Ordovikikausi

Ordovikikauden mantereet ja ilmasto

Ordovikikauden alkupuolella maan ilmakehän korkea, nykyiseen verrattuna yli kymmenkertainen hiilidioksidipitoisuus piti yllä voimakasta kasvihuoneilmiötä.  Kaudella vallinnut ilmasto oli nykyistä lämpimämpi, vaihtelevampi ja kosteampi. Etelänavalla oli kauden alkuvaiheessa viileänlauhkea ilmasto. Pohjoisella pallonpuoliskolla oli valtava Panthalassa-valtameri, jossa 30. leveysasteella melko lähekkäin sijaitsivat Laurentia, Barentsia, Siperia, Kazakstania ja Avalonia. Pohjoisnavan ympärillä kiersi kylmä merivirta ja päiväntasaajan seutuvilla lämmin. Keskisellä ordovikikaudella etelänavan ympärillä oli suuri Gondwanan manner, johon kuuluivat Etelä-Amerikka, Afrikka ja Australia. Kauden loppukolmanneksella ilmasto viileni ja varsinkin kuivui nopeasti. Se lienee johtunut mannerliikunnoista, jotka siirsivät Gondwanan mantereen päiväntasaajan lähelle. Näin Maata lämmittävä trooppisilla alueilla Maan kiertävä lämmin päiväntasaajan suuntainen merivirta estyi. 
Tuli jääkausi, joka tosin ei ollut pleistoseenikauden jääkausien veroinen. Jää peitti suuria alueita Etelä-Amerikasta ja Afrikasta. Kylmä ilmasto vallitsi etelässä 60-30 leveysasteella. Päiväntasaajan lähellä oli kuivaa. Saharan autiomaa jäätiköityi osin, sillä se oli Gondwanan mentereen eteläosissa melko lähellä napoja. Myöhemmän ordovikikauden jääkausi kesti 8–10 miljoonaa vuotta, jona aikana meren pinta aleni noin sata metriä. Tremadoc- ja Llanvir-kausien lopulla tapahtui luultavasti mannerliikunnoista johtuvia lajien joukkotuhoja. 
Kauden alussa oli ensin viileää, sitten huippuja, joissa lämpötila nousi nykyistä korkeammaksi. Noin 460 miljoonaa vuotta sitten lämpötila muuttui nykytasoa kylmemmäksi. Noin 450 miljoonaa vuotta sitten hiilidioksidia oli 17 kertaa nykymäärä.

Kasvillisuus

Maalle ilmestyi alkeellisia kasveja yli 460–465 miljoonaa vuotta sitten.
Omanista on löydetty fossiileja, jotka saattavat todistaa, että tällä kaudella olisi elänyt maakasveja. Ensimmäiset ordovikikauden varhais- ja keskivaiheen maakasvit luultavasti muistuttivat sammalia ja maksasammalia, eli kyse ei ollut putkilokasveista. Näillä kasveille ei ollut varsinaisia juuria, vartta ja lehtiä. Varmemmin maakasveja esiintyi vasta seuraavan eli siluurikauden loppupuolella. Maakasvit lienevät kehittyneet vuorovesirannoilla kasvaneista levistä. Vuorovesiranta on välillä kuivana, välillä veden peitossa. Joillain levillä tiedetäänkin olevan paksu nahkea pinta, juuria ja varren erilaistumista, ja joidenkin levien muodot tuovat mieleen etäisesti haarasanikkaiset ja kortteet, jotka olivat ensimmäisiä maakasveja.

Eläimistö

Ordivikikaudella eli muun muassa koralleja, meritähtiä, merisiilejä (Echinoidea) ja brakiopodeja, jotka olivat simpukoita muistuttavia kuorellisia, litteitä eläimiä. Kambrikauden lopussa trilobiitteja oli kuollut runsaasti, ja näin jäi tilaa muiden merieläinten lajiutumiselle. Uusia brakiopodilajeja syntyi paljon. Korallimaiset sammaleläimet (Bryozoa) ja merililjat  ilmestyivät ordovikikauden tropiikin meriin. Trilobiittilajeja ilmestyi myös uudestaan lisää. Helmiveneet lajiutuivat merkittävästi ordovikikauden alkupuolella. Graptoliitit ilmestyivät Tremadoc-kaudella. Aluksi ne olivat planktonmaisia, kauden lopulla niistä kehittyi korallimaisia yhdyskuntia.
Kauden keskivaiheilla, noin 470 miljoonaa vuotta sitten, ilmestyivät oikosarvet (Orthoceras), mustekalamaiset kuorelliset eliöt, joiden kuori muistutti pitkää jäätelötuuttia. Kaudella ilmestyivät myös sammaleläimet.
Leuattomat kalat eli nahkiaisten tapaiset kalat ja panssarilliset alkukalat, ostrakodermit, ilmestyivät. Ostrakodermien pään ja eturuumiin peittänyt panssari suojasi luultavasti meriskorpioneja vastaan. Ne keräsivät ravintoa pohjamudasta kuin pölynimurit. Australiasta on löydetty varhaiselta ordovikikaudelta peräisin olevia kalojen jäänteitä.
Myöhäisellä ordovikikaudella tapahtui merieläinten joukkotuho, joka johtui luultavasti jääkauden alkamisesta.