google/wiki40b huggingface dataset:
Sakurajima

Vuoden 1914 purkaus

Sakurajiman purkaus vuonna 1914 oli Japanin kuluneen vuosisadan voimakkain tulivuorenpurkaus. Ennen vuotta 1914 Sakurajima oli yli vuosisadan ajan ollut unessa. 
Purkaus alkoi 11. tammikuuta 1914. Lähes kaikki saaren asukkaat olivat tuolloin jo poistuneet alueelta purkausta edeltäneiden viiden voimakkaiden maanjäristysten varoittamina. Purkaus alkoi räjähdyspurkauksena synnyttäen purkauspilviä ja pyroklastisia tuhkapilviä. 13. tammikuuta sattuneen voimakkaan, 35 henkeä vaatineen maanjäristyksen jälkeen tulivuori kuitenkin muuttui ylitsevuotavaksi tuottaen valtavan laavavirran. 
Laavavirrat ovat Japanissa harvinaisia, mutta Sakurajiman laavavirrat jatkuivat kuukausia. Saari kasvoi niellen useita pienempiä lähialueen saarista ja muodosti lopulta kapean kannaksen yhdistyen pääsaareen. Jotkut Kagoshiman lahden osista mataloituivat ja lahden vuorovesi muuttui korkeammaksi. 
Purkauksen loppupuolella vuoren alaisten magmakammion tyhjeneminen sai Airan kalderan keskuksen uppoamaan noin kaksi jalkaa (0,6 m). Purkauksen aiheuttamien tuhojen arvon arvellaan olleen yli 19 miljoonaa dollaria.

Nykyinen aktiivisuus

Sakurajiman aktiivisuus alkoi uudestaan vuonna 1955, ja tulivuori on siitä lähtien ollut lähes jatkuvassa purkautumisen tilassa. Vuosittain vuoressa esiintyy tuhansia pieniä räjähdyksiä, jotka viskaavat tuhkaa kilometrejä vuoren huipun yläpuolelle. 1960 vuorta valvomaan perustettiin Sakurajiman tulivuoriobservatorio, ja Sakurajima onkin nykyään yksi parhaiten tunnetuista tulivuorista maailmassa.
Vuoren tarkkaileminen ja suurten purkausten ennakoiminen ovat vuoren sijainnista johtuen erityisen tärkeitä. Vain parin kilometrin päässä tulivuoresta sijaitsee tiheään asuttu Kagoshima, jossa asuu noin 600 000 ihmistä, joten ennustamatta sattuneen purkauksen seuraukset olisivat vakavat. Kaupungissa toteutetaan säännöllisiä evakuointiharjoituksia, ja alueelle on rakennettu joukkosuojia, joihin asukkaat voivat paeta purkauksista lentäviä vulkaanisia pirstaleita.
Douglas Corrigan

Douglas Groce Corrigan (22. tammikuuta 1907 Galveston – 9. joulukuuta 1995 Kalifornia) oli yhdysvaltalainen lentokonemekaanikko ja lentäjä, joka tuli tunnetuksi noin 8 300 kilometrin navigaatiovirheestään.
Corrigan nousi ilmaan New Yorkin Floyd Bennet Fieldin lentokentältä 17. heinäkuuta 1938 varhain aamulla. Lennon määränpääksi oli ilmoitettu Long Beach Kaliforniassa. 28 tuntia myöhemmin Corrigan kuitenkin laskeutui Baldonnelin lentokentälle, lähellä Dublinia Irlannissa. Suorituksellaan lempinimen Wrong Way Corrigan (suom. Väärä suunta) ansainnut Corrigan itse väitti johdonmukaisesti sen olleen vain paha navigointivirhe. Corrigan oli kuitenkin suhteellisen kokenut lentäjä, jonka useat viranomaisille osoitetut lentolupahakemukset Atlantin valtameren ylitykselle oli aiemmin hylätty liian vaarallisina. Lisäksi hänen koneeseensa (Robin, suom. Punarinta) oli tehty lukuisia Atlantin ylityksen mahdollistavia muutoksia, muun muassa noin 1 200 litran polttoainesäiliöt.
Kotimaahan laivalla palautettu Corrigan sai sankarin vastaanoton, ja merimatkan aikana umpeutui kätevästi myös hänen viranomaisilta saamansa kahden viikon lentokielto. Hänen kunniakseen järjestettiin New Yorkin Broadwaylla paraati, johon osallistui liki miljoona ihmistä. Hän tapasi myös tuolloisen presidentin Franklin Rooseveltin. Vuonna 1939 hän esitti itseään elokuvassa The Flying Irishman. Corriganin omaelämäkerta That’s My Story julkaistiin pian kuuluisan lennon jälkeen.
Myöhemmin Corrigan meni naimisiin ja muutti Texasiin viljelemään appelsiineja ostamalleen maatilalle.
IPAQ

iPAQ on Hewlett-Packardin valmistama kämmentietokonemallisto. Nimi tulee Compaqin iPaq-tuotesarjasta, joka päätyi HP:lle yhtiöiden yhdistyttyä vuonna 2002.
Hesperidengärten

Hesperidengärten (suom. Hesperidien puutarha) on puistoalue Nürnbergissä, St. Johanniksen kaupunginosassa. Se kuuluu myös osaksi Nürnbergin historiallista mailia.
Puisto on saanut nimensä kreikkalaisesta mytologiasta, jonka takia sinne on myös istutettu sitruspuita. Hesperidit olivat antiikin mytologiassa jumalten puutarhan, jossa kasvoi kultaisia hedelmiä, vartioita. Keskiajalla Johanniksessa asui vauraita kaupunkilaisia, jotka toivat tuulahduksen eteläistä kulttuuria kotimaiseen puutarhaansa. Barokin aikaan rikkaat kauppiaat hakivat yleellisten huvittelupuutarhojen sijaan minimalistista koristepuutarhatyyliä, johon kuului useita patsaita ja kaivoja.
1980-luvun alussa puisto kunnostettiin uudestaan. Sen toinen pää sijaitsee Johannisstraße 47:llä ja toinen pää Johannisstraße 13:n kohdalla. Puiston läpi järjestetään turisteille ohjattuja kierroksia, joilla selvennetään puiston historiaa.
Pekka Hallberg

Pekka Ilmari Hallberg (s. 12. kesäkuuta 1944 Joensuu) on suomalainen juristi, joka toimi korkeimman hallinto-oikeuden presidenttinä 1993–2012. Hän on Helsingin yliopiston hallinto-oikeuden dosentti ja Joensuun yliopiston julkisoikeuden dosentti. Hän on väitellyt sekä oikeustieteen (1978) että valtiotieteen tohtoriksi (2004). Hän on myös varatuomari (1972).
Hallberg on ollut korkeimman hallinto-oikeuden jäsenenä vuodesta 1979 ja presidentti vuodesta 1993 vuoteen 2012. Lisäksi hän on toiminut oikeusministeriön lainsäädäntöneuvoksena, Suomen akatemian tutkijana ja hallinto-oikeuden virkaa toimittavana professorina. Hallberg on ollut keskeisesti mukana viimeisimmissä valtiosääntöuudistuksissa ja osallistunut erityisesti perusoikeussäännösten kehittämiseen ja soveltamiseen myös käytännössä.
Hallberg oli puheenjohtaja Paavo Lipposen pääministerikaudella asetetussa, vuosina 1999–2003 toimineessa kielilakikomiteassa, jonka toiminnan tuloksena Suomeen säädettiin uusi kielilaki ja uusi kielitaitolaki.
Hallberg ilmoitti kiinnostuksensa asettua ehdolle vuoden 2012 presidentinvaaleihin kansalaisliikkeen riveistä, mutta päätti lokakuussa 2011 jättäytyä ulos vaaleista.
Hallberg valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1992.

Yksityiselämä

Joensuussa syntynyt Hallberg on viettänyt lapsuutensa Porissa ja kirjoittanut ylioppilaaksi Porin Lyseosta vuonna 1963. Oikeustieteen tohtoriksi hän väitteli Helsingin yliopistossa vuonna 1978.
Hallberg toimii Pohjois-Karjalan valtuuskunnan puheenjohtajana ja hänet nimettiin myös Itä-Suomen yliopiston neuvottelukunnan puheenjohtajaksi joulukuussa 2007. Hallberg toimi vuoteen 2011 asti Maanpuolustuskurssiyhdistyksen puheenjohtajana.
Charlestown (Rhode Island)

Charlestown on kaupunki Washingtonin piirikunnassa, Rhode Islandin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2000 väestölaskennassa kaupungin asukasluku oli 7 859. Sen pinta-ala on 153,6 neliökilometriä, josta 58,1 neliökilometriä (37,68 %) on vettä. Charlestown on nimetty Englannin kuninkaan Kaarle II:n mukaan ja perustettu vuonna 1738.
HMS Thunderer (1911)

Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan syttyessä HMS Thunderer liitettiin osaksi 2. Taistelulaivaviirikköä Suureen laivastoon (Grand Fleet), joka koottiin Orion -luokan ja King Georg V -luokan taistelulaivoista. Se otti osaa Skagerrakin taisteluun 31. toukokuuta 1916, missä se ei kärsinyt vaurioita. Taistelussa HMS Thunderer ampui 37 13,5" kranaattia.
Alukseen asennettiin lentoonlähtöalustat B- ja X-torneihin 1917.

Sodan jälkeen

Washingtonin laivastosopimuksen seurauksena HMS Thunderer poistettiin palvelukäytöstä 1921 ja muutettiin laivaston koulualukseksi. HMS Thunderer myytiin joulukuussa 1926, mutta matkalla romutettavaksi se ajoi matalikolle Blythen edustalla.
Douglas D-558-2 Skyrocket

Douglas Skyrocket (Douglas D-558-2 Skyrocket, D-558-II) oli hypersooninen tutkimuskone, jonka valmistaja oli Douglas Aircraft Company. Konetyypin yksilöitä valmistettiin kolme kappaletta, jotka kaikki on sittemmin museoitu, sillä yksikään ei tuhoutunut. Kone ensilensi 4. helmikuuta 1948. Siinä oli sekä XLR-8 RM-5 rakettimoottori, jonka teho 27 kN että Westinghouse J-34 WE-40 suihkumoottori, teho 13 kN. Yhteisteho oli siten 40 kN.
D-558-2 Skyrocket rikkoi ensimmäisenä kahden machin rajan. Se saavutti myös korkeusennätyksiä, kyeten lentämään yli 30 kilometrin korkeuteen. Kummatkin arvot saavutettiin vain ns. emä-aluksesta laukaistuna. Tällaisia olivat B-29 ja B-50. US Navyn alaisuudessa lennetty ennätysyritys toteutettiin 20. marraskuuta 1953. Koneen pilotti oli A.Scott Crossfield. Huippunopeudeksi tuli Mach 2.005 eli 2 135 km/h, 18 000 metrin korkeudessa. Sitä edeltäen ohjasi W. Bridgeman koneen 23 848 m korkeudessa, 1 992 km/h nopeuteen. Skyrocketia edelsi D-558-1 Skystreak.
Koska kone laukaistiin liikkeelle toisesta lentokoneesta, niin ei saavuttanut kaikkia niin kutsutusti normaaleille kansainvälisen ilmailuliiton (FAI) lentokoneille asettamia kriteerejä. Vastaavanlaista tapahtui esimerkiksi koneiden, X-1 ja X-2 kohdalla. Skyrocketin konstruktio vaikutti myös keskiraskaan, Yhdysvaltain laivaston käyttämän pommituskoneen, A-3 Skywarriorin suunnittelussa merkittävästi.
Tuulikki Pekkalainen

Tuulikki Pekkalainen (s. 1939) on turkulainen kirjailija ja valtiotieteen maisteri.
Iso-Kaksinainen

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,9 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee eteläisen mäenrinteen muodostamassa painaumassa yhdessä Kaksinaisen kanssa. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä ja sen rannat ovat suomaata, joita reunustaa kaksi peltopalstaa. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria tai asutusta. Oriveden ja Kuhmoisten välinen kuntaraja ylittää järven kaakkoispään. Suuri osa järvestä jää Oriveden puolelle.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 107,1 metriä mpy. Se on yhdistetty Kaksinaisen kanssa ojalla ja sen laskuoja lähtee sen pohjoispäästä pohjoisen suuntaan. Se laskee Pitkäveteen 600 metrin päässä. Oja putoaa tällä matkalla 1,1 metriä.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järvien kohdalla näkyy yksi järvi. Vaikuttaa siltä, että järven vedenpintaa olisi laskettu ja toimenpiteestä olisi syntynyt kaksi järveä.
HMS Caesar (1896)

Palvelus

Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Välimeren laivastoon, josta se siirrettiin 1903 Kanaalinlaivastoon. Se myytiin romutettavaksi 1921.
Bidarray

Bidarray on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 645 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Bidarrayn pinta-ala on 38 neliökilometriä.
St. Louisin piirikunta (Minnesota)

St. Louisin piirikunta sijaitsee Yhdysvaltojen Minnesotan osavaltion koillisosassa. Vuoden 2010 väestönlaskennassa siellä oli 200 226 asukasta. Piirikunnan hallintokeskus on Duluth. St. Louis on pinta-alaltaan Minnesotan suurin piirikunta.
Legacy of the Catacombs

Vastaanotto

Imperiumin Serpent antoi albumille arvosanan 8.5/10, ja sanoi levyä hyväsoundiseksi sekä DVD:n tuovan julkaisulle lisäarvoa, ja suositteli sitä lähinnä yhtyeeseen tutustuville.
Al-Harith

Al-Harith ibn Jabalah (arab. الحارث بن جبلة‎, itäroomalaisissa lähteissä Arethas kreik. Ἀρέθας; k. noin 569) oli ghassanidien hallitsija noin vuosina 528–569. Hän oli Itä-Rooman liittolainen, ja toimi tärkeässä roolissa roomalaisten sodissa Persian sassanideja ja näiden arabivasalleja lakhmideja vastaan. Itä-Rooman keisari Justinianus I teki al-Harithista valtakunnan itäosien arabiliittolaisten (foederati) johtajan (fylarkhos) noin vuonna 528.
Al-Harith oli monofysiitti. Hän kuoli noin 569 ja häntä seurasi hallitsijana hänen poikansa al-Mundhir ibn al-Harith.
Lettorikko

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen lettorikko kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Sen varsi on pysty, haaraton, monilehtinen ja yläosastaan ruskeakarvainen. Kasvin lehdet ovat lyhytruotisia tai ruodittomia, suikeita ja ehytlaitaisia. Latvaan puhkeaa 1–3 vaaleankeltaista ja punapilkkuista kukkaa, jotka ovat kasvin kokoon nähden isot. Kaksineuvoisten kukkien verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Heteitä on kymmenen kappaletta. Emiö on kaksilehtinen ja enintään tyvestä yhdislehtinen, ja emilehtien tyvellä on mesisuomuja. Suomessa lettorikko kukkii heinä-elokuussa. Kukinnan jälkeen kypsyy monisiemeninen, kaksiosainen kota. 
Lettorikko tuottaa runsaasti siemeniä, mutta tiiviskasvuisissa kasvuympäristöissä siementaimia kehittyy harvoin. Laji leviääkin tehokkaammin rönsyjen avulla. Usein vain rönsykärkien lehtiruusukkeet säilyvät talven yli.

Levinneisyys

Lettorikkoa tavataan suuressa osassa pohjoisen pallonpuoliskon havumetsäaluetta sekä vuoristoja. Euroopassa lajia tavataan Britteinsaarilta, Pohjois-Saksasta ja -Puolasta sekä Keski-Venäjältä Fennoskandiaan, Baltiaan ja Pohjois-Venäjälle. Lisäksi sitä esiintyy etelämpänä Alpeilla, Karpaateilla ja Kaukasuksella sekä myös Islannissa. Laji on kuitenkin hävinnyt laajoilta alueilta Pohjois- ja Keski-Euroopasta. Venäjällä levinneisyysalue jatkuu Aasian puolella läpi Siperian Tyynellemerelle saakka ja etelässä Keski-Aasian ja Kiinan vuoristoihin. Boreaalisen vyöhykkeen suoalueita seuraillen lettorikko on myös levinnyt Alaskaan, Pohjois-Kanadaan sekä Grönlantiin. Laji on levinnyt myös Huippuvuorille, jossa se on yksi saarten 164 kasvilajista.
Suomessa lettorikon esiintymien painopiste on selkeästi pohjoisessa. Eteläisimmät havainnot ovat Etelä-Hämeestä, mutta laji on sieltä hävinnyt. Se on kadonnut myös useimmilta kasvupaikoiltaan muualta Etelä- ja Keski-Suomesta. Voimakkaimmat kannat lettorikolla on Lapissa, jossa kukinta-aikaan voi tavata lettorikkoa keltaisenaan kukkivan suon.

Elinympäristö

Lettorikko on kalkinsuosija. Sitä tavataan lettosoilla, erityisesti koivuletoilla sekä lähteiköissä. Kasvupaikat ovat usein ruostevetisiä. Lettorikko on yksi eniten soiden kuivatuksista ja metsänojituksista kärsinyt kasvilaji Suomessa. Lettorikon pölyttäjinä toimivat kimalaiset ja kärpäset.
Yläinen Heikinlampi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 7,9 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Matoluoman valuma-alueeseen (35.427) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 159,4 metriä mpy.
La Cumparsita

La Cumparsita on yksi tunnetuimmista eteläamerikkalaisista tangoista. Uruguaylaisen arkkitehtiopiskelijan Gerardo Matos Rodríguezin (1897–1948) alun perin marssiksi säveltämä kappale tunnetaan Suomessa myös Kullervon tekemän sanoituksen mukaan nimellä Hiljaa yössä.
Maailmanlaajuisesti ”La Cumparsitasta” tunnetaan ainakin puolentoista tuhatta levytystä.

Historiaa

Uruguaylainen arkkitehtiopiskelija Gerardo Matos Rodríguez teki sävelmän alun perin marssiksi tulevaa opiskelijakarnevaalin kulkuetta varten vuoden 1915 paikkeilla. Nimi ”La Cumparsita” tarkoittaakin ”pientä paraatia”. Nuori säveltäjä Rodríguez kääntyi montevideolaisessa kahvilassa soittaneen Robert Firpon puoleen ja pyysi apua sävelmänsä viimeistelyyn. 
Firpo vaihtoi rytmin marssista tangoksi sekä yhdisti sävelmään otteita omasta tangostaan ”La gaucha Manuela” ja Giuseppe Verdin oopperasta Trubaduuri. Kappaleen ensimmäisiä levyttäjiä olivat Firpon ja Alonso Minotton orkesterit 1916 ja 1917. 
Kappale vaipui unohduksiin lähes kymmeneksi vuodeksi, kunnes vuonna 1924 Pascual Contursi ja Enrique Maroni tekivät melodiaan omia muutoksiaan ja sanoituksen, ja julkaisivat sen sitten nimellä ”Si supieras”. Carlos Gardelin levyttämänä siitä tuli suuri hitti, joka levisi Ranskan kautta myös muualle Eurooppaan. Gerardo Matos Rodríguez yritti saada osansa rojalteista monessa eri oikeudenkäynnissä, mutta hänen kannaltaan myönteinen ratkaisu saatiin lopulta vasta hänen kuolemansa 1948 jälkeen, jolloin hyöty jäi perikunnalle.
”La Cumparsita” nimettiin synnyinmaassaan Uruguayssa vuonna 1997 maan ”kulttuuriseksi kansallislauluksi”.

”La Cumparsita” Suomessa

Suomessa ”La Cumparsitaa” alettiin levyttää 1920-luvun lopulla. Vuonna 1929 sen levyttivät nimellä ”Tropiikin yö” Aarne Salonen ja Kansanorkesteri, eli Dallapé. Instrumentaaliversioita siitä tallensivat muiden muassa hanuristit Viljo Vesterinen (1944), Lasse Pihlajamaa (1955) ja Taito Vainio (1959).
Vuonna 1953 Kullervo teki sävelmään tekstin ”Hiljaa yössä”, jonka levyttivät ensimmäisenä Olavi Virta ja Metro-Tytöt vuonna 1953 Toivo Kärjen sovituksena. Virta levytti tangon myös Harmony Sistersin kanssa 1956. Muita suomalaislevytyksiä ovat tehneet Kipparikvartetti (1957), Eino Grön (1973 ja 1984), Reijo Taipale (1973 ja 1990) ja Kivikasvot (1974). 
Sauvo Puhtilan tekstillä ”La Cumparsitan” ovat levyttäneet Vieno Kekkonen (1959) ja Kari Tapio (1990), Sirkka-Liisa Sassin tekstillä Arja Saijonmaa. Jukka Virtanen sanoitti sen Marjatta Leppäsen laulettavaksi Leppäsen, Virtasen ja Matti Kuuslan ravintolashow’hun, jonka lauluja tallennettiin myös albumille Ilta Adlonissa (1972). Ahti Taponen teki uusia tangosuomennoksia Tapani Kansan albumille Päivä jolloin rakastat (1999), ja mukana on myös ”La Cumparsita”.
Vonda N. McIntyre

Teokset

McIntyre oli koulutukseltaan biologi. Tieteiskirjallisuuden kirjoittamisen McIntyre aloitti jo parikymmenvuotiaana osallistuen tunnettuun Clarion-kirjoittajatyöpajaan. Hän oli yksi ensimmäisistä kuuluisuuteen nousseista Clarionin kasvateista.
McIntyren tuotannosta erottuu erityisesti kaksi palkittua romaania: Unikäärme (1978) sekä Aurinko ja kuu (1997). Unikäärme sai Hugo-, Nebula- ja Locus-palkinnot, ja sitä on pidetty yhtenä parhaimmista ydinsodan jälkeiseen maailmaan sijoittuvista tarinoista. Teos on suurtuhon jälkeisten tarinoiden keskuudessa harvinaisesti perusvireeltään valoisa ja toiveikas. Aurinko ja kuu on Ranskan Aurinkokuninkaan Ludvig XIV:n hoviin sijoittuva osin vaihtoehtohistoriallinen teos.
McIntyren novellituotannosta on suomennettu hänen Finncon-vierailuunsa liittyen ”Siivet” (1979), julkaistu Tähtivaeltajassa 1/1995. Novelli oli Hugo- ja Nebula-ehdokkaana.
De la Chapelle

De la Chapelle [döla ʃa'pell] on alkujaan ranskalaistaustainen aatelissuku, joka on edustettuna Suomen aatelissa vapaaherrallisena sukuna.
Suku on alkujaan ranskalainen sotilassuku. Sen pohjoismaisen haaran varhaisin tunnettu esi-isä on everstiluutnantti Adam Richard de la Chapelle (k. 1636), joka tuli Ranskasta Ruotsin palvelukseen vuonna 1611 ja toimi palkkasotilaiden komentajana. Hänen neljä upseeripoikaansa naturalisoitiin Ruotsin aateliin vuonna 1653 ja suku merkittiin seuraavana vuonna Ruotsin ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 584. Suku jatkui vain yhdestä pojasta, everstiluutnantti Julius Richard de la Chapellesta (1625–1672). Suku asettui 1780-luvulla Suomeen ja introdusoitiin Suomen ritarihuoneelle sen järjestäytymisen yhteydessä vuonna 1818 aatelisena sukuna numero 47. Ruotsissa suku sammui vuonna 1823.
Senaattori Albrecht Fredrik Richard de la Chapelle korotettiin Suomessa vuonna 1856 vapaaherraksi ja introdusoitiin seuraavana vuonna vapaaherrallisena sukuna numero 39. Hän otti suvun tunnuslauseeksi latinankielisen Legibus colendis. Hänen jälkeläisistään versoi merkittävä virkamiessuku ja sotilastraditio jäi suvussa syrjään. Hänen yksi poikansa, yksi tyttärenpoikansa ja kaksi vävyään kohosivat myös senaattoreiksi. De la Chapellejen asema merkittävänä virkamiessukuna hiipui kuitenkin jo 1900-luvulle tultaessa. Pelkästään aatelinen sukuhaara sammui Suomessa vuonna 1862, jolloin vain vapaaherrallinen haara jäi jäljelle.
Australiansuomalaiset

Historia

Ensimmäiset suomalaiset saapuivat Australiaan 1850-luvun kultaryntäyksen aikaan. Ensimmäinen varsinainen siirtolaisaalto alkoi 1920-luvulla, jolloin Australia oli Kanadan jälkeen suosituin suomalaisten maahanmuuttokohde. Maahanmuutto Australiaan kasvoi huomattavasti toisen maailmansodan jälkeen ja jatkui vilkkaana aina 1970-luvun alkuun asti, mutta viime vuosikymmeniä maahanmuutto Australiaan on vähentynyt huomattavasti.
Aitotumaiset

Aito- ja esitumaisten eroja

Aitotumaisten solujen selvin tunnusmerkki on se, että niillä on selvä tumakalvo, jonka sisällä solun perintöaines on. Tumakalvon vuoksi aitotumaiset solut kuljettavat lähetti-RNA:n eli mRNA:n ulos tumasta ribosomeille, jotta nämä voisivat aloittaa solulimassa tapahtuvan proteiinisynteesin.
Aitotumaisilla on tuman lisäksi muita erilaistuneita, kalvon ympäröimiä soluelimiä. Niiden uintisiimat ovat paljon monimutkaisempia kuin esitumallisilla tavattavat. Aitotumaisilla nämä siimat muodostuvat tosiinsa limittyvistä mikrotubuluksista.

Aitotumaisten synty

Bakteerit, arkit ja aitotumaiset ovat ilmeisesti polveutuneet samasta kantamuodosta. Nämä ryhmät ovat kuitenkin eronneet toisistaan erittäin varhaisessa vaiheessa. Ensin bakteerit eriytyivät omaksi kehityslinjakseen. Arkit ja aitotumaiset erosivat toisistaan myöhemmin. 
Aitotumaisten syntyä on väitetty jopa elämän syntyä merkittävämmäksi harppaukseksi elämän historiassa. Aitotumaisia väitetään jopa 2,7 miljardia vuotta vanhoiksi, mutta väite on kiistanalainen ja perustuu kemiallisiin jäämiin eli ns. biomarkkereihin ja kivimuodostelmiin, akritarkkeihin, joita on vaikeaa tulkita. Ensimmäiset nykyisenkaltaisiin aitotumaisiin viittaavat fossiilit on tavattu 1,2 miljardin vuoden takaa. Aitotumaisia oli olemassa kuitenkin viimeistään 800 miljoonaa vuotta sitten.
Aitotumaisten eliöiden tuma ja kromosomisto kehittyivät, kun eliöiden genomit olivat kasvaneet liian suuriksi, jotta yksittäisen rengasmaiseen kromosomiin perustuva rakenne olisi toiminut tehokkaasti. Kromosomisto puolestaan edellytti mitoosin kehittymistä.
Tumakalvo, uintisiimat ja mitokondriot ovat ilmeisesti kehittyneet jo ennen kromosomiston syntymistä. Aitotumaisen solun uskotaan syntyneen, kun aitotumaisten kantamuoto otti soluihinsa endosymbiontiksi ilmeisesti purppurabakteerien kehityslinjaan kuuluneet esitumallisen mikrobin. Tällä tavoin isäntäsolu sai kyvyn soluhengitykseen. Mitokondriot ovat tämän käsityksen mukaan näitä taantuneita bakteereja. Kasvien ja viherlevien viherhiukkaset ovat vastaavasti taantuneita endosymbionttisia sinileviä. On todettu, että nykyäänkin on yksisoluisia, jotka elävät bakteerien ja sinilevien tai toisten yhteyttävien aitotumaisten kanssa symbioosissa.
Oscar Parland

Elämäkerta

Kiovassa syntyneellä Parlandilla ei kertomansa mukaan ollut mitään muistoja ensimmäisistä vuosistaan Ukrainassa. Hän puhui tuolloin venäjää lastenhoitajansa kanssa ja saksaa äitinsä ja isoäitinsä kanssa. Myöhemmin hän pääsi kosketuksiin myös suomen kielen kanssa. Kirjallisen kielensä, ruotsin, hän oppi perheen muutettua Kiloon ja aloitettuaan koulunkäynnin Kauniaisten yhteiskoulussa. 
Päästyään ylioppilaaksi vuonna 1930 Parland opiskeli lääketiedettä. Hän erikoistui hermo- ja mielisairauksiin. Hän oli kiinnostunut kuvataideterapiasta ja psykoanalyysista. Vuodesta 1960 vuoteen 1975 hän työskenteli Nikkilän mielisairaalan ylilääkärinä.
Kirjailijana hän esiintyi ensi kerran vuonna 1945 psykologisen teoksensa Förvandlingar (Muuttumisia) myötä. Hänet tunnetaan parhaiten teoksestaan Den förtrollade vägen (Lumottu tie), josta Åke Lindman ohjasi pidetyn TV-elokuvan vuonna 1986. Myös teos Tjurens år (Härän vuosi) on tunnettu ja tehty Lindmanin ohjaamana samannimiseksi tv-elokuvaksi 1989. Kumpikin kirjoista kuvaa elämää Karjalankannaksella ennen ensimmäistä maailmansotaa ja sen aikana. 
Parlandin erityisharrastuksia olivat musiikki ja eläintiede.
Oscar Parlandin puoliso vuodesta 1941 oli Heidi Parland (1902–1990), Nino Runebergin tytär, joka oli ollut aikaisemmin naimisissa Rabbe Enckellin kanssa. Heille syntyi kaksi lasta: poika Oliver Parland on psykoanalyytikko, ja tytär Nina Sandelin on kirjastonhoitaja. Oliver Parland on toimittanut isänsä jälkeenjääneitä käsikirjoituksia julkaistavaksi (mm. romaanin Peilipoika).