google/wiki40b huggingface dataset:
John Ruskin

Elämä

Ruskin oli sherrytehtailijan poika, ja hän syntyi Lontoossa ja suoritti opintonsa Oxfordissa. Omaisuutensa ansiosta hän saattoi vierailla ympäri Eurooppaa olevissa museoissa opiskellen maalaustaidetta.

Toiminta

Ruskin oli prerafaeliittien jäsen. Ryhmä syntyi 1800-luvun puolivälissä esteetikkojen (fin de siècle) ja kirjallisten piirien yhteiseksi järjestöksi. Ruskin kirjoitti teoksen The Stones of Venice (1853), joka oli eräänlaisen törmäys viktoriaaniseen yhteiskuntaan, ja sen tarkoituksena oli tuoda yhteen taide, luonto, moraali ja ihminen. Tämä teos teki hänestä eräänlaisen perustajan arts and crafts -liikkeelle, kun William Morris, jonka ohjaaja hän oli, tuli liikkeen kärkihahmoksi. Kirjoitustensa ja kuulijoidensa kautta hän herätteli henkiin kuoleman kielissä ollutta englantilaista käsityötaitoa. Hän on myös eräänlainen jugendin edelläkävijä.
Vuodesta 1870 lähtien Ruskin vastusti ranskalaisen arkkitehdin Viollet-le-Ducin näkemyksiä, joiden mukaan arkkitehtuurin tuli olla yhtenäinen kokonaisuus, historiasta ja historiallisen monumentin kokonaisuudesta välittämättä. Teoksessaan The Seven Lamps of Architecture (1849) Ruskin määritteli arkkitehtuurin inhimilliseksi olioksi, jota tulee tukea ja siten restauroida sitä mahdollisimman vähän. Mutta monumentin pitää saada myös kuolla luonnollinen kuolema. Näin oli muodostunut kaksi erilaista näkemystä kansallisten aarteiden säilyttämiseksi. Ruskin sai tukea William Morrisilta, joka suositteli, että kohteita ei restauroitaisi lainkaan. Morris perustikin vanhojen rakennusten suojeluun erikoistuneen järjestön.
Ruskinin taidemaku sai hänet ihailemaan yhtä lailla Italian alkukantaista taidetta kuin englantilaista taidemaalaria William Turneria. Hän oli myös suuri taiteen propagandisti. Hänen ajatuksensa kansantajuistivat taidetta ja hänen kirjansa vaikuttivat voimakkaasti Arts and Crafts –liikkeeseen. Se edusti selkeästi paluuta luontoon -ajatusta, joka taiteessa merkitsi viehkeitä, aaltomaisia muotoja ja hillittyä charmia, jotka löydetään kasvien, kukkien, hyönteisten, kalojen, lohikäärmeiden, seireenien ja lintujen muodoista ja niiden väreistä kaikessa loistossaan.
Nicolas Chamfort

Sébastien-Roch Nicolas de Chamfort (6. huhtikuuta 1741 – 13. huhtikuuta 1794) oli aforismeistaan tunnettu ranskalainen kirjailija. Hän istui Ranskan akatemiassa (6. tuoli) vuodesta 1781 itsemurhaansa 1794.
Bus Driver

Pelaaminen

Pelaaja valitsee reitin ajettavaksi kuudelta eri vaikeustasolta. Jokaiselle reitille on oma linja-autonsa, jota ei voi vaihtaa. Latausnäkymän jälkeen pelaaja aloittaa linja-auton ajamisen ajoreitin mukaisesti, joka näytetään pelaajalle tien pinnassa olevilla oransseilla nuoliopasteilla. Pelaajan tulee noudattaa ajaessaan liikennesääntöjä, kuten vilkunkäyttöä ja liikennevaloja. Liikennesääntöjen rikkomisesta menettää verrattain paljon pisteitä.
Linja-auto tulee pysäyttää matkustajien kyytiin ottamista ja jättämistä varten merkityillä pysäkeillä, joita on reitistä riippuen 3–28. Jokaiselle pysäkille on aikataulun mukainen lähtöaika. Etuajoissa lähtemisestä lähtee välittömästi pisteitä, mutta toisaalta myöhässä oleva linja-auto voi kiriä aikatauluaan umpeen ajamalla vauhdikkaammin, sillä myöhästymispisteet lasketaan vasta reitin lopussa. Pysäkille ei myöskään saa jättää matkustajia. Pysäkkejä ei voi kuitenkaan jättää väliin, sillä pelaajalle näytetään vain yhden pysäkin sijainti kerrallaan.
Alkuperäisversion 12 erilaista bussimallia on suunniteltu oikeiden linja-autojen pohjalta. Pelissä voi ajaa esimerkiksi matalalattiabussilla, koulubussilla ja vankibussilla. Ajettavissa on kolmekymmentä eri reittiä, joiden sääolosuhteet ja vuorokaudenajat vaihtelevat.

Rimsley

Pelin tapahtumat sijoittuvat kuvitteelliseen Rimsleyn suurkaupunkiin, joka sijaitsee Yhdysvalloissa. Kaupungin nimistö on kuitenkin saanut vaikutteita lähinnä Lontoosta. Pelimaailma on avoin, eli pelaaja voi halutessaan tutkia kaupunkia vapaasti.
Kaupunkiin on runsaasti luotu erilaisia tärkeitä elementtejä linja-autoliikennettä ajatellen. Kaupungista löytyy esimerkiksi messukeskus, useita suuria hotelleja, liikekaupunki, vanha kävelykeskusta, lentoasema, rahtisatama ja valtionvankila. Merenrannalla oleva kaupunki on merenlahden kahteen osaan jakama. Kaupungin kaakkoisosassa sijaitsee vuoristo, jonka ilmasto on talvinen vuoden ympäri. Kaupungin ympäri kiertää moottoritietasoinen kehätie.

Vastaanotto

Bus Driver -pelin alkuperäisessä versiossa ainoa pelinäkymä oli linja-auton ulkopuolelta, eli sitä pelattiin niin sanotusta kolmannesta persoonasta. Arvosteluissa on kaivattu ennen kaikkea kuljettajanäkymää. Kehittäjät perustelivat sen puutetta pelin luonteella, jonka tarkoitus ei ole toimia täysrealistisena linja-autosimulaattorina. Kuljettajanäkymä kuitenkin lisättiin peliin Gold-päivityksessä.
Rubén Miño

Seurajoukkueura

Rubén Miño aloitti Barcelonan junioreissa vuonna 2000. Hän pelasi Barçan reservijoukkueessa FC Barcelona B:ssä kaudesta 2008–2009 kauteen 2011–2012.
Miño kuului Barcelonan 23 pelaajan ryhmään, joka voitti seurajoukkueiden maailmanmestaruuden 2009. Hän ei saanut turnauksessa peliaikaa.
Ensiesiintymisensä Barcelonan edustusjoukkueessa Miño teki 14. elokuuta 2010 Supercopa de Españan ottelussa Sevillaa vastaan. Barcelona hävisi ottelun maalein 1–3.

Maajoukkueura

Rubén Miño pelasi kaksi ottelua Espanjan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän oli mukana vuoden 2011 Euroopan mestaruuden voittaneessa joukkueessa.
Heinkel

Historia

Ernst Heinrich Heinkel perusti 1. joulukuuta 1922 Ernst Heinkel Flugzeugwerke-yrityksen Warnemündeen. Sen tehtaat sijaitsivat Rostockissa, josta 1900-luvun alkupuolella kehittyi moderni teknologiakeskus, ja Warnemündessä.
Heinkelin tehtaat saivat kaikkiaan 1352 lentotekniikan patenttia ja 587 tuotesuojaa voimalaitealalla.  Lentokoneitaan se myi mm. Tanskaan, Suomeen, Ruotsiin, Unkariin, Neuvostoliittoon ja Japaniiin. 
Vuonna 1932 Heinkelin tehtaat olivat Mecklenburgin suurin työnantaja. Vuonna 1932 sen tehtaalla työskenteli 1000 ihmistä. Sodan alla, vuonna 1939, työvoimaa oli jo 9000 íhmistä ja Saksan sotatalouden huippuvuonna, vuonna 1944, 16000 ihmistä. Vuonna 1945 työntekijöitä oli 17000 ihmistä, joista osa oli orjatyövoimaa.
Vuodesta 1935 tehdas kehitti nesterakettimoottoreita. Tehdas kehitti Heinkel He 176 -rakettikoneen, jossa oli Hellmuth Walterin kehittämä rakettimoottori. Sen ensilento tapahtui 20. kesäkuuta 1939 Peenemündessä. 
Maailman ensimmäinen suihkumoottorilento puolestaan tehtiin Heinkel He 178 -koneella 27. elokuuta 1939. Koneessa käytettiin Hans von Ohainin kehittämää moottoria.
Sodan aikana Ernst Heinkel joutui yhä enemmän sivuun yhtiönsä hoitamisesta. Hän ei ollut sodan allakaan suosiossa, koska halusi tehdä hävittäjälentokoneita, mutta ilmailuministeriön mukaan yhtiön piti tehdä vain pommikoneita.
Venäläiset joukot saapuivat Rostockiin 1. toukokuuta 1945. Tehtaan toiminta päättyi Saksan itäosassa. Yhtiön toiminta oli pysähdyksissä myös Saksan länsiosassa.
Sodan jälkeen yhtiö alkoi vamistaa moottoreita, kääpiöautoja, mopedeja ja skoottereita, joiden myynti jatkui 1960-luvulle asti. Yhtiö valmisti myös Länsi-Saksan ilmavoimille lisenssillä ranskalaista Fouga Magister-suihkuharjoituskonetta, ja kehitti sen pohjalta liikekone-tyypin joka jäi prototyyppi-asteelle.
Vuodesta 1959 vuoteen 1965 Heinkel liittyi osaksi Entwicklungsring Süd GmbH eli EWR-allianssia, johon tulivat mukaan myös Messerschmitt ja Bölkow. Yhtiö kehitti pystysuoraan nousevan EWR VJ 101 -hävittäjälentokoneen, joka jäi prototyyppiasteelle.
Vuonna 1964 liittyi Heinkel yhdessä Weserflugin ja Focke-Wulfin kanssa Vereinigte Flugtechnische Werke- eli VFW-yhteenliittymäksi. VFW liittyi lopulta EADSiin.
VFW muodosti yhteisyrityksen Fokkerin kanssa, mutta se purkautui, koska osapuolilla oli liian voimakas kilpailuasema niissä matkustajakoneissa, joita nykyään kutsutaan syöttöliikennekoneiksi.
Ryan MacInnis

Perhe

MacInnisin isä on NHL:n tähdistöottelussakin pelannut, jo uransa lopettanut Al MacInnis.
Sorsakoski

Sorsakoski on teollisuustaajama Leppävirralla Pohjois-Savossa. Taajama sijaitsee seututien 533 varrella noin kahdeksan kilometriä Leppävirran kuntakeskuksesta länteen ja 20 kilometrin päässä Varkaudesta. Kylän asukasluku on noin 1 020. Kylältä on suora tieyhteys Leppävirralle sekä Jäppilän kautta Pieksämäelle.

Historiaa ja nykypäivää

Sorsakoskella on pitkä teollinen historia, johon liittyvät puu, metallit ja vesivoima. Koskivoimaa on käytetty puun sahauksen energialähteenä ainakin 1700-luvun lopulta, jolloin everstiluutnantti Herman von Burghausen aloitti paikkakunnalla 10. lokakuuta 1787 sahaustoiminnan. Joitakin vuosia myöhemmin hän perusti kosken varteen myös tiilitehtaan ja ratasmyllyn viljan jauhatukseen. 1800-luvun alkupuolella nämä laitokset siirtyivät kauppahuone Hackman & Co. omistukseen. Sorsakoskesta kehittyi 1800-luvun puolenvälin jälkeen yhtiön sahaustoiminnan keskuspaikka, josta kauppahuoneen eri puolilla Itä-Suomea olevia sahoja johdettiin.
Hackmanin omistuksessa ollut sahalaitos paloi vuonna 1897, ja sen seurauksena sahaustoiminta Sorsakoskella loppui. Yhtiö omisti kuitenkin tuolloin myös vuonna 1891 perustetun aterimia ja teräskattiloita valmistavan tehtaan, josta alkoi alueella näihin päiviin asti jatkunut metallin jalostamisen perinne. Hackman-yhtiöiden omistuksen muutokset vuonna 2003 siirsivät myös aterintehtaan omistuksen Iittala Oyj:lle, joka jatkaa edelleen keitto- ja paistoastioiden tuotantoa paikkakunnalla, joskin huomattavasti vuosien takaista pienemmällä työntekijämäärällä. 
Toinen suuri teollisuuslaitos metalliputkia valmistanut Finnpipe lopetti toimintansa keväällä 2006. Useiden taantuvien teollisuustaajamien tapaan myös Sorsakoskella on viimeisimpien vuosien aikana moni yleinen palvelu lopettanut tai siirtynyt kuntakeskukseen.
Arkkitehti Veijo Martikaisen suunnittelema 1961 valmistunut Sorsakosken kirkko on Leppävirran kirkon ja Näädänmaan kyläkirkon ohella yksi Leppävirran kirkkorakennuksista.

Koskesta

Kylän alueella sijaitsevassa koskessa, jolta kylä on nimensä saanut, on Savon Voimalla kaksi vesivoimalaitosta: Yläsorsa ja Alasorsa. Pudotuskorkeus yläpuolisen Sorsaveden ja alapuolisen Osmajärven välillä on noin 18 metriä. Voimalaitosten väliin jää suvanto, jota kutsutaan Välimereksi. Vesireitti kuuluu Vuoksen vesistöön, ja se purkaa vetensä Saimaan pinnan tasolle Haukiveden pohjoisosaan Siitinselälle Osmajokea ja Kuvansinjokea pitkin.
Grandview USA – Pieni kaupunki, suuret unelmat

Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Marjo T. Nurminen

Marjo T. Nurminen (s. 1967 Helsinki) on suomalainen vapaa toimittaja ja tietokirjailija. Hänen teoksensa Tiedon tyttäret sai vuoden 2008 Tieto-Finlandia-palkinnon. Kirja käsittelee usein unohduksiin jääneitä tieteen parissa toimineita naisia. Hänen toinen tietokirjansa, Maailma piirtyy kartalle, on vuoden 2015 Tieto-Finlandia-ehdokas.
Nurminen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1986 ja opiskeli sen jälkeen vuoden Vapaassa taidekoulussa ja vietti toisen vuoden suomalaisperheen au pairina Japanissa. Vuonna 1988 hänet hyväksyttiin opiskelemaan yleistä kirjallisuustiedettä. Vuonna 1993 Nurminen vaihtoi pääaineekseen arkeologian ja opiskeli sivuaineina teoreettista filosofiaa, uskontotiedettä, antropologiaa ja naistutkimusta. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1997 ja opetti sen jälkeen yliopistolla antropologista arkeologiaa.
Vuonna 2000 Nurminen siirtyi tiedetoimittajaksi Yleisradioon. Hän on työskennellyt muun muassa Ylen Prisma-tiedeohjelman toimituksessa.
Nurmisen puoliso on merenkulkuneuvos Juha Nurminen. Kielentutkija Kaarlo Nieminen oli hänen isoisänsä.
Vuonna 2016 Brittiläinen Royal Geographical Society myönsi Marjo T. Nurmiselle ja hänen puolisolleen Juha Nurmiselle Fordham Award -palkinnon pariskunnan yhteisestä karttojen kulttuurihistoriaan liittyvästä tutkimus-ja kirjoitustyöstä. Seura myöntää tunnustuksen vuosittain poikkeuksellisen arvokkaasta toiminnasta maantieteen saralla.
Sulkamittari

Koko ja ulkonäkö

Sulkamittari on monien lähisukulaistensa tapaan selvästi sukupuolidimorfinen laji, sillä ainoastaan koirailla on siivet. Koiras muistuttaa käherämittaria (Lycia hirtaria), mutta on ruumiiltaan selvästi hennompi. Siivet ovat vaihtelevissa määrin harmaankirjavat ja niiden täplikäs kuviointi on sulautuvaa. Jotkin yksilöt ovat lähes kuviottomia. Poikkiviirut erottuvat etenkin siiven etureunassa, mutteivät yleensä erotu koko siiven poikki, poikkeuksena keskivarjo, joka erottuu usein selvästi koko siiven leveydeltä. Takasiivet ovat vaaleat, tiheään tummapisteiset ja niiden poikki kulkee tumma poikkiviiru. Siipiripsien tyvellä on tumma viiru. Takaruumiin pinta on sileäsuomuinen ja vastakuoriutuneiden yksilöiden takaruumiissa on punertavaa sävyä. Koiraan tuntosarvet ovat leveästi sulkamaiset. Naaras on siivetön ja väriltään ruskehtava. Sen selkäpuolella on pareittain tummia laikkuja ja raajat ovat nivelten kohdilta valkoiset. Koiraan siipiväli 41–46 mm.
Lajilla esiintyy myös tumma värimuoto f. monacharia.

Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys ulottuu Euroopasta Lähi-itään, Kaukasukselle ja Uralille. Suomessa laji tavattiin ensimmäisen kerran Ahvenanmaalta vuonna 1939 ja vielä 1980-luvulla se oli varsin harvinainen. Nykyisin sulkamittaria tavataan melko yleisenä likimain Kristiinankaupunki-Joensuu-linjan eteläpuolella, mutta yleisin se on edelleen etelärannikon läheisyydessä.
Laji on lentoaikansa puolesta erittäin aikainen. Keski-Euroopassa aikuiset perhoset ovat liikkeellä tammikuusta maaliskuulle ja Suomessakin lento alkaa maaliskuussa ja jatkuu huhtikuulle. Aivan viimeisiä yksilöitä voi tavata vielä toukokuun alkupuolella. Lämpiminä talvina ensimmäiset perhoset saattavat lähteä liikkeelle jo joulukuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Sulkamittarin elinympäristöä ovat monenlaiset lehtimetsät ja puistot. Naaraat kiipeävät iltaisin puiden rungoille ja houkuttelevat koiraita luokseen. Koiraat lentävät yöllä ja tulevat helposti kirkkaiden valojen luokse. Toukka koteloituu maahan. Talvehtiva vaihe on kotelo, jonka sisälle on jo syksyllä kehittynyt kuoriutumisvalmis perhonen.

Ravintokasvi

Toukka elää varsin monilla eri lehtipuilla ja -pensailla, Keski-Euroopassa erityisesti tammella (Quercus).
Opera BOX

Opera BOX on suomalainen ooppera, joka toimii Aleksanterin teatterissa Helsingin Bulevardilla. Opera BOX ry on perustettu vuonna 2016. Ensimmäinen tuotanto oli Richard Straussin ooppera Ariadne auf Naxos. Vuonna 2017 tuotannossa oli Gioachino Rossinin Sevillan parturi. Vuonna 2018 toiminta on laajentunut neljään tuotantoon, ooppera-alan ensimmäinen AINO-palkintogaala, Benjamin Brittenin The Rape of Lucretia, Leif Segerstamin melodraama Metsäkansan laulu, (yhdessä Metsäkansan kulttuuriyhdistyksen kanssa) ja Giuseppe Verdin Rigoletto.
Opera Boxin taiteellinen johtaja on ohjaaja Ville Saukkonen, musiikillinen johtaja kapellimestari Jonas Rannila ja oopperanjohtaja on tenori Ville Salonen.
Moldovan jääkiekkoliitto

Moldovan jääkiekkoliitto (romaniaksi Federaţiei Naţionale de Hochei pe gheaţă din Republica Moldova) johtaa Moldovan jääkiekkoa. Se liittyi IIHF:ään 20.toukokuuta 2008. Sen johtajana toimii Iurii Topala.
Abdul Rahman

Abdul Rahman (syntynyt 1965; kaksiosainen etunimi ilman sukunimeä) on afganistanilainen, joka oli Afganistanissa pidätettynä kääntymisestä islamista kristinuskoon. Abdul Rahman uhattiin teloittaa, mutta 27.3.2006 hänet kuitenkin voimakkaan kansainvälisen painostuksen alla vapautettiin, ja hän siirtyi Italiaan, josta sai turvapaikan. Rahman on etniseltä taustaltaan tadžikki.
Abdul Rahmanin tapaus nosti esille ristiriidan Afganistanin perustuslaissa. Perustuslaki toisaalta toteaa valtion kunnioittavan YK:n ihmisoikeusjulistusta, mutta toteaa kuitenkin, ettei mikään laki saa olla ristiriidassa islamin oppien kanssa, joihin kuuluu kuolemantuomio islamin hylkäämisestä.
Abdul Rahmanin pidätys ja teloituksen uhka herättivät kansainvälistä huomiota. Ihmisoikeusjärjestöistä esimerkiksi Amnesty International vaati Abdul Rahmanin vapauttamista. Poliitikot monissa länsimaissa esittivät vastalauseensa. Juttua käsittelevät tuomarit kokivat painetta myös kotimaansa suunnalta, sillä uskonnolliset johtajat ja suuret kansanjoukot vaativat Abdul Rahmanin teloittamista.
Tuomarit keksivät porsaanreikänä pidetyn keinon välttyä tekemästä kansainvälisesti kiusallista teloituspäätöstä. Abdul Rahmanin mielenterveys asetettiin kyseenalaiseksi, jotta hänet olisi voitu julistaa syyntakeettomaksi. Tällöin Abdul Rahmania ei olisi tarvinnut teloittaa. Abdul Rahman kuitenkin vapautettiin "tutkimuksellisten aukkojen" perusteella.
Olli J. Sainio

Olli Juhani Sainio (s. 1926) on suomalainen juristi. Hän on ollut korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos 1988–1993. Sitä ennen hän oli ylimääräinen hallintoneuvos 1977–1988.
Sainio on oikeustieteen tohtori. Hän on väitellyt aiheesta Verosopimusten vaikutus elinkeinotulon verotukseen : Suomen solmimia kaksinkertaisen verotuksen välttämissopimuksia koskeva tutkimus (Lakimiesliiton kustannus 1976).
Attack Attack!

If Guns Are Outlawed, Can We Use Swords? ja Someday Came Suddenly (2007-2008)

Vuoden 2008 alussa yhtye julkaisi omatoimisesti kappaleen "If Guns Are Outlawed, Can We Use Swords?". Myöhemmin samana vuonna he tekivät levytyssopimuksen Rise Recordsin kanssa. Pian sen jälkeen yhtye julkaisi debyyttilevynsä Someday Came Suddenly.

Carlilen erottaminen (2008)

Laulaja ja perustajajäsen Austin Carlile erotettiin bändistä kesken kiertuetta Maylene and the Sons of Disaster, hänen terveydentilansa ja henkilökohtaisten ongelmiensa takia lokakuussa 2008. Heti erottamisen jälkeen Carlile aloitti uuden projektinsa Of Mice & Men-yhtyeen parissa, jonka jäsen hän on nykyisinkin. Myöhemmin Carlilen tilalle värvättiin For All We Know:n perustajajäsen Nick Barham.

Viimeinen kiertue (2013)

Yhtye aloitti kiertueen alkuvuonna 2013 ja 22. heinäkuuta se ilmoitti kiertueen olevan heidän viimeisensä, minkä yhtye hajoaisi. Joitakin perustajajäseniä esiintyi kiertueella "hyvästeinä" yhtyeen faneille. Kiertue päätti matkansa Pittsburghiin, jossa yhtyeen viimeinen esiintyminen pidettiin.
Kulosaaren hautausmaa

Kulosaaren hautausmaa, jota kutsutaan myös Leposaaren hautausmaaksi, on pienin Helsingin seurakuntayhtymän hallintaan kuuluvista hautausmaista. Se sijaitsee Kulosaaren pohjoispuolella pienessä Leposaaressa, jota yhdistää Kulosaareen kapea pengertie.
Kulosaaren hautausmaan pinta-ala on noin kaksi hehtaaria. Pienen koon vuoksi sinne haudataan nykyisin vain Herttoniemen seurakunnan ja Matteus församlingin Kulosaaressa asuvia jäseniä. Hautapaikkoja on yhteensä 842 ja marraskuun 2015 loppuun mennessä niihin oli haudattu noin 1730 henkilöä. Saaren korkeimmalla kohdalla sijaitsee arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelema kahdeksankulmainen kappeli. Kappelin sisäpuolen kattomaalaukset ja kynttilänjalat on tehnyt sisustusarkkitehti Antti Salmenlinna, krusifiksin kuvanveistäjä Essi Renvall.
Päätös oman hautausmaan perustamisesta Kulosaaren huvilayhdyskunnan käyttöön tehtiin Kulosaaren seurakunnan kirkkovaltuustossa vuonna 1921 ja seuraavana vuonna ostettiin tarkoitusta varten Iso-Pässin saari. Pohjakaava oli kompromissi Armas Lindgrenin ja Harald Andersinin laatimista vaihtoehtoisista suunnitelmista. Iso-Pässin saarta alettiin sittemmin nimittämään Leposaareksi. Hautausmaa vihittiin 8. marraskuuta 1925 ja Lindgrenin suunnittelema kappeli 20. marraskuuta 1927. Ensimmäinen saareen haudattu oli rouva Anna Kuosmanen, joka kuoli päivää hautausmaan vihkimisen jälkeen. Armas Lindgrenin kuoltua vuonna 1929 Leposaaren suunnittelua jatkoi arkkitehti Arne Helander, joka suunnitteli muun muassa hautausmaan takorautaisen portin. 1930-luvulle saakka hautausmaalle haudattiin myös Kulosaaren ulkopuolella asuneita, mutta sittemmin katsottiin välttämättömäksi rajoittaa käyttöoikeus vain saaren asukkaisiin ja heidän sukulaisiinsa. Kulosaaren kunta liitettiin Helsingin kaupunkiin vuoden 1946 ja seurakunta Helsingin seurakuntayhtymään vuoden 1959 alusta. Vuoden 2011 alussa Kulosaaren seurakunta liitettiin Herttoniemen seurakuntaan.
Hautausmaalla on myös sankarihauta-alue. Sen yhteydessä on Arne Helanderin suunnittelema, vuonna 1941 paljastettu sankaripatsas Kuoleva soturi. Reliefin on tehnyt kuvanveistäjä Ben Renvall. Talvi- ja jatkosodassa kaatui yhteensä 32 kulosaarelaista, joista 18 oli upseereita, kolme lentäjiä ja yksi lotta. Heistä useimmat on haudattu Leposaareen. Kahdeksan vainajaa jäi kentälle.
Harley Granville-Barker

Harley Granville-Barker (taiteilijanimi Granville Barker, 25. marraskuuta 1877 Lontoo – 31. elokuuta 1946 Pariisi) oli englantilainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja -tuottaja, kriitikko ja näytelmäkirjailija. Häntä pidetään merkittävänä brittiläisen teatterin uudistajana 1900-luvun alussa.
Barker debytoi teatterinäyttämöllä 13-vuotiaana. Vuonna 1899 hän näytteli pääosan teoksessa Richard II, ohjaajana Elizabethan Stage Societyn perustaja William Poel. Barker liittyi Poelin teatteriseurueeseen ja solmi yhteyksiä muun muassa George Bernard Shaw’hon ja William Archeriin. Barkerin esikoisnäytelmä The Marrying of Ann Leete kantaesitettiin vuonna 1900.
Menestyksekkään Stage Society -kauden jälkeen Barker ja J. E. Vedrenne vuokrasivat käyttöönsä Lontoon Royal Court -teatterin, jota Barker johti kolme näytäntökautta ja toi näyttämölle muun muassa Shaw’ta, Henrik Ibseniä ja Maurice Maeterlinckiä. Barkerin produktioiden ja usein myös hänen tekemiensä pääroolien myötä Shaw’n maine johtavana näytelmäkirjailijana vahvistui.
1910-luvulla Barker tuli tunnetuksi William Shakespearen näytelmäproduktioistaan Lontoon Savoy-teatterissa. Niissä käytettiin vain viitteellistä lavastusta ja vuorosanat lausuttiin nopeasti ja aiempaa vähemmän juhlavasti, ettei teosten kesto kasvaisi liian pitkäksi. Hän käytti näyttämönä usein myös ensimmäisiä penkkirivejä, mikä lähensi yleisöä ja esittäjiä ja toi Barkerin mielestä näin Shakespearen hengen paremmin esiin.
Näytelmäkirjailijana Barker teki muotokokeiluja ja osoittautui lahjakkaaksi ideoijaksi ja dialogin kirjoittajaksi. Hänen tunnetuimmat näytelmänsä ovat The Voysey Inheritance (1905, myöhemmin myös David Mametin sovituksena), Waste (1907,  kantaesitetty uudistettuna vasta 1936) ja The Madras House (1909). Hänen vuonna 1916 kirjoittamansa Farewell to the Theatre  sai maailman kantaesityksensä vasta 2011 Rose Theatressa Kingston upon Thamesissä, pääroolissa Jane Asher.
Uransa loppuvaiheessa Barker asui Pariisissa jossa kirjoitti teatterikritiikkejä, käänsi espanjalaista näytelmäkirjallisuutta ja toimi Pariisin British Instituten johtajana 1937–1989.
Barker oli 1906–1918 naimisissa näyttelijä Lillah McCarthyn kanssa ja sitten amerikkalaisen kirjailijan Helen Manchester Gatesin kanssa.
Beit Jann

Maantiede

Beit Jann sijaitsee Meronvuoren länsirinteellä Ylä-Galileassa. Se kuuluu Israelin korkeimmalla sijaitseviin asuttuihin paikkoihin. Sen korkeus merenpinnasta on 940 metriä. Itse Meronvuoren korkein kohta on 1 050 metriä merenpinnasta. Talvisin alueella sataa myös lunta.

Historia

Nykyinen Beit Jann on joskus yhdistetty Vanhan testamentin Joosuan kirjan paikkaan Beet-Daagon, mutta nykyisin Raamatun paikalla ei uskota olevan yhteyttä Beit Janniin. Sen sijaan se saattaa olla joissakin Talmudin teksteissä mainittu Bet Dagan. Paikan nykyisen nimen syntytarinasta on kaksi erilaista versiota. Toisen mukaan nimi on johdettu vuorenrinteen puutarhoista, tai aluetta vainonneista kansanuskon pahoista hengistä (Jann). Nykyisen asutuskeskuksen ovat kuitenkin perustaneet druusit. Perimätiedon mukaan alueen druusit asuivat hajallaan vesilähteiden äärellä tai helposti puolustettavilla kukkuloilla 1200 tai 1300-luvulle saakka. Beit Jann perustettiin paikalle, jolta kaksi jänistä seuraamaan lähtenyttä metsästäjää löysivät luolan, jonne oli kerääntynyt vettä. Paikalle syntyi asutusta druusien muuttaessa uuteen keskukseen muualta. Oma kuntansa Beit Jannista tuli vuonna 1964.

Väestö

Beit Jannin asukasluku vuoden 2017 lopussa oli 11 714. Se on yksi Israelin druusien huomattavista keskittymistä.