google/wiki40b huggingface dataset:
Klondyke-talo

Klondyke-talo on tiilirakenteinen entinen teollisuusrakennus Keravalla Alikeravan kaupunginosassa. Klondyke-talo on kooltaan 30 000 kerrosneliömetriä, ja siellä toimii nykyään lukuisia eri yrityksiä ja muun muassa salibandyhalli. Vuosina 1927–1985 kiinteistössä toimi kumitehdas, vuosina 1990–2012 Keravan taidemuseo ja vuosina 1990–1994 sisähuvipuisto Fanfaari, sittemmin Planet FunFun.

Historiaa

Talon paikalla sijaitsi Suomen ensimmäinen sementtitehdas vuodesta 1869 ja sen pohjoispuolella Winnarin tiilitehdas vuodesta 1911 vuoteen 1957. Nykyisen rakennuksen ensimmäiset osat valmistuivat 1913 sementtitehtaan paikalle ensimmäiseen maailmansotaan jalkineita valmistaneen nahkatehtaan (Oy Nahkimo Ab, Savion Nahkatehdas) käyttöön. Nahkimon toiminta loppui pian ja sen tehdasrakennukset siirtyivät vuonna 1927 Savion Gummitehdas Oy:lle. Rakennusta laajennettiin 1920-luvulta 1950-luvulle moneen otteeseen ja moneen ilmansuuntaan niin, että tehtaan vanhimmat osat jäivät uudempien siipirakennusten sisään. Rakennus toimi kumitehtaana vuoteen 1985 saakka, loppuaikoina Nokian eli entisen Suomen Gummitehtaan omistuksessa.
Vuonna 1985 kiinteistö siirtyi Nokialta kiinteistösijoitusyhtiö Keravan Klondyke Oy:lle, joka alkoi kehittää rakennuksen toimintoja. Arkkitehtien Hannu Kiiskilä ja Harri Hagan suunnitelmien mukaan saneeratun rakennuksen sisätilat uudistettiin vapaa-ajankeskukseksi muun muassa kirkkain päivänloistevärein, mutta ulkoasu säilyi hillittynä. 1990-luvulle tultaessa talossa toimivat Keravan kauppaoppilaitos, Vankeinhoidon koulutuskeskus ja joulukuussa 1990 avattu Keravan taidemuseo. Helmikuussa 1991 avattiin sisähuvipuisto Fanfaari.
Pian Keravan Klondyke Oy ja sen tytäryhtiö Huvipuisto Fanfaari Oy menivät konkurssiin Suomen 1990-luvun alun lamassa. Päärahoittaja Keski-Uudenmaan Säästöpankki kärsi kymmenen miljoonan ja vakuutusyhtiö Sampo viiden miljoonan markan tappiot. Velkoja oli yhteensä 170 miljoonaa markkaa. Koko kiinteistön osti 1992 huvipuisto Fanfaarin perustanut liikemiesryhmä, jossa mukana olivat elokuvaohjaaja Renny Harlin ja tuottaja Markus Selin.
Sisähuvipuisto Fanfaarin nimi muuttui kesän 1992 remontin jälkeen Planet FunFuniksi. Joulukuussa 1994 sen omistanut Panzelda Oy ajautui konkurssiin, joka sulki huvipuiston lopullisesti helmikuussa 1995. Omaisuudenhoitoyhtiö Arsenalin omistukseen ajautunut Klondyke-talo alkoi toimia nimellä Kerava Future Center. Vuonna 1994 se menetti myös toisen ison vuokralaisen, 2000 neliön tiloissa toimineen Vankeinhoidon koulutuskeskuksen. Keravan taidemuseo toimi Klondyke-talossa vuoteen 2012 asti, kunnes se muutti Keravan keskustaan uuden Taide- ja museokeskus Sinkan tiloihin, joihin tuli myös Keravan museo.
1990-luvun keskivaiheilta lähtien Klondyke-talossa on ollut kuvataiteilijoiden työtiloja. 2010-luvun alusta talossa on toiminut muun muassa seksivälineiden verkkokauppaa Kaalimato.com pyörittävä Kentonec Oy.
Richard Stanley

Richard Charlie Stanley (s. 12. elokuuta 1943 Leicester, Iso-Britannia) on brittiläinen elokuvaohjaaja ja musiikkituottaja. Hän muutti Suomeen 1970-luvulla. Ennen Suomeen muuttoa hän mm. osallistui Lontoossa Harry Nilssonin v. 1972 ilmestyneen levyn Son of Schmilsson äänitysten filmaamiseen.
Suomessa hän on toiminut muun muassa Teddy & The Tigers sekä Hurriganes-yhtyeiden tuottajana. Hän myös lauloi Hurriganesien tunnetuimman levyn Roadrunner kappaleessa ”Mister X”. Hurriganesin tuottajana Stanley osallistui myös lukuisten muiden sen kappaleiden tekemiseen, esimerkiksi useita kappaleita levyiltä Crazy Days, Hot Wheels ja Tsugu Way.
Stanley on ohjannut lukuisia dokumentti- ja mainoselokuvia sekä tehnyt niihin käsikirjoituksia. Hän asuu Porvoossa ja hänellä on kaksi tytärtä. Hän on säveltänyt Huomenta Suomen tunnusmusiikin. Laulaja Ronya (Ronja Stanley) on Richard Stanleyn ja kirjailija Anna Gullichsenin tytär.
1990-luvulla Richard Stanley oli mukana luomassa Alvar Gullichsenin Bonk Business -taidekonseptia ja kuvitteellisen yrityksen historiaa.
Pistepunahai

Levinneisyys

Pistepunahaita tavataan Pohjois-Atlantilla ja Välimerellä. Se viihtyy n. 100 metrin syvyydessä, vaikka havaintoja on myös 400 metrin syvyydessä. Ne oleilevat yleensä rannikon tuntumassa. Pistepunahai on pohjakala joka viihtyy sora- ja hiekkapohjilla.

Ravinto

Pistepunahait syövät kaloja sekä matoja, rapuja ja simpukoita.

Lisääntyminen

Eteläiset populaatiot lisääntyvät vuoden ympäri, mutta pohjoisessa elävät marras-heinäkuussa. Munakotelon päissä on nuudelimaiset rihmat, joilla naaras kiinnittää ne vesikasveihin. Munat kehittyvät 5–11 kuukauden aikana. Poikaset ovat kuoriutuessaan n. 10 sentin pituisia ja sukukypsiä n. puolimetrisinä.
William Murdoch (kuvitteellinen henkilöhahmo)

Yleiskuva

Rikosylikonstaapeli William Murdoch tutkii murhia 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa Torontossa, Kanadassa. Murdoch on katolinen, sivistynyt, älykäs ja huumorintajuton keski-ikäinen poliisimies. Murdoch selvittää monet tapaukset käyttäen tutkimistapoja, jotka olivat epätavallisia kyseisenä aikana. Näihin lukeutuvat muun muassa sormenjälkien tunnistus, verikokeet, valvontakamerat ja todisteiden jäljitys. Tätä usein muut ihmiset ihmetelevät. Murdoch muun muassa keksii käyttää alkeellista kaikuluotaimen tapaista laitetta uponneen laivan löytämiseksi.
Philip Lutley Sclater

Philip Lutley Sclater (4. marraskuuta 1829, Tangier Park, Hampshire – 27. kesäkuuta 1913, Odiham, Hampshire) oli englantilainen lakimies ja eläintieteilijä.
Hänen isällään William Lutley Sclaterilla oli talo maaseudulla. Philip kasvoi täällä Haddington Housessa ja kiinnostui linnuista. Hän kävi koulua Twyfordissa ja meni 13-vuotiaana Winchester Collegeen ja myöhemmin Christ Churchiin Oxfordiin, missä hän opiskeli lintutiedettä Hugh Edwin Stricklandin opastuksella.
Hän aloitti lakiopinnot 1851 ja hänet hyväksyttiin Corpus Christi Collegen jäseneksi. 1856 hän matkusti Amerikkaan ja vieraili Suurilla järvillä ja St. Croix’n yläjuoksulla, josta hän meloi Mississippille. Matkastaan hän kirjoitti teoksessaan Illustrated Travels. Philadelphian Tiedeakatemiassa hän tapasi Bairdin, Cassinin ja Leidyn. Palattuaan Englantiin hän harjoitti lakimiehen ammattia useita vuosia ja otti osaa Eläintieteellisen seuran kokouksiin.
1858 hän julkaisi Proceedings of the Linnean Society -sarjassa artikkelin, jossa hän hahmotteli 6 eläinmaantieteellistä aluetta, joille hän antoi nimet Palearktinen, Etiopialainen, Intialainen, Australaasialainen, Nearktinen ja Neotrooppinen. Nämä alueiden nimet ovat edelleen käytössä. Hän myös kehitteli teorian Lemuriasta vuonna 1864, selittämään Madagaskarin ja Intian eläimistön samankaltaisuutta. Tämä teoria on sittemmin haudattu.
1861 hänet valittiin Royal Societyn jäseneksi. Sclater oli hyvin tuottelias kirjoittaja, sillä hän julkaisi yli 1 400 kirjoitusta.
1874 hän ryhtyi veljensä George Sclater-Boothin (myöhemmin lordi Basing) yksityissihteeriksi, jota tointa hän hoiti 2 vuotta. Sitten hänelle tarjottiin pysyvää virkaa valtionhallinnossa, mutta hän kieltäytyi. 1875 hänestä tuli British Association for the Advancement of Sciencen puheenjohtaja. Yhdistykseen hän oli liittynyt jo 1847.
Sclater oli British Ornithologists’ Unionin julkaisun The Ibis perustaja 1858 ja toimittaja 1858–1868 ja 1878–1912. Hän oli Lontoon eläintieteellisen seuran sihteeri 1860–1903. 1901 hän kuvaili okapin länsimaiselle tieteelle, vaikka ei ollut koskaan tavannut sellaista elävänä. Hänen toimistostaan Hanover Square 11:ssä tuli suosittu kokoontumispaikka kaikille lontoolaisille luonnontieteilijöille. Matkailijat ja kaupunkilaiset vaihtoivat uutisia hänen kanssaan ja hän harjoitti kirjeenvaihtoa tuhansien kanssa.
Hänen lintukokoelmansa paisui 9 000 näytteeseen ja 1886 hän siirrätti sen British Museumiin. Samoihin aikoihin museo vastaanotti Gouldin, Salvinin ja Godmanin, Humen ja useiden muiden kokoelmat, paisuen maailman laajimmaksi lintukokoelmaksi.
Sclater nimesi ja kuvaili linnuista muun muassa lila-amatsonin. Hän tutki myös nisäkkäitä, etenkin hirvieläimiä, sarvikuonoja ja kädellisiä.
Hänen vanhin poikansa William Lutley Sclater oli myös lintutieteilijä.
Pysäytyskuva

Pysäytyskuva (engl. freeze frame, ransk. image gelée, ”jäädytetty kuva”, tai ransk. arrêt sur image, ”pysäytys kuvaan”) on elokuvakerronnan keino korostaa tiettyä tarinan hetkeä pysäyttämällä liikkuva kuva muutamaksi sekunniksi liikkumattomaksi, valokuvamaiseksi.
Elokuvafilmillä työskenneltäessä pysäytyskuva saadaan aikaan kopioimalla yhtä kuvattua filmiruutua tarpeeksi monta kertaa peräkkäin toiselle filmimateriaalille, joka sitten leikataan liikkuvan kuvan jatkeeksi alkaen kopioidusta ruudusta. Nykyaikaisessa videotuotannossa ja filmille kuvattujen elokuvien digitaalisessa jälkituotannossa pysäytyskuvat tehdään ohjelmallisesti tietokoneen leikkaus- tai käsittelysovelluksessa.
Elokuvahistorian kuuluisimpia ja varhaisimpia pysäytyskuvia on François Truffaut’n ensimmäisen pitkän näytelmäelokuvan 400 kepposta (1959) viimeinen kuva, jossa päähenkilö, koulukodista karannut Antoine Doinel vaeltaa hiekkarannalla ja kääntyy katsomaan kameraan. Kamera zoomaa lähikuvaan pojan kasvoista, ja kuva pysähtyy. Tämä korostaa elokuvan tarinan jäämistä avoimeksi: emme tiedä, jääkö karkulainen tuolla hetkellä kiinni vai mitä tapahtuu, joten ryhdymme katsojina itse pohtimaan pojan tulevaisuutta. (Pysäytyskuvan ohella roolihahmon katsominen kameraan oli tuolloin hyvin epätavallinen tehokeino; molemmat ovat sittemmin yleistyneet.) Kaikkein varhaisimpana pysäytyskuvaa käyttäneenä elokuvana pidetään Alfred Hitchcockin varhaisteosta Champagne (1928). Pysäytyskuvia ja muita elokuvallisia keinoja käytetään paljon myös seuraavana vuonna valmistuneessa Dziga Vertovin dokumenttielokuvassa Mies ja elokuvakamera.
Pysäytyskuvat ovat suosittu keino myös muun muassa televisiosarjojen alkutekstijaksoissa roolihahmojen ja niiden näyttelijöiden esittelyssä. Urheilutapahtumien televisiotallennuksessa hidastuksia ja peräkkäisiä pysäytyskuvia on käytetty 1960-luvulta lähtien
Antero Viljanen

Jarmo Antero Viljanen (11. maaliskuuta 1929 Rauma – 3. huhtikuuta 2008) oli suomalainen kirjailija ja käsikirjoittaja.
Viljanen kävi ammattikoulun ja työskenteli kumikorjaamossa, kiviveistämössä, olut- ja tynnyritehtaassa sekä toimi postimiehenä ja varastonhoitajana. 
Viljanen teki käsikirjoituksen Mauno Hyvösen 1965 ohjaamaan tv-elokuvaan Lähimmäinen, Ilkka Kylävaaran 1975 ohjaamaan tv-näytelmään Elävän leski sekä Visa Mäkisen 1986 ohjaamaan elokuvaan Pekka Puupää poliisina ja Mäkisen vuonna 1986 tuottamaan tv-sarjaan Pekka Puupää.
The Island

Juoni

Lähitulevaisuudessa erään Yhdysvaltain autiomaan alla elää pieni hyvin järjestäytynyt ihmisyhteisö. Heidän joukossaan on tavallisia asukkaita, ja heitä ohjaavaa henkilökuntaa. Asukkien muistiin on tallennettu tieto, että maailma olisi saastunut ja uudet tulokkaat yhteisöön olisivat onnekkaita selviytyjiä, kun todellisuudessa heidät on kloonattu. Kyseessä on lääketieteen uusin saavutus kloonata oikeassa maailmassa eläville ihmisille uusia elimiä. Nämä asukit elävät mahdollisimman valvotusti ja terveellisissä oloissa, jotta heidän kehostaan voitaisiin ottaa elimiä tämän isännälle, joka on hankkinut vakuutuksen. Vakuutuksia on tarjolla vain varakkaammille. Aina kun asiakas tarvitsee jonkin elimen kloonatulta, kloonille kerrotaan, että hän on voittanut matkan paratiisisaarelle – ”The Islandille” – eikä hän palaa koskaan.
Lincoln Six Echo (Ewan McGregor) on jo jonkin aikaa miettinyt ja kyseenalaistanut yhteisön toimintaa. Hän saa selville, että on olemassa ulkomaailmakin. Yhdessä Jordan Two Deltan (Scarlett Johansson) kanssa he pystyvät pakenemaan ulos maanalaisesta säiliöstään tavallisen yhdysvaltalaisen kansan pariin. Viranomaiset perässään he haluavat paljastaa, että heidät on kloonattu ja kaikki yhteisön asukit tullaan tappamaan rahasta. He matkustavat Lincolnin asiakkaan luokse, ja vaativat apua. Lopulta toisiinsa rakastunut pari selviää koitoksista, ja palaa takaisin yhteisöön vapauttamaan muutkin. Räjähdysten ja ovelan juonen jälkeen kaikki kloonatut pääsevät ensimmäistä kertaa elämässään ulkomaailmaan.
Jankuttajarastas

Levinneisyys

Jankuttajarastasta tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Ecuadorissa ja Perussa. Lajin kannan kokoa ei tiedetä, mutta sitä on kuvattu melko yleiseksi ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Naratšjärven taistelu

Tausta

Venäläisten päätöksen taustalla ryhtyä hyökkäykseen oli Verdunin taistelu, jonka häviämisen uhka sai Ranskan Joseph Joffren painostamaan muita ympärysvaltoja ryhtymään hyökkäyksiin keskusvaltoja vastaan. Venäjän ohella hyökkäykseen ryhtyi tosin vain Italia, jolla silläkään ei ollut menestystä. Venäläiset päättivät suorittaa oman hyökkäyksensä Valko-Venäjällä. Suunnitelmana oli vapauttaa saksalaisille menetetyt alueet Baltian provinsseissa. Hyökkäysalueella oli vain noin 75 000 saksalaista 300 000 venäläistä vastaan. Venäläiset joukot olivat kuitenkin melko kokemattomia ja tämän puutteen korjaamiseksi hyökkäyksen tueksi asetettiin 1 000 tykkiä. Aikanaan tämä tarkoitti suurinta tykkikeskitystä taistelussa.

Taistelu

Venäläiset avasivat tulen 18. maaliskuuta tykistökeskityksellä, joka kesti yli kaksi päivää. Venäläisten tuli oli kuitenkin epätarkkaa ja suuri osa saksalaisten puolustusasemista ja etenkin konekivääreistä säilyi ehjinä. Tykistökeskityksen jälkeen seurasi jalkaväen hyökkäys yöllä, jotta kokemattomat joukot saisivat pimeydestä enemmän suojaa. Tästä huolimatta saksalaisten konekiväärit tekivät suurta tuhoa hyökkäysmuodostelmissa, jotka olivat pimeyden takia tavallista tiheämmät, jotta joukot eivät eksyisi toisistaan. Hyökkäystä haittasivat myös keväiset sateet, jotka muuttivat maaston mutaiseksi. Kaksi venäläisten ensimmäistä hyökkäysaaltoa voitettiin, mutta kolmannen onnistui vallata pieni osa saksalaisten puolustuslinjasta. Sekin kuitenkin menetettiin saksalaisten vastahyökkäyksessä. Aamulla saksalainen tykistö pääsi puolestaan tulittamaan venäläisten paljastuneisiin asemiin.
Venäläiset olivat suoran hyökkäyksen tueksi aloittaneet kaksi muuta hyökkäystä pohjoisempana. Toisen tavoitteena oli painostaa Riiassa olleita saksalaisjoukkoja ja toisen piti tavoittaa Naratšjärvi. Naratšjärven hyökkäys onnistuikin sumun avulla saavuttamaan järven rannat. Saksalaiset kuitenkin toipuivat hyökkäyksestä ja löivät venäläiset. Riian hyökkäys ei puolestaan edennyt ollenkaan. Saksalaiset valloittivat kaikki hyökkäyksissä menettämänsä alueet takaisin huhtikuun loppuun mennessä.

Seuraukset

Naratšjärven taistelu oli venäläisille kaikin puolin suuri tappio. Naratšjärvellä he menettivät noin 70 000 miestä ja Riian hyökkäyksessä vielä 30 000. Saksalaiset menettivät vähemmän kuin 20 000 miestä. Saksalaisten ei myöskään tarvinnut siirtää joukkoja alueelle pois Verdunin taistelusta, mikä oli alun perin ollut yksi venäläisten hyökkäyksen päämääristä. Saksalaisiin käydyt taistelut vaikuttivat kuitenkin harhaanjohtavasti. He eivät uskoneet venäläisten pystyvän nopeasti uusiin hyökkäyksiin ja keskittyivät länsirintamalle. Venäläiset ryhtyivät kuitenkin taistelun jälkeen Brusilovin hyökkäykseen.
Miisa Lindén

Ura

Loimaalaissyntyinen Lindén on dramatisoinut Kalle Päätalon teoksia näyttämölle ja toimittanut useita Päätalon teksteihin pohjautuvia kirjoja. Hän on dramatisoinut ja ohjannut myös Pirkko Saision Elämänmenon Kuopion kaupunginteatteriin ja ohjannut Niskavuoren Hetan Kokkolan kaupunginteatterissa.
Lindén työskenteli Uusi päivä -televisiosarjassa script editorina ja käsikirjoittajana 2010–2014. Vuonna 2017 Lindén dramatisoi Metsolat Mikkelin Naisvuoren kesäteatterin näyttämölle.
Lindén opiskeli Tampereen yliopiston draamalinjalla (hum. kand.). Hän on toiminut näyttelijänä, muun muassa Ahaa Teatterissa 1983–1987. 1990-luvulla Lindén näytteli sivurooleja useissa Yle TV2:n draamatuotannoissa. Hänen roolejaan on muun muassa Vanhasen Riitta suositussa televisiosarjassa Metsolat, jota hän myös käsikirjoitti.
Saamusti

Saamusti (ven. Замо́стье, Zamostje) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee 27 kilometriä Hatsinasta etelään ja 3,5 kilometriä Possatasta luoteeseen. Kylän ohi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie sekä Kemppaalan (ven. Kempolovo) ja Hattulan (Šapki) välinen maantie. Asukkaita on 54 henkeä (vuonna 2010).
Kylä mainitaan 1600-luvun kartoissa. Ennen 1860-lukua sen asukkaat olivat kartanonherrojen maaorjia. 1900-luvun alussa Saamusti oli inkeriläis-venäläinen sekakylä. Suomalaiset kuuluivat Koprinan luterilaiseen seurakuntaan.
Nykyään Saamusti koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Kylässä on kauppa. Lähistöllä on pieni puutarhapalsta-alue sekä vapaa-ajanviettoon käytettyjä veden täyttämiä hiekkakuoppia.
StumbleUpon

StumbleUpon on kaupallinen WWW-hakupalvelu, jossa yhdistyvät selainkäyttäjien välisen sosiaalisen verkoston periaatteet valikoista käsin luotaviin blogeihin. Internet-selaimeen asennettava lisäosa luo työkalupalkin, joka automatisoi WWW-sivujen keräämisen, jakelun ja arvioinnin eri kategorioihin perustuvalla menetelmällä.
StumbleUponin käyttö muistuttaa television käyttäjille tuttua kanavasurffausta. Rekisteröidyt käyttäjät voivat asentaa StumbleUponin Firefox-, Mozilla Suite- ja Internet Explorer -selaimiin. StumbleUponin avulla käyttäjät arvioivat WWW-sivuja yksinkertaisella "peukalo ylös, peukalo alas"-menetelmällä. Kukin käyttäjä voi luoda kiinnostuksensa kohteita vastaavaan profiilin, jonka perusteella samankaltaisen profiilin omaaville StumbleUpon suosittelee hyvät arviot saaneita WWW-sivuja. Arvioita voi tehdä myös kirjallisesti, mutta sivujen luokittelu suosituimmuusjärjestykseen tapahtuu kumulatiivisesti käyttäjien "peukalo ylös"-suositusten perusteella.

Yhteisö

StumbleUpon saavutti miljoonan käyttäjän rajan heinäkuussa 2006. StumbleUponin kotisivujen ja ystävähakusivujen mukaan StumbleUponilla on 26. syyskuuta 2006 tehtyjen tilastojen perusteella yli 1,3 miljoonaa käyttäjää.
Sis-vuoret

Sis-vuoret (kat. Serra de Sis tai Serra del Cis) (esp. Sierra de Sis) on 28 kilometriä pitkä vuoristo Pyreneillä. Se sijaitsee Isábena-, Escales Reservoir- ja Noguera Ribagorzana -jokien laaksojen välissä Ribagorzan comarcassa Aragoniassa, Espanjassa.
Korkeimmat kohdat ovat Pico de l'Amorriador (1 791 m) ja Puialto (1 782 m).
800–1000-luvuilla Santa María de Obarran luostari sijaitsi vuorten länsijuurella. Alueella on myös monia vanhoja karjankasvattajien rakennuksia, joita kutsutaan alueella nimellä borda.
Jotkut jyrkistä ja kivikkoisista kallioista ovat suosittuja vuoristokiipeilijöiden keskuudessa. Vuorijono nousee jyrkästi ja näyttää melko massiiviselta tietyistä kulmista, ja antiikin maantieteellisissä teoksissa aluetta on kutsuttu myös nimellä Sisin suuret vuoret (espanjaksi: La Gran Sierra de sis).
Samosata

Samosata oli muinainen kaupunki Turkissa, Eufratin yläjuoksulla. Sofenen kuningas Sames perusti kaupungin joka hallitsi tärkeää Eufratin ylityspaikan. Kaupunkia kutsuttiin nimellä Kommagenen Antiokia kun se oli osa Kommagenea 100-luvulla eaa. Rooman valtakunta valtasi kaupungin vuonna 72. Samosata oli muun muassa Lukianoksen syntymäkaupunki.
Nainen joka voitti kaikki

Juoni

Varakkaalla Frederic Harmonilla ja hänen taiteilijavaimollaan Naomilla on idyllinen avioelämä, mutta heidän lapsensa syntymän jälkeen Naomista tulee pakkomielteinen äitiyteen ja sivuuttaa Fredericin kokonaan, jolloin yksinäinen Frederic ihastuu Helen Crew’iin. Vamppimainen Helen onnistuu vakuuttamaan Fredericin, että Naomi on ollut uskoton hänelle erään entisen vangin kanssa. Tapaus johtaa riitaisaan oikeudenkäyntiin, jossa Naomi haluaa avioeron yhteydessä yksinhuoltajuuden ja valehtelee, että Frederic ei ole lapsen isä. Oikeudenkäynnin tauon aikana Frederic saa selville, että entinen vanki on Helenin entinen rakastaja. Frederic saa tietää muitakin salaisuuksia Helenin hämärästä menneisyydestä, ja loppujen lopuksi Frederic päättää palata Naomin kanssa yhteen ja aloittaa tämän kanssa puhtaalta pöydältä.
Gérard Mulumba Kalemba

Gérard Mulumba Kalemba (s. 8. heinäkuuta 1937 Kananga) on kinshasankongolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 20. elokuuta 1967 ja nimitettiin Mwekan hiippakunnan piispaksi 19. tammikuuta 1989. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Joseph Ngogi Nkongolo, jota avustivat Emery Kabongo Kanundowi ja Martin-Léonard Bakole wa Ilunga.
Tuomari ja salamurhaaja

Juoni

Tuomari ja salamurhaaja sijoittuu Ranskaan ja alkaa vuodesta 1893. Ranskan armeijan entinen kersantti Joseph Bouvier (Michel Galabru) ampuu rakkaansa ja yrittää itsemurhaa, mutta epäonnistuu yrityksessään. Hän joutuu sairaalaan, josta päästyään hän aloittaa viisi vuotta kestävän useiden puolustuskyvyttömien lammaspaimenien ja maataloustyöntekijöiden raiskaamisen ja murhaamisen. Kun Bouvier jää kiinni, hänen kohtalonsa päätyy tuomari Émile Rousseaun (Philippe Noiret) käsiin. Rousseau alkaa käsitellä Bouvierin tapausta, joka voi joko edistää hänen uraansa tai tuhota sen.

Tuotanto

Tuomarin ja salamurhaajan kuvaukset alkoivat 30. syyskuuta 1975 ja päättyivät 29. marraskuuta 1975. Elokuva kuvattiin kokonaan Kaakkois-Ranskassa Ardèchen departementissa, jossa sen kuvauspaikkoina olivat Tournon-sur-Rhônen, Lamastren, Saint-Michel-de-Boulognen, Malarce-sur-la-Thinesin, Choméracin, Largentièren, Privasin ja Aubenasin kunnat. Studiokuvaukset kuvattiin Studios Rivieran elokuvastudioilla Nizzassa. Elokuvan tuotantoyhtiöinä olivat Lira Films, Société française de production ja France Régions 3.

Julkaisu

Tuomari ja salamurhaaja sai ensi-iltansa Ranskassa 10. maaliskuuta 1976, oli Fox-Liran teatterilevittämä ja keräsi teatterikierroksensa aikana 913 557 katsojaa; elokuva oli Ranskassa vuoden 1976 40. katsotuin elokuva. Suomessa elokuva ei saanut teatteriensi-iltaa, mutta televisioensi-iltansa se sai Yle TV1 -kanavalla 5. lokakuuta 1995. Elokuva esitettiin vuoden 1976 Venetsian elokuvajuhlilla Italiassa.
Tuomari ja salamurhaaja julkaistiin ensimmäisen kerran DVD:lle Ranskassa 19. syyskuuta 2001 ja blu-raylle 10. maaliskuuta 2015.
Joseph Berchtold

Joseph Berchtold (6. maaliskuuta 1897 Ingolstadt, Saksa – 23. elokuuta 1962 Herrsching am Ammersee, Saksa) oli ensimmäinen Reichsführer-SS, SA-joukkojen kenraali ja Saksan parlamentin Reichstagin jäsen natsi-Saksan aikana.
Berchtold kävi koulunsa Münchenissä. Keväällä 1915 hän astui rintamapalvelukseen ensimmäisen maailmansodan länsirintamalle. Hän palasi sodasta reservinluutnanttina ja aloitti ekonomiopinnot yliopistossa. Hän työskenteli journalistina ja vuodesta 1923 piti tupakkakauppaa Münchenissä.
Helmikuussa 1920 Berchtold liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen jäsennumerolla 750. Seuraavan vuoden alussa hänet valittiin puolueen kassanhoitajaksi. Hän liittyi myös Ernst Röhmin SA-joukkoihin ja eteni SA-komppanianpäälliköksi 1923.
Adolf Hitler halusi Berchtoldin pienen henkivartiokaartinsa Stosstrupps Adolf Hitleriin. Kaartista muodostui myöhemmin SS. Berchtold osallistui oluttupavallankaappaukseen, jonka epäonnistuttua pakeni Tiroliin, Itävaltaan. Münchenissä hänet tuomittiin poissaolevana vankeuteen.
Pölyn laskeuduttua Berchtold palasi Saksaan 1926 ja otti haltuunsa Münchenin SA:n sekä SS:n johdon Julius Schreckiltä, mutta jo seuraavana vuonna Erhard Heiden otti hänen tehtävänsä SS:n johdossa. Vuodesta 1927 Berchtold työskenteli pääasiallisesti kansallissosialistisen puolueen journalistina ja propagandistina. Seuraavan vuonna hän perusti lehden Der SA-Mann, jonka päätoimittajana hän toimi vuoteen 1938 saakka. Vuodesta 1936 hän oli Reichstagin jäsen.
Toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneet vangitsivat Berchtoldin, mutta hänet vapautettiin suhteellisen lyhyen ajan kuluttua. Berchtold kuoli Baijerissa 1962.
Kaunis eläin

Vastaanotto

Rumba-lehden Samuli Knuuti mukaan albumi on edeltäjäänsä Jumalan lahjaa perinteisempi rock-levy perinteisistä rock-teemoista. Tämä tuo mukaan väistämättä parodian makua. Knuutin mielestä albumi on turhan helppo, rutiinitason suoritus. Nimikappale on tarttuva ja etenkin viipyilevämmät kappaleet ”Jos”, ”Hospodar jouluna” ja ”Silvia” kiintoisia.