Funktionalismi (mielenfilosofia)

Funktionalismi viittaa yleisesti filosofiassa funktionaaliseen eli toiminnalliseen selittämiseen. Nykyaikaisessa mielenfilosofiassa se on fysikalistinen teoria, jonka mukaan henkiset tilat (uskomukset, halut, kiputilat yms.) määrittyvät pelkästään niiden toiminnallisen roolin kautta, eli niiden kausaalisista suhteista muihin henkisiin tiloihin, aistisyötteisiin ja käyttäytymisvasteisiin. Tämän vuoksi henkisten tilojen katsotaan olevan monitoteutuvia, toisin sanoen ne voivat toteutua hyvinkin erilaisissa järjestelmissä, ihmisten lisäksi mahdollisesti esimerkiksi ulkoavaruuden olioissa ja tietokoneissa, kunhan järjestelmät suorittavat tarpeelliset toiminnot.
Funktionalismi on kehittynyt paljolti vastauksena identiteettiteorialle ja behaviorismille. Vaikka funktionalismissa on etunsa, sitä vastaan on suunnattu useita erilaisia argumentteja, joiden mukaan se on riittämätön mielenteoria.

Psykofunktionalismi

Toinen funktionalismin muoto perustuu behaviorismin hylkäämiseen psykologiassa ja sen korvaamiseen empiirisillä kognitiivisilla malleilla mielestä. Tämä näkemys liitetään läheisimmin Jerry Fodoriin ja Zenon Pylyshyniin, ja sitä kutsutaan psykofunktionalismiksi.
Psykofunktionalismin perustava ajatus on, että psykologia on redusoimattomissa oleva tiede, eikä psykologisten teorioiden käyttämiä mielen entiteettejä ja ominaisuuksia voida määritellä uudestaan käyttämällä pelkästään ulkoisena käyttäytymisenä havaittavia taipumuksia. Psykofunktionalistien mukaan psykologiaan liittyy samanlaisia redusoimattomissa olevia teleologisia tai tarkoitusperään liittyviä selityksiä kuin esimerkiksi biologisiin tieteisiin. Näin esimerkiksi sydämen toiminto tai rooli on pumpata verta, munuaisen tehtävä on suodattaa sitä ja pitää yllä tiettyjä kemiallisia tasapainoja, ja niin edelleen — tieteellisessä selittämisessä ja taksonomiassa on kyse tästä. Voi olla olemassa lukematon määrä erilaisia toteutuksia näille mekanismeille, mutta tärkeää on vain se, mikä rooli niillä on biologiassa kokonaisuutena. Vastaavalla tavalla henkisten tilojen, kuten uskomusten ja halujen, roolin määräävät ne toiminnalliset tai kausaaliset roolit, jotka parhaat tieteelliset psykologiset teoriamme niille antavat. Jos jokin henkinen tila, jonka arkipsykologia olettaa (esimerkiksi hysteria), todetaan sellaiseksi ettei sillä ole mitään perustavanlaatuista roolia kognitiivisessa psykologisessa selittämisessä, silloin voidaan katsoa, ettei tällaista tilaa ole olemassa. Toisaalta, jos kognitiivinen psykologia katsoo, että jotkin entiteetit tai tilat ovat välttämättömiä inhimillisen käyttäytymisen selittämiseksi, silloin nämä tilat ovat olemassa, riippumatta siitä, esiintyvätkö ne arkipsykologiassa vai eivät.

Homunkulaarinen funktionalismi

Homunkulaarinen funktionalismi on enimmäkseen Daniel Dennettin kehittämä näkemys, jota on tukenut myös mm. William Lycan. Se kehittyi vastauksena Ned Blockin Kiina-aivot -nimellä tunnetulle ajatuskokeelle sekä John Searlen kiinalaisen huoneen argumentille, jotka suuntautuivat perinteisempiä funktionalismin muotoja vastaan. Se pyrkii voittamaan ne käsitteelliset vaikeudet, joihin funktionalismi ajatuskokeiden seurauksena joutui. Esimerkiksi Kiina-aivojen tapauksessa ajatuskokeessa kuvitellaan tilanne, jossa koko Kiinan kansa järjestäytyisi ikään kuin ”aivoiksi”: jokainen kiinalainen vastaisi eräänlaista ”neuronia”, jolla olisi tila ja yhteys toisiin kiinalaisiin. Kiinalaisneuronit saisivat toisiltaan syötteitä ja antaisivat tulosteita. Funktionalismin mukaan tällaisilla ”aivoilla” olisi mieli kaikkine kvalitatiivisine ja intentionaalisine ominaisuuksineen, koska kaikki vaadittavat funktionaaliset roolit olisi toteutettu. Tällaisilla aivoilla olisi propositionaalisia tiloja, ajatuksia ja tunteita.
Blockin mukaan tällainen on kuitenkin epäintuitiivista. Lisäksi asetelma tuo mukanaan mieli-mieli-supervenienssin: jotta systeeminen mieli voisi emergoitua korkeammalla tasolla, sen tulisi supervenioida yksilöiden mieliä. Tämä kuitenkin rikkoo erästä supervenienssin perustavaa ajatusta vastaan: sen mukaan mielen alueella ei voi tapahtua mitään muutoksia ilman jotain fysikaalisella alueella tapahtuvaa muutosta.
Koska mieli-mieli-supervenienssistä vaikutti tulleen hyväksyttävä näkemys funktionalistien keskuudessa, joidenkin mielestä vaikutti siltä, että ongelman voi ratkaista postuloimalla kokonaisen joukon hierarkkisia mielen tasoja, jotka ovat sitä vähemmän hienostuneita toiminnallisen organisaation ja fysikaalisen rakenteen puolesta, mitä alemmalle fysikaalis-mekaaniselle tasolle mennään (eli kohti neuroneita ja niiden ryhmiä). Tämä vertautuu homunculus-ajatukseen. Alemmilla tasoilla on siis henkisiä ominaisuuksia, jotka ovat yhä yksinkertaisempia ja vähemmän älykkäitä kuin ylempien tasojen henkiset ominaisuudet.

Funktionalismi ja fysikalismi

Funktionalismin ja fysikalismin suhteesta on ollut paljon epäselvyyksiä. Usein on esitetty, että funktionalismi falsifioisi fysikalismin tai todistaisi sen vääräksi tout court (eli ilman enempää selitystä tai kuvausta). Toisaalta monet mielenfilosofit jotka katsovat olevansa funktionalisteja väittävät olevansa myös fysikalisteja. Jotkut, kuten David Kellogg Lewis, sanovat olevansa reduktionistisia fysikalisteja.
Funktionalismi on pohjimmiltaan, Blockin määreellä, laajasti ottaen metafyysinen kanta, jonka vastakohtana olisi kapeasti ottaen ontologinen kanta. Tämä tarkoittaa sitä, ettei funktionalismi ole niin kiinnostunut siitä mitä on olemassa kuin siitä, mikä luonnehtii tiettyjä henkisiä tiloja, kuten kiputiloja, sellaisina tiloina kuin ne ovat. Aiemmat yritykset vastata mielen ja ruumiin ongelmaan ovat kaikki pyrkineet vastaamaan kumpaankin kysymykseen: dualismin mukaan on olemassa kaksi substanssia, ja henkisiä tiloja luonnehtii niiden aineettomuus; behaviorismin mukaan on olemassa yksi substanssi, ja henkiset tilat olivat käyttäytymistaipumuksia; ja fysikalismin mukaan on olemassa yksi substanssi, ja henkiset tilat ovat fysikaalisia tiloja.
Näin tyyppifysikalismi voidaan nähdä epäsyhteensopivana funktionalismin kanssa, koska sen mukaan henkisiä tiloja (kuten kipua) luonnehtii se, että ne ovat luonteeltaan fysikaalisia, kun taas funktionalismin mukaan kipua luonnehtii sen kausaalinen rooli ja sen suhde esimerkiksi kivun ulkoisiin ilmaisuihin (esim. huutaminen kivusta). Sen sijaan mikä tahansa heikompi fysikalismin muoto, joka esittää yksinkertaisen ontologisen väitteen, jonka mukaan kaikki mikä on olemassa koostuu epäorgaanisesta aineesta, on täysin yhteensopiva funktionalismin kanssa. Lisäksi suurin osa funktionalisteista, jotka katsovat olevansa fysikalisteja, vaativat, että funktionaalisissa kuvauksissa esiintyvien ominaisuuksien tulee olla fysikaalisia ominaisuuksia. Näin tällaiset funktionalistit ovat fysikalisteja, vaikkakaan funktionalismin hyväksyminen ei vaadi tätä.

Semanttinen holismi

Eräs argumentti funktionalismia vastaan on, että se johtaisi radikaaliin semanttiseen holismiin. Block ja Fodor (1972) viittasivat tähän damn/darn-ongelmana. Ero sen välillä, sanooko ”hitto” vai ”pahus” kun lyö sormeaan vahingossa vasaralla voi olla henkisesti merkitsevä. Koska funktionalismin mukaan nämä ”tulosteet” liittyvät kuitenkin moniin (jos ei kaikkiin) sisäisiin henkisiin tiloihin, kaksi ihmistä jotka kokevat saman kivun ja reagoivat eri sanoilla jakavat vähän (jos mitään) henkisten tilojensa osalta. Tämä on kuitenkin intuition vastaista; vaikuttaa selvältä, että kaksi ihmistä jakavat kipuun liittyvien henkisten tilojensa osalta jotain merkitsevää lyödessään itseään vasaralla, riippumatta siitä sanovatko he saman sanan valittaessaan kipuaan.
Toinen mahdollinen ratkaisu tähän ongelmaan on omaksua maltillinen (tai molekularistinen) holismin muoto. Vaikka se onnistuisi kivun suhteen, ja yleisemmin uskomusten ja merkitysten suhteen, se kohtaa ongelmia yritettäessä muotoilla ero merkityksellisen ja epämerkityksellisen sisällön välillä. Eron määrittely voi olla vaikeaa ilman analyyttinen-synteettinen-erottelua, mitä monet pyrkivät välttämään.