google/wiki40b huggingface dataset:
Serafiimiritarikunta

Serafiimiritarikunta (ruots. Serafimerorden) on Ruotsin vanhin ja arvostetuin ansiomerkkiritarikunta.
Yksiluokkainen ritarikunta perustettiin kuningas Fredrik I:n päätöksellä vuonna 1748. Kunniamerkki on valkoiseksi emaloitu kultainen Maltan risti, jonka sakaroiden välissä on tyylitellyt enkelikuviot. Merkkiä kannetaan vaaleansinisessä, rinnan yli oikealta vasemmalle kulkevassa nauhassa tai vaihtoehtoisesti koristeellisessa serafinpäistä ja patriarkanristeistä muodostuvassa ritarikuntaketjussa. 
Ritarikunnan jäsenelle laaditaan aina vaakuna (mikäli sitä ei ennestään ole), joka hänen kuoltuaan ripustetaan Tukholman Riddarholmskyrkaniin. Ritarikunnan jäsenen hautajaispäivänä kirkossa kuullaan niin sanottu Serafim-soitto, jolloin Riddarholmskyrkanin kelloja soitetaan tauottomasti kello 12 ja 13 välillä. Tällä perinteellä kunnioitetaan korkea-arvoisen vainajan muistoa. 
Ritarikunnan jäsenyyskriteerejä kiristettiin tuntuvasti vuonna 1975: ritarikunnan jäsenyyden voi saada Ruotsin kuningashuoneen jäsenen lisäksi vain ulkomainen valtionpäämies tai tähän rinnastettava henkilö. Ritarikunnan tuoreimmat ruotsalaiset jäsenet ovat Länsi-Göötanmaan herttua, prinssi Daniel, joka sai jäsenyyden avioituessaan kruununprinsessa Victorian kanssa 19.6.2010  sekä heidän tyttärensä prinsessa Estelle, joka sai jäsenyyden kastajaisissaan 22.5.2012.
Suomalaisia Serafim-ritareita ovat presidentit Carl Gustaf Emil Mannerheim (1919), Lauri Kristian Relander (1925), Pehr Evind Svinhufvud (1932), Kyösti Kallio (1938), Juho Paasikivi (1952), Urho Kekkonen (1956), Mauno Koivisto (1982), Martti Ahtisaari (1994), Tarja Halonen (2000) ja Sauli Niinistö (2012). Suomen presidenteille on aina heidän virkaanastumisensa jälkeen laadittu Serafim-ritarikuntaa varten vaakuna ja tunnuslause. Aatelistaustaisilla Mannerheimilla ja Svinhufvudilla nämä olivat kuitenkin olemassa jo ennen presidenttiyttä. 
Ritarikunnan suurmestari on Ruotsin hallitseva kuningas tai kuningatar.
Pyrocumulus

Pyrocumulus on täsmentävä nimitys tulipalon tai teollisen polttotapahtuman seurauksena syntyvälle, nousevaan ilmavirtaukseen kehittyneelle kumpupilvelle (lat. Cumulus (Cu)).
Metsä- tai ruohikkopalojen, petrokemiallisen teollisuuden liekityksen ja muun teollisuuspolton ohella nousevan ilmavirtauksen synnyttävä palotapahtuma voi aiheutua tulivuorenpurkauksesta.
Pyrocumulus on monesti harmahtava tai ruskea, koska siinä on muitakin aineita kuin vesipisaroita, muun muassa tuhkaa tai savihiukkasia. Pilvi on tavallisesti voimakkaan pyörteinen, koska sen tuottanut lämmittävä voima on hyvin suuri, monesti suurempi kuin tavallisiin kumpupilviin liittyvä. Suuren nosteen johdosta pilvi pyrkii kasvamaan nopeasti.
Palotapahtuman mukana nousevien epäpuhtauksien johdosta pyrocumuluksen kemiallinen ja fysikaalinen koostumus poikkeaa tavallisen kumpupilven ominaisuuksista, ja turbulenssi pilvessä on voimakasta. Suuressa pyrocumuluksessa voi olla jäätäviä alueita ja ukkosen synnylle välttämättömiä rakeita. Nimenomaan tulivuorenpurkauksiin liittyvä pyrocumulus salamoi herkästi. Pyrocumulus voi kasvaa kuuro- ja ukkospilveksi, cumulonimbukseksi.
Emil Rautala

Emil Konstantin Rautala (2. lokakuuta 1883 Sääksmäki – 7. lokakuuta 1948) oli suomalainen taidemaalari. 
Rautalan vanhemmat olivat pakettimestari August Rautala (aik. Rautalin) ja Wilhelmina Ottelin. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa 1898–1900, Helsingin yliopiston piirustussalissa 1904–1905 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1905–1906. Rautala teki opintomatkat Saksaan 1907–1908, Italiaan 1908 sekä Pariisiin 1912. Hän asui vuodesta 1927 Helsingissä.
Turussa opiskellessaan Rautala kuului Punainen huone -nimiseen taiteilijaryhmään joka kokoontui säännöllisesti ravintola Pinellan punaisessa huoneessa. Ryhmän muita jäseniä olivat Ragnar Ungern, Santeri Salokivi, Edwin Lydén ja Ilmari Kaijala.
Rautala maalasi muotokuvia (P. E. Svinhufvud, C. G. E. Mannerheim, K. J. Ståhlberg, maaherra Eero Yrjö Pehkonen, professori Juhani Rinne, kansleri Gustaf Komppa, professori V. A. Koskenniemi, pääministeri T. M. Kivimäki) sekä lisäksi maisemia ja laatukuvia.
Emil Rautala oli naimisissa vuodesta 1911 Olga Augusta Hildenin kanssa. Heidän tyttärensä Margit Rautala-Kaipainen (1911–1978) oli arkkitehti ja taidemaalari.
Michael Steger

Michael Mateus Steger (s. 27. toukokuuta 1980) on amerikkalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä.

Biografia

Steger on kolmas neljästä lapsesta, ja hän kasvoi keskitasoisessa perheessä. Hänen äitinsä on kirjanpitäjä. Hänessä on sekä etelä-aasialaista, itävaltalaista että norjalaista verta. Steger harjoitteli kamppailulajeja koko lapsuusikänsä, ja kahdeksantoistavuotiaana saavutti ensimmäisen mustan vyönsä Tae Kwon Do:ssa.

Ura

Steger aloitti uransa esiintymällä muutamissa mainoksissa ja vierailemassa VR Troopers -sarjassa vuonna 1994. 2005 hän esiintyi elokuvassa 3 Girls and the Golden Cocoon ja esiinnyttyään Sniperinä NCIS Rikostutkijat -sarjassa vuonna 2005, hän sai vuonna 2007 pysyvän roolin tv-sarjassa The Winner.
2007 Steger oli ollut mukana muutamissa Disney Channelin tuotannoissa. Hän vieraili ohjelmissa Hannah Montana, Cory in the House ja sai myös roolin Disney Channelin elokuvasta The Cheetah Girls: One World, joka julkistettiin 22. elokuuta 2008. Hän on ollut myös vierailevana tähtenä Criminal Minds -ohjelmassa. Hannah Montanassa Steger oli jaksossa Everybody Was Best Friend-Fighting, ja Cory in the Housessa jaksossa Macho Libre.
Tällä hetkellä hän esittää Navid Shirazia sarjassa 90210.
Madeleine de Scudéry

Madeleine de Scudéry, pseudonyymi Sapho (15. lokakuuta 1607 Le Havre, Ranska – 2. kesäkuuta 1701 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija.

Elämäkerta

Madeleine de Scudéry, jonka aatelinen isä oli kotoisin Provencesta, asui yhdessä veljensä, kirjailija Georges de Scudéryn kanssa vuoteen 1655, ja oli hänen tavoin kiinnostunut kirjoittamisesta. Hän omaksui aikakauden tyylisuunnan, ns. presiöösin tyylin, ja jo ennen kuin hän vuonna 1644 lähti veljensä mukana Marseilleen, hän kävi markiisitar Catherine de Vivonnen salongissa Hôtel de Rambouillet'ssa, kuten hän Fronde-kapinan jälkeen kuului Hôtel de Nevers'n ja Hôtel de Créquin kantavieraisiin. 
Fronden jälkeen hän itse piti kuulua kirjallista salonkia Société du samedi ('lauantaiseura'), joka oli viimeisiä jossa presiöösin tyylin henkeä vielä vaalittiin. Seuran jäseniä on sanottu ensimmäisiksi sinisukiksi. Tämä yltiöromanttinen ja hienostunut näkemys leimaa myös hänen kirjoittamiaan viittä valtavan suurta herooista historiallista romaania, jotka tosin ilmestyivät hänen veljensä nimissä: Ibrahim, ou l'illustre Bassa (4 osaa, 1641), jonka ansiosta tulivat muotiin turkkilaiset aiheet ja orientalismi, Artamène ou le grand Cyrus (10 osaa, 1649–1653), Clélie, histoire romaine (10 osaa, 1654–1660). Romaanit saivat myrskyisän suosion ja kuuluvat ajan suurimpiin kirjallisiin menestyksiin. 
Yhtä paljon huomiota eivät herättäneet hänen kaksi viimeistä romaaniaan Almahide, ou l'esclave reine (8 osaa, 1660) ja Mathilde d’Aguilar, histoire espagnole (1667). Kaikki kertomukset ovat avainromaaneja, jotka historian puettuna kuvaavat Ranskan hovin elämää ja tapoja ja joista vieraiden nimien alta löytyy useita ajankohdan tunnetuimpia henkilöitä, kuten Condé (Cyrus), Longuevillen herttuatar (Mandane), Ruotsin kuningatar Kristina (Cleobuline) ja kirjailijatar itse (Sapho). 
Ranskan akatemia palkitsi de Scudéry vuonna 1671 hänen tyylistään Discours sur la gloire. Hänen viimeiset teoksensa muodostuivat lähinnä sarjasta moraalisia Conversations (10 osaa, 1680–1692), jotka ovat vähemmän tunnettuja mutta eivät hänen kirjoituksistaan vähempiarvoisia. Hän kirjoitti myös runoja.
Madeleine de Scudéryn romaaneille on ominaista sisällön puolesta se että hän käsittelee rakkautta, historiallisia ja klassisistisia aiheita allegorian muodossa ja ottaa presiositeetin hengessä etäisyyttä kaikkeen, mikä hänen mielestään on alhaista ja vulgaaria. Hänet liitetään usein barokkiin, mutta toisaalta hänen teoksensa olivat tärkeä silta keskiajan ritarikirjallisuudesta romantiikkaan. Hänen kymmenosainen teoksena Artamène ou le grand Cyrus, jossa on 2,1 miljoonaa sanaa, on maailmanhistorian pisimpiä romaaneja.
Adolf Roos

Adolf Wilhelm Roos (21. kesäkuuta 1824 – 1895) oli syntyjään suomalainen, myöhemmin ruotsalainen, Ruotsin postilaitoksen johtaja.
A. W. Roos syntyi Kristiinassa 21. kesäkuuta 1824, kävi Vaasan triviaalikoulun ja Turun kymnaasia 1830- ja 1840-luvuilla. Kouluaikanaan hän sairastui vakavasti ja joutui lääkärinhoitoon Ruotsiin, jossa suoritti ylioppilastutkinnon 1848. Ruotsin kansalaisuuden Roos sai 1849. Palveltuaan eri virastoissa ja ansioituen virkaurallaan hänet nimitettiin 1867 Ruotsin postilaitoksen pääpostitirehtööriksi eli postilaitoksen johtajaksi. 
Roosin harrastuksiin kuului mm. sanomalehtiin kirjoittaminen ja runoilu, josta hän sai Ruotsin akatemian pienemmän palkinnon. Vuonna 1936 Ruotsin postilaitos juhli 300-vuotista taivaltaan ja julkaisi postimerkin Adolf Wilhelm Roosista.
Roosin merkittävämmäksi saavutukseksi tuli Ruotsin postilaitoksen järjestäminen nykyaikaiseen malliinsa.
Kelly Preston

Elämäkerta

Preston syntyi Honolulussa vuonna 1962. Hänen äitinsä Linda Carlson työskenteli terveyskeskuksen hallinnoijana ja isä puolestaan työskenteli maatalousfirmassa, mutta kuoli Prestonin ollessa kolmevuotias. Prestonin äiti meni uusiin naimisiin Peter Palazisin, joka työskenteli henkilökohtaisena ohjaajana, kanssa. Palazis myös adoptoi Prestonin. Preston kasvoi Havaijilla, mutta asui 15 kuukautta Irakissa viisivuotiaana ja myöhemmin myös Australiassa. Australiassa asuessaan Preston kävi Pembroken koulua Adelaidessa. Myöhemmin hän kävi Punahou koulua ja opiskeli draamaa ja teatteria Etelä-Kalifornian yliopistossa.
Preston oli naimisissa Kevin Gagen kanssa vuosina 1986–1988. Sittemmin hän tapaili muun muassa Charlie Sheenia ja George Clooneyta ennen kuin meni naimisiin näyttelijä John Travoltan kanssa syksyllä 1991. He ovat kumpikin skientologeja. Pariskunta on saanut kolme lasta, mutta esikoispoika Jett kuoli 16-vuotiaana epileptiseen kohtaukseen perheen loma-asunnolla Bahamalla tammikuussa 2009.
Preston on osallistunut skientologiaan liittyvän Citizens Commission on Human Rightsin eli CCHR:n toimintaan. Järjestö vastustaa psykiatrian väärinkäytöksiä. Hän oli vieraana ruotsalaisen Kommittén för mänskliga rättigheterin vuosipäivillä 2007 Kirstie Alleyn ja Priscilla Presleyn kanssa, ja CCHR on myöntänyt hänelle kunnianosoituksen toiminnastaan, kuten lakiehdotuksista lääkärien lapsille määräämien pillereiden vaaroista tiedottamisesta vanhemmille.

Ura

Preston päätyi 14-vuotiaana median pariin, kun eräs muotivalokuvaaja huomasi hänen kykynsä. Pari vuotta myöhemmin sama kuvaaja auttoi Prestonia pääsemään televisiomainoksiin ja muihin pikkurooleihin. Samalla Preston teki mallintöitä vuoteen 1983 asti, jolloin hän ryhtyi täysipäiväiseksi näyttelijäksi. 
Elokuvarooliensa lisäksi Preston on myös esiintynyt Maroon 5 -yhtyeen ”She Will Be Loved” -kappaleen musiikkivideolla.
Suvi Mäkeläinen

Suvi Susanna Mäkeläinen (s. 6. toukokuuta 1994 Valkeala) on Suomen Keskustanuorten puheenjohtaja ja Tampereen kaupunginhallituksen jäsen. 
Urjalan kunnassa kasvanut Mä­ke­läi­nen opis­ke­lee Tam­pe­reen yli­o­pis­tos­sa yh­teis­kun­ta­tut­ki­mus­ta. Hän on Keskustan eduskuntavaaliehdokkaana Pirkanmaan vaalipiirissä keväällä 2019.
Ähtärin junaturma

Ähtärin junaturma tapahtui rataosalla Haapamäki–Seinäjoki jatkosodan aikana 5. elokuuta 1942 Ähtärissä. Saksalaisia sotilaita kuljettanut juna ajoi korjattavana olleelle rataosuudelle ja suisui raiteilta. Turmassa kuoli heti 26 sotilasta.
Sotilasjuna oli niin sanottu aavejuna, joka oli aikataulujen ulkopuolella. Salaisena pidetty juna kuului Suomen ja Saksan väliseen joukkojen ja materiaalin järjestelysopimukseen, joka oli voimassa syksystä 1940 lähtien. Onnettomuutta epäiltiin myös sabotaasiksi sen tapahtumisen jälkeen, eikä tapaturmaa uutisoitu.

Tapahtuma ja pelastustoimet

Suomalainen topparoikka oli korjaamassa rataa Sappion rautatiesillalta Ähtäriin päin. Saksalainen sotilasjuna ajoi korjattavalle rataosuudelle ilman ennakkoon ilmoitettua aikataulua. Se oli viemässä lomalle meneviä saksalaissotilaita Hangon satamaan. Topparoikka oli irrottanut toisen raiteen pölkkyjä, kun junan äänet alkoivat kuulua. Mitään ei enää ollut tehtävissä, ja juna suistui radalta kohtalokkain seurauksin. 26 saksalaista sotilasta kuoli heti, kun taas 22 sai vaikeita vammoja ja 53 lieviä.
Paikalle tuli kunnanlääkäri ja kaksi lääkintälottaa, mutta saksalaiset ilmoittivat, että heidän omat lääkintämiehensä hoitavat pelastustyöt. Pahiten loukkaantuneista kymmenkunta vietiin Seinäjoelle sairaalaan.

Onnettomuuden tutkinta

Onnettomuutta tutki Vaasan läänin lääninrikospoliisi. Asia meni oikeuteen, jossa ratamestari tuomittiin sakkoihin ja korjausryhmän johtaja lyhyeen vankeuteen. Lisäksi he joutuivat korvaamaan valtiolle todetut vahingot. Käräjäoikeuden päätöksestä valitettiin Vaasan hovioikeuteen huhtikuussa 1943, mutta Ähtärin junaturman asiapapereita ei ole hovioikeudessa. Saksan ja Suomen sotaveljeys päättyi keväällä 1944.
Onnettomuuden osasyynä oli se, että kiskojen vaihtotyö vei luultua enemmän aikaa. Ratatyömiehet olivat arvioineet tehtävän vaativan vähemmän aikaa, eikä topparoikka ollut saanut mitään tietoa saksalaissotilaiden junan aikataulusta.

Muistomerkki

Lähelle onnettomuuspaikkaa Ähtärin Sappiolla paljastettiin 5. elokuuta 2017 Ähtärin junaturman muistomerkki, jossa on osia vanhoista ratakiskoista ja erään vanhan veturin voimaniisrtokappaleita. Muistomerkki pystytettiin Ähtäri-seuran aloitteesta.
Vilma Timonen

Vilma Timonen (s. 1977) on suomalainen kanteleensoittaja, säveltäjä ja Sibelius-Akatemian kansanmusiikin lehtori. Hän on valmistunut musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemian kansanmusiikin osastolta vuonna 2004. Sitä ennen hän on opiskellut musiikkia Keski-Pohjanmaan Konservatoriossa.
Timonen soittaa lukuisten produktioiden ohella pääasiassa omassa Vilma Timonen Quartetissaan (VtQ). Yhtye yhdistelee kanteleen ikiaikaista sointia nykyaikaiseen jazziin ja fuusioon. Yhtyeessä soittavat Timosen lisäksi basisti Jaakko Kämäräinen, lyömäsoittaja Tuomas Timonen ja kitaristi Topi Korhonen.
VtQ:n Forward palkittiin vuoden 2010 Emma-gaalassa vuoden 2009 parhaana etnoalbumina.
Ville Vainikainen

Seuraura

Vainikainen on Kalevan Pallon kasvatti. Kaudella 2009–2010 hän toimi seuran C-nuorten varakapteenina ja Vainikainen oli runkosarjassa KalPan paras maalintekijä 25 osumallaan, joilla hän sijoittui koko C-nuorten SM-sarjan maalipörssissä neljänneksi. Kaudella 2011–2012 Vainikainen toimi KalPan B-nuorten kapteenina. Hän voitti runkosarjassa joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 14+18=32.
Kaudeksi 2013–2014 Vainikainen siirtyi Saimaan Pallon A-nuoriin, joiden paras pistemies hän oli tehoilla 13+18=31. Kaudella 2014–2015 Vainikainen nousi SaiPan varakapteeniksi ja hänet nostettiin myös seuran SM-liigarinkiin. Vainikainen oli SaiPan A-nuorten paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Adam Zbořilin jälkeen tehoilla 25+25=50. Hän sijoittui A-nuorten SM-liigan maalipörssissä yhdeksänneksi. Vainikainen teki liigadebyyttinsä 25. marraskuuta 2014 vieraissa Turun Palloseuraa vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 8.20 minuuttia. Kaikkiaan Vainikainen pelasi kauden aikana kuusi SM-liiga- ja yhden CHL-ottelun ilman tehopisteitä. Helmikuussa 2015 hän pelasi myös yhden ottelun lainalla Mestis-joukkue Heinolan Peliitoissa. Huhtikuussa 2015 SaiPa teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen Vainikaisen kanssa.
Kaudella 2015–2016 Vainikainen murtautui SaiPan SM-liigakokoonpanoon, jossa hänen tulokaskautensa toi 39 runkosarjaottelussa tehot 1+5=6 ja kolmessa playoff-ottelussa yhden maalin. Vainikainen teki liigauransa avausmaalin 22. marraskuuta 2015 Pelicansia vastaan. Tammikuussa 2016 SaiPa käytti hänen sopimuksessaan olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Vainikaisen kanssa. Kaudella 2016–2017 hän teki 51 runkosarjaottelussa tehot 4+3=7 ja seitsemässä CHL-ottelussa yhden syöttöpisteen, kunnes Vainikaisen kausi päättyi loukkaantumiseen runkosarjan lopulla helmikuussa 2017.
Vainikainen siirtyi kaudeksi 2017–2018 1+1-vuotisella sopimuksella KooKoohon. Seura ei käyttänyt kauden jälkeen hänen sopimuksessaan optiota ja Vainikainen siirtyi kaudeksi 2018–2019 vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Imatran Ketterään. Hän oli Suomen Cupissa joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 4+4=8. Turnaus päättyi Ketterän voittoon. Joulukuussa 2018 seura lainasi Vainikaisen alustavasti kahden ottelun ajaksi yhteistyöseuraansa, hänelle tuttuun SaiPan SM-liigajoukkueeseen. Vainikainen pelasi siellä lainalla viisi ottelua. Helmikuussa 2019 hän siirtyi SaiPaan kevääseen 2020 asti ulottuvalla sopimuksella.

Maajoukkueura

Vainikainen on pelannut kaksi poikien maaottelua.
Eero Saarinen

Ura

Eero Saarinen syntyi Hvitträskissä isänsä, arkkitehti Eliel Saarisen 37-vuotispäivänä ja vietti paljon aikaa tämän ateljeessa. Perhe muutti pysyvästi Yhdysvaltoihin Eeron ollessa 13-vuotias, mutta he viettivät kesiä Suomessa. Saarinen valmistui arkkitehdiksi 1934 Yalen yliopistosta. Hän opiskeli lyhyen aikaa myös kuvanveistoa Pariisissa Académie de la Grande Chaumièressa. Valmistuttuaan arkkitehdiksi Saarinen matkusteli Euroopassa ja osallistui eri projekteihin ja kilpailuihin. Palattuaan Euroopasta hän toimi jonkin aikaa opettajana Cranbrook Academy of Art -koulussa, missä myös hänen isänsä oli opettajana. Vuonna 1938 Saarinen alkoi työskennellä isänsä toimistossa ja työskenteli siellä aina tämän kuolemaan saakka. Eero Saarinen teki läpimurtonsa Jeffersonin muistomerkin (St Louis) suunnittelukilpailussa 1948. Hän oli rationalistis-konstruktivistisen suunnan edustaja.
Vuonna 1950 hän perusti oman arkkitehtitoimiston. Itsenäisen arkkitehdin ura kesti kuitenkin vain kymmenisen vuotta, sillä hän kuoli jo 51-vuotiaana. Yhdysvaltain kansalaisuuden Saarinen oli saanut vuonna 1940.
Eero Saarinen oli naimisissa kuvanveistäjä Lilian Swannin kanssa 1939–1953, sekä 1954 alkaen taide- ja arkkitehtuurikriitikko, myöhemmin televisiotoimittaja Aline Saarisen (omaa sukua Aline Bernstein, myöhemmin Louchheim) kanssa. Elokuvaaja ja mainoselokuvaohjaaja Eric Saarinen on Eero Saarisen ja Lilian Swannin poika. Eeron muihin lapsiin kuuluu Lilianin kanssa saatu tytär Susan ja Alinen kanssa saatu poika Eames.

Suunnitelmat

Saarinen osallistui usein ja menestyksekkäästi arkkitehtuurikilpailuihin. Varsinainen läpimurto oli voitto Yhdysvaltojen entisen presidentin Thomas Jeffersonin muistomerkin suunnittelukilpailussa vuonna 1948. Kilpailu oli myös ensimmäinen, johon Eero osallistui isänsä Elielin kanssa eri ehdotuksilla. Muistomerkki rakennettiin vasta kymmenisen vuotta myöhemmin. Muistomerkin lisäksi yksi Saarisen tunnetuimpia töitä on vuonna 1962 valmistunut Trans World Airwaysin (TWA) terminaali Kennedyn lentokentällä New Yorkissa. 
Suomeen tehtyjä suunnitelmia ovat Hvitträskin muutostöiden suunnittelu vuonna 1928 ja Ruotsalaisen teatterin korjaussuunnitelma 1934. 
Media ja suuri yleisö pitivät Saarisesta, mutta kriitikot suhtautuivat hänen töihinsä epäilevästi: toisin kuin monet muut modernistit, hän ei pysynyt vain yhdessä tietyssä tyylissä vaan muutteli sitä kunkin työn vaatimalla tavalla. Monet Saarisen töistä olivat vasta rakenteilla hänen kuollessaan. Hän ei siis ollut juhlimassa suunnitelmiensa valmistumista käytännössä eikä vastaamassa arvosteluihin. Saarisen työt unohtuivat 1960- ja 1970-luvulla niin, ettei niistä kirjoitettu paljoakaan arkkitehtuurin historiankirjoissa. Saarisen arkkitehtitoimistossa työskenteli monia myöhemmin tunnetuksi tulleita arkkitehteja, kuten Cesar Pelli, John Dinkeloo ja Kevin Roche.

Muistaminen

Vuonna 2010 lyötiin Saarisen kunniaksi nimellisarvoltaan 10 €:n hopeinen juhlaraha. Rahan tunnuspuolella on kuvattuna St. Louisin Gateway Arch ja arvopuolella Tulppaani-tuoli.
Gaditano (1860)

Palvelus

Kuuban kapinan alkaessa alus oli huonossa kunnossa. Alus poistettiin alusluettelosta 1895 ja se oli pahoin ränsistynyt 1898.
Jawi

Jawi on adaptoitu arabian aakkosto malaijin kielen kirjoittamiseksi. Sitä käytetään yhtenä kahdesta Brunein kirjoitusjärjestelmistä; lähinnä Malesiassa, Indonesiassa, Filippiineillä ja Singaporessa, erityisesti uskonnollisissa yhteyksissä.

Johdanto

Jawin aakkosto on ollut olemassa vuosisatojen ajan Nusantarassa (Malaijin maailmassa). Sen kehitys on yhdistetty Islamin saapumiseen. Siinä on lähinnä arabiankielisiä merkkejä, sekä joitain Jawille uniikkeja merkkejä.
Jawin aakkosto on yksi aikaisimmista malaijin kielen kirjoittamiseksi olemassa olevista kirjoitusjärjestelmistä. Jawi on ollut käytössä sitten Pasai Islamin aikakauden; Malakkan sulttaaniuden, Johorin sulttaaniuden ja myös Achehin aikakauteen asti. Terengganu-tabletista (Batu Bersurat Terengganu) on löydetty todisteita tästä, sijoittuen vuoteen 1303 (702H Islamilaisen kalenterin mukaan), samassa kun aikaisimmat roomalaisten kirjainten käytön todisteet on löydetty 1800-luvun lopulta.
Quebrada de Humahuaca

Quebrada de Humahuaca on kapea 155 kilometriä pitkä vuoristolaakso Jujuyn provinssissa Luoteis-Argentiinassa 1 649 kilometrin päässä Buenos Airesista.
Alue on ollut aina taloudellisen, sosiaalisen ja kulttuurisen kanssakäymisen risteys. Metsästäjä-keräilijät asuttivat laakson jo 10 000 vuotta sitten, mistä on olemassa merkittäviä arkeologisia jäänteitä. Inkat käyttivät aluetta karavaanireittinä 1400-luvulla ja se oli myös tärkeä linkki Río de la Platan ja Perun varakuningaskunnan välillä.
Quebrada de Humahuaca valittiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 2003.
Rossin alusmaa

Rossin alusmaa on Uuden-Seelannin vaatima alue Antarktikselta (ja muutamilta saarilta Eteläisessä jäämeressä). Se on määritelty sektoriksi, jonka kärkipisteenä on Etelänapa, sivurajoina 160. itäinen pituuspiiri ja 150. läntinen pituuspiiri, pohjoisessa aluetta rajoittaa 60. eteläinen leveyspiiri. Alue sai nimensä James Clark Rossilta, joka löysi Rossinmeren.
Alueen pinta-ala on 450 000 km². Vertailun vuoksi mainittakoon, että Suomen pinta-ala on 337 030 km².
Britannia otti alusmaakseen territorion vuonna 1923 ja antoi sen hallinnon Uuden-Seelannin tehtäväksi. Venäjä tai Yhdysvallat eivät tunnustaneet näitä vaatimuksia, ja kiista on yhä ratkaisematta (kuten kaikki muutkin vaatimukset Antarktiksesta) huolimatta Antarktiksen sopimuksesta. Uusiseelantilaiset ovat tottuneet ajattelemaan, että territorio kuuluu sisäisenä osana Uuteen-Seelantiin.
Uuden-Seelannin aluevaatimukset sisältävät osia Victorianmaasta, ja suurimman osan Rossin jäälautasta. Tutkimusasemat Scottin tukikohta (Uusi-Seelanti) ja McMurdon asema (Yhdysvallat) ovat nykyisin ainoita pysyvästi asuttuja paikkoja alueella, ellei mukaan lasketa Amundsenin-Scottin etelänapa-asemaa. Alueella on myös yksi lumikiitorata, Williamsin kenttä, ja riippuen vuodenajasta, kaksi jääkiitorataa. Tämä mahdollistaa pyörillä tai suksilla varustettujen koneiden laskeutumisen vuoden ympäri.
Rossin saari, Ballenyn saaret ja pieni Scottin saari ovat osa vaatimuksia, kuten myös jään peittämä Rooseveltinsaari. Uudella-Seelannilla oli kesätukikohta Kuivan laakson alueella, nimeltään Vandan asema vuosina 1969–1995.
Greenpeace ylläpiti vuosina 1987–1992 omaa Antarktiksen asemaa Uuden-Seelannin vaatimalla alueella, Rossin saarella. Se oli nimeltään Maailman puistotukikohta. Koska se ei ollut valtiollinen tukikohta, kaikkien Antarktiksen sopimuksen allekirjoittaneiden maiden virallinen politiikka oli olla antamatta mitään tukea tai apua sille.