurme. Myöhemmin yhtye kuitenkin pääsi edustamaan Bosnia ja Hertsegovinaa vuoden 2006 Eurovision laulukilpailussa kappaleella Lejla, jolla se sijoittui kolmanneksi Suomea edustaneen Lordin ja Venäjää edustaneen Dima Bilanin jälkeen.
Shirley Sparks

Kokoonpanot

Shirley Sparks esiintyy sekä duo-kokoonpanolla vaihtuvien jazzpianistien kanssa että eri yhtyeiden solistina.
Sparks on perustanut itse kaksi yhtyettä. The Red Band, (perustettu 2015) esittää rytmikkäitä lattarihenkisiä ikivihreitä ja jatsahtavia klassikoita. Sparksin lisäksi yhtyeessä esiintyvät Mika Marjeta (kitara), Matu Kormano (basso) ja Markus Kallio (perkussiot). Shirley Sparks Swing Band (perustettu 2017) esittää svengaavia jazzstandardeja. Yhtyeen peruskokoonpanossa ovat Shirley Sparks (laulu), Anders Östling (kitara), Jouni Hokkanen (kontrabasso) ja Zoltán Kárpáti (rummut).

Ohjelmisto

Shirley Sparksin perusohjelmisto koostuu 1900-luvun alun jazzstandardeista, swingistä sekä ikivihreistä. Sparks on esiintynyt myös teemaohjelmistoilla 1950-luvun amerikkalaisia jazzklassikoita ja elokuvasävelmiä.

Taustaa

Sari Savunen opiskeli lapsena pianon- kanteleen- ja harmonikansoittoa ja aloitti laulutunnit 15-vuotiaana kotikaupungissaan Porissa Sinikka Mansikkala-Westerlundin johdolla. Lukion jälkeen hän opiskeli vuoden Oriveden Opiston musiikkilinjalla, minkä jälkeen aloitti kirkkomusiikkiopinnot Sibelius-Akatemian Kuopion yksikössä. Kaksi vuotta myöhemmin Savunen siirtyi opiskelemaan Kauniaisiin Työväen Akatemian kulttuurisihteerilinjalle ja jatkoi lauluopintoja yksityisesti Marjut Hannulan johdolla. Kulttuurisihteeriopintojen päätyttyä hän muutti vuodeksi Oxfordiin opiskelemaan Master of Arts -tutkinnon Oxford Brookes Universityssä erikoistuen englantilaisen oopperan historiaan ja brittiläiseen nykyteatteriin. Tuolloin hän esiintyi muun muassa opiskelijaoopperaproduktiossa Oxfordissa ja japanilaismusikaalissa Edinburgh Festival Fringessä. Vuosina 2000-2002 sekä 2005 Savunen lauloi Savonlinnan Oopperajuhlakuorossa. Vuonna 2009 Sari Savunen valmistui lauluopettajaksi Helsingin Metropolia Ammattikorkeakoulusta. 
Vuoden 2015 keväällä Savunen otti erikoistumiskohteekseen amerikkalaiseen vintagejazzin ja taiteilijanimekseen Shirley Sparks.

Levytyksiä

Joulukuussa 2015 Shirley Sparks & The Red Band julkaisi omakustanneäänitteen Travellight.

Muu osaaminen

Sari Savunen on näytellyt useissa lyhytelokuvissa sekä teatteriproduktioissa ja opettanut äänenkäyttöä yksityisoppilaille, teatterilaisille ja kuoroille. Hän on lisäksi opiskellut improvisaatiota, naamionäyttelemistä ja teatterimaskeerausta sekä kulttuurihistoriaa.
Legenda suojelijoista

Juoni

Elokuva kertoo nuoresta tornipöllöstä, Sorenista, joka kidnapataan veljensä kanssa Tuomiovuorille, jossa hirmuinen Rautanokka (Metalbeak) kokoaa hirveää pöllöarmeijaa. Soren pakenee ja lähtee etsimään tietä Suurelle Puulle, jossa legendan mukaan mahtavat Suojelijat asuvat. Matkalla Soren tapaa uusia ystäviä, mm. kaktuspöllö Gylfien. Soren haluaa löytää Suojelijat ja taistella heidän rinnallaan pahoja pöllöjä vastaan, vaikka tietää joutuvansa taistelemaan pahalle puolelle kääntynyttä veljeään vastaan.
Elokuvan alussa tornipöllö Soren ja tämän veli Kludd tipahtavat kotipuustaan ja heidät nappaa kaksi suurta pöllöä, lähtien kuljettamaan tornipöllöparkoja kauas kotoa. Soren ja Kludd kuljetetaan hirveille Tuomiovuorille, jossa legendan mukaan asuu hirveä Rautanokka (Metalbeak). Kaunis valkoinen torniplöllö Nyra haluaa kouluttaa kidnapatuista pöllöistä sotilaita armeijaansa, jota Rautanokka kokoaa tuhotakseen Suojelijat ja noustakseen pöllövaltakunnan kuninkaaksi. Soren ja tämän uusi ystävä kaktuspöllö Gylfie joutuvat poimijoiksi, kun taas Kludd lähtee harjoittelemaan taistelemista armeijassa.
Kaikki poimijapöllöt saavat kuunpistoksen, nukahtaessaan kuunvaloon, paitsi Soren ja Gylfie. Heidän täytyy kerätä toisten pöllöjen jätöksistä pieniä hohtavia siruja ja viedä niitä lepakoille. Yksi vanha ilkityöhön kyllästynyt pöllö ottaa Sorenin ja Gylfien oppipojikseen ja opettaa heidät lentämään. Taitoa tarvitaankin, sillä Sorenin ja Gylfien on paettava Tuomiovuorilta.
He pääsevät pakoon ja lähtevät etsimään Suojelijoita ja heidän Suurta Puutaan. Matkan varrella he tapaavat uusia ystäviä, harmaapöllö Yönkajon (Twilight) ja tämän hyvän ystävän Tonkijan (Digger). Myös Sorenin lapsenvahti Mrs. P, joka on violetti käärme, liittyy pöllöjen seuraan.
Lopulta he saapuvat Suojelijoiden luokse ja alkavat harjoittelemaan itselleen sopivia taitoja, voidakseen kohota itsekin Suojelijoiksi. Samaan aikaan Rautanokan armeija on valmis ja he ovat valmiita näin ollen taistelemaan Suojelijoita vastaan. Suojelijat lähtevät taistoon, mutta yksi heistä onkin petturi ja toimii Rautanokan leivissä. Kun Suojelijat saapuvat Tuomiovuorille, poimijoiden keräämät sirut ovat yhdessä kasassa ja saavat aikaan hirveää sähköistä säteilyä, joka saa Suojelijat tuskiinsa.
Suurella Puulla Soren kuulee pikkusiskoltaan, joka myös joutui napatuksi Tuomiovuorille, mutta tuli petturisuojelijan kanssa takaisin, että yksi Suojelijoista onkin Rautanokan armeijassa ja että koko sota oli vain suuri ansa. Soren ystävineen lähtee pelastamaan Suojelijoita ja pitkän taiston jälkeen Suojelijat nousevat jälleen siiville ja Rautanokan armeija on tuhottu. Taistellessaan Soren joutui näkemään oman veljensä Kluddin kuoleman ja samoin Rautanokan, jonka hän itse sai surmattua.
Lopulta sota on ohi ja kaikki hyvin. Suojelijat palaavat Suurelle Puulle ja Soren, Gylfie, Yönkajo sekä Tonkija pääsevät Suojelijoiksi ja sitä juhlitaan kunnolla.
Kaguaanit

Koko ja ulkonäkö

Kaguaanit ovat melko isoja puissa eläviksi nisäkkäiksi: pituudeltaan 35–40 senttimetriä ja painoltaan 1-2 kiloa. Niitä voitaisiin verrata keskikokoiseen opossumiin tai suureen oravaan. Kaguaaneilla on kohtuullisen pitkät ja sirot jalat, normaalipituinen häntä ja suhteellisen hoikka rakenne. Pää on pieni, mutta silmät ovat suuret ja eteenpäin suuntautuneet. Korvat ovat pienet ja pyöreät.
Tunnusmerkillisin piirre kaguaaneissa on kuitenkin lentopoimu, jonka avulla nämä nisäkkäät pystyvät liitämään pitkiäkin matkoja, jopa yli 130 metriä. Poimu kulkee olkapäistä etukäpäliin, viimeisen sormenpäästä varpaankärkiin ja takajaloista hännänpäähän. Toisin kuin muilla liitävillä nisäkkäillä sormien ja varpaiden välitkin on yhdistetty, jotta liitopinta-ala olisi mahdollisimman laaja. Kaguaanien lentopoimut ovat eläimen kokoon suhteutettuna laajemmat kuin minkään muun liitävän nisäkkään.

Levinneisyys

Kaguaaneja tavataan Kaakkois-Aasiassa sekä mantereella että saarilla.

Elinympäristö

Sademetsät ovat kaguaanien elinympäristöjä.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Kaguaanien käyttäytymisestä tiedetään melko vähän, sillä ne ovat ujoja yöeläimiä ja elävät vain sademetsissä. Kaguaanit ovat joka tapauksessa kömpelöitä kiipijöitä. Ne etenevätkin puissa ylöspäin hypähtelemällä.
Vaikka kaguaanit ovat istukallisia nisäkkäitä, ne lisääntyvät pussieläinmaisesti. Poikaset syntyvät vain 60 päivän raskauden jälkeen kehittymättöminä. Ne viettävät ensimmäisen puoli vuotta elämästään roikkuen emon vatsasta. Kaguaanien lisääntyminen on melko hidasta, sillä poikanen on täysikasvuinen vasta 2–3 vuoden kuluttua. Kun kaguaani on täysikasvuinen se lähtee etsimään omaa pesää itselleen

Ravinto

Kaguaanit ovat kasvinsyöjiä. Ne syövät lehtiä, versoja, kukkia ja mahlaa sekä luultavasti hedelmiäkin.
Staicele

Historia

Staicelen kaupunki muodostui vuonna 1897 rakennetun paperitehtaan ympärille. Ennen tätä paikalla oli vain hevostallit ja hotelli. Kaupungin nimi on peräisin Stazeleksi kutsutulta ruotsalaiselta naiselta, joka piti aikoinaan lauttaa Salatsijoen yli. Staiceleen on pystytetty hänen muistomerkkinsä. Vuonna 1904 kaupunkiin rakennettiin peruskoulu. Vuonna 1913 rakennettiin paperitehtaan käyttöön kapearraiteinen rautatie Pāleen ja seuraavana vuonna hankittiin uudenaikaiset paperikoneet. Toisessa maailmansodassa saksalaiset yrittivät räjäyttää tehtaan, mutta paikallisten partisaanien onnistui suistaa räjähteitä kuljettanut juna raiteiltaan ennen kuin se pääsi kohteeseensa. Maailmansodan jälkeen tehdasta modernisoitiin useampaan otteeseen. Kaupungin koulu tuhoutui tulipalossa vuonna 1957 ja uusi koulurakennus rakennettiin vuonna 1966, mutta sekin tuhoutui tulipalossa vuonna 1983.
Kaupunki sai vuonna 1997 Limbažin piirin siisteimmän kaupungin arvonimen ja Sējējs ’97-kilpailussa se voitti ensimmäisen palkinnon kuntien kehityskilpailussa. Vuodesta 1999 kaupunki on tehnyt yhteistyötä Etelä-Viron kuntien kanssa osana EUn tukemaa Pohjois-Liivinmaa hanketta.

Kaupungin tunnukset

Staicelella on käytössään lippu ja vaakuna, joissa molemmissa on kuvattu kattohaikara sinisellä pohjalla. Molemmat otettiin käyttöön kaupungin saadessa kaupunginoikeudet vuonna 1992. Lipun ja vaakunan lisäksi on käytössä kaupungin hymni, joka otettiin käyttöön vuonna 1996.
Foinikian kieli

Foinikian kieli oli antiikin aikana foinikialaisten kieli, jota puhuttiin suunnilleen nykyisen Libanonin alueella. Foinikia kuului seemiläisiin kieliin ja oli läheistä sukua heprealle. Foinikian kielestä kehittyi myös Karthagossa puhuttu puunin kieli. Kirjoittamiseen käytettiin foinikialaista kirjaimistoa.
Maukka Perusjätkä

Levytyksiä

Maukka Perusjätkän ensimmäinen albumi Säpinää julkaistiin vuonna 1979. Ralf Örn suunnitteli Mauri Airtalle Maukka Perusjätkä -brändin ja tuotti, sävelsi sekä sanoitti Maukka Perusjätkä -levyt Säpinää (1979), Ennen kolmatta maailmansotaa (1980) ja Koiranpennut (1981). Örn myös lauloi jokaisella levyllä muutaman kappaleen. 
Maukka Perusjätkän ensimmäinen kokoonpano oli nimeltään Maukka & Nahkatakit. Sen kappale "Kun sä tuomitset mut" oli mukana vuoden 1979 Hilselp:llä. Ensimmäinen albumi tehtiin nimellä Maukka Perusjätkä Ja Sota Apatiaa Vastaan. Sitä seurasi levytyksiä kokoonpanolla Maukka Perusjätkä ja Ralf Örn Pop. Tämän lisäksi nimellä Maukka & Vallilan vangit ilmestyi single "Oletko koskaan nähnyt traktoria" vuonna 1980. Maukka & Ile's disko (jonka Ile oli Ilkka Vainio) julkaisi albumin Asiat kuntoon vuonna 1982. Vuonna 2004 julkaistiin Poptorin kokoelma Hyvät, pahat ja parhaat. Maukka Perusjätkä on artistina Raivopäät feat. Friends -albumilla Punkrock Jukebox 3, joka ilmestyi marraskuussa 2009. Keikkoja hän on tehnyt pienin tai pidemmin väliajoin.
Syyskuussa 2011 ilmestyi tupla-albumi Elämä pieninä palasina, jolla on  14 uutta kappaletta ja kakkoslevyllä puolestaan päivitettyjä versioita vanhoista Maukka-kappaleista kahdentoista studioversion ja viiden live-esityksen verran.
Pekka Töpöhäntä Amerikassa

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo ”lustikkaiden kissahahmojen” ilakoivan nyt edellistä Pekka Töpöhäntä -elokuvaa vapaamielisemmin ja antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Prideaux John Selby

Prideaux John Selby (23. heinäkuuta 1788 Alnwick, Northumberland – 27. maaliskuuta 1867 Twizell) oli englantilainen lintutieteilijä, kasvitieteilijä ja taiteilija.
Selby opiskeli Oxfordin University Collegessa. Hänet tunnetaan parhaiten teoksestaan Illustrations of British Ornithology (1821–1834). Hän kirjoitti myös Illustrations of Ornithology yhdessä William Jardinen kanssa ja A History of British Forest-trees (1842).
Monet hänen lintukuvistaan oli piirretty hänen omasta kokoelmastaan. Hänen kokoelmansa myytiin eri ostajille vuonna 1885 ja se hajaantui. Hän laati osat ”Kyyhkyt” (1835) ja ”Papukaijat” (1836) Jardinen teokseen Naturalist's Library, jälkimmäiseen maalasi kuvat Edward Lear. Jonkin aikaa hän oli toimittamassa aikakauslehteä Magazine of Zoology and Botany.
Selby avioitui Lewis Tabitha Mitfordin kanssa ja heille syntyi kolme tytärtä. Selby on haudattu Bamburghin kirkkomaalle.
Selby nimesi linnuista muun muassa intianfrankoliinin (Francolinus pictus) yhdessä Jardinen kanssa.
Giovanni Riina

Giovanni Francesco Riina (21. helmikuuta 1976) on italialainen mafioso ja Italian Mafian yhden tunnetuimman ja pahamaineisimman päällikön Salvatore "Toto" Riinan vanhin poika.
Varsin korkealle tasolle Corleonen perheessä isänsä nimen avulla jo nuorena noussut Giovanni Riina pidätettiin mafiarikoksista ja lukuisista murhista epäiltynä vuonna 1997. Giovanni tuomittiin lopulta vuonna 2001 neljästä vuonna 1995 tehdystä murhasta elinkautiseen vankeuteen. Murhatuomiot perustuivat paljolti mafiasta lähteneen todistajan lausuntoihin. Tuomion aikoihin myös jo kauan vankeudessa ollut isä Toto Riina sai uusia tuomioita mafiaan kohdistuneissa massaoikeudenkäynneissä.
Sisilian Cosa Nostran jäseneksi isänsä myötä noussut Giovanni on Salvatore Riinan neljästä lapsesta toiseksi vanhin. Veli Giuseppe Riina on myös tuomittu Italiassa mafiayhteyksistään.
Pirkko Kolbe

Pirkko Annikki Kolbe (o.s. Heikkilä; 2. maaliskuuta 1932 Helsinki – 13. syyskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, joka tunnettiin parhaiten Helsingin Sanomien pitkäaikaisena pakinoitsijana nimimerkillä Pii.
Kolbe opiskeli 1952–1955 Helsingissä Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa. Toimittajanuransa hän aloitti Uudessa kuvalehdessä, Savon Sanomissa ja Uutisaitassa. Vuonna 1959 hänet kutsuttiin nuorten toimittajien joukkoon Suomen Kuvalehteen. Helsingin Sanomiin hänet pyydettiin vuonna 1967, ja hän ehti olla mukana lehdessä miltei 30 vuotta ennen kuin jäi eläkkeelle 1994. Viimeinen Piin pakina Helsingin Sanomissa ilmestyi 24. elokuuta 1994. Kolbe toimi myös Helsingin Sanomalehtimiesyhdistyksen hallituksessa 1975–1985, ja hänelle myönnettiin valtion lehtimieseläke vuonna 1995.
Kolbe oli naimisissa ekonomi Boris Kolben (1928–2015) kanssa, jonka työn vuoksi he muuttivat Bogotaan, mutta pari erosi heidän palattuaan Suomeen. Historiantutkija Laura Kolbe on heidän tyttärensä.
Moabit

Moabit on kaupunginosa (saks. Ortsteil) Berliinissä Mitten hallintoalueella (Bezirk). Vuodesta 1920 vuoden 2001 hallintouudistukseen asti Moabit oli osa silloista Tiergartenin hallintoaluetta. Vuoden 2011 lopussa Moabitin asukasluku oli 70 911. Kaupunginosan pinta-ala on 7,72 km² ja väestötiheys 9185 as./km². Kaupunginosa on keinotekoinen saari - sitä rajaavat vesiväylät Berlin-Spandauer Schifffahrtskanal, Westhafenkanal ja Charlottenburger Verbindungskanal sekä Spreejoki.

Historia

Uskonpakolaiset hugenotit saapuivat asuttamaan Moabitin aluetta 1600- ja 1700-luvulla. 1700-luvulla alkoi myös alueen sotilaallinen käyttö. 1800-luvulla teollistumisen myötä Moabitin asukasluku kasvoi suuresti ja alue liitettiin Berliiniin vuonna 1861. Sleesiasta tulleet katoliset työläiset perustivat vuonna 1867 tehtailija August Julius Albert Borsigin tuella Berliinin ensimmäisen uskonpuhdistuksen jälkeisin luostarin (Dominikanerkloster St. Paulus) Moabitiin. Vuonna 1920 Moabitin kaupunginosasta tuli osa tuolloin luotua Tiergartenin hallintoaluetta.

Väestö

Moabitin asukasluku on nykyisin noin 70 000. Korkeimmillaan asukasluku oli vuonna 1910, jolloin alueella oli noin 190 000 asukasta. Vielä 1800-luvun alkupuolella Moabitin asukasluku oli vain muutamia satoja. Vuoden 2005 lopussa 28,9 prosentilla Moabitin asukkaista oli ulkomaalaistausta.
Blood: The Last Vampire (elokuva)

Juoni

Vampyyri nimeltä Saya etsii keinoa kohdata isänsä tappajan. Hän metsästää toisia vampyyreitä toivoen pääsevänsä lähelle kohdettaan. Soluttauduttuaan Japanissa sijaitsevaan amerikkalaiseen sotilastukikohtaan hän huomaa vihdoin olevansa lähellä etsimäänsä, Onigenia.

Tuotanto

Toukokuussa 2006 Bill Kong kertoi halustaan luoda Blood: The Last Vampire anime-elokuvaan pohjautuva näytelty elokuva. Aivan kuten animeversiossa, tämäkin olisi pääosin englanniksi puhuttu.
Spider-Man 3 (videopeli)

Vastaanotto

Peli on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 6.6/10.
Moonlight (vuoden 2016 elokuva)

Juoni

Elokuvan päähenkilö, Chiron, on musta poika Miamista. Elokuva kertoo hänestä kolmessa eri elämänvaiheessa: pikkupoikana, nuorena ja aikuisena. Koulussa Chironia kiusataan, nuorena hän on epävarma seksuaalisuudestaan, aikuisena hänestä on tullut kovanaama.

Arvostelut

Elokuva on saanut erinomaisen vastaanoton kriitikoilta. Arvosteluja keräävän Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 98 % kriitikoista on antanut elokuvalle positiivisen arvosanan keskiarvolla 9/10. Keräys perustuu 269 arviointiin. Metacriticissä elokuvalla on 99 pistettä 100:sta.
Helsingin Sanomien Anna Möttölä antoi elokuvalle täydet viisi tähteä ja kutsui elokuvaa yhdeksi vuosikymmenen hienoimmista elokuvista. Arvostelussaan hän kirjoitti: ”Elokuva on kuluvan vuosikymmenen hienoimpia ja jättää syvän jäljen, niin tunnetasolla kuin – jo nyt voi ennakoida – elokuvakulttuuriin. Moonlightia ei tarvitse verrata mihinkään. Se on täysin oma itsensä, lohdullinen ja vavahduttava elokuva. Viimeistään viimeiset kuvat salpaavat hengen.”
Vuonna 2017 The New York Timesin elokuvakriitikot arvioivat Moonlightin vuosisadan 25 parhaan elokuvan joukkoon.
Rochen raja

Rochen raja kuvaa etäisyyttä, jota lähempänä planeettaa tai emäkappaletta oleva toinen taivaankappale hajoaa palasiksi. Esimerkiksi Saturnuksen renkaat ovat todennäköisesti muodostuneet planeetan lähellä kuun tai pikkuplaneetan hajoamisen seurauksena. Rochen raja riippuu pääosin keskuskappaletta kiertävän kappaleen tiheydestä. Rochen rajaksi voidaan kutsua myös Rochen ekvipotentiaalipintaa eli Rochen pintaa.
Avustava erotuomari

Avustava erotuomari (”linjatuomari”, ”linjamies”, ”rajamies”) avustaa jalkapallo-ottelussa erotuomaria. Avustava erotuomari tarvitsee ottelua avustaessaan lipun, joka on yleensä punakeltainen. Avustavalla erotuomarilla ei ole täyttä valtaa soveltaa jalkapallon sääntöjä, vaan erotuomarin ja avustavan erotuomarin välisessä erimielisyydessä erotuomarin sana voittaa.

Apuvälineet

Suomessa Veikkausliigassa ja Kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa avustavilla erotuomareilla on käytössään signaaliliput, joilla he voivat nappia painamalla herättää erotuomarin huomion. Avustavan erotuomarin painaessa nappiin, erotuomari saa signaalin (piip-äänen tai värinän) olkavarteensa kiinnitettyyn vastaanottimeen. Tästä on usein hyötyä erotuomareille, kun rike tapahtuu erotuomarin näkökentän ulkopuolella.
Veikkausliigassa ja kansainvälisissä otteluissa erotuomarit kommunikoivat pelin aikana radiopuhelimilla.
Osmo Ikola

Osmo Kalervo Ikola (6. helmikuuta 1918 Joensuu – 27. huhtikuuta 2016 Turku) oli suomalainen kielitieteilijä. Hän toimi Turun yliopistossa suomen kielen professorina 1951–1981 ja Turun yliopiston rehtorina 1975–1981.
Tutkimuksissaan Ikola käsitteli muun muassa suomen yleiskieltä ja murteita sekä vanhaa kirjasuomea. Hän toimi Nykysuomen laitoksen kielilautakunnan jäsenenä ja sen seuraajan Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen suomen kielen lautakunnan jäsenenä (puheenjohtaja 1980–1988) ja julkaisi teoksia kielenhuollosta; hänen toimittamastaan Nykysuomen käsikirjasta (1971, ensimmäinen laitos Suomen kielen käsikirja 1968) on otettu useita painoksia, ja se kuuluu suomen kielen tunnetuimpiin oppaisiin.

Elämä

Osmo Ikola syntyi Joensuussa kansleri Niilo Ikolan ja Salli Ikolan (o.s. Paloheimo) perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1936. Ikola aloitti opintonsa Turun yliopistossa vuonna 1936 pääaineenaan suomen kieli ja sen sukukielet. Hän valmistui vuonna 1940 filosofian kandidaatiksi ja vuonna 1949 filosofian tohtoriksi. Hänen väitöskirjansa käsitteli tempusten ja modusten käyttöä ensimmäisessä suomalaisessa Raamatussa.
Ikola työskenteli myös ulkomailla: hän toimi Uppsalan yliopistossa suomen kielen lehtorina vuodet 1947–1951 sekä vierailevana professorina New Yorkin Columbia-yliopistossa 1963 ja Göttingenin yliopistossa 1971. Suomessa Ikola palveli Turun yliopistossa suomen kielen ja sen sukukielten professorina 1951–1962 ja suomen kielen professorina 1962–1981 sekä Turun kauppakorkeakoulun virkaatekevänä suomen kielen professorina 1954–1960. Turun yliopistossa hän toimi humanistisen tiedekunnan dekaanina 1954–1957 ja 1965–1966, vararehtorina 1970–1975 ja rehtorina 1975–1981.
Osmo Ikola toimi sekä Porthan-Seuran että Suomen Kielen Seuran esimiehenä. Hän kuului vuoden 1992 kirkkoraamatun laatineeseen raamatunkäännöskomiteaan.
Ikola oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1965.
Carsten Embach

Carsten Embach (s. 12. lokakuuta 1968 Stralsund, DDR) on saksalainen entinen rattikelkkailija.

Ura

Monien muiden rattikelkkailijoiden tavoin myös Embachilla on vahva yleisurheilutausta. Hänen lajinsa oli pituushyppy, missä hän sijoittui vuoden 1990 halli-EM-kilpailuissa viidenneksi tuloksella 783. Samana vuonna hän hyppäsi Potsdamissa ennätystuloksensa 801.
Rattikelkkailun pariin Embach siirtyi vuonna 1992 ja kilpaili ensi kertaa olympialaisissa 1994 Lillehammerissa, missä hän saavutti neljän miehen kilpailussa pronssia Wolfgang Hoppen ohjaamassa kelkkajoukkueessa. Vuosina 1995 ja 1997 hän voitti Hoppen joukkueessa neljän miehen kelkassa MM-kultaa ja vuonna 1996 MM-pronssia. Hoppen johtama joukkue jäi kuitenkin ulos 1998 Naganon olympialaisista, minkä johdosta Hoppe lopetti uransa. Vuonna 1999 hän saavutti EM-pronssia Harald Czudajn neljän miehen joukkueessa.
Embach siirtyi 2000-luvulle tultaessa André Langen neljän miehen kelkkajoukkueessan ja voitti uransa kolmannen maailmanmestaruuden vuonna 2000 sekä MM-hopeaa vuonna 2001. Langen joukkueessa hän voitti neljän miehen kilpailussa kultaa myös 2002 Salt Lake Cityn olympialaisista sekä seuraavana vuonna maailmanmestaruuden Lake Placidissa.
Lopetettuaan aktiiviuransa Embach on toiminut Saksan maajoukkueen valmentajana.
Enduron maailmanmestaruussarja

Historia

Enduron maailmanmestaruussarja käynnistyi vuonna 1990, jolloin mukana oli kaikkiaan kuusi luokkaa yli - ja enintään 500cc, 350cc, 250cc, 125cc ja 80cc. Yli 500cc- ja 350cc-pyörät olivat 4-tahtisia ja loput 2-tahtisia. Kauden 1993 jälkeen sekä 80cc että enintään 500cc lopetettiin ja 250cc muutettiin 175cc:ksi. Vuonna 1996 350cc muuttui 450cc:ksi ja kahta kautta myöhemmin 250cc palasivat MM-sarjaan. Tuolla hetkellä luokkia oli viisi. Kauden 2003 jälkeen kaikki nämä luokat lopetettiin ja tilalle otettiin FIM:in kehittävä systeemi, jolla luokat nimettiin uusiksi. Tätä tapahtui samana vuonna myös muun muassa motocrossissa. Näin syntyivät nykyiset luokat Enduro 1, -2 ja -3.
Uržum

Uržum (ven. Уржу́м, mariksi Вÿрзым) on kaupunki Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Uržumka-joen rannalla lähellä paikkaa, jossa se laskee Vjatkaan, 195 kilometriä Kirovista etelään. Kaupunki on Uržumin piirin keskus. Asukkaita on 11 500 henkeä (vuonna 2005).
Kaupunki on saanut alkunsa marien asutuksen paikalle vuonna 1584 rakennetusta venäläisestä linnoituksesta. Vuonna 1647 rakennettiin uusi maavallein vahvistettu puinen linnoitus. Vuonna 1796 Uržumista tuli Vjatkan lääniin kuuluneen samannimisen kihlakunnan keskus. Kaupunki tunnettiin poliittisesti epäluotettavien henkilöiden karkotuspaikkana. Vuonna 1901 Uržumin kihlakunnan asukkaista 67 % oli venäläisiä, 25 % mareja, 4 % tataareja ja 4 % udmurtteja.
Uržum on maatalousalueen keskus, jossa on lähinnä puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä ovat empiretyylinen lääkintäopiston rakennus ja vuosina 1894–1900 rakennettu Kolminaisuuden katedraali. Kaupungissa on siellä syntyneen puoluejohtaja Sergei Kirovin kotimuseo.