Alaviitit

Etymologia

Alaviitit johtavat nimensä Ali ibn Abi Talibista eli imaami Alista. Alawi tarkoittaa "Alin seuraajaa" tai "alilaista. Ali oli profeetta Muhammedin serkku ja vävy, joka on šiialaisuuden keskushahmo ja marttyyri. Šiialaisessa mielessä Ali oli ensimmäinen imaami ja viimeinen sunnalaisuuden "Oikeamielinen kalifi", jonka jälkeen islamilainen maailma joutui väärällä tielle.
Alaviittien toinen nimitys "nusairit" tulee Abu Shu'ayb Muhammad ibn Nusairista (k. 863), joka oli 11. imaamin oppilas ja julistautui myöhemmin 12. imaamiksi eli Mahdiksi (ks. kaksitoistašiialaisuus). Tämä nimitys on tosin harhaanjohtava, koska alaviiteille keskeinen opillinen isä on juuri imaami Ali eikä ibn Nusair. Jo syyskuussa 1920 Ranskan miehityshallinto alkoi virallisesti kutsua tätä väestöryhmää nimellä "Alawi", jota alaviitit suosivat itsekin.
Vielä vanhemmissa lähteissä alaviitteihin on viitattu nimellä "ansarit", jolla nimellä alaviitit kutsuivat itseään heidän parissa eläneen pastori Samuel Lyden mukaan 1800-luvun puolivälissä. Tosin toiset lähteet väittävät, että nimitys "ansari" on vain länsimaalaisten tekemä väärä transliteraatio sanasta "nusairi".

Uskonto

Alaviitteja, "Alin seuraajia", on 12 % syyrialaisista. Osa muista muslimeista pitää alaviitteja vääräoppisina, koska he pitävät jumalana Muhammadin serkkua, vävyä ja seuraajaa, imaami Alia.

Ali on ainoa jumala

“Ei ole muuta jumalaa kuin Ali”, kuuluu uskontunnustus. Alaviitit pitävät jumalana Muhammadin seuraajaa ja lankoa, imaami Alia. Ali on osa Isää, Poikaa ja Pyhää henkeä muistuttavaa kolminaisuutta.  
Ali opetti Koraanin Muhammadille. Muhammad loi maailmankaikkeuden ja ylläpitää sitä. Alia tulee palvoa, Muhammadia ylistää ja Salmania rakastaa.

Jälleensyntyminen

Alaviittien mielestä ihmiset olivat alun perin tähtiä valon maailmassa mutta heitä rangaistiin tottelemattomuudesta. Heidän on jälleensynnyttävä seitsemästi päästäkseen takaisin Alin hallitsemaan tähtien joukkoon. Huonosti käyttäytyvä jälleensyntyy kristittynä, epäuskoiset eläiminä. Väitetään, että naisilla ei ole sielua.

Kristillisiä ja muita oppeja

Alaviitit viettävät myös kristillisiä juhlia kuten Jeesuksen syntymää ja palmusunnuntaita sekä viettävät messua jakaen leipää ja viiniä.
Islamintutkija Martin Kramerin mukaan alaviittien uskonto yhdistelee šiialaisuutta, kristinuskoa, gnostilaisuutta ja pakanauskontoja, ja sen ydin pidetään salassa, eivätkä alaviitit noudata islamin viittä pilaria, viittä velvollisuutta.

Pakanoita vai muslimeja?

Monet sunnioppineista kuten Ibn Kathir ovat luokitelleet alaviitit pakanoiksi Kaikissa viidessä 1900-lukua edeltäneessä sunnioppineiden fatwassa alaviitit tuomittiin, mutta sitten poliittisista syistä, panarabialaisuuden etujen vuoksi keskeinen sunnivaikuttaja, Jerusalemin suurmufti, julisti alaviitit osaksi muslimiyhteisöä. 
Hafez al-Assadin sanotaan muokanneen alaviitteja tavallisten muslimien suuntaan. Al-Assad väittää alaviittien olevan tavallisia kaksitoistašiialaisia. Al-Assadin hallinnon valvomissa oppikirjoissa islam esitetään yhtenäisenä uskontona eikä viitata mitenkään alaviitteihin, druuseihin, ismailiitteihin tai edes šiialaisuuteen. Syyrian päätuomari Ali Sulayman al-Ahmad on sanonut: "Olemme alaviittimuslimeja. Kirjamme on koraani... ja uskontomme on islam."
Professori Barry Rubinin mukaan al-Assadien kaudella alaviittien uskontoa on muokattu tai ainakin sen poikkeamia muusta islamista on peitelty.
Alaviitit salaavat todelliset oppinsa ja väittävät muuta. Tämä tapa, taqiyya, on vuosisataisten vainojen tulosta. Tästä vainotusta vuoristolahkosta on vasta äskettäin tullut Syyrian hallitsijasuku.

Historia

Alaviittien alkuperä on kiistanalainen. He itse katsovat periytyvänsä alkuperäisistä 11. imaamin Hasan al-Askarin (k. 873) ja hänen oppilaansa Ibn Nusayrin (k. 868) seuraajista.
Uskonlahko järjestäytyi ilmeisesti ibn Nusairin seuraajan al-Khasibin (k. noin 969 Aleppossa) johdolla. Vuonna 1032 al-Khasibin pojanpoika ja oppilas al-Tabarani muutti Latakiaan, joka kuului tuohon aikaan Bysantin keisarikuntaan. Al-Tabaranista tuli useiden kirjoitustensa myötä alaviittien uskonopin keskeinen koontaja. Hän ja hänen oppilaansa käännyttivät Syyrian vuoristoisen rannikkoseudun ja Kilikian maalaisväestön alaviittiuskoon.
Alaviittien kokemukset 1000-luvun alussa ja ristiretkien aikana olivat kovia. Ensin Aleppossa hallitsi Hamdanidien dynastia, jonka šiialainen Fatimidien dynastia kukisti vuonna 1003. Vuonna 1008 šiialainen hallinto päättyi, kun seldžukit valtasivat alueen, jolloin myös alaviitit jäivät haavoittuvaisiksi. Vuonna 1097 ristiretkeläiset tappoivat alaviitteja, mutta pian liittoutuivat näiden kanssa ismailiitteja vastaan. Vuonna 1120 ismailiitit ja kurdit kukistivat 25 000 alaviittia, mutta 1123 alaviitit voittivat kurdit joidenkin ismailiittien avustamana. Vuonna 1269 mongolit valtasivat Aleppon ja surmasivat tuhansia šiioja. Saman vuosisadan lopulla sunnit surmasivat tuhansia šiioja kostoksi siitä, että nämä olivat tukeneet ristiretkeläisiä. Tästä lähtien šiioja yritettiin käännyttää sunneiksi. Vuonna 1297 alaviitit ja ismailiitit yrittivät yhdistyä, mutta tämä ei onnistunut. Vuonna 1260 Homsiin saapuneet sunnilaiset mamelukit hallitsivat Syyrian aluetta ja heidän hallintoaikanaan 20 000 alaviittia surmattiin vuonna 1317. Sunnalaiset Ottomaanit valtasivat Syyrian vuonna 1516 ja surmasivat seuraavana vuonna 10 000 alaviittia.
Ottomaanien valtakunnan aikana alaviitteja kohdeltiin huonosti, ja he vain pyrkivät vastustamaan sunnalaisuuteen käännyttämistä. Alaviitit kapinoivat useasti ottomaaneja vastaan säilyttäen näennäisen itsehallinnon vuoristossaan. Verinen historia teki alaviiteista epäluuloisia suhteessa ulkopuolisiin. He kieltäytyivät tunnustamasta ulkopuolisia auktoriteetteja ja maksamasta veroja. Eristäytyneet ja omaan yhteisöönsä keskittyneet alaviitit katsoivat elävänsä vihamielisten sunnien keskellä. He aina välillä ryöstöhävittivät tasangolla sijainneita sunnien kyliä. Vuonna 1832 alaviitit hyökkäsivät Masjafissa ismailiittien kylään, jolloin Damaskoksen pašša lähetti tuhansia sotilaita alaviitteja vastaan. Alaviitit saivat kokea vastatoimia myös vuosina 1870 ja 1877. 1900-luvun alussa sunnit hallitsivat varallisuutta ja politiikkaa, kun taas alaviitit elivät köyhinä maanviljelijöinä.
T. E. Lawrence kuvaili elämäkerrassaan alaviittien eristäytyneisyyttä seuraavasti

»Elinvoimainen lahko oli sukuylpeä niin tunteissaan kuin politiikassakin. Nusairi ei pettäisi toista ja tuskin pettäisi epäuskovaistakaan. Heidän kylänsä sijaitsevat tilkkumaisesti Tripoliin viertävillä kallioilla. He puhuivat arabiaa, mutta oli asuneet kreikkalaisajoista lähtien Syyriassa. Yleensä he eivät puuttuneet asioihin, vaan jättivät Turkin hallituksen rauhaan odottaen vastavuoroisuutta.» 
Ensimmäisen maailmansodan ja ottomaanien valtakunnan romahduksen yhteydessä Ranska miehitti Syyrian vuonna 1918. Alaviittien territoriosta tuli ranskalaisten hallitsema autonominen Kansainliiton mandaatti vuonna 1920. Kaksi vuotta myöhemmin se yhdistettiin osaksi Ranskan Syyriaa. Ranskalaiset tunnustivat alaviitit, antoivat heille autonomian yhdessä muiden vähemmistöryhmien kanssa ja hyväksyivät heidät siirtomaa-armeijan palvelukseen. Mandaattiaikana moni alaviittipäällikkö kannatti erillisen alaviittien kansakunnan tunnustamista ja yritti muuttaa autonomian itsenäisyydeksi. Alaviittien territorio (Territoire des alaouites) muutettiin vuonna 1925 Alaviittivaltioksi (État des Alaouites). Syyskuussa 1930 siitä tuli Latakian kuvernementti, joka liitettiin osaksi Syyriaa vuoden 1937 alusta lähtien.
Vuonna 1939 Luoteis-Syyria jaettiin, kun suuren alaviittiväestön asuttama Alexandrettan kuvernementti jaettiin Turkin ja Ranskan kesken. Jako päätettiin Kansainliiton valvomassa kansanäänestyksessä, eikä se ollut alaviittien tai muidenkaan syyrialaisten mieleen. Samana vuonna Latakian kuvernementista tuli jälleen itsenäinen alaviittien provinssi, joka liitettiin myöhemmin kesäkuussa 1944 jälleen osaksi Syyriaa.
Syyria itsenäistyi 17. huhtikuuta 1946. Vuonna 1948 se osallistui arabivaltioiden Israelin-vastaiseen liittoumaan, mutta seuraavana vuonna maa joutui sotilasvallankaappausten kierteeseen. Aikaa leimasi Baath-puolueen nousu. Puoluetta oli ollut perustamassa iskenderunlainen alaviittijohtaja Zaki al-Arsuzi. Vuonna 1958 Syyria ja Egypti perustivat Yhdistyneen arabitasavallan, joka hajosi kolme vuotta myöhemmin, kun Syyriassa tapahtui sotilasvallankaappaus. Vuonna 1963 Baath-puolue nousi sotilasvallankaappauksessa valtaan. Vuonna 1966 radikaalit baathistit tekivät Salah Jadidin, Hafez al-Assad ja Nureddin al-Atassin johdolla sotilasvallankaappauksen syrjäyttäen ensimmäisen Baath-hallituksen. Vuoden 1966 kaappauksen johtajista Jadid ja Assad olivat alaviitteja.
Vuonna 1970 ilmavoimien kenraali Hafez al-Assad kaappasi vallan ja käynnisti "Korjaavan vallankumouksen" Baath-puolueessa. Assadin nousua maan johtoon on verrattu siihen, että kastittomasta tulisi maharadža Intiassa tai että Venäjän tsaari olisi ollut juutalainen. Perinteiset valtasuhteet kääntyivät täysin ylösalaisin.
Hafez al-Assadin poika Bašar al-Assad peri vallan vuonna 2000, ja käytännössä kaikki Syyrian nykyiset sotilaalliset ja tiedusteluelinten johtajat ovat alaviitteja. Assadien aikana maan johto on välttänyt korostamasta alaviittien ja muun muslimiväestön eroja. Syyrian kansannousun yhteydessä osa alaviiteista on liittynyt opposition kannattajiin.