Saksankielinen kirjallisuus

Saksankielinen kirjallisuus käsittää kaiken saksan kielellä julkaistun kirjallisuuden. Koska saksaa puhutaan usean valtion alueella, voidaan saksankielinen kirjallisuus edelleen jakaa kansallisiin kirjallisuusperinteisiin, merkittävimpinä Saksan kirjallisuus, Itävallan kirjallisuus ja Sveitsin kirjallisuus. Historiallisista syistä saksankieliseen kirjallisuuteen usein viitataan myös käsitteellä Saksan kirjallisuus.

Varhaiskeskiaika

Kansanrunous ja muu aineisto kulki ja kehittyi varhaiskeskiajalla pääasiassa suullisen perinteen varassa, sillä kirjoitustaito ja kirjallisuuden kieli, latina, olivat kirkon ja luostarien hallussa, eikä kirkko pitänyt maallisen elämän dokumentoitia tärkeänä. Ensimmäisiä saksankielisiä tekstejä on sankaritarina Hildebrandslied, suomeksi Hildebrandin laulu.

Sydänkeskiaika

Noin 1100-luvun puolivälissä tapahtui kirjallisuudessa merkittävä muutos, kun painopiste kohdistui yksilöön ja yksilön kokemuksiin. Kirjallisuuden viihdyttävä luonne tuli entistä hyväksytymmäksi. 
Tällä aikakaudella syntyi ympäri Eurooppaa sankareita, rakkautta ja kuolemaa käsitteleviä eeppisiä runoelmia, joiden keskeisimmät edustajat saksankielisillä alueella olivat Erec, Iwein, Tristan ja Isolde, Parzival ja Niebelunginlaulu.

Myöhäiskeskiaika

Johannes Gutenbergin kehittämä kirjanpainokone vaikutti merkittävästi kirjallisuuden kehittymiseen. ensimmäisiä saksalaisen proosan edustajia oli Johannes von Teplin teos Der Ackermann aus Böhmen.

Humanismi

Uskonpuhdistuksen myötä yhä suurempi osa väestöstä saattoi omaksua lukutaidon ja sen myötä tutustua kirjallisuuteen. Martti Lutherin työ Raamatun kääntämiseksi saksaksi vaikutti merkittävästi saksan kirjakielen kehitykseen. Vanha testamentti ilmestyi saksaksi vuonna 1522 ja Uusi testamentti vuonna 1534. 
Merkittäviä kirjailijoita olivat Hans Sachs (1494–1576), Jörg Wickram (noin 1505–1562) ja Johann Fischart (1546–1590).

Barokki

Barokin ajan kirjallisuus oli teemallisesti ja rakenteellisesti monipuolista ja ulottui kansantarinoista lyriikkaan. Kirjallisuus-, runous- ja kieliyhdistyksiä perustettiin runsaasti. Ajan keskeisimmät kirjailijat olivat Hofmann von Hofmannswaldau ja Daniel Caspar von Lohenstein. Barokin aikana kehittyi myös saksankielinen draama, vaikka teatterikulttuurista merkittävä osa olikin jesuiittojen ylläpitämänä lähinnä latinankielistä.

Valistus (noin 1720–1785)

Johann Christoph Gottsched (1700–1766) pyrki luomaan kirjallisuuteen jonkinlaisen järjestyksen ja  normittamaan sitä. Hän kirjoitti ajan kirjallisuudesta teoreettisia ja analyyttisia tekstejä.
Tärkeitä valistuksen ajan kirjailijoita olivat Christian Fürchtegott Gellert (1715–1769), jonka hengellisiä runoja sävellettiin virsiksi. Merkittävimpiä lyyrikoita olivat Johann Christian Günther (1695–1723) ja Barthold Heinrich Brockes (1680–1747).
Aikakauden huomattattavimpia teoksia lienevät Friedrich Gottlieb Klopstockin (1724–1803) eepos Der Messias, Christoph Martin Wielandin (1733–1813) Geschichte des Agathon (1766/67) ja Gotthold Ephraim Lessingin (1729–1781) teokset Laokoon 1766 ja Nathan Viisas.

Sturm und Drang (noin 1767–1785)

Sturm und Drang, (suom. Myrsky ja kiihko) oli ajanjakso, jolloin kirjallisuudessa korostuivat yksilön kokemukset ja tunteet. Aikakauden tunnetuin teos lienee Goethen Nuoren Wertherin kärsimykset.

Weimarin klassismi (noin 1786–1805)

Weimarin klassismin alkaminen kytketään usein Goethen vuonna 1786 tekemään Italian-matkaan ja päättyminen Friedrich Schillerin kuolemaan Weimarissa vuonna 1805. Yhteistyö Schillerin ja Goethen välillä oli erittäin hedelmällistä, ja kumpikin lainasi paljon teemoja klassisesta antiikista.
Aikakauden keskeisimpiä teoksia ovat Goethen teokset kuten Ifigeneia Tauriissa ja Wilhelm Meisterin oppivuodet. Schiller taas kirjoitti lyriikkaa, balladeja (kuten Die Bürgschaft), lukuisia näytelmiä sekä teoreettista kirjallisuudentutkimusta.
Muita tämän ajan kirjailijoita olivat Karl Philipp Moritz (1757–1793), Christoph Martin Wieland (1733–1813), Jean Paul (1763–1825) ja Johann Gottfried von Herder (1744–1803). Moritzin omaelämäkerrallista romaania Anton Reiser pidetään ensimmäisenä saksankielisenä psykologisena romaanina.

Romantiikka (n. 1799–1835)

Jenassa työskentelevät ja ystävystyneet kirjailijat August Wilhelm (1767–1845), Friedrich Schlegel (1772–1829), Wilhelm Heinrich Wackenroder (1773–1798), Ludwig Tieck (1773–1853) ja Novalis (1772–1801) toivat useita uusia virtauksia kirjallisuuteen. He sekoittivat romaaneihinsa piirteitä runoista, balladeista ja saduista. 
Myös Jacob ja Wilhelm Grimmin sadut kuuluvat tähän aikakauteen. 
Muita keskeisiä kirjailijoita olivat E. T. A. Hoffmann (1776–1822), runoilija Joseph von Eichendorff (1788–1857) ja Heinrich Heine (1797–1856).

Naturalismi (1880–1900)

Naturalismi pyrki realismin tavoin kuvaamaan arkitodellisuutta, mutta yhteiskunnallisten vääryyksien kuvaamisen sijaan naturalismi pyrki mahdollisimman todenmukaiseen kuvaukseen.
Gerhart Hauptmannin (1862–1946) naturalistinen näytelmä Webern sai laajaa kansainvälistä huomiota. Naturalismia voidaan katsoa edustaneen myös Frank Wedekindin (1864–1918) näytelmän Frühlings Erwachen.

Vuosisadanvaihteesta vuoteen 1933

Ranskasta alkanut symbolistinen virtaus, etupäässä Stéphane Mallarmén, Charles Baudelairen ja Arthur Rimbaudin teoksissa vaikutti myös saksankielisellä alueella. Merkittävimmät saksalaisen symbolismin edustajat ovat Stefan George (1868–1933), Hugo von Hofmannsthal (1874–1929) ja Rainer Maria Rilke (1875–1926). Keskeisimmät kirjallisuuspaikkakunnat olivat Berliini ja Wien.
Taiteellisten suuntausten kehittyessä kohti modernia syntyi saksankielisellä kielialueella myös eeppisiä ja laajoja, kokeilevia romaaneja, joista merkittävimpinä Rainer Maria Rilke teoksellaan Die Aufzeichnungen des Malte Laurids Brigge (1910), Heinrich Mann (1871–1950), Thomas Mann (1875–1955), Hermann Broch (1886–1951), Robert Musil (1880–1942), Franz Kafka (1883–1924) ja Hermann Hesse (1877–1962).
Myös kansallisuusaate (Heimatkunst) näkyi kirjallisuudessa vuosina 1890-1910. 
Ekspressionismia pidetään viimeisenä suurena kirjallisuusvirtauksena Saksassa. Alkusysäys ekspressionistiselle lyriikalle tuli Jakob van Hoddisin runosta  Weltende (suom. maailmanloppu) vuonna 1911. Muita keskeisiä ekspressionistejä olivat Gottfried Benn (1886–1956), Alfred Döblin (1878–1957), Albert Ehrenstein, Carl Einstein, Salomo Friedlaender, Walter Hasenclever, Georg Heym, Heinrich Eduard Jacob (1889–1967), Ludwig Rubiner, Else Lasker-Schüler (1869–1945), August Stramm, Ernst Toller (1893–1939), Georg Trakl (1887–1914) ja Alfred Wolfenstein.
Ekspressionismin jälkeen kirjallisuuteen palasi realistinen ote, jota kutsuttiin uusasiallisuudeksi (Neue Sachlichkeit). Teatterin alueella keskeisiä kirjailijoita olivat Ödön von Horváth (1901–1938), Bertolt Brecht (1898–1956) sekä ohjaaja Erwin Piscator. Romaanitaiteessa vaikuttivat Erich Kästner (1899–1974), Anna Seghers (1900–1983), Erich Maria Remarque, Arnold Zweig, Marieluise Fleißer, Irmgard Keun ja Gabriele Tergit. Suomessa tunnetuin tämän ajan tuote lienee Erich Maria Remarquen romaani Im Westen nichts Neues (Länsirintamalta ei mitään uutta).

Kansallissosialismi

Kansalaissosialistien noustua valtaan 1933 kirjailijoiden ilmaisunvapautta rajoitettiin rajusti. Noin 1 500 kirjailijaa pakeni maasta, ja monet tekivät itsemurhan (Stefan Zweig, Kurt Tucholsky). Eri puolille maailmaa muodostui saksalaisten kirjailijoiden yhteisöjä. Erityisesti Sveitsi oli tärkeä keskus saksankielisten näytelmäkirjailijoiden keskus. Monilla kirjailijoilla, kuten esimerkiksi Alfred Döblinilla, Heinrich Eduard Jacobilla ja Joseph Rothilla, oli kuitenkin vaikeuksia työskennellä tultuaan erotuiksi sosiaalisesta ja kulttuurisesta ympäristöstään. Ulkomaillaan työtään jatkoivat Thomas ja Heinrich Mann, Bertolt Brecht, Anna Seghers, Franz Werfel ja Hermann Broch. Lontooseen emigroitunut Elias Canetti palkittiin myöhemmin Ison-Britannian kansalaisena työstään jopa Nobel-palkinnolla.
Monet maahan jääneet kirjailijat vaiennettiin tai jopa tapettiin, kuten Jakob van Hoddis ja Carl von Ossietzky. Jotkin kirjailijat taas olivat kansalaissosialistien suosiossa, ja jäivät maahan. Näitä olivat esimerkiksi Gottfried Benn, Ernst Jünger, Erich Kästner, Gerhart Hauptmann, Heimito von Doderer ja Wolfgang Koeppen.

Toisen maailmansodan jälkeinen kirjallisuus

Toisen maailmansodan jälkeistä tilannetta on usein kuvattu kirjalliseseksi nollapisteeksi. Keskeisiksi kirjallisiksi yhteisöiksi muodostuivat Wienin ryhmä ja Ryhmä 47, jotka määrittelivät vahvasti sodanjälkeisen kirjallisuuden tilaa.
Uusien saksankielisten valtioiden synty merkitsi erilaisia ehtoja niissä ilmestyvälle kirjallisuudelle. Seuraavassa esitetään Saksan liittotasavallan, Saksan demokraattisen tasavallan, Itävallan ja Sveitsin kirjallisuus erikseen. Mutta eroja ei pidä korostaa liikaa. Kaikesta huolimatta on kyse samasta kielestä, ja – DDR pois lukien – yhteisestä markkina-alueesta.

Saksan liittotasavalta

Välittömästi sodan päätyttyä alkoi ilmestyä runsaasti sotaa ja kotiinpaluuta käsitteleviä teoksia. Pienoisromaanit ja novellit olivat suosittuja. Keskeisiä kirjailijoita olivat Heinrich Böll (1917–1985), Wolfgang Koeppen (1906–1996), Siegfried Lenz, Christine Brückner (1921–1996) ja  Martin Walser (synt. 1927). Günter Grass (* 1927) kirjoitti Peltirummun, joka käsitteli lähihistorian traumoja yksilön kautta ja joka usein mainitaan 1900-luvun jälkipuoliskon keskeisempänä eurooppalaisena teoksena. 
Vietnamin sodan ja muun poliittisen liikehdinnän myötä poliittiset teemat nousivat vahvasti myös kirjallisuuteen. Syntyi runsaasti poliittista lyriikkaa ja draamaa.

Saksan demokraattinen tasavalta

Saksan demokraattinen tasavalta, DDR, määritteli itsensä kirjallisuusyhteiskunnaksi (saks. Literaturgesellschaft). Käsitteen on luonut kirjailija ja kulttuuriministeri Johannes R. Becher), joka vastusti kovasti korkeakulttuurin marginalisoitumista vain rajoittuneen kansanosan nautittavaksi. Kuitenkin tämä ajatus tuhoutui valtion pyrkiessä käyttämään kirjallisuutta propagandan välineenä ja valtion harjoittama sensuuri oli voimakasta.
Tunnettuja kirjailijoita olivat Hermann Kant (* 1926) ja Johannes Bobrowski (1917–1965). Monet kirjailijat joutuivat jättämään maansa, esimerkiksi Wolf Biermann (* 1936), Sarah Kirsch (* 1935) ja  Uwe Johnson (1934-1984).
Muita keskeisiä kirjailijoita olivat muun muassa Christa Wolf (* 1929), Heiner Müller (1929–1995), Irmtraud Morgner (1933–1990), Stephan Hermlin (1915–1997), Stefan Heym (1913–2001), Jurek Becker (1937–1997).

Itävallan kirjallisuus

Toisen maailmansodan jälkeen keskeisessä asemassa oli Wienin ryhmä, keskushenkilöinään Gerhard Rühm (*1930) ja H. C. Artmann (1921–2000). Myös Albert Paris Gütersloh (1887–1973), Heimito von Doderer (1896–1966), Ernst Jandl (1925–2000), Franzobel (*1967), Friederike Mayröcker (*1924) ja  Christine Lavant (1915–1973) ovat itävaltalaisen kirjallisuuden tärkeitä nimiä.
Kirjallisuus nousi erityiseen kukoistukseen Itävallassa 1960- ja 70-luvuilla  Peter Handken (*1942), Ingeborg Bachmannin (1926–1973) ja Thomas Bernhardin (1931–1989) myötä. Tämän hetken keskeisimpiä nimiä ovat ainakin Norbert Gstrein, Elfriede Jelinek (*1946), O. P. Zier, Sabine Gruber ja Ruth Aspöck. Näytelmäkirjailijoista voidaan mainita mm. Christoph Ransmayr (*1954) ja Werner Schwab (1958–1994).

Sveitsin kirjallisuus

Merkittävimmät sveitsiläiset kirjailijat ovat Max Frisch (1911–1991) ja Friedrich Dürrenmatt (1921–1990), mutta myös Adolf Muschg (*1934), Peter Bichsel (*1935) ja Urs Widmer (*1938).

Saksan nykykirjallisuus

Keskeisiä nykykirjallisuuden hahmoja ovat mm. Oswald Wiener, Hans Wollschläger, Christoph Ransmayr, Walter Moers ja Marlene Streeruwitz.  Tunnetuin saksalainen tieteiskirjailija on Andreas Eschbach ja Peter Schmidt on tunnettu rikosromaaneistaan. Tunnetuimpia populäärikirjailijoita ovat mm. Christian Kracht, Benjamin von Stuckrad-Barre ja Rainald Goetz. Merkittäviä nykylyyrikoita ovat mm. Marcel Beyer, Durs Grünbein, Uwe Kolbe sekä Thomas Kling (1957–2005).
Myös Saksassa asuvien siirtolaisten tuottama kirjallisuus on kasvamassa. Tunnetuimpia nimiä lienevät esimerkiksi Feridun Zaimoglu,  Wladimir Kaminer ja Rafik Schami.