Arabikapina (1936–1939)

Tausta

Arabinationalismi oli saanut kannatusta Palestiinassa 1920- ja 1930-luvuilla. Suurimmaksi uhkasi koettiin usein sionismi ja juutalaisten kasvava siirtolaisuus alueelle. Juutalainen siirtolaisuus oli sattunut ennen arabikapinaa nousemaan natsi-Saksan tilanteen takia. Vuonna 1936 Palestiinassa asui jo noin 400 000 juutalaista. Nationalistisen liikkeen johtohahmo oli Jerusalemin mufti Hajj Amin al-Husaini, jota etenkin Israelissa on sittemmin syytetty natsisympatioista.
Nationalistisia tunteita herätti myös monen  muun arabimaan itsenäistyminen näihin aikoihin. Irak ja Saudi-Arabia olivat itsenäistyneet vuonna 1932, ja vuonna 1936 sopimus brittien ja Egyptin välillä vahvisti maan itsenäistä asemaa. Samaan aikaan Palestiinassa koettiin sosiaalisia ja talouidellisia muutoksia. Sionismin myötä maata ostivat juutalaiset, mikä ajoi etenkin vuokraviljelijöinä aiemmin toimineita arabeja kaupunkeihin. Töitä ei ollut, kun maailmaa oli koetellut myös 1930-luvun lama.
Jännittynyt tilanne oli purkautunut jo pariinkin otteeseen ennen arabikapinan syttymistä. Vuonna 1928 arabien ja juutalaisten välillä oli riidelty Temppelivuoren asemasta ja vuonna 1929 syttyi avoimia yhteenottoja, jossa tuli myös kuollonuhreja ennnen kurinpalautusta brittien taholta.

Kapinan ensimmäinen vaihe

Vuonna 1935 brittijoukot surmasivat Izz ad-Din al-Qassamin, jolla oli joukko nationalistisesti ja uskonnollisesti motivoituneita palestiinalaisia seuraajia, jotka hänen kuolemansa jälkeen tekivät kapinan ensimmäiset väkivaltaisuudet. Arabit tekivät iskuja juutalaisia kohteita vastaan seuraavan vuoden puolella. Tilanne kärjistyi etenkin, kun kaksi juutalaista murhattiin huhtikuussa 1936, jolloin alkoi väkivallan kierre. Qassamin kannattajat ryhtyivät yleislakkoon Jaffassa ja Nabuksessa. Tilanne oli nopeasti riistäytymässä brittien käsistä, mikä uhkasi jo heidän koko valtaansa alueella. Arabit perustivat hieman kapinoinnin alkamisen jälkeen Arabien kansallisen komitean, joka käsitti tärkeimpien eri arabipuolueiden johtajat. Järjestön johdossa oli mufti al-Husaini. Kansallinen komitea oli sittemmin tärkein kapinaa johtanut taho. Kansallinen komitea vaati juutalaisen maahanmuuton pysäyttämistä, maan myynnin juutalaisille kieltämistä ja itsenäisyyttä Palestiinalle.
Arabien lakkoillessa arabitaiselijoita siirtyi Palestiinan kukkuloille etenkin maan pohjoisosissa, josta heidän aseelliset joukkonsa tekivät iskuja juutalaisia ja brittejä vastaan. Britit kiristivät politiikkaansa, minkä lisäksi lakot ja kapinointi tekivät monien arabien aseman lopulta tukalammaksi. Kapinaa heikensi myös kansallisen komitean hajanaisuus. Periaatteessa liikkessä oli edustettuna johtoa eri puolueista, mutta todellisuudessa sen toiminta oli hyvin klaanipohjaista. Näistä eri syistä kapinointi vaikutti lakkaavan vähintään osittain vuoden 1936 syksyllä. Yhdistynyt kuningaskunta suostui puolestaan asettamaan tapahtumien syitä tutkivan komitean.
Lordi William Peelin johtama niin sanottu Peelin komitea julkaisi tutkimuksensa heinäkuussa 1937. Komitean mukaan tilanne voitaisiin ratkaista vain jakamalla Palestiiina arabien ja juutalaisten kahteen valtioon. Arabit hylkäsivät ehdotuksen, johon olisi liittynyt esimerkiksi 200 000 arabin siirto juutalaisvaltion alueelta. Sionistinen liike puolestaan hyväksyi ehdotuksen 20. kansainvälisessä sionistikongressissa. Komitean ehdotuksen kokonaisvastustuksen takia britit päättivät lopulta kuitenkin luopua suunnitelmasta.

Kapinan toinen vaihe

Peelin komitean lopulta epäonnistuneen ehdotuksen jälkeen arabikapina alkoi jälleen kiihtyä vuosina 1937 ja 1938. Britit julistivat alueelle sotalain ja Arabien kansallinen komitea määrättiin lakkautettavaksi. Amin al-Husainista annettiin pidätysmääräys, mutta hän pakeni Syyriaan ennne kiinnijäämistään. Kapina oli kiihtynyt, mutta sen tpoiselta vaiheelta puuttui täysin selvä poliittinen johto. Iskuja tehtiin nyt paitsi juutalaisia ja brittejä vastaan, mutta kohteeksi joutuivat myös esimerkiksi maanomistajat ja eri arabiosapuolet. Katkeraa valtakamppailua kävivät Husainit ja Našašibit. Kapinan päättämiseksi britit ryhtyivät entistä laajempiin sotilastoimiin. Vuonna 1938 alueelle oli tuotu jo 20 000 brittisotilasta, jotka alkoittivat käytännössä alueen uudelleenvalloituksen. Usein tähän liittyivät kokonaisia kyliä vastaan tehdyt kollektiiviset rangaistustoimet. Kapina saatiin lopulta loppumaan kevääseen 1939 mennessä.

Seuraukset

Joidenkin arvioiden mukaan kapinan aikana oli kuollut 4 000–6 000 arabia. Ehkä noin 15 000 oli haavoittunut ja 5 600 vangittu. 30 000 arabia oli paennut Palestiinasta naapurimaihin. Ehkä noin puolet kapinan kuollonuhreista liittyivät arabien keskenäisiin verisiin yhteenottoihin. Alueen talous oli raunioina. Etenkin arabien sisäiset välienselvittelyt vaikeuttivat sittempiä yrityksiä ajaa Palestiinan arabeille omaa valtiotaan. Kapinan monista negatiivisista puolista voidaan myös sanoa, että kapinalla oli olennainen vaikutus palestiinalaisen identiteetin kehittymiseen. Sittemmin kapinaan on liitetty palestiinalaisten keskuudessa monia erillaisia sankaritarinoita.
Kapinan aikana oli saanut surmansa myös satoja Palestiinan juutalaisia. Kapinan aikana juutalaisten muodostamissa aseellisissa liikkeissä oli toiminut noin 15 000 jäsentä. Etenkin varsinaisesti jo ennen kapinaa perustettu hagana kasvatti vaikutusvaltaansa juutalaisten suojelijana. Irgun oli puolestaan tehnyt terrori-iskuja. Toisaalta arabien lakkoillessa kapinan aikana juutalaiset kehittyivät yhteisönä omavaraisemmaksi taloudellisesti ja sosiaalisesti. Monien arabien taloudellinen ahdinko tarkoitti toisaalta kapinan alkuperäisestä ajatuksesta huolimatta itse asiassa maan lisääntyneeseen myyntiin juutalaisille.
Kapinan kukistaminen merkitsi brittien politiikan kääntymistä sionisten kannalta huonompaan suuntaan. Toukokuussa 1939 julkaistiin valkoinen paperi, jossa asetettiin tavoite itsenäisestä enemmistövaltaisesta Palestiinasta kymmenen vuoden kuluessa.