Polkujuoksu

Polkujuoksu (tunnettu vuoristoalueilla myös nimityksellä vuoristojuoksu) on urheilulaji, jossa juostaan tai patikoidaan poluilla. Se eroaa maantiejuoksusta ja ratajuoksusta siinä, että juokseminen tapahtuu yleensä vaellus- ja retkeilyreiteillä, joissa voi olla paljon suurempia nousuja ja laskuja. Polkujuoksu on usein vaikea erottaa maastojuoksusta. Maastojuoksu on kuitenkin tavallisesti IAAF-järjestön säännöstelemä laji, jossa kilpaillaan yleensä lyhyillä matkoilla (harvoin yli 12 km). Polkujuoksu sen sijaan on löysästi säännösteltyä ja sitä juostaan paljon pidemmillä matkoilla.
Suomessa tapahtumiin osallistuu aktiivisesti 2 000–3 000 urheilijaa vuodessa. Yhdysvalloissa lajia harrastavien määrä kasvoi 4,5 miljoonasta yli 6 miljoonaan vuosien 2006 ja 2012 välillä. Järjestettyjen tapahtumien määrä on myös kasvanut kaikkialla maailmassa viime vuosina. Juoksijat mainitsevat usein pienemmän iskurasituksen maantiejuoksuun verrattuna, näköalat ja luonnonläheisyyden pääasiallisina syinä polkujuoksun suosimiselle. Tämä luontoon siirtyminen on nähtävissä myös viimeisen viiden vuoden aikana tapahtuneessa kilpailijoiden määrän kasvussa ei-perinteisissä/off-road triathloneissa ja seikkailukilpailuissa.

Vuoristojuoksu

Vuoristo- tai tunturijuoksu (engl. fell running) on urheilulaji, jossa juostaan ja kilpaillaan maastossa vuoristoalueilla. Reittien kaltevuus on merkittävä osa lajin haasteellisuutta. Tunturijuoksuja järjestetään sillä oletuksella, että osallistujilla on vuoristosuunnistustaitoja ja kantavat riittävästi selviytymisvarusteita.

Tapahtumat

Polkujuoksutapahtumia järjestetään maailmanlaajuisesti. Tapahtumia järjestäviä vakiintuneita järjestöjä ei ole kovin monta lajin suhteellisen lyhyen historian takia.
Kilpailujen pituudet vaihtelevat suuresti. Ne voivat olla pituuksiltaan viidestä kilometristä yli 161 kilometriin. Monet korkean tason polkujuoksutapahtumat ovat ultramaratonin pituisia. Samanpituiset kilpailut eroavat usein suuresti maaston suhteen. Eri reiteillä tehtyjen suoritusten vertaaminen on siten vaikeaa. Tämä on eroavaisuus maantiejuoksun 10 kilometrin ja maratonin kaltaisten standardipituuksien ajanoton suhteen.
Tukipisteitä sijoitetaan useimmiten 5–10 kilometrin välein reitin varrelle. Useimmat polkujuoksutapahtumat koostuvat yhdestä etapista. Tällöin juoksijoiden ajat mitataan koko juoksun ajalta, tukipisteillä pysähtymiset mukaan lukien. Polkujuoksun etappikilpailuita on kuitenkin myös olemassa. Nämä usean päivän kestävät etappikilpailut tavanomaisesti tarjoavat juoksijoille täyden tuen etappien väleissä. On kuitenkin olemassa etappikilpailuita, jotka eivät tarjoa muuta tukea kuin vettä ja ensiapua. Nämä kilpailut vaativat, että juoksijoiden on kannettava kaikki tarvitsemansa varusteet (ruoka, makuupussi, vaihtovaatteet, hätäraketti, kompassi, taskulamppu ja niin edelleen) itse. Paras esimerkki tämänkaltaisesta kilpailusta on Marathon des Sables, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1986.
Osanottajien määrä on rajoituksista johtuen usein pienempi kuin maantiejuoksuissa. Tähän voi olla eri syitä, kuten polkujen kapeus, kansallispuistojen asettamat rajoitukset sekä turvallisuutta ja ympäristöä koskevat huolet. On myös useita hyvin suosittuja kilpailuja, kuten Euroopassa järjestetty Ultra-Trail du Mont-Blanc ja Yhdysvalloissa järjestetty Western States Endurance Run, jotka ovat joutuneet rajoittamaan osanottajien määrää ylivoimaisen kysynnän takia.