google/wiki40b huggingface dataset:
Kari Lähdekorpi

Kari Lähdekorpi (s. 21. maaliskuuta 1957 Huittinen) on suomalainen ravivalmentaja. Lähdekorpi vaikutti pitkään Ruotsissa, jossa hänellä oli valmennustalli Halmstadissa. Lähdekorpi on yksi 2000-luvun menestyneimpiä ja tunnetuimpia ravivalmentajia Ruotsissa. Vuosina 2007–2008 hän oli maan voitokkain valmentaja. Huippuvuonna 2008 Lähdekorven tallin hevoset voittivat yhteensä 320 kertaa ja ansaitsivat palkintorahoja yli 30 miljoonaa kruunua. Vuonna 2004 hänet valittiin Ruotsissa vuoden ravivalmentajaksi.

Ura

Huittisissa varttunut Lähdekorpi muutti Ruotsiin vuonna 1985. Hän toimi aluksi hevoskauppiaana, välittäen ravihevosia Suomeen. Suomen 1990-luvun alun laman vähennettyä hevosten kysyntää Lähdekorpi ryhtyi ammattivalmentajaksi. Hän sai ruotsalaisen ammattivalmentajalisenssin vuonna 1994. Ruotsin voitokkain valmentaja Lähdekorpi oli ensimmäistä kertaa vuonna 2007. Kyseessä oli vuoden 1977 jälkeen vasta kolmas kerta, jolloin titteliä ei saavuttanut valmentajalegenda Stig H. Johansson.
Huhtikuussa 2012 Lähdekorpi ilmoitti TV4-kanavan lähetyksessä lopettavansa valmennustoiminnan Ruotsissa vielä saman vuoden kesänä ja sanovansa henkilökuntansa irti. Hänen valmennuksessaan olevat hevoset siirtyvät toisille ammattivalmentajille, Lähdekorven keskittyessä muuhun yritystoimintaansa.

Televisiotyö

Palattuaan Suomeen vuonna 2012 Lähdekorpi on toiminut juontajana ja kommentaattorina muun muassa TV2:n Ravisuora-lähetyksessä sekä MTV3:n Ravikunkku-ohjelmassa.
Kesällä 2015 Lähdekorpi oli mukana ruotsalaisen TV4:n tosi-tv-ohjelmassa Stjärnkusken, jossa joukko julkisuuden henkilöitä opettelee ohjastamaan ravihevosta. Osallistujina olivat muun muassa yleisurheilija Patrik Sjöberg, muusikko Kee Marcello sekä Army of Lovers -yhtyeen laulaja Camilla Henemark.
Paksuvarret

Tuntomerkit

Paksuvarret ovat tavallisimmin monivuotisia kaljuja tai nystypintaisia ruohoja, harvoin pensaita. Varret ovat pystyjä, haaraisia tai haarattomia ja meheviä eli sukkulenttisia. Kukintovarret ovat yksivuotisia ja sijaitsevat lehtien hangoissa, nousevat lehtiruusukkeen yläpuolelle ja niissä on siellä täällä pienehköjä lehtiä. Lehdet ovat pysyviä, ruodittomia ja sijaitsevat tiheinä tyviruusukkeina vuorottaisesti. Lehtilavan muoto vaihtelee ja se on 2–10 cm pitkä, mehevä, tyveltään kannukseton, ehytlaitainen. Lavan reunaan asti ulottuvia suonia on tavallisesti useita.
Kukinto sijaitsee lehtihangassa ja on viuhkomainen. Kukat sijaitsevat perien päissä ja ovat pystyjä, 5-8-lukuisia. Verholehdet ovat enemmän tai vähemmän erikokoisia. Terälehdet ovat siirottavia tai keskeltä hieman taipuneita, tyveltään yhteen kasvaneita, enimmäkseen vaaleankeltaisia ja kärkiosastaan pilkullisia ja punajuovaisia. Mesiäiset ovat viuhkamaisia. Heteitä on tavallisesti kaksi kertaa enemmän kuin verholehtiä, joskus yhtä monta. Palhot kiinnittyvät teriön tyveen. Emilehdet ovat pystyjä ja tyvestään yhtyneitä, ja sikiäimen tyvi on kuroutunut; vartalot ovat pituudeltaan ainakin puolet sikiänten pituudesta. Hedelmät ovat enimmäkseen pystyjä. Siemenet ovat kapean munamaisia, hienouurteisia ja nystypintaisia.

Levinneisyys

Paksuvarret ovat kotoisin Yhdysvaltain Arizonasta ja Meksikosta.
Bengt Holmqvist

Bengt Johan Christoffer Holmqvist (15. maaliskuuta 1924 Turku – 22. marraskuuta 2002 Tukholma) oli suomalainen kirjailija, toimittaja ja kriitikko. Hän oli koulutukseltaan valtiotieteen lisensiaatti. Tukholman yliopisto myönsi hänelle filosofian kunniatohtorin arvon 1969.
Holmqvist työskenteli sekä Suomessa että Ruotsissa, useissa lehdissä, kuten Åbo Underrättelserissä, Nya Pressenissä, Aftontidningenissä, Stockholms-Tidningenissä, Dagens Nyheterissä, Prismassa, Utsiktissa, Poesissa, Bokvännenissa ja BLM:ssä.
Kriitikonuransa alussa Åbo Underrättelserissä 1946–1949 hän kävi avoimesti populaarikirjallisuuden kimppuun kiistassa, jossa vastakkain olivat korkeakulttuuri ja tavallisen kansan maku (folksmaks- och finsmaksdebatten). Muutettuaan Ruotsiin  hän toimi Stockholms-Tidningenissä 1949–1955 ja Dagens Nyheterissä vuodesta 1955. Hänstä tuli pian ainutlaatuinen auktoriteetti Ruotsin kirjallisessa maailmassa. 
Holmqvist julkaisi kirjallisuusaiheisia teoksia ja toimitti antologioita.
Friedel–Crafts-asylointi

Friedel-Crafts-asylointi on aromaattisen yhdisteen asylointireaktio. Reaktio on saanut nimensä kehittäjiensä ranskalaisen kemistin Charles Friedelin ja yhdysvaltalaisen kaivosinsinöörin ja kemistin James Craftsin mukaan.

Käyttö

Friedel-Crafts-asylointi on tärkeä tapa valmistaa aromaattisia ketoneja, kuten bentsofenonia tai asetofenonia. Monia aromaattisia ketoneja käytetään muun muassa liuottimina ja hienokemikaalien valmistuksessa. Yksi tärkeä Friedel-Crafts-asyloinnin käyttökohde on bisyklisten aromaattisten ketonien synteesi. Tällöin asyloiva ryhmä on kiinni aromaattisen renkaan sivuketjussa. Näin muodostetaan parhaiten kuusirenkaita, mutta myös viisi- tai seitsenrenkaan sisältäviä yhdisteitä voidaan syntetisoida näin.
Hyväri

Hyväri ry on imatralainen, vuonna 2008 perustettu hyväntekeväisyysjärjestö. Järjestön perusti Henri Ruokolainen, joka tunnetaan myös taiteilijanimellä Henry K. Rock. Mannerheimin lastensuojeluliitto palkitsi Hyväri ry:n puheenjohtajan Henri Ruokolaisen vuoden 2009 eteläkarjalaisena hyväntekijänä.
Hyväri ry kerää varoja hyväntekeväisyyteen, pääasiassa lastensuojeluun, järjestämällä muun muassa hyväntekeväisyysfestivaalin Hyväri Rock ja hyväntekeväisyysklubeja. Hyväri ry on vahvasti myös mukana Imatran kaupungin järjestämässä Over & Out -tapahtumassa, joka järjestetään koulujen loppumisen kunniaksi periaatteella juhlia voi selvinpäin. Tapahtumaan on ilmainen sisäänpääsy ja tapahtumaan pääsee sisään, jos puhaltaa alkometriin nolla promillea.
Hyväri ry sai alkunsa kahdesta Henry K. Rockin ja Imatran Pool ry:n järjestämästä Hyväri-hyväntekeväisyyskonsertista, jotka järjestettiin Imatran kesäteatterilla 19. toukokuuta 2007 ja 17. toukokuuta 2008. Hyväntekeväisyysfestivaali Hyväri Rock järjestettiin ensimmäistä kertaa yhteistyössä Saimaa Gardensin kanssa Rauhassa 11.–12. kesäkuuta 2010. Hyväri ry on jakanut tapahtumatuottoina kymmeniätuhansia euroja muun muassa imatralaisten huostaanotettujen lasten ja nuorten hyväksi sekä eteläkarjalaisille lastenkodeille.
20. elokuuta 2011 juostiin ensimmäinen Hyvärin Vuoksi nuorten ehkäisevän päihdetyön hyväksi. Hyvärin Vuoksi järjestetään Imatra-päivänä perinteisen Naisten Vuoksen tilalla. Naisten Vuoksi järjestetään Imatran Big Band -viikolla vuonna 2011.
Hyväri ry lopetti toimintansa keväällä 2013. Yhdistyksen lopettamisesta huolimatta hyväntekeväisyystoiminta jatkuu. South Carelian Harley Davidsons ry tiedotti Henri Ruokolaisen olevan Hyväri -hengessä mukana vuoden 2014 Saimaa Picnicissä.
Phantom Planet

Historia

Phantom Planetin perustivat vuonna 1994 laulaja Alex Greenwald, basisti Sam Farrar sekä rumpali Jason Schwartzman. Myöhemmin mukaan tuli myös kitaristi Jacques Brautbar, jonka Farrar tunsi edellisestä yhtyeestään.
Yhtye alkoi valmistella ensimmäistä albumiaan jo vuonna 1995. Esikoisalbumi Phantom Planet Is Missing julkaistiin 1998, ja levy-yhtiönä toimi mm. Guns N' Rosesin levyjä julkaiseva Geffen Records. Albumi myi kohtuullisen hyvin, ja yhtye lähti kiertueelle. Seuraava albumi Polaroid julkaistiin 1999, jonka seurauksena yhtye järjesti entistä isomman kiertueen, joka kesti vuodet 1999-2001. Seuraava albumi, The Guest julkaistiin 2002, ja siltä noussut superhitti "California" valittiin The O.C. -sarjan tunnusmusiikiksi.
Kesken Phantom Planet Guest World Tourin rumpali Jason Schwartzman erosi yhtyeestä. Yhtye tarvitsi uuden rumpalin, ja tilalle pestattiin Jeff Conrad. Yhtye palasi studioon tekemään neljättä studioalbumiaan, Phantom Planetia, jota bändin jäsenet kutsuvat neljänneksi. Samana vuonna kitaristi Jacques Brautbar erosi yhtyeestä erimielisyyksien vuoksi. Hänen tilalleen tuli Darren Robinson. Seuraava julkaisu, Limited Edition Tour EP julkaistiinkin vasta 2007. Uusin albumi, Raise the Dead julkaistiin 2008.
Kiana

Kiana on vuonna 2004 perustettu hyvinkääläinen metalcore -yhtye. Se on julkaissut yhden albumin ja kaksi omakustannelevyä. Yhtyeen debyyttialbumi nousi julkaisuviikollaan Suomen virallisen albumilistan sijalle 31.
Laulu (Tein lasinkuultavan laulun)

Laulu on P. Mustapään runo, joka ilmestyi hänen neljännellä kokoelmallaan Koiruoho, ruusunkukka vuonna 1947. Se alkaa lauseella "Tein lasinkuultavan laulun." Runon on säveltänyt Juice Leskinen vuoden 1987 albuminsa Minä avauskappaleeksi.
Myös Eino Grönin kokoelmalevyllä Soi maininki hiljainen vuodelta 1998 on kappale "Tein lasinkuultavan laulun". Lauluyhtye Hummeripojat on myös esittänyt sovituksen kappaleesta nimellä "Lasinkuultava laulu" Valomerkin jälkeen -levyllä
Seppo Maijala

Seppo Maijala (s. 16. huhtikuuta 1944 Lempäälä) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt niin televisiossa kuin teatterissakin. Televisiossa hänen roolejaan ovat muun muassa Reinikaisen konstaapeli Jänkälä ja Sydänjään Simo. Maijala on naimisissa Heidi Heralan kanssa ja pariskunnalla on neljä lasta. Seppo Maijalalla on myös tytär ensimmäisestä avioliitostaan. Sekä Maijala että Herala ovat Helsingin Kaupunginteatterin näyttelijöitä.
Salome Bey

Salome Bey (s. 1939? Newark, New Jersey) on yhdysvaltalaissyntyinen kanadalainen laulaja, näyttelijä ja lauluntekijä. Hän esiintyi vuosina 1957–66 eri puolilla Yhdysvaltoja sisarensa Geraldine ja veljensä Andy Beyn kanssa Bey Sisters -nimisen kokoonpanon jäsenenä. Vuonna 1966 Salome Bey asettui Torontoon, jossa hän oli ensimmäistä kertaa esiintynyt vuonna 1961. Hän saavutti suosiota esiintymällä etenkin musikaaleissa.
Bey sai Obie-palkinnon vuonna 1972. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan kunniajäsen vuonna 2005. Lisäksi hän on muun muassa saanut Montrealin Black Theatre Workshopin Martin Luther King Jr. -palkinnon elinikäisistä saavutuksista (1996).
Carl Otto Ramstedt

Carl Otto Ramstedt (30. elokuuta 1813 Helsinki – 9. marraskuuta 1881 Lontoo) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan laivastossa palvellut everstiluutnantti ja suomalaisen konepajateollisuuden uranuurtaja.
Ramstedtin vanhemmat olivat Helsingin seppien vanhin Karl Ramstedt (k. 1849) ja Magdalena Charlotta Mark. Hän kävi Helsingin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi vuonna 1830 Johan Ludvig Runebergin antamalla yksityistodistuksella.
Ramstedt palveli 1. Suomen meriekipaasissa ja hänestä tuli vanhempi aliupseeri 1831, vääpeli 1834 ja midshipman 1834. Hän sai vuonna 1835 siirron 20. venäläiseen meriekipaasiin ja hänet ylennettiin luutnantiksi 1839. Vuonna 1849 Ramstedt siirrettiin 25. meriekipaasiin, hänestä tuli kapteeniluutnantti samana vuonna ja hän sai eron palveluksesta kapteenina 1851. Ramstedt meni uudelleen laivaston palvelukseen Krimin sodan aikana kapteeniluutnanttina 1854 mutta sai eron samana vuonna. Hänestä tuli armeijanmajuri 1855 ja lopullisen eron palveluksesta hän sai everstiluutnanttina 1857.
Ramstedt perusti Helsinkiin kaksi konepajaa joista kummastakin hän joutui luopumaan talousvaikeuksien takia. Ramstedtin yhdessä Nicolai Smithin kanssa vuonna 1853 Hakaniemen huvila-alueelle perustama Ramstedtin ja Smithin konepaja oli Helsingin ensimmäinen höyrykonetta käyttänyt tuotantolaitos. Vuonna 1854 Ramstedt ja Smith perustivat vielä ajoneuvotehtaan viereisen Näkin huvilan alueelle johon kuului myös nykyisen Merihaan alueen paikalla sijainnut Pannukakku-niminen pieni saari. 
Hakaniemessä sijainnut konepaja joutui sittemmin Fiskarsin omistukseen ja tämän jälkeen sen osti Johan Daniel Stenberg. Stenbergin kuoltua 1880 Hakaniemen konepaja jatkoi hänen leskensä ja lastensa omistuksessa toimintaansa vuoteen 1906 saakka. Näkin huvila-alueen vuokraoikeus ja tontilla sijainnut ajoneuvotehdas siirtyivät 1863 Oskar Osbergille ja August Badelle jotka joutuivat siirtämään konepajansa Helsingin keskustasta Mikonkadulta laitakaupungille höyrykoneiden käyttökiellon vuoksi. Osberg & Baden konepajan toiminta laajeni nopeasti myös sillalla mantereeseen yhdistettyyn Pannukakun saareen. Konepajan palveluksessa oli 1870-luvulla jo 750 työntekijää ja se oli Helsingin suurin tuotantolaitos. Tämän konepajan osti vuonna 1892 Siltarakennus Oy ja tästä sai alkunsa Kone- ja Siltarakennus Oy. 
Ramstedt oli naimisissa vuodesta 1840 Amalia Böckelin (k. 1902) kanssa. Heidän poikansa Viktor Otto Engelbert Ramstedt (1846–1878) oli Mustialasta valmistunut agronomi ja tilanomistaja.
Puolan ralli

Puolan ralli on maailman toiseksi vanhin ralli Monte Carlo -rallin jälkeen. Puolassa ajettiin ensimmäinen ralli jo vuonna 1921 ja vuonna 1973 siitä tuli yksi MM-kalenteriin kuuluvista kilpailuista. MM-arvoisena Puolassa on ajettu myös vuosina 2009 ja 2014, joista jälkimmäisenä reitti kiersi myös naapurimaa Liettuan puolella.
Ensimmäinen Puolan ralli, jonka voitti Tadeusz Heyne Dodgellaan, ajettiin Varsovasta Białowieżaan ja takaisin. Sittemmin kisa siirtyi Krakovan lähelle, jossa kisaa ajettiin asfaltilla. Vuonna 2005 kisa siirrettiin Masurian järvialueelle ja nykyään se on soraralli.
Vaikka kilpailu onkin kuulunut lähinnä Euroopan mestaruussarjaan, reitillä on nähty myös tuttuja nimiä Timo Mäkisestä Jean Todtiin. Toistaiseksi kilpailun ovat kuitenkin voittaneet suomalaisista ainoastaan Rauno Aaltonen, joka ajoi voittoon vuonna 1965 BMC Mini Cooper S:llä, Mikko Hirvonen vuonna 2009 Ford Focus RS WRC 08:lla sekä Esapekka Lappi vuonna 2012 Škoda Fabia S2000:lla.
Vuoden 1973 Puolan rallissa 65 osallistujasta maaliin selvisi ainoastaan kolme autokuntaa, joka on edelleen pienin määrä MM-sarjan historiassa.
Lebensborn

Lebensborn e. V. (suom. Elämän lähde, vanhahtavaa saksan kieltä) oli Reichsführer-SS Heinrich Himmlerin kehittämä ohjelma, jonka tarkoitus oli luoda kansallissosialismin mukainen ihannerotu Saksaan. Himmler perusti Lebensbornin 12. joulukuuta 1935. Muodollisesti kyseessä oli rekisteröity yhdistys (saks. eingetragener Verein), joka hallitsi omaa omaisuuttaan, erityisesti järjestön lastenkoteja. Käytännössä SS kuitenkin vastasi yhdistyksen toiminnasta. 
Lebensborn tarjosi rodullisesti sopiville aviottomille äideille sekä SS-miesten vaimoille taloudellista tukea ja mahdollisuuden käydä raskaus ja synnytys läpi erityisessä äitiyskeskuksessa. Lebensborn-ohjelman tarkoituksena oli virallisesti vähentää abortteja – rotupuhtaille lapsille annettiin mahdollisuus syntyä, ja heidät annettiin myöhemmin adoptioon, mikäli äidillä ei ollut mahdollisuuksia pitää lapsesta huolta. Tämä ei kuitenkaan tapahtunut niinkään humanitäärisistä tai moraalisista syistä, vaan siksi, että rotupuhtaiden lasten aborttien katsottiin heikentävän Saksan kansaa. Saksan hävittyä toisen maailmansodan paljastui, että Lebensborn-ohjelman puitteissa harjoitettiin myös rodunjalostusta.
Naiset voivat anoa pääsyä Lebensbornin äitiyskotiin, mikäli heidät katsottiin rodullisesti ja perimältään virheettömiksi. Naisten tuli täyttää samat korkeat rodulliset kriteerit kuin SS:n jäsenten, siis vielä korkeammat kuin Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsenistöltä vaaditut. Naisten tuli osoittaa rodullinen puhtautensa nk. arjalaistodistuksen avulla, joka osoitti, ettei heillä ollut ei-arjalaisia esi-isiä vuoden 1800 jälkeen. Lisäksi heidän tuli osoittaa, etteivät he kärsineet perinnöllisistä sairauksista. Naisten oli ennen hyväksymistä selviydyttävä lääkärintarkastuksesta, heidän tuli myös täyttää kyselykaavake, jossa kysyttiin heidän perhetilannettaan, tulevaisuuden suunnitelmiaan ja yhteiskunnallista ja poliittista vakaumustaan. Lisäksi heidän tuli kirjoittaa omakätinen elämäkertansa ja liittää siihen valokuvia. Myös syntymättömien lasten isän rodullinen ja perinnöllinen kelvollisuus tarkistettiin. Mikäli isä ei ollut tiedossa, riitti naisen vakuutus siitä, että kyseessä oli ollut terve arjalainen.
Toisen maailmansodan kuluessa pääsykriteereitä höllennettiin käytännössä, ja noin 75 prosenttia anomuksista hyväksyttiin. Saksalaislasten lisäksi Lebensbornin lastenkoteihin alettiin ottaa kasvatettaviksi myös miehitetyiltä alueilta orpoja, joita pidettiin fyysisten ominaisuuksiensa perusteella arjalaisina. 
Torey Haydenin 1984 kirjoittama romaani The Sunflower Forest (Auringonkukkametsä, suomennettu 1996) pohjautuu Lebensborn-ohjelmaan ja siinä mukana olleiden ihmisten kertomuksiin. 
Eniten Lebensborn-klinikoita oli Norjassa. Niissä synnytti lapsen toisen maailmansodan aikana noin 8 000 norjalaista naista.
Janne Räisänen

Janne Räisänen (s. 5. kesäkuuta 1971 Pudasjärvi) on suomalainen taidemaalari. Hän asuu Saksassa.

Tyyli

Janne Räisänen ammentaa teoksiinsa vaikutteita urbaanista kaupunki- ja klubikulttuurista, musiikista, kirjallisuudesta, elokuvista, katumuodista ja popkulttuurin ilmiöistä. Hän ei tulkitse ajan henkeä ryppyotsaisesti vaan älykkään huumorin kautta. 
Suomen, Ruotsin, Tanskan ja Ranskan ohella useita näyttelyitä Saksassa – muun muassa Berliinissä, Stuttgartissa, Hampurissa ja Kölnissä – järjestänyt taiteilija on käsitellyt teoksissaan myös Saksan sotilaallista ja uskonnollista historiaa.
Räisäsen taiteellista tyyliä on kuvailtu ekspressionistiseksi sekä niin sanotuksi Bad Painting eli huonomaalaustyyliksi , jossa maalausjälki on usein tarkoituksellisen karkeaa, rosoista ja jopa piirrosmaista.  
Töissään Räisänen suosii useitakin eri materiaaleja – ja niitä hän käyttää runsaasti, kerros kerrokselta teoksen pintaa tiivistäen. Hän muun muassa maalaa öljyllä kankaalle ja käyttää mustetta, lyijykynää, akryyliä, vesivärejä ja kollaasitekniikkaa. Hänen taiteellinen tyylinsä synnyttää katsojassa spontaanisuuden vaikutelman: ikään kuin työt olisivat syntyneet sattumalta, kenties intuitiivisesti.
Taiteilija on myös tunnettu tavastaan nimetä teoksensa omaperäisellä tavalla. Maalausten nimiin saattaa kätkeytyä kielikuvia, sanaleikkejä tai viittauksia omaelämäkerrallisiin tilanteisiin (Joulu Sörnäisissä, 2009), paikkoihin (Patologianlaitoksen vaipanvaihtoviikot, 2001), taiteeseen (Pollock's Bollocks and a Bacon Cock as a Crucifixion, 2003), ihmisiin ja esineisiin (Stump, 2008) sekä tapahtumiin (Jesus Terrorists from Moskow Disco, 2006).

Ura

Janne Räisänen on valmistunut taiteiden maisteriksi Kuvataideakatemiasta vuonna 1998. Hänet on valittu vuoden 1999 nuoreksi taiteilijaksi. Räisäsellä on ollut lukuisia yksityisnäyttelyitä muun muassa Tampereen taidemuseossa, Turun taidemuseossa, Oulun taidemuseossa, Galerie Anhavassa, Galerie Forsblomilla, Galleria Kari Kenetissä, Titanik-galleriassa, Kluuvin galleriassa ja Stoa-galleriassa. Hän on myös osallistunut kymmeniin yhteisnäyttelyihin Suomessa ja ulkomailla.
Janne Räisäsen teoksia on Nykytaiteen museo Kiasman, Sara Hildénin taidemuseon, Amos Andersonin taidemuseon, Helsingin-, Turun-, Tampereen-, Oulun-, Espoon-, Hämeenlinnan- ja Porin kaupunkien taidemuseoissa sekä Wihurin, Saastamoisen ja Paulon säätiöiden kokoelmissa. Räisäsen töitä on myös useissa ulkomaisissa kokoelmissa.
Julius von Verdy du Vernois

Julius Adrian Friedrich Wilhelm Ludwig von Verdy du Vernois (19. heinäkuuta 1832 Freystadt, Niederschlesien – 30. syyskuuta 1910 Tukholma), oli saksalainen upseeri.
Verdy du Vernoisita tuli upseeri 1850, eversti esikunnassa 1871, kenraalimajuri 1876, kenraaliluutnantti 1881 ja kenraali jalkaväessä 1888.
Verdy du Vernois osallistui esikuntaupseerina tanskalais-saksalaiseen sotaan 1864 ja Preussin sotaan Itävaltaa vastaan ja myös sotaan Ranskaa vastaan osastopäällikkönä Suuressa Esikunnassa, Grossen Hauptquartier. Hän oli yksi "Moltken n.s. puolijumalista". Vuosina 1867–1872 hän oli opettajana sota-akatemiassa, vuosina 1887–1889 kenraallikuvernöörinä Strassburgissa ja vuosina 1889–1890 sotaministerinä.
Iisak Kosola

Iisak Jalmari Kosola (22. maaliskuuta 1888 Kauhava – 10. elokuuta 1955) oli suomalainen jääkärivänrikki.

Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Yrjö Kosola ja Maria Perälä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Ada Tukiaisen kanssa.

Opinnot

Kosola kävi kansakoulun.

Jääkärikausi

Kosola työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.

Suomen sisällissota

Kosola saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Christina Chanée

Christina Chanée (syntymänimeltään Christina Birch Wongskul, s. 6. tammikuuta 1979) on tanskalais-thaimaalainen poplaulaja. Hän edusti Tanskaa Eurovision laulukilpailussa 2010 laulaja Tomas N'evergreenin kanssa kappaleella In a Moment Like This.
Itämerenkaurikka

Ulkonäkö

Itämerenkaurikka muodostaa kasvustoja kantalajiensa yhteisillä kasvupaikoilla. Kooltaan se on 75–130 senttimetriä korkea. Lehdet ovat litteämmät kuin rantakauralla. Itämerenkaurikan kukinto on röyhy, jonka tähkylät ovat 9–12 mm pitkiä. Ulkohelpeiden tyven karvakiehkura yltää helpeiden puoleen väliin. Vihneet ovat 1–2 mm pitkät. Lajin siitepöly on heikkolaatuista, joten se on marto.

Levinneisyys

Pohjoismaissa itämerenkaurikka on levinneisyydeltään eteläinen. Tanskassa ja Etelä-Ruotsissa sitä tavataan melko harvinaisena Itämeren ja Pohjanmeren rannikoilla. Suomessa laji on hyvin harvinainen ja kasvaa vain Hankoniemellä.
Magna Carta

Magna Carta (suomeksi 'suuri peruskirja') on Britannian julkista valtaa rajoittava säädöskokoelma vuodelta 1215. Se vastaa osittain muiden maiden perustuslakeja. Magna Carta säädettiin alun perin rajoittamaan Englannin kuninkaan Juhana Maattoman valtaa. Tyytymättömät aateliset katsoivat joutuneensa kärsimään taloudellista vääryyttä kuninkaan menetettyä paljon Englannin maita Ranskassa, joten he pakottivat kuninkaan allekirjoittamaan säädökset. Magna Carta käsitti 63 lausetta, joissa kuvattiin aatelisten erioikeuksia ja oikeuksia, joita kuningas lupasi suojella ja kunnioittaa. Lauseisiin kuului muun muassa kuninkaan metsäalan pienentäminen ja tiettyjen verojen poistaminen. Lauseessa 39 todettiin, että ketään ei saa vangita ilman oikeudenkäyntiä, ja lauseessa 40 että kukaan ei voi ostaa tai evätä oikeutta. 
Magna Carta allekirjoitettiin Runnymeden niityllä lähellä Windsoria järjestetyssä kokouksessa 15. kesäkuuta 1215. Vaikka kuningas allekirjoitti Magna Cartan, hän katsoi itse senkin jälkeen olevansa kaikkien lakien lähde ja siksi myös lain yläpuolella. Juhana aloitti nopeasti sodan aatelisia vastaan, jotka saivat tukea Ranskan kuninkaalta. Hän kuoli jo seuraavana vuonna.
Juhanan kuoltua kuninkaaksi nousi hänen alaikäinen poikansa Henrik III, jonka valtakunnan aateliset hyväksyivät hallitsijakseen ja sisällissota päättyi. Henrikin nimissä toimivat sijaishallitsijat antoivat Magna Cartan uudestaan hieman heikennettynä versiona, joka palautti kuninkaalle hallitsijan oikeudet. Sijaishallitsijat antoivat vielä kolmannen, uudistetun Magna Cartan, ja Henrik itse antoi täysi-ikäiseksi tultuaan neljännen version vuonna 1225. Henrik III hallitsi Englantia 56 vuotta, jona aikana Magna Carta vakiintui osaksi Englannin valtiosääntöä. Viimeisen kerran Magna Cartan antoi Edvard I:n parlamentti vuonna 1297 vahvistamalla Henrik III:n vuoden 1225 version.
Magna Cartaa voi pitää ihmisoikeusjulistusten ja perustuslakien ensimmäisenä versiona, josta kaikki myöhemmät ovat kehittyneet. Alkuperäisen version oikeudet koskivat lähinnä vain ”vapaita miehiä”, mutta sittemmin sitä on laajennettu antamaan koko kansalle yhä laajempi suoja julkisen vallan käyttäjiä vastaan.
Magna Cartaa levitettiin tiettävästi ainakin 50 kappaletta, ja niistä on säilynyt 24. Alkuperäistä Juhana Maattoman vuonna 1215 sinetillään vahvistamaa on jäljellä neljä.
Henrik III:n vuonna 1217 allekirjoittama Charter of the Forest on Magna Cartan rinnakkaislaki, joka palauttaa aatelisille miehille valtuudet operoida kruunun mailla entiseen tapaan kuninkaan heikennettyä kyseisiä oikeuksia.