Jeesuksen taivaaseenastuminen

Jeesuksen taivaaseenastuminen on keskeinen Jeesuksen elämän tapahtuma, josta kerrotaan  Luukkaan ja  Markuksen evankeliumeissa sekä Apostolien teoissa. Kristittyjen usko Jeesuksen taivaaseenastumiseen mainitaan myös yleisesti hyväksytyissä apostolisessa uskontunnustuksessa ja Nikean uskontunnustuksessa, joissa molemmista on lause “astui ylös taivaisiin”.
Apostolien tekojen kertomusten mukaan  Jeesus näyttäytyi ihmisille 40 päivän ajan pääsiäisenä tapahtuneen ylös­nousemuksensa jälkeen. Tämän jälkeen  hän astui taivaaseen ja istuutui Jumalan oikealle puolelle. Lähtöä seuranneille apostoleille luvataan Pyhä Henki ja kerrotaan, että Jeesus vielä kerran tulee takaisin.  
Kristityt ovat viettäneet Jeesuksen taivaaseenastumisen juhlaa eli helatorstaita aina 300-luvulta lähtien.

Kristinuskon tulkintoja

Kirkkotaiteessa taivaaseenastuminen kuvataan yleensä fyysisenä kohoamisena maanpinnalta ylös kohti taivasta, mutta tämä ei välttämättä ole alkuperäisen tekstin tarkoitus. Alkuperäisteksti voidaan myös ymmärtää niin, että Jeesus erkani opetuslapsistaan kunnes hän katosi pilven sekaan.
Merkitys kristinuskon kannalta on vaikeampi ymmärtää. 
Kari Kuulan tulkinnan mukaan taivaaseenastumisen yhteydessä ”päättyi Jumalan Pojan näkyvä ruumiillinen toiminta luomakunnassa ja alkoi Pyhän Hengen aika.” Wille Riekkisen mukaan “Jeesus jätti meidät helatorstaina lopullisesti ajallisin silmin nähtävässä muodossa. Jumala otti hänet luokseen taivaaseen, jota ei voida eikä ole tarvis lokalisoida sen tarkemmin. Jeesus yksinkertaisesti siirtyi tuonpuoleisuuteen aistiemme tavoittamattomiin.”.
Eero Huovinen puolestaan muotoilee: “taivaaseen astuminen tarkoittaa, ettei Jeesusta enää nähdä samalla tavalla kuin aikalaiset aikoinaan hänet näkivät. Mestari on mennyt pois, Raamatun mukaa hän 'erkani heistä'. Kun Jeesus astui taivaaseen, hän astui ajan ja paikan tuolle puolelle, mursi maantieteen ja kalenterin rajat. Hän, joka on taivaassa, ei ole sidottu vain yhteen paikkaan, vaan hän voi olla läsnä kaikkialla.”
Teologian tohtori Niko Huttunen toteaa 2015 Kirkko ja kaupunki -lehdessä, että evankeliumin kirjoittajat käyttivät "arvatenkin oman aikansa kieltä, sillä mitään muuta ei ole olemassa", ja rinnastaa tapahtuneen Rooman keisarin polttohautausta kuvaavaan terminologiaan. ”Näin juuri ensimmäiset kristityt toimivat", hän sanoo ja lisää: ”Kristinusko leikitteli keisarivallan kielikuvilla ja tahtoi samalla osoittaa, että Jeesus, sen enempää kuin hänen seuraajansa, eivät uhkaa Rooman valtakuntaa poliittisesti.”

Tekstikritiikki

Tekstikritiikin keinoin on havaittu, että kaikissa vanhimmissa Raamatun käsikirjoituksissa kertomus taivaaseenastumisesta ei esiinny samalla tavoin kuin nykyraamatuissa. Markuksen evankeliumin maininta taivaaseenastumisesta on evankeliumin loppuun tehdyssä myöhemmässä lisäyksessä, jota ei pidetä Markuksen kirjoittamana. 
Luukkaan maininnan viimeinen lause “ja hänet otettiin ylös taivaaseen” on myös kyseenalainen, sillä se puuttuu joistakin tärkeimmistä käsikirjoituksista, kuten Codex Sinaiticusista ja Codex Bezaesta.

Tapahtumapaikka

Apostolien tekojen mukaan taivaaseenastuminen tapahtui “vuorella, jota kutsutaan Öljymäeksi”. Luukkaan evankeliumin mukaan se tapahtui “lähellä Betaniaa”, joka sijaitsee Öljymäen  lounaisrinteellä. Markus ei mainitse tapahtumapaikkaa. 
Oletetulla tapahtumapaikalla on 300-luvulta alkaen sijainnut kirkko. Nykyistä rakennusta kutsutaan Taivaaseenastumisen kappeliksi. Alkuperäisen kirkon tuhosivat vuonna 614 persialaiset. Kirkko rakenettiin uudelleen ja sitä ovat myöhemmin rakentaneet ja muokanneet muun muassa kristityt ristiretkeläiset ja muslimit. Kappeli on nykyään muslimien hallinnassa.
Taivaaseenastumisen kappelissa on vielä nykyäänkin kivi, jossa uskotaan näkyvän Jeesuksen oikean jalan jalanjälki, joka on jäänyt kiveen taivaaseenastumisen hetkellä. Vasemman jalan jälki on siirretty keskiajalla Al-Aqsan moskeijaan.  600-luvun kertomusten mukaan jalanjäljet olivat tuolloin selvästi nähtävissä kivessä. Pyhiinvaeltajilla oli kuitenkin tuolloin lupa ottaa tapahtumapaikalta maata mukaansa, joka osaltaan voi selittää jäljen nykyisen muodon.

Taidemusiikki

Taivaaseenastuminen mainitaan keskeisissä uskontunnustuksissa, josta johtuen se kuuluu myös sävellettyyn messuun. Esimerkiksi Ludvig van Beethovenin Missa Solemniksen uskontunnustusosan (Credo) taivaaseenastumiskohta (lat. et ascendit in caelum) kuvataan nousevina C- ja F-duurin sävelsarjoina, jotka kuvastavat Jeesuksen taivaaseenastumista.
Johann Sebastian Bach puolestaan on säveltänyt taivaaseenastumisesta kolme kantaattia (BWV 37, BWV 128, BWV 43) sekä taivaaseenastumisen oratorion (BWV 11), joka sisältää kaikki taivaaseenastumista koskevat tekstit evankeliumeista ja Apostolien teoista. Kyseinen oratorio ei kuitenkaan ole juuri kantaatteja pidempi.

Kuvataide

Kristillisessä kuvataiteessa taivaaseenastumista on kuvattu aina 400-luvulta saakka. Pääasiallisia kuvaustyylejä on kaksi. Jeesus kuvataan joko sivultapäin kiipeämässä vuorta pitkin taivaaseen tai edestäpäin, jolloin Jeesusta yleensä ympäröi mantelinmuotoinen pyhimyskehä ja usein Jeesus nousee enkelten kannattelemana ylöspäin. Maalaukset jakautuvat yleensä kahteen osaan, ylempään taivaalliseen osaan ja alempaan maalliseen osaan. 
Symboliikkana tauluissa yleensä esiintyy myös Neitsyt Maria, 11 apostolia, tai ainakin Pietari, sekä Paavali, vaikka Raamatun tekstien perusteella varsinkaan Paavali tuskin oli näkemässä tapahtumaa. Hahmojen tarkasta symbolisesta merkityksesta on monia tulkintoja, mutta ainakin joidenkin hahmojen tulkitaan yleensä viittaavan kirkkoon, jonka Jeesus jätti taakseen. Jeesus tekee usein oikealla kädellä siunauseleen Luukkaan tapahtumakuvauksen mukaisesti. 
Vanhimmissa läntisissä kuvituksissa 400-luvulta aina 1000-luvulle asti Jeesus kuvattiin tyypillisesti sivulta päin nousemassa vuorelle, jossa pilvestä tuleva Jumalan käsi veti Jeesuksen taivaaseen apostolien seuratessa tapahtumaa alhaalta. Itäisessä taiteessa Jeesusta kuvattiin edestäpäin jo 500-luvulla, ja kuvaustyyli yleistyi myös läntisessä taiteessa 1000-luvun jälkeen. Renessanssin aikana Jeesus kuvattiin joskus niin, että vain Jeesuksen jalat olivat näkyvissä, muun ruumiin kadotessa pilveen. Renessanssin taiteessa enkelit olivat yleensä läsnä maalauksissa esimerkiksi soittamassa jotakin soittimia tai muodostamassa pyhimyskehää Jeesuksen ympärille.