google/wiki40b huggingface dataset:
Pohjois-Epeiros

Pohjois-Epeiros (kreik. Βόρειος Ήπειρος, Vóreios Ípeiros, albaniaksi Epiri i Veriut) on nimi, jota käytetään niistä historiallisen Epeiroksen osista, jotka kuuluvat nykyään Albanialle. Pohjois-Epeiroksessa asuu merkittävä kreikkalaisvähemmistö.
Nimeä Pohjois-Epeiros käytettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1886 kuvaamaan Janinan (nyk. Ioánnina) vijaletin pohjoisosaa. Kreikkalaiset alkoivat käyttää nimeä vuonna 1913 kun Albania itsenäistyi. Kreikkalaisten pitivät aluetta maantieteellisesti, historiallisesti, kulttuurillisesti ja etnisesti osana Kreikan Epeirosta. Keväällä 1914 kreikkalaiset perustivat Pohjois-Epeiroksen autonomisen tasavallan. Alue oli Kreikan hallussa vuodesta 1914 vuoteen 1916. Maaliskuussa 1916 kreikka yritti valloittaa alueen uudestaan tuloksetta. Italia, jonka hallussa oli suuri osa Albaniaa, hääti kreikkalaisjoukot alueelta vuonna 1917. Kreikka sai alueen vuoden 1919 Pariisin rauhankonferenssissa. Alue palasi Albanian haltuun Kreikan–Turkin sodan jälkeen. Italian–Kreikan sodan aikana Kreikka miehitti Pohjois-Epeirosta kuuden kuukauden ajan Kreikan taisteluun asti.
Pakistaninpaimenkoira

Ulkomuoto

Pakistaninpaimenkoira on keskikokoinen, lihaksikas ja voimakas, etäisesti saksanpaimenkoiraa muistuttava rotu. Sen kallo on pyöristynyt ja korvat pystyt. Mantelinmuotoisten silmien väri on tumma ja kirsu ja huulet ovat mustat. Urosten säkäkorkeus on 61-64 cm ja narttujen 50-61, ja kumpikin painaa n. 35-45 kg.
Väritys riippuu usein alueesta, ja jossain tietty väri voi olla yleisempi kuin toisaalla. Koko maan mittakaavassa yleisin väritys on black & tan eli musta punaruskein merkein ja toiseksi yleisin kullanruskea. Valkoiset yksilöt ovat harvinaisimpia, mutta niitäkin esiintyy jonkin verran.

Käyttäytyminen ja luonne

Pakistaninpaimenkoira on peloton, rohkea, valpas, reviiritietoinen ja suojelusviettinen paimenkoira. Se on oppivaisuutensa, tottelevaisuutensa ja älykkyytensä vuoksi helppo kouluttaa, joskin vaatii omistajaltaan auktoriteettia, johdonmukaisuutta, kärsivällisyyttä ja määrätietoisuutta. Sillä on erittäin voimakas paimennusvietti, joka voi kohdistua jopa perheen lapsiin ja aikuisiin.
Rotu on omistajaansa kohtaan uskollinen, omistautuva ja suojelevainen, ja vaikkei se ole luonnostaan aggressiivinen, tarpeen vaatiessa se puolustaa omistajaansa raivokkaasti. Perhettään kohtaan se on rakastava ja leikkisä, ja tulee hyvin toimeen lasten kanssa. Se ei tule kuitenkaan tule välttämättä toimeen perheen pienempien lemmikkieläinten kanssa. Pakistaninpaimenkoira kykenee paimentamisen ohella myös vartioimaan lampaita, mutta aitona ja aktiivisena työkoirana se ei kuitenkaan sovellu pelkäksi seurakoiraksi.

Alkuperä

Rotua on käytetty suojeluun ja paimentamiseen jo vuosisatojen ajan, ja sen alkuperästä on useita eri teorioita. Yleisimmän mukaan se polveutuu kesykoiran ja suden risteytyksestä, mistä juontuu sen alkuperäinen punjabinkielinen nimitys bhagyari kutta (bhagyaar = susi, kutta = koira). Nykyisin sitä esiintyy enimmäkseen Sindin ja Punjabin provinsseissa.

Hoito

Pakistaninpaimenkoira tulisi harjata päivittäin, koska siitä irtoaa karvaa ympäri vuoden. Varsinaisina karvanlähtöaikoina siitä lähtee erittäin paljon karvaa. Sen korvat tulee lisäksi tarkistaa säännöllisesti tulehdusten varalta. Sen iho ärsyyntyy herkästi ilman riittävää öljykerrosta, minkä vuoksi se tulisi pestä vain tarpeen vaatiessa.
Rotu on erittäin aktiivinen ja kaipaa runsaasti liikuntaa, minkä voi yhdistää koulutusharjoituksiin. Koirat joita ei käytetä paimentamiseen vaativat päivittäin pitkiä, rivakoita kävely- tai juoksulenkkejä, minkä lisäksi ne tarvitsevat alkuperäisen työn korvaavia fyysisiä ja henkisiä aktiviteetteja etteivät ne turhautuisi. Ne nauttivat myös esimerkiksi pallon ja frisbeen perässä juoksemisesta. 
Pakistaninpaimenkoira on sopeutunut elämään kuumassa ilmastossa 40 C kuumuudessa, joten sitä voi karvapeitteestään huolimatta pitää lämpimän ilmaston maissa.

Terveys

Rodulla tavataan kirppujen aiheuttamaa allergista ihotulehdusta (flea allergy dermatis). Se elää tavallisesti hyvin hoidettuna 8-10 vuotta.
Agryzin piiri

Agryzin eli Əgercen piiri (ven. Агрызский район, Agryzki raion, tataariksi Әгерҗе районы, Əgerce rayonı) on paikallinen itsehallintoalue Tatarstanin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee tasavallan koillisosassa Udmurtian vastaisella rajalla. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 1 797 neliökilometriä ja asukkaita on 36 400 henkeä (vuonna 2009).
Piirin hallinnollinen keskus on Agryzin kaupunki. Sen lisäksi siihen kuuluu 21 maalaiskuntaa: Azevo, Bima, Devjaternja, Isenbajevo, Iž-Bobja, Janga-Aul, Kadrjakovo, Kadybaš, Kitšketan, Krasnyi Bor, Krynda, Kudaševo, Kulegaš, Kutšukovo, Salauši, Šaršada, Sarsak-Omga, Staraja Tšekalda, Staroje Sljakovo, Tabarle ja Tersi.
Seudun halki virtaa Ižjoki. Pinta-alasta yli 20 % on metsää. Alueella on öljyesiintymiä.
Väestöstä 60 % on tataareja, 26 % venäläisiä, 7 % mareja ja 6 % udmurtteja.
Piirin alueella haarautuvat Kazaniin, Iževskiin ja Jekaterinburgiin johtavat rautatiet. Piirikeskuksesta on matkaa tasavallan pääkaupunkiin Kazaniin 304 kilometriä.
Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon. Seudulla on elintarvike-, rakennustarvike- ja metsäteollisuutta.
Agryzissa toimii piirin historian museo. Piirilehtenä ilmestyy tataarin- ja venäjänkielinen Əgerce həbərləre – Agryzskije vesti.
Uskonnonopetus

Uskonnonopetus Suomessa

Suomessa opetushallitus on määrännyt peruskoulun kaikkien uskontokuntasidonnaisten ryhmien uskonnon opiskelun tavoitteeksi monipuolisen uskonnollisen ja katsomuksellisen yleissivistyksen saavuttamisen.
Perusopetus- ja lukiolaeissa käsite ”oppilaan oman tunnustuksen mukainen uskonnonopetus” korvattiin vuonna 2003 käsitteellä ”oppilaan oman uskonnon opetus”. Uudistetun lain mukaan oppilaiden enemmistön mukaiseen uskonnolliseen yhdyskuntaan kuulumaton oppilas osallistuu enemmistön uskonnonopetukseen vain, jos hän ilmoittautuu siihen erikseen.
UTU

Utu on seitsemänhenkinen tamperelaisyhtye, joka on perustettu vuonna 2007. Musiikillisesti Utu on sekoitus vaihtoehtorockia, progea, trip hopia, kantria, eri maiden kansanmusiikkeja, klassista, taidepoppia ja alkuvoimaista lyriikkaa. Sävellyksistä ja sanoituksista vastaa yhtyeen keulakuva Petra Poutanen.
Raumanmeren koulusurmat

Raumanmeren koulusurmat tapahtuivat Raumanmeren yläasteella Raumalla 25. tammikuuta 1989. 14-vuotias koulupoika ampui kahta koulutoveriaan aseella kesken aamupäivän oppitunnin. Molemmat uhrit olivat poikia ja kuolivat vammoihinsa myöhemmin samana päivänä. Toinen pojista oli 15-vuotias ja toinen 14-vuotias. Ampuja yritti surmata myös kolmannen oppilaan, mutta tämä kaatui eikä luoti siksi osunut poikaan. 
Ampuja pakeni paikalta mutta jäi kiinni Eurajoella kello 17 iltapäivällä. Koska tekijä oli alle 15-vuotias, hän ei joutunut rikosoikeudelliseen vastuuseen teoistaan. Hänet tuomittiin kuitenkin maksamaan yli 100 000 markkaa vahingonkorvauksia. Ampuma-ase kuului tekijän ammuntaa harrastavalle isälle. Syyksi tekoihin ampuja kertoi ala-asteelta asti jatkuneen koulukiusaamisen. Tilanteessa mukana olleiden mukaan tapauksen henkinen jälkihoito epäonnistui täysin. Seuranneessa julkisessa keskustelussa koulukiusaamisesta syytettiin yleisesti television väkivaltaohjelmia. Koulun rehtori kiisti väitteet, joiden mukaan ampujan kokemaan kiusaamiseen ei ollut puututtu. Hänen mukaansa asia ei ollut lainkaan tullut koulun henkilökunnan tietoon.
Raumanmeren koulusurmat oli ensimmäinen kouluampuminen Suomen historiassa. Marraskuussa 2007 tapahtui Suomen toinen kouluammuskelu, Jokelan koulusurmat, kun Pekka-Eric Auvinen surmasi kahdeksan henkeä sekä itsensä. Syyskuussa 2008 tapahtui Suomen kolmas kouluammuskelu, Kauhajoen koulusurmat, kun Matti Saari surmasi kymmenen henkeä sekä itsensä. Suomen kouluissa on myös tehty puolenkymmentä kuolemaan johtanutta puukotusta, joiden motiiviksi on useimmiten kerrottu koulukiusaaminen. Tätä ennen Suomessa oli tapahtunut yksi koulusurma, Puolalanmäen välikohtaus vuonna 1981.
Hwang Jang-yop

Hwang Jang-yop (17. helmikuuta 1923 – 10. lokakuuta 2010) oli pohjoiskorealainen poliitikko. Hän loikkasi vuonna 1997 Etelä-Koreaan ja on toistaiseksi korkea-arvoisin maasta paennut virkailija.

Ura puolueessa

Hwang Jang-yop opiskeli aluksi kauppakorkeakoulussa Pjongjangissa ja sen jälkeen Tokiossa. Sen jälkeen hän toimi entisen koulunsa matematiikanopettajana. Marraskuussa 1946 Hwang liittyi Korean työväenpuolueeseen. Vuosina 1949–1953 hän opiskeli Moskovan yliopistossa ja pääsi filosofian dosentiksi Pjongjangissa toimivaan Kim Il-sungin yliopistoon.
Vuodesta 1958 lähtien Hwang liittyi työväenpuolueen johtoelimiin. Huhtikuussa 1965 hänestä tuli Kim Il-sungin yliopiston rehtori. Vuosina 1972–1983 hän toimi parlamentin puheenjohtajana. Tämän jälkeen hän toimi puolueen tiedesihteerinä ja lopulta vuodesta 1984 ulkopoliittisena sihteerinä pakenemiseensa saakka. Vuonna 1993 hänestä tuli parlamentin ulkopoliittisen valiokunnan jäsen.
Hwang oli merkittävässä osassa Juche-aatetta suunniteltaessa.

Pako ja myöhempi elämä

Vuonna 1997 Hwang Jang-yop jätti palaamatta Tokion-matkaltaan. 12. helmikuuta 1997 hän haki neuvonantajansa kanssa poliittista turvapaikkaa Etelä-Korean Pekingin-suurlähetystöstä. He jäivät noin kuukauden ajaksi suurlähetystöön, ja heidät vietiin sen jälkeen Filippiineille toisen kuukauden ajaksi. Sieltä heidät lennätettiin lopulta erityiskoneella Etelä-Koreaan.
Saapumisensa jälkeen Etelä-Korean tiedustelupalvelu kuulusteli Hwangia muun muassa armeijaan liittyvistä asioista. 10. heinäkuuta hän piti lehdistötilaisuuden, jossa hän kertoi loikkaamisensa syyt ja näkökantansa Koreoiden suhteista ja Pohjois-Korean valtiosta. Hwang asui pakenemisensa jälkeen valtion tarjoamassa asunnossa, jossa hänelle oli taattu henkivartijat.
Hwang löydettiin 10. lokakuuta 2010 kotoaan ilmeisesti sydänkohtaukseen kuolleena.
Jevgeni Gabritševski

Jevgeni Georgijevitš Gabritševski (ven. Евгений Георгиевич Габричевский, 1893 Moskova, Venäjä – 5. huhtikuuta 1979 München, Länsi-Saksa) oli venäläinen mikrobiologi, taidemaalari ja piirtäjä.

Lapsuus

Gabritševskin isä Georgi Norbertovitš Gabritševski oli tunnettu mikrobiologi, Aleksandr-veli taas oli taideasiantuntija ja filosofi. Lapsena Gabritševski sai maalaus- ja kuvanveisto-opetusta tunnetuilta venäläisiltä taiteilijoilta, Aleksei Korinilta, Sergei Volnuhinilta ja Sergei Konjonkovilta.

Mikrobiologina

Gabritševski aloitti biologian opinnot, ja työskenteli valmistuttuaan Moskovan yliopistossa Aleksei Severtsovin alaisena. Vuonna 1924 hän lähti Yhdysvaltoihin töihin saatuaan kansainvälisen stipendin ja koulutusministeriön luvan. Gabritševski työskenteli genetiikan uranuurtaja Thomas Hunt Morganin kanssa Columbian yliopistossa. Työkomennusta pidennettiin kaksi kertaa, mutta sen loputtua Gabritševits ei palannut Neuvostoliittoon, vaan muutti Ranskaan, jossa sai töitä Louis Pasteur -instituutissa Pariisissa.
Urallaan Gabritševski erikoistui perinnöllisyyteen ja tutki esimerkiksi banaanikärpästen mutaatioita ja kukkakärpäsiin kuuluvien kimalaisvieraiden värien periytymistä. Hän totesi periytymisen noudattavan Mendelin lakia.
Gabritševski sairastui skitsofreniaan. Biologin ura päättyi sairastumisen takia vuonna 1930, ja seuraavana vuonna hän muutti pysyvästi asumaan mielisairaalaan Münchenin lähelle. Toisen maailmansodan aikaan natsit murhasivat Hitlerin käskystä mielisairaita, joten Gabritševskin pikkuveli Juri salakuljetti hänet ulos sairaalasta ja piilotti Münchenissä sijaitsevan kotinsa kellariin.

Taidemaalarina ja -graafikkona

Biologin uran päätyttyä Gabritševski alkoi sairaalassa asuessaan taiteilijaksi. Hän maalasi ja piirsi vesiväreillä, peiteväreillä ja musteväreillä fantasiamaisia ja puoliabstrakteja näynomaisia sommitelmia. Hänen töitään ovat esimerkiksi Avaruus (Космос), Maailmankaikkeus (Мирозданье), Valkoiset lohikäärmeet (Белые драконы), Fantasiamaalaus hahmoineen (Фантастический пейзаж с фигурами) ja Ilmestys (Видение). Fantasia-aiheiden lisäksi hän piirsi myös esimerkiksi hyönteisiä.
Vuonna 1960 Art brut -taidesuunnan perustanut Jean Dubuffet ja kaksi muuta taidekeräilijää ostivat lähes koko Gabritševskin tuotannon. He järjestivät töistä ensimmäisen näyttelyn Alpes-Maritimes'ssa sijaitsevassa Vansissa, Ranskassa. Myöhemmin töitä on ollut esillä esimerkiksi Frankfurt am Mainissa, New Yorkissa ja Lausannessa. Juhlavuonna 1993, jolloin Gabritševskin syntymästä tuli kuluneeksi 100 vuotta, työt olivat esillä Tretjakovin galleriassa Moskovassa.
Roger Martin du Gard

Henkilöhistoria

Martin du Gard syntyi lähellä Pariisia varsin varakkaaseen virkamiessukuun. Hän valmistui École de Chartresista vuonna 1908 ja julkaisi esikoisteoksensa Denevir jo samana vuonna. Ensimmäinen maailmansota keskeytti osittain Martin du Gardin kirjailijantyön, hän palveli useilla eri rintamilla. 1920-luvulla kirjailija muutti Pariisista pieneen Bellêmen tajaamaan, jossa hän vietti lähes erakon elämää. Hän palasi perheineen takaisin Pariisiin, mutta joutui toisen maailmansodan aikana pakenemaan saksalaisten valtaamasta kaupungista.

Kirjallinen tuotanto

Martin du Gard oli opiskellut vanhojen kirjoitusten tutkimusta, ja toi töihinsä hämmästyttävän määrän tarkkoja yksityiskohtia.  Sosiaalisen ympäristön vaikutus yksilön kehitykseen on monien hänen kirjojensa kantava teema, ja häntä pidetään 1800-luvun realismin ja naturalismin perinteen jatkajana. Martin du Gardin tunnetuin teos on kahdeksanosainen sarja Thibault’n suku (Les Thibault), josta on suomennettu kuusi osaa.
Ceyloninbarbi

Koko ja ulkonäkö

Ceyloninbarbi kasvaa yleensä korkeintaan viiden senttimetrin mittaiseksi. Laji on harmaanvihreä, kummassakin kyljessä on kaksi tummaa juovaa. Evät ja pyrstö ovat vaaleat.

Elinympäristö

Ceyloninbarbia tavataan yleensä virtaavissa vesistöissä lähellä pohjaa Sri Lankassa. Laji on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton uhanalaisuusluokituksen mukaan erittäin uhanalainen.

Elintavat

Ravintonaan ceyloninbarbi käyttää planktonia sekä vihreää levää. Laji viihtyy hiekkapohjaisilla vesistöillä, mahdollisimman lähellä pohjaa.
Jyväskylän yliopiston kirjasto

Historia

Kirjasto sai alkunsa vuonna 1863 seminaarin ensimmäisen johtajan Uno Cygnaeuksen hankittua kalustoa ja opetusvälineitä 5 000 ruplan alkupääomalla. Määrärahojen niukkuuden vuoksi kokoelmat karttuivat lähinnä lahjoitusten avulla. Seminaarinmäelle rakennettiin opettajaseminaarille  1880-luvulla uudet tilat, johon myös kirjasto sijoitettiin. Tuolloin kirjaston erityistarpeita ja laajentumista ei osattu ottaa huomioon. Seminaarin kirjaston rinnalle haluttiin myöhemmin tieteellinen kirjasto, ja 1. lokakuuta 1912 perustettiinkin Jyväskylän tieteellinen kirjasto. Tieteellisen kirjaston perustamisen toivottiin edesauttavan yliopiston saamista Jyväskylään, lisäävän Keski-Suomen sivistyneisyyttä, ja sillä haluttiin varmistaa Fennicasta huolehtiminen Helsingin yliopiston rinnalla.
Jyväskylän kasvatusopillinen korkeakoulu perustettiin vuonna 1934, jolloin Tieteellisestä kirjastosta parin vuoden kuluttua vuonna 1936 tuli Kasvatusopillisen korkeakoulun kirjasto. Kasvatusopillinen korkeakoulu muuttui Jyväskylän yliopistoksi 1966, jolloin kirjastosta tuli vastaavasti Jyväskylän yliopiston kirjasto.  
Jyväskylän yliopiston kirjasto on aina sijainnut Seminaarinmäellä. Sen nykyinen osoite on aivan lähellä sen ensimmäistä rakennusta, entistä Viljamakasiinia (nykyinen yliopiston Rehtoraatti), jossa se toimi vuosina 1915–1948. Vuonna 1948–1958 kirjasto sijaitsi entisen seminaarin johtajan asunnossa eli nykyisessä yliopiston Oppiossa. Ennen muuttoa Arto Sipisen suunnittelemaan rakennukseen vuonna 1974 kirjasto sijaitsi vuosina 1958–1974 Alvar Aallon suunnitteleman yliopiston päärakennuksen siivessä. 
Kirjaston niteiden hankinta perustui alkuaikoina vahvasti lahjoituksiin ja pienimuotoisiin hankintoihin. Vuosien myötä lahjoituksien määrä on pienentynyt, ja nykyisin kirjaston niteiden hankinta perustuu vapaakappalelain myötä saataviin kirjoihin ja kirjaston omiin ostoihin. Varsinkin vapaakappaleoikeudella on ollut suuri merkitys kirjaston niteiden määrän kasvuun.  
Kirjaston historian suurin ja merkittävin yksittäinen hankinta on ollut Minervan antikvariaatin konkurssipesän ostaminen vuonna 1914. Kirjasto osti antikvariaatilta tuolloin yhdeksän junavaunullista kirjoja. Tämä hankinta on kirjaston Fennica-kokoelman pohja.
Leah Remini

Elämäkerta

Reminin isä on George Remini, jolla on sisilialainen tausta. Hänen äitinsä Vicki Marshall on juutalainen ja tällä on itävaltalainen tausta. Hänen vanhempansa erosivat vuonna 1977. Reminillä on yksi sisar ja neljä sisarpuolta. Hän kasvoi Bensonhurstin asuinalueella Brooklynissa. 
Remini jätti koulunsa kesken 14-vuotiaana, minkä jälkeen hän työskenteli monissa eri tehtävissä, muun muassa tarjoilijana, autovakuutusten myyjänä ja puhelinmyyjänä.
Remini on ollut vuodesta 2003 lähtien naimisissa laulaja-näyttelijä Angelo Paganin kanssa. Parilla on yksi yhteinen tytär, vuonna 2004 syntynyt Sofia Bella. Sekä parin häistä että lapsen syntymästä tehtiin televisiodokumentit, jotka esitettiin VH1-kanavan sarjassa (Inside)Out. 
Remini on entinen skientologi. Hän jätti skientologiakirkon vuonna 2013 oltuaan sen jäsen kymmenien vuosien ajan. Nykyään hän on kärkäs skientologian kriitikko.

Ura

Hän teki ensimmäisen puheroolinsa televisiossa vuonna 1988 sarjan Head of the Class kolmannen kauden viidennessä jaksossa. Seuraavina vuosina hän vieraili lukuisissa eri televisiosarjoissa, muun muassa sarjoissa Who's the Boss? (kahdessa jaksossa vuonna 1989), Terveydeksi (Rhea Perlmanin esittämän Carla Tortellin tytär Serafina kahdessa jaksossa, joista ensimmäinen esitettiin vuonna 1991 ja jälkimmäinen 1993), Kuuma piiri (yhdessä jaksossa vuonna 1994) ja Frendit (yhdessä jaksossa vuonna 1995). Vuonna 1989 hänellä oli pääosarooli kesken ensimmäisen kauden lopetetussa Who's the Bossin spin-offissa Living Dolls ja vuonna 1991 hän esitti Stacey Carosia Saved by the Bell -sarjan kolmannella tuotantokaudella. 
Vuosina 1997–1998 Remini esitti Terry Reynoldsia kaksi kautta esitetyssä (kahdeksan jaksoa ensimmäisellä kaudella ja kaksikymmentä toisella) tilannekomediasarjassa Fired Up. Sarjan päättymisen jälkeen hän sai vuonna 1998 Carrie Heffernanin roolin tilannekomediasta Kellarin kunkku, josta hänet parhaiten tunnetaan. Sarjan yhdeksäs ja viimeinen tuotantokausi valmistui vuonna 2007. Ensimmäinen teatterielokuva, jossa Remini esiintyi, oli Parhaassa iässä vuodelta 1996. Tämän jälkeen hän on esiintynyt myös elokuvissa Critics and Other Freaks, Follow Your Heart ja Old School.  
Kellarin kunkun päättymisen jälkeen Remini on muun muassa toiminut yhtenä CBS:n The Talk -keskusteluohjelman juontajista vuosina 2010–2011 sekä näytellyt lyhytikäiseksi jääneessä tilannekomediasarjassa Family Tools (2013). 
Televisio- ja elokuvaesiintymisten lisäksi Remini on toiminut myös Grace Nakimuran äänenä vuonna 1993 ilmestyneessä Gabriel Knight -sarjan videopelissä Gabriel Knight: Sins of the Fathers.
Walter Ahlström

Antti Walter Ahlström (22. toukokuuta 1875 Noormarkku – 18. joulukuuta 1931 Noormarkku) oli suomalainen vuorineuvos, joka toimi A. Ahlström Osakeyhtiön pääjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1907. Walter Ahlström avioitui norjalaissukuisen Hildur Johanna (Lilli) Nevanderin (1877–1939) kanssa. Heillä oli neljä lasta; Antti, Erik ”Erkki” Harry Johan, Irma Hildegard, sekä Maire (Gullichsen-Nyströmer).
Walter Ahlström oli kauppaneuvos Antti Ahlströmin ja hänen vaimonsa Eva o.s. Holmströmin poika, joka nousi A. Ahlström -yhtiön hallintoneuvostoon vuonna 1896 Antti Ahlströmin kuoltua. Perheyrityksestä muodostettiin vuonna 1907 A. Ahlström Osakeyhtiö, jonka kotipaikaksi tuli Noormarkku. Ahlströmistä tuli sekä pääjohtaja että hallituksen puheenjohtaja. Aluksi kaikki osakkeet olivat Eva Ahlströmin nimissä, mutta hän jakoi ne myöhemmin kuudelle lapselleen. Walter Ahlströmin kaudella yhtiö muuttui sahateollisuuden harjoittajasta kemiallista ja mekaanista metsäteollisuutta, konepajoja ja lasitehtaita sisältäväksi monialayritykseksi. Vuorineuvoksen arvon Walter Ahlström sai vuonna 1925.
Walter Ahlström oli erittäin kiinnostunut tekniikasta. Tätä osoittaa muun muassa hänen 50-vuotispäivänään 1925 tekemänsä runsaskätinen lahjoitus Walter Ahlström -säätiöön, joka oli perustettu insinöörien kouluttamiseksi Suomen teollisuuteen. Säätiö on nykyään yksi Millennium-palkintosäätiön jäsenorganisaatioista. Walter Ahlströmin tytär oli Maire Gullichsen, joka tunnetaan yhtenä Suomen kaikkien aikojen merkittävimmistä mesenaateista.
J. A. Torvelainen

Jalmari Aleksanteri Torvelainen (23. helmikuuta 1878 Viipuri – 8. joulukuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen kirjailija joka käytti nimimerkkiä J. A. T.
Teo Sorri

Teo Sorri (s. 14. helmikuuta 1930 Valtimo) on Oulussa asuva kirjailija ja entinen ammattiupseeri.

Henkilötietoja

Valtimolla syntynyt Teo Kalle Kalervo Sorri on käynyt keskikoulun ja suorittanut opistoupseeritutkinnon. Kapteeni evp. Sorri on paitsi kirjailija, myös freelance -toimittaja. Hän on Kainuun Isa Asp -seuran varapuheenjohtaja, Pohjois-Suomen Historiallinen Yhdistyksen jäsen, Pohjois-Pohjanmaan Sotaveteraanien lehtitoimikunnan jäsen sekä Oulun Kansallisen Kulttuuriseuran hallituksen jäsen. Vuosina 2005-2008 hän toimi Suomen Tietokirjailijat -yhdistyksen Oulun nimistötoimikunnan puheenjohtajana. Sorri on kirjoittanut juttuja päivä-, paikallis-, kaupunki-, ammatti-, erä- ja joululehtiin. Hän on varsin tuottelias omakustanteiden julkaisija, hänen 17. teoksensa ilmestyi syksyllä 2012.
Hannibal Lecter

Baltimore, Maryland, 1975

Muutettuaan Yhdysvaltoihin 1970-luvulla Lecter avaa psykiatrisen klinikan Baltimoressa, Marylandissa. Hänestä tulee Baltimoren alueen seurapiirien johtava hahmo ja suuresti arvostettu psykiatri, jonka todellinen murhaajan luonne kätkeytyy hänen karismaattisen olemuksensa alle. Vuonna 1975 hänet tuomitaan yhdeksän ihmisen murhasta.
Hannibalin uhreilta oli poistettu muun muassa haima, josta Hannibal teki ateriansa. Vain kaksi hänen uhreistaan selvisi hengissä. Kirjassa Hannibal heidän henkilöllisyyksikseen paljastuvat miljonääri Mason Verger ja tämän sisko Margot. Lisäksi FBI:n agentti Will Graham, joka sai Lecterin kiinni, kärsi vammoja. Kirjassa Punainen lohikäärme kerrotaan, kuinka Lecter ehti ennen pidätystä viiltää Grahamin vatsan auki mattoveitsellä, mutta hänet onnistuttiin pelastamaan. Lecterin pidätys on esitetty elokuvan Punainen lohikäärme alussa.
Oikeudessa valamiehistö totesi Lecterin mielenvikaiseksi ja hänet siirrettiin vankimielisairaalaan. Näin Lecter vältti kuolemantuomion. Hänen vaarallisuutensa kuitenkin tiedettiin alusta alkaen, sillä hänen kanssaan noudatettiin äärimmäistä varovaisuutta.
Vuosikirja

Vastaanotto

Teokselle myönnettiin Kalevi Jäntin kirjallisuuspalkinto, ja se oli ehdolla Helsingin Sanomain esikoiskirjapalkinnon saajaksi.
Kalevi Jäntin palkintolautakunnan perustelut: ”Jarkko Tontti tulee suomalaiseen runouteen varmaotteisella, luontevalla ja levollisesti hengittävällä säkeellä. Vuosikirjan historiallisissa näyissä kuulemme haavikkolaisia äänenpainoja, komeissa roolirunoissa mahdikkaat kuvat taittuvat monipohjaiseen ironiaan. Tekijällä on silmää myös parodialle ja pastissille, jotka tuovat teokseen äkkikäänteitä ja yllätyksiä. Tontin instrumentti taipuu myös intiimiin kuvastoon ja sanontaan. Runsaus, monipohjaisuus, huumori ovat tämän kiinnostavan esikoiskokoelman tunnusmerkkejä.”
”Esikoisrunoilija Jarkko Tontin Vuosikirja on ylenpalttinen kokoelma.” – Helsingin Sanomat 3.5.2006.
”Hallitussa Vuosikirjassa on ajatusta ja kirjoittamisen helppoutta, hyvää ja luettavaa.” – Suomen Kuvalehti 21/2006.
”Vuosikirja on moneen suuntaan avautuva, lukuisia ääniä, sävyjä ja tyylejä yhdistävä teos.” – Kiiltomato 3.4.2006.
”Runot kuvaavat ihmisen historiaa väkivallan ja vallantavoittelun historiaksi. Silti ihmis- ja maailmankuvassa on jotain kauttaaltaan herkkää ja sileänpehmeää, myös silloin kun aiheena on kuolema.” – Virpi Alanen, Runouslehti Tuli & Savu 1/2007.
”Vuosikirja on hiottu esikoinen, joka monialaisuutensa vuoksi vaatiikin aika lailla lukijalta. Tontin runoilijanote kuitenkin palkitsee.” – Aamulehti 29.4.2006.

Käännöksiä

Teoksen runoja on käännetty saksaksi, englanniksi, ranskaksi, italiaksi, puolaksi, sloveniaksi, viroksi, japaniksi, portugaliksi, kreikaksi, latinaksi, romaniaksi, kroatiaksi ja venäjäksi.