Puna-armeijassa menestyneet suomalaiset

Puna-armeijassa menestyneet suomalaiset olivat pääasiassa Suomen sisällissodan seurauksena Neuvosto-Venäjälle siirtyneitä punaisten joukoissa taistelleita tai Venäjän vallankumoukseen osallistuneita suomalaisia, jotka saivat upseerikoulutuksen puna-armeijan ulkomaalaisille tarkoitetuissa sotilasoppilaitoksissa.
Venäjän pääesikunta antoi 14. lokakuuta 1918 päiväkäskyn, jolla perustettiin 3. suomalaiset jalkaväen komentajakurssit. Samaan aikaan alkoi Pietarissa neljä jalkaväen komentajakurssia venäläisille. Kurssien johtajaksi nimitettiin 25. lokakuuta 1918 virolainen entinen keisarillisen armeijan kapteeni Aleksander Inno (1886–1938), komissaariksi Eino Rahja, hänen sijaisekseen N. Hražanovski, opetusvastaavaksi professori Pjotr Ivanovitš Izmestjev (–1925) ja rivistöharjoitusten päälliköksi N. Skvortsov. Koulu perustettiin Pietarin Vasilinsaarelle Sjezdovskaja linja 1–3:een (entinen Kadetskaja linija) entiseen Kadettikouluun.
Ensimmäiset kurssilaiset saapuivat 20. marraskuuta 1918 ja 93 kurssilaisen opetus alkoi 9. joulukuuta 1918. Kurssilaiset jaettiin kolmeen jalkaväkikomppaniaan, konekiväärikomppaniaan, pioneerikomppaniaan ja tykkipatteriin. Pikakurssin kestoksi oli suunniteltu yhdeksää kuukautta, mutta ensimmäiset komentajat valmistuivat jo 25. huhtikuuta 1919 suoraan rintamalle lähetettäviksi. Tavanomainen kurssi olisi kestänyt jalkaväkilinjoilla kolme vuotta ja tykistö- ja pioneerilinjoilla neljä vuotta. Monet suomalaisista palasivat myöhemmin täydentämään opintojaan.
Vuonna 1919 kursseille perustettiin myös venäläinen osasto. Kurssit laajennettiin syyskuussa 1920 1. jalkaväkikouluksi. Toukokuussa 1921 Pietarissa perustettiin Kansainvälinen sotakoulu, minkä yhteyteen muodostettiin suomalaisten lisäksi myös saksalainen, virolainen ja ruotsalainen koulutusryhmä. Vuonna 1922 siihen liitettiin myös unkarilainen ja romanialainen osasto. Vuonna 1923 koulusta tuli 3. yhdistetty kansainvälinen päällystökoulu, minkä lisäksi siihen liitettiin korealainen ja italialainen osasto. Lopulta sotakoulussa oli kurssilaisia monista Kominternin jäsenpuolueista, eniten Suomesta ja sen jälkeen Baltiasta ja muualta Itämeren rantavaltioiden maista (Puolasta, Saksasta ja Ruotsista) sekä Neuvosto-Venäjän naapurimaista, kuten Tšekkoslovakiasta, Unkarista, Romaniasta, Kiinasta ja Japanista.
Suomen ulkoministeriön esitettyjä nootteja Neuvostoliiton ulkoasiain kansankomissariaatille koulu lakkautettiin vallankumouksellisen sotaneuvoston päätöksellä loka–marraskuussa 1926, koska se oli ristiriidassa Tarton rauhansopimuksen (1920) sekä Suomen ja Neuvostoliiton rajarauhasopimuksen (1922) kanssa.
Etsivän keskuspoliisin ulkoasiainministeriölle kirjoittaman muistion mukaan ”Pietarin Kansainvälisen Sotakoulun olemassaolon todelliseksi tarkoitukseksi jää luoda upseerikunta, joka muodostaa päällikköeskaaderin joukko-osastoihin, jotka tulevan sodan aikana aiotaan muodostaa paikallisen miehitetyn alueen kommunistimielisestä väestöstä neuvostoarmeijoiden hyökättyä joko Suomeen, Viroon, Latviaan tai Puolaan.”
Esimerkiksi 8. elokuuta 1925 kansainvälisestä sotakoulusta valmistui 115 upseeria, joista 52 oli suomalaisia ja loput virolaisia ja korealaisia.
Koulun lakkauttamisen jälkeen suomalaisten kursanttien eli kurssilaisten koulutus jatkui E. M. Skljanskille nimetyssä Leningradin 1. jalkaväkikoulussa ja Leningradin 1. tykistökoulussa, joka edellisestä poiketen oli täysin venäjänkielinen oppilaitos.