google/wiki40b huggingface dataset:
Johan nyt on markkinat

Juoni

Väärinkäsityksiin ja kommelluksiin perustuva juoni kertoo erään varuskunnan yliluutnantista (Esko Salminen) ja hänen tapailemastaan everstin tyttärestä (Christina Nilsson). Eversti (Uljas Kandolin) ei katsele hyvällä tyttärensä aikeita. Vankikarkurin (Helge Herala) saapuminen paikkakunnalle ja hänen etsintänsä saavat aikaan vipinää.

Arviot

Vuonna 1963 alkaneen näyttelijälakon jälkeen syntyneen elokuvan arvioi aikalaisarviossaan Taisto Pohjola (Päivän Sanomat) tuoneen tutun tuulahduksen 1950-luvun elokuvista, mutta ”kukaan ei kuitenkaan kaivannut niitä lakon aikana, sillä silloin tapahtui ratkaiseva käänne suomalaisessa filmitaiteessa, nuoren polven läpimurto”. Myös Leo Stålhammarin arvio (Suomenmaa) oli tyly: ”1950-luvun kotimaisen elokuvan helppohintaista perua”. Esko Salminen pääroolissa ja elokuvan kannattelijana sai kuitenkin kiitosta Heikki Eteläpäältä (Uusi Suomi).
Televisioesityksen yhteydessä elokuvaa on sanottu kankeaksi väärinkäsityskomediaksi, joka tosin poliisien tyhmyyttä pilkatessaan on yhä kekseliäs Tarkaksen vanhalla linjalla (Arto Pajukallio, Helsingin Sanomat). Pertti Avola (Helsingin Sanomat) luonnehtii ohjaajan taitoja: ”Monipuolisuus olikin hänen paras avunsa elokuvantekijänä, sillä paria poikkeusta lukuun ottamatta hänen ohjaustyönsä olivat aika surkeita.”
Erkki Mohell

Erkki William (Erkki W.) Mohell (26. syyskuuta 1917 Savonlinna – 14. lokakuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, pastori ja asianajaja. Mohell toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1952–1958 edustaen Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä. Mohell nousi eduskuntaan vuonna 1952 Uuno Takin tilalle, joka siirtyi OTK:n pääjohtajaksi. Kunnallispolitiikassa Mohell toimi Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsenenä. Mohell toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1956.
Mohell kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1936, suoritti kasvatusopin tutkinnon vuonna 1940, vihittiin papiksi vuonna 1942, suoritti teologian erotutkinnon vuonna 1942, pastoraalitutkinnon vuonna 1944, ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1951 ja valmistui lainopin kandidaatiksi vuonna 1951. Mohell toimi seurakunnallisena poikatyö- ja urheilujohtajana Helsingissä, Sukevan keskusvankilan pappina 1944, ylimääräisenä pappina Helsingin eteläisessä suomalaisessa seurakunnassa 1944–1948, Helsingin keskusvankilan pappina 1945, Kristillisen työväenyhdistyksen palveluksessa ja Kristillisen Työkansan toimitussihteerinä 1945–1946, Kristillisen sosialidemokraattisen liiton sihteerinä 1946, Suomen Teollisuusteknikkojen Liiton lainopillisena asiamiehenä, 1946–1947, Henkisen työn keskusliiton järjestösihteerinä 1947, asianajajana Riihimäellä 1948–1951 ja Hämeenlinnassa 1951–1957, Metallityöväen Liiton lakimiehenä 1954–1957 sekä asianajajana Helsingissä lakiasiaintoimisto E.W. Mohellissa 1957–1973.
Mohellin vanhemmat olivat Suomen pelastusarmeijan johtaja Ernst Villiam Mohell ja Jenny Mathilda Nordlund. Mohellin puoliso vuosina 1941–1947 oli Maire Päivyt Maria Vartio, vuosina 1947–1959 Eeva Annikki Elisabet Tikkanen, vuosina 1961–1962 Kaarina Mirjam Nieminen ja vuosina 1967–1973 Jenny Edit Ahomies.
Hills Have Eyes 2 (vuoden 1985 elokuva)

Juoni

Elokuva alkaa Bobby Carterin (Robert Houston) ja hänen psykiatrinsa keskustellessa ensimmäisen elokuvan tapahtumista, joista on nyt kulunut kahdeksan vuotta. Bobby on edelleen traumatisoitunut noista tapahtumista. Hän ja Rachel (Janus Blythe) ovat kehittäneet uuden huipputehokkaan polttoaineen moottoripyörissä käytettäväksi ja nykyään moottoripyörätallin omistajana Rachel on lähdössä tiiminsä kanssa kisaamaan samaiselle aavikolla, jolla aiemmat kauheudet tapahtuivat. Bobbylle ajatus on liikaa. Rachelin tiimiin kuuluvat Cass, Roy, Harry, Hulk, Foster, Jane ja Sue sekä mukaan otettava koira "Hirviö", joka oli aiemmin Carterien omistuksessa, mutta nykyisin Rachelin koira. 
Seurue eksyy matkalla aavikon läpi ja pysähtyy vanhan kaivoksen luokse korjaamaan polttoainevuotoa bussista. Kaivoksessa lymyilee Pluto, joka nähtävästi on jäänyt eloon Hirviön aiemmista puremista. Pluto hyökkää Rachelin kimppuun ja onnistuu ryöstämään seurueelta yhden näiden kilpamoottoripyöristä. Roy ja Harry lähtevät jahtaamaan Plutoa, mutta epäonnistuvat: Harry jää putoavan lohkareen alle ja Roy joutuu yli kaksimetrisen kannibaalin, The Reaperin, (John Bloom) yllättämäksi. Yön saapuessa seurue jää odottamaan ystäviään kaivokselle, mutta koska näitä ei kuulu Rachel ja Hulk lähtevät etsimään näitä. The Reaper on kuitenkin ottanut seurueen tähtäimeensä ja listii näitä yksi kerrallaan. Rachel koirineen löytää Pluton, mutta joutuu The Reaperin rakentamaan ansaan ja lyö päänsä kiveen. Henkiin The Reaperin kynsistä aiemmin jäänyt Roy onnistuu yllättämään Pluton, joka syöksyy Hirviön työntämänä kielekkeeltä kuolemaansa. Kaivoksella ei The Reaperin käsittelyn jälkeen ole enää elossa kuin Cass, joka onnistuu päihittämään kannibaalin hapolla ja paikalle saapuvan Royn kanssa he ansoittavat polttoaineella bussin ja sytyttävät The Reaperin liekkeihin aavikon yössä. The Reaper ei kuollut ja tulee liekeissä juoksemalla kohti Cassia ja Roy:ta. He ehtivät väistää ja The Reaper putoaa kaivokseen. Ainoina eloonjääneinä Cass, Roy ja Hirviö lähtevät jalan paluumatkalle aavikon aamun sarastaessa.

Kohtelu Suomessa

Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvalla ennakkotarkastuksessa 7.11.1986 ikärajan KK (Kokonaan kielletty), joten elokuvaa ei saanut Suomessa laillisesti esittää eikä levittää. Täyskielto kumoutui vasta vuonna 1.1.2001 kuvaohjelmien tarkastusta koskevan lakimuutoksen yhteydessä.

Vuoden 2007 uusi versio

Kuten sarjan ensimmäisestäkin elokuvasta, Yön silmät, myös tästä toisesta elokuvasta on tehty uudelleenfilmatisointi. Uusintafilmatisointi kulkee nimellä The Hills Have Eyes 2 ja sen ohjasi Martin Weisz vuonna 2007. Sen juoni on kuitenkin varsin poikkeava tästä elokuvasta eikä ole siten tämän elokuvan toisinto, vaikka nimi onkin sama.
Tihku

Tihku eli tihkusade on hyvin pienten vesipisaroiden muodostamaa sadetta. Se näyttää miltei leijuvan ilmavirtojen mukana, mutta toisin kuin sumu, tihku putoaa maahan. Tihkua sataa tyypillisesti sumupilvestä. Yleisen käytännön mukaan tihkupisarat määritellään halkaisijaltaan pienemmiksi kuin 0,5 mm.

Optinen vaikutus

Tihkusateen lukuisat pienet pisarat heikentävät näkyvyyttä enemmän kuin sama vesimäärä isompipisaraisena sateena.

Säätilan vaikutus esiintyvyyteen

Tyypillinen säätilanne, jossa tihkusadetta esiintyy, on matalapaineen lämmin sektori, varsinkin tuulenpuoleisilla rannikkoalueilla. Tihkupisarat ovat niin pieniä, että kovalla tuulella ne haihtuvat ennen kuin putoavat maahan asti. Siksi tihkua esiintyy useimmin alle 7 m/s tuulennopeuksilla.

Syntymekanismi

Tihkusadetta syntyy törmäys-yhdistymisprosessissa pilvessä, joiden huippukin on lämpimämpi kuin −10 °C. Tätä kylmemmässä pilvessä käynnistyy jääkideprosessi. Jos koko ilmakerros pilven huipusta maahan asti on pakkasen puolella, voi syntyä jäätävää tihkusadetta, joka on erityisen vaarallista tie- ja lentoliikenteelle.
Eränkävijät

Eränkävijät on suomalainen Yle TV1:llä esitetty luonto-ohjelma, jossa seurataan suomalaisten eränkävijöiden metsästystä ja kalastusta.
Sarjan 1. tuotantokausi esitettiin vuonna 2016. 2. tuotantokausi esitettiin vuonna 2017. Sarja on myyty yli 30 maahan nimellä Love of the Wild. Sarja voitti parhaan TV-ohjelman Kultainen Venla -palkinnon 2017 ja paras esiintyjä -palkinnon 2018. Palkintoja olivat noutamassa vuonna 2017 Aki Huhtanen, Äijä-koira ja Teemu Hostikka ja vuonna 2018 Aki ja Teemu. Sarjan 3. tuotantokausi alkoi 14. lokakuuta 2018. Sarjan 4. tuotantokausi alkaa 29. syyskuuta 2019
Eino Ruutsalo

Taidemaalari

Ruutsalo palveli toisessa maailmansodassa hävittäjälentäjänä. Ylioppilaaksi Ruutsalo valmistui vasta sodan jälkeen 25-vuotiaana vuonna 1946. Tämän jälkeen hän lähti Ruotsiin, jossa sai töitä mainostoimistossa graafikkona. Ruotsista tie johti Yhdysvaltoihin, jossa hän opiskeli maalausta ja piirtämistä Parsons School of Designissä New Yorkissa. Opinnot jatkuivat Helsingissä Taideakatemiassa, jossa hän opiskeli vuodet 1952–54. 
Ruutsalon tyylisuunta oli abstrakti ekspressionismi. Hän sai 1950-luvulla paljon kansainvälistä tunnustusta ja piti näyttelyitä muun muassa Lontoossa ja Moskovassa.

Elokuvaohjaaja

1960-luvun alussa Ruutsalo vaihtoi kuvataiteen elokuvataiteeseen. Hän oli tehnyt lyhytelokuvia jo 1940–1950-luvulla, mutta 1960-luvulla valmistuivat hänen ensimmäiset pitkät elokuvansa. Hetkiä yössä (1961) oli perinteistä elokuvadramaturgiaa karttava symbolistinen elokuva. Ruutsalo keskittyi elokuvissa enemmänkin tunnelmaan kuin varsinaiseen juoneen. Samaa tyyliä jatkoi myös hänen toinen elokuvansa Tuulinen päivä (1962). 
Seuraavan elokuvansa Viheltäjät (1964) Ruutsalo kuvasi Pariisissa. Se on tarina elokuvayhtiöiden varjoissa pyörivistä nuorista aloittelevista näyttelijöistä, "viheltäjistä", jotka kärttävät elokuvarooleja. 
Suomessa kuvattu Laituri (1965) jäi Ruutsalon viimeiseksi varsinaiseksi pitkäksi elokuvaksi. Sen dramaturgia on hänen töistään kaikkein lähimpänä perinteisen elokuvan kerrontaa. Tragikoomisessa tarinassa Matti Ruohola näyttelee kirjailijaa, joka pakenee viinanhuuruisesta Helsingistä maalle kirjoittamaan.
1982 Ruutsalolta ilmestyi vielä hieman yli tunnin mittainen elokuva Havis Amanda – Helsingin kaunotar. Se oli fiktion keinoja käyttänyt dokumentti Helsingin Kauppatorilla sijaitsevasta kuuluisasta patsaasta ja siihen liittyvästä historiasta. Se oli samalla katsaus 1900-luvun alun suomalaiseen kulttuuriin.
Punasilmäbulbuli

Levinneisyys

Punasilmäbulbulia tavataan Angolassa, Botswanassa, Lesothossa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa, Swazimaassa, Sambiassa ja Zimbabwessa. Sen on kuvattu olevan yleinen ja laajalle levinnyt, ja sen kannankehitys on nouseva. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sperry

Tuotteet

Yhtiön tuotteisiin kuuluu mm. UNIVAC-sarjan tietokoneita kuten UNIVAC 1107.
Yhtiö valmisti myös ilmailuun avioniikkakomponentteja kuten hyrräkompasseja.
The Fens

The Fens (myös Fenland) on Itä-Englannissa sijaitseva, noin 40 100 neliökilometriä laaja ja lähes kokonaan pelloiksi kuivatettu marskimaa-alue, joka ulottuu Lincolnista pohjoisessa Cambridgeen etelässä. Alueen läpi laskee neljä jokea – Witham, Welland, Nene ja Great Ouse – the Washin lahteen Pohjanmeressä. Jokien luonnolliset uomat on korvattu lähes koko matkalta keinotekoisilla kanavilla.
Alue oli alun perin savipohjaista tulvatasankoa, josta kohosi matalia ”saaria” – niistä huomattavimpana Ely. Syvänne täyttyi vähitellen sedimenteistä, jolloin rantaviiva vetäytyi the Washin alueelle. The Washia ympäröi merenpohjan siltistä ja savesta muodostunut vyöhyke, jonka eteläpuolella on turvehumuksen peittämiä soita. Turvekerroksen paksuus vaihtelee muutamista senteistä kolmeen metriin, mikä on huomattavasti vähemmän kuin ennen alueen ojittamista.
Nykyään the Fens on yksi Englannin parhaista viljelysmaista, jossa viljellään paitsi perinteisiä viljalajeja, myös perunaa, kukkia, hedelmiä ja vihanneksia. Alkuperäisiä turvesoita on jäljellä muutama, ja niistä kaksi on suojeltu. Alueen itäosassa sijaitseva Wicken Fen on ympäristöään korkeammalle kohoava suo, jonka vetisestä maisemasta saa jonkinlaisen käsityksen siitä, millaista seudulla on ollut ennen kuin se kuivatettiin.

Historia

Roomalaiset viljelivät maata sekä the Fensin saarilla että lietemailla. Anglosaksien aikana seutu oli harvaanasuttua erämaata, ja keskiajallakin sen maita hyödynnettiin vain vähän. Suot pysyivät koskemattomina 1600-luvun puoleenväliin saakka, jolloin Bedfordin jaarli Francis Russell palkkasi hollantilaisen insinöörin Cornelius Vermuydenin kuivattamaan eteläisimmät suot. Niitä alettiin myöhemmin kutsua Bedfordin tasangoksi.
Huomattavin laskuoja rakennettiin entisen Bedfordjoen paikalle. Joen vanha uoma oli 21 metriä leveä ja 34 kilometriä pitkä ja virtasi Earithin ja Salters Loden kylien välillä. Uusi uoma oli 30 metriä leveä ja virtasi noin 800 metriä idempänä. Laskuojista koitunut hyöty oli lyhytikäinen, sillä ne mataloittivat turvekerrosta 3–4 metrillä, jolloin jokivesi pääsi jälleen tulvimaan alueelle.
Painovoimaan perustuvaa ojitusta tehostettiin pumppaamalla vettä pois maaperästä tuulimyllyjen avulla, mikä esti seutua peittymästä uudelleen tulvaveteen. Turpeen pinta jatkoi kuitenkin laskemistaan, jolloin kertaalleen jo asutettuja alueita joutui jälleen veden valtaan 1800-luvun alkuun mennessä. Monia soita oli vielä myös kuivattamatta – niistä suurimpia olivat laajojen ruoikoiden ympäröimät järvet Whittlesey Mere ja Ramsey Mere. Valtaosa seudun asukkaista sai elantonsa kalastuksesta ja sorsastuksesta, ja malaria oli yleinen vaiva.
1810-luvulla tuulimyllyjä alettiin korvata höyrypumpuilla. Muutama tuulimylly säästettiin kuitenkin jälkipolville seudulle tunnusomaisina maamerkkeinä. Nykyään pumput toimivat dieselmoottorilla, mutta perimmäinen ongelma on yhä sama: miten estää jokivettä tulvimasta alaville maille. Vielä maaliskuussa 1947 tulviva vesi murtautui jokiuomista ja peitti laajoja alueita alleen.
Belgian Grand Prix 2014

Ennakkotunnelmia

Ennen viikonlopun alkua Caterham -talli vahvisti kolminkertaisen Le Mansin 24 tunnin ajon voittajan André Lottererin tekevän F1-debyyttinsä korvaten tallissa Kamui Kobayashin. Torstaina Marussia -talli tiedotti Alexander Rossin korvaavan Max Chiltonin, kun Marussialla oli kiistaa rahasta.

Vapaat harjoitukset

Perjantain ensimmäisissa vapaissa harjoituksissa nopeinta vauhti piti yllä Mercedeksen Nico Rosberg ajalla 1.51,577. Harjoitusten jälkeen Marussia ilmoitti että Max Chiltonin rahoitus oli kunnossa ja Chilton pääsi rattiin toisista harjoituksista eteenpäin.
Perjantain toisissa vapaissa harjoituksissa nopein oli Mercedeksen Lewis Hamilton ajalla 1.49,189. Ferrarin Kimi Räikkönen kärsi ongelmista autonsa moottorin pätkimisen kanssa. Red Bullin Sebastian Vettel jäi ilman aikaa kun hänen autoonsa vaihdettiin moottori. Lotuksen Pastor Maldonado romutti autonsa heti harjoitusten alussa, kun hän menetti autonsa hallinnan radan yhdeksännen mutkan ulostulossa ajauduttua hieman radan ulkopuolelle pyörähtämällä keula edellä päin reuna-aitaa.
Lauantain kolmansissa harjoituksissa nopein oli Williamsin Valtteri Bottas ajalla 1.49,465. Harjoitukset aloitettiin sateen jäljiltä kostealla radalla, mutta loppua kohden rata kuivui sen verran, että kuljettajat vaihtoivat kuivan kelin renkaisiin.

Kilpailu

Kilpailun voittoon ajoi Red Bullin Daniel Ricciardo, jolle voitto oli kauden kolmas ja toinen peräkkäinen. Voitto oli myös Ricciardon uran kolmas. Red Bullille kyseessä oli tallin 50:s voitto. Williamsin Valtteri Bottas ajoi kolmanneksi ja Ferrarin Kimi Räikkönen neljänneksi.
Red Bullin voitettua valmistajan palkinnon otti palkintokorokkeella vastaan Adrian Newey. Kuljettajien haastattelut palkintokorokkeella suoritti Eddie Jordan.
Vaikenevat huulet

Tuotanto

Bonita Granville halusi epätoivoisesti Estherin roolin, mutta studio etsi tuntematonta näyttelijää rooliin; Heather Sears sai roolin.
Elokuvan tuotanto alkoi vuonna 1956. Kuvaukset alkoivat 20. elokuuta 1956 ja päättyivät joulukuussa; elokuvan tuotanto loppui vuoden 1957 puolella. Vaikenevat huulet kuvattiin kokonaisuudessaan Englannissa, Buckinghamshiren Denhamissa sijaitsevalla studiolla.

Julkaisu ja vastaanotto

Vaikenevat huulet sai ensi-iltansa Lontoossa Isossa-Britanniassa 13. elokuuta vuonna 1957. Yhdysvalloissa elokuva sai ensi-iltansa 6. marraskuuta 1957. Suomessa elokuva julkaistiin 11. huhtikuuta vuonna 1958. Vaikenevat huulet oli vuoden 1957 11. suosituin elokuva Isossa-Britanniassa. Vaikenevat huulet oli vuoden 1957 89. menestynein elokuva 109:stä elokuvasta. Yhdysvalloissa elokuva tuotti vähän yli miljoona dollaria.
The New York Times kehui Joan Crawfordin, Rossano Brazzin ja Lee Pattersonin roolisuorituksia. William K. Zinsser New York Herald Tribunesta kehui myös Crawfordia.

Muut julkaisut

Vaikenevat huulet julkaistiin VHS:lle 11. helmikuuta vuonna 1997.
Marius Petipa

Varhainen elämä ja ura

Petipan äiti Victorine Grasseau oli tunnettu tragedianäyttelijä ja dramaopettaja. Hänen isänsä Jean Petipa oli arvostettu balettimestari, koreografi ja opettaja. Kun Marius Petipa syntyi, hänen isänsä oli kiinnitetty ylimmäksi balettitanssijaksi (päämiestanssijaksi) Grand-Théâtre de Marseillen balettiin. Vuonna 1819 hänet nimitettiin Maître de Ballet'ksi (ylimmäksi balettimestariksi/pääkoreografiksi) teatteriin. 
Nuori Marius vietti varhaisen lapsuutensa matkustaen ympäri Eurooppaa perheensä kanssa; hänen vanhempansa ammatilliset sitoomukset veivät heitä kaupungista kaupunkiin. Kuuteen ikävuoteen mennessä hänen perheensä oli palannut Brysseliin, Belgiaan, missä hänen isänsä oli nimitetty sekä  Maître de Ballet'ksi että ylimmäksi balettitanssijaksi Théâtre de la Monnaie -balettiin. Hänet nimitettiin myös yhdeksi ensimmäiseksi opettajaksi tanssikonservatorioon, jonka perustajia hän oli. Nuori Marius sai peruskoulutuksensa Brysselin korkeakoulussa. Hän opiskeli koulun ohella musiikkia ja viulun soittoa Brysselin konservatoriossa.

Ura

Nuorena Marius tanssi isänsä Victor Marius Alphonse Petipan ohjauksessa ja teki ensiesiintymisensä Brysselissä vuonna 1831 isänsä seurueessa. Hän pääsi vuonna 1838 tanssijaksi Nantesiin, jossa syntyivät ensimmäiset omat koreografiat. Petipalla oli 1800-luvun puolivälissä tanssijakiinnityksiä eri puolilla Eurooppaa, ja 1847 hän toimi tanssijana Pariisissa. Jäätyään veljensä Lucien Petipan varjoon Marius Petipa muutti Pietariin Mariinski-teatteriin, jossa hän esiintyi monissa romanttisissa baleteissa. Petipa teki lukuisia uusia sovituksia suosituista baleteista, joihin kuuluivat muun muassa Paquita (1881), Coppélia (1884), Esmeralda (1886) ja Merirosvo (1899). Hän uudisti myös Gisellen (1884) wilien joukkokohtauksen koreografiaa. Kaikkia Petipan uudistamia baletteja esitetään edelleen ympäri maailmaa.
Ensimmäinen menestystä kerännyt koreografia Faaraon tytär syntyi vuonna 1862, ja samana vuonna Petipa valittiin Mariinski-teatterin balettimestariksi ja pääbalettimestarin assistentiksi. Viiden vuoden kuluttua vuonna 1869 Petipa sai pääbalettimestarin arvonimen. Petipa vetäytyi eläkkeelle 1903, ja hän kuoli 92-vuotiaana 14. heinäkuuta 1910.
Dennis Oliech

Seurajoukkueura

Oliech aloitteli uraansa kotimaassaan Mathare Unitedissa vuonna 2001. Hän siirtyi ammattilaiseksi allekirjoittaessaan sopimuksen qatarilaisen Al-Arabin kanssa vuonna 2003. Oliech vietti joukkueessa kaksi ja puoli kautta tehden 12 maalia 17 ottelussa. Tammikuussa 2006 hän siirtyi Ranskaan allekirjoittaessaan neljän vuoden sopimuksen FC Nantesin kanssa. Oliech pelasi joukkuessa yhden kokonaisen kauden ja jätti seuran kesken kauden 2007–2008 jäätyään ilman peliaikaa. Hän päätyi lopulta Auxerren riveihin, jossa Oliech pelasi heti ensimmäisellä kaudellaan 26 ottelua, tehden niissä kolme maalia.
Oliech edusti Auxerrea viiden kauden ajan tehden burgundialaisseuralle 25 maalia 165 ottelussa. Kaudeksi 2012/13 Auxerre putosi Ligue 2:een, jossa Oliech pelasi syyskauden ajan. Tammikuussa 2013 hän jätti seuran ja teki 2,5-vuotisen sopimuksen liigaseura AC Ajaccion kanssa.
Kurumkanin piiri

Kurumkanin piiri (ven. Курумканский район, Kurumkanski raion, burjaatiksi Хурамхаанай аймаг, Huramhaanai aimag) on kunnallinen itsehallintoalue Burjatian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1944 ja uudelleen vuonna 1971 perustetun piirin pinta-ala on 12 450 neliökilometriä. Asukkaita on 15 500 henkeä (vuonna 2009).
Kurumkanin piiri sijaitsee Burjatian pohjoisosassa. Idässä se rajoittuu Bauntin, etelässä Barguzinin ja lännessä sekä pohjoisessa Pohjois-Baikalin piireihin.
Piirin alue käsittää Barguzinin ja Ikatin harjanteiden välissä sijaitsevan Barguzinin laakson pohjoisosan. Suurin joki on Barguzin. Seudulla sijaitsee Džergan luonnonpuisto, johon kuuluu 19 % piirin pinta-alasta.
Piiriin kuuluu 9 maalaiskuntaa: Argada, Baraghan, Dyren (keskuspaikka Alla), Elesun, Kurumkan, Maisk, Mogoito, Sahuli ja Uljunhan. Dyrenillä ja Uljunhanilla on evenkiläisen kansallisen kunnan status. Hallinnollinen keskus on Kurumkanin kylä, josta on 411 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Ulan-Udeen. Asutuskeskuksia on yhteensä 28.
Seudun kanta-asukkaita ovat evenkit, joita nykyään on 2,3 % piirin väestöstä. Burjaatteja on 65,4 % ja venäläisiä 30,7 %.
Pääelinkeino on maatalous, joka on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon. Lisäksi on elintarviketeollisuutta.
Piirissä on ammattikoulu, lasten taidekoulu ja kotiseutumuseoita. Kulttuurilaitosten yhteydessä toimii useita kansanteattereita ja perinneyhtyeitä.
Paikallislehtenä ilmestyy Ogni Kurumkana (”Kurumkanin valot”).
Mickey Hargitay

Mickey Hargitay (oikealta nimeltään Hargitay Miklós, 6. tammikuuta 1926 Budapest – 14. syyskuuta 2006 Los Angeles) oli unkarilaissyntyinen yhdysvaltalainen kehonrakentaja ja elokuvanäyttelijä.
Hargitay pakeni toisen maailmansodan jälkeen Unkarista Yhdysvaltoihin. Hän harrasti kehonrakennusta ja voitti NABBA:n Mr. Universe -kilpailun vuonna 1955. Hargitay aloitti näyttelijänuransa Mae Westin showkiertueilla ja esiintyi vaimonsa Jayne Mansfieldin rinnalla elokuvassa Houkuttelevat huulet (Will Success Spoil Rock Hunter?, 1957). Vuonna 1960 pariskunta teki Italiassa elokuvan Herkules ja rakkauden kuningatar. Hargitay näytteli sen jälkeen useissa italialaisissa viihde-elokuvissa. Hän vetäytyi julkisuudesta 1970-luvun alussa.
Arnold Schwarzenegger esitti Hargitayta vuoden 1980 televisioelokuvassa The Jayne Mansfield Story. Hänen tyttärensä on televisionäyttelijä Mariska Hargitay.
Ullikkajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 17,7 hehtaaria ja se on 950 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Jäminginselän–Ruhalanselän alueeseen (35.322) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 97,3 metriä mpy.
Marlboro-perjantai

Marlboro-perjantai (engl. Marlboro Friday) nimitys viittaa 2. huhtikuuta 1993 tapahtuneeseen Marlboro-tupakan hinnanalennukseen. Philip Morris ilmoitti tuolloin leikkaavansa Marlboro-savukkeiden hintaa 20,3 prosentilla, jotta se pystyisi kilpailemaan halpasavukkeiden kanssa. Yhtiön arvo laski tuolloin huikeat 26 prosenttia. Tapahtuma vaikutti huomattavasti myös muihin suuryrityksiin; S&P 500 -yritysten arvo laski samana päivänä 1,98 prosenttia.