google/wiki40b huggingface dataset:
Etelä-Portimo -72

Kasvatit SM-liigassa

Juniorivalmentaja Matti Järvenpää ja Väinö Isomaa houkkuttelivat 1990-luvulla useita Et-Po -72:n junioreita Rauman Lukkoon, tunnetuimpana Toni Koiviston. Myös Matias Isomaa, Krister Pietsalo ja Jani Rautio pelasivat SM-liigassa. Tuomas Rautio ja Juha Pietsalo pelasivat Lukon junioreiden jälkeen myöhemmin I-divisioonassa. Lukkoon houkuteltiin myös Väinö Isomaan poika ja Matiaksen veli Markus, joka kuitenkin kuoli Raumalla liikenneonnettomuudessa.
Toinen SM-liigauran tehnyt Et-Po -kasvatti Jarkko Kauvosaari siirtyi kasvattajaseurastaan Vaasan Sportiin, josta hän jatkoi A-juniorina Lukkoon.
Patrik Törnudd

Patrik Andreas Törnudd (1. syyskuuta 1935 Helsinki – 27. marraskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen valtiotieteilijä ja Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen pitkäaikainen johtaja.
Törnudd valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1960 ja lisensiaatiksi 1971. Hän työskenteli Alkoholipoliittisessa tutkimuslaitoksessa 1960–1963 ja siirtyi sieltä oikeusministeriön alaiseen Kriminologiseen tutkimuslaitokseen, josta tuli myöhemmin Oikeuspoliittinen tutkimuslaitos. Törnudd toimi tutkimuslaitoksen johtajana 1980–1996, eläkkeelle jäämiseen saakka. Hän teki vuosien ajan läheistä yhteistyötä professori Inkeri Anttilan kanssa. He julkaisivat yhdessä kriminologian oppikirjan vuonna 1970.
Törnuddilla oli suuri vaikutus kriminologian tutkimukseen ja alan päätöksentekoon. Hän osallistui rikosoikeudellisiin lainvalmistelutehtäviin ja oli muun muassa rikoslainsäädännön kokonaisuudistusta valmistelleen rikosoikeuskomitean jäsen 1972–1976 ja oikeusministeriön rikoslakiprojektin johtoryhmässä 1980–1999. Törnuddilla on ollut merkitystä alan kehitykseen myös Suomen ulkopuolella. Merkittävimmät artikkelit on julkaistu englanniksi kokoelmassa Facts, Values and Visions (1996). Hän oli mukana 1960-luvun pienryhmissä, jotka vaikuttivat lainsäädännön uudistumiseen.
Politiikan tutkija ja diplomaatti Klaus Törnudd on Patrik Törnuddin veli.
Toivo Räsänen

Toivo Into Johannes Räsänen (s. 8. kesäkuuta 1925 Kurkijoki) on entinen suomalainen kilpasoutaja.
Räsänen edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa kahdeksikkojen soudussa. Hän oli tämän alkuerässään viidenneksi jääneen ja jatkosta keräilyerien jälkeen karsiutuneen venekunnan perämies.
Kotimaassaan ”Topi” Räsänen edusti Turun Yliopiston Soutajia. Hän toimi seurassaan myös naisjoukkueen valmentajana vuonna 1952.
Räsänen on koulutukseltaan filosofian kandidaatti ja on työskennellyt biologian ja maantieteen lehtorina.
Raffaello Matarazzo

Raffaello Matarazzo (17. elokuuta 1909 Rooma – 17. toukokuuta 1966 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja, joka muistetaan parhaiten suosituista 1950-luvun melodraamoistaan.
Matarazzo aloitti elokuvauransa kriitikkona. Hän työskenteli Emilio Cecchin johtamalla Cinesillä ja ohjasi 1930-luvun alussa kaksi lyhyttä dokumenttielokuvaa, Arborean (silloin Mussolinia di Sardegna) ja Latinan kaupunkien rakentamisesta. Matarazzon ensimmäinen näytelmäelokuva oli Treno popolare (”Kansanjuna”, 1933), joka usein mainitaan yhtenä neorealismin edeltäjistä. Tämän jälkeen ohjaaja teki joukon tilannekomedioita ja salonkimelodraamoja, joista paras on L’avventuriera del piano di sopra (”Yläkerran seikkailija”, 1941).
Toisen maailmansodan jälkeen Matarazzo saavutti menestystä melodraamalla Elämän jano (Catene, 1949), joka aloitti Amedeo Nazzarin ja Yvonne Sansonin tähdittämien romanttisten nyyhkyelokuvien sarjan. Ohjaajan viimeinen elokuva oli Amore mio (”Rakkaani”) vuonna 1964.
Alex DeBrincat

Pelityyli

Jatkoaika.com -sivuston Henri Miettisen mukaan pienikokoisuus ei ole DeBrincatille heikkous, sillä hänen luistelunsa painopiste on matala. DeBrincat pystyy tekemään itselleen ja joukkuetovereilleen tilaa jäällä. Häneltä löytyy myös peliälyä, jonka ansiosta DeBrincat näkee etukäteen ketjukaverinsa sijainnin ja oikea-aikainen syöttö löytää lavan. Miettisen mukaan hän selviää nopeudellaan tiukoista tilanteista ja käyttää luovuuttaan maalipaikoissa. DeBrincat pystyy laukomaan vaikeistakin asennoista ja menee ennakkoluulottasti vastustajan iholle. SuomiKiekko -sivuston Markus Leskisen mukaan hänellä on kehitettävää luistelussa ja myös DeBrincatin hermokontrolli pettää ajoittain.
DeBrincatia on verrattu pelityyliltään Johnny Gaudreauun.

Seuraura

DeBrincatin kasvattajaseura on michiganilainen Victory Honda, jonka C-nuorten sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin hän voitti kaudella 2012–2013 tehoilla 25+26=51. USHL-junioriliigan Waterloo Black Hawks varasi DeBrincatin 27. pelaajana kesällä 2013. Kauden 2013–2014 hän pelasi Lake Forest Academyn high school -joukkueessa. DeBrincat voitti MPHL-juniorisarjan maalipörssin 16 osumallaan.
DeBrincatia ei koskaan varattu junioriliiga OHL:ään, vaan hän siirtyi lopulta vapaana agenttina liigassa pelaavaan Erie Ottersiin kaudeksi 2014–2015. DeBrincat otti heti paikan joukkueen ykkösketjusta Connor McDavidin ja Dylan Stromen viereltä. Hän sijoittui tehoilla 51+53=104 koko OHL:n maalipörssissä toiseksi Barrie Coltsin Joseph Blandisin jälkeen ja jakoi pistepörssin seitsemännen sijan Barrie Coltsin Andrew Mangiapanen kanssa. DeBrincat voitti myös koko liigan tulokkaiden piste-, maali- ja syöttöpörssin. Hän eteni Ottersin kanssa aina OHL:n finaaleihin saakka, mutta J. Ross Robertson Cupin vei kuitenkin Oshawa Generals otteluvoitoin 4–1. DeBrincat palkittiin kauden päätteeksi liigan vuoden tulokkaana Emms Family Awardilla, koko CHL:n vuoden tulokkaana, valittiin OHL:n toiseen tähdistökentälliseen ja ensimmäiseen tulokkaiden tähdistökentälliseen.
Kaudella 2015–2016 DeBrincat jakoi tehoilla 50+51=101 OHL:n maalipörssin toisen sijan Barrie Coltsin Andrew Mangiapanen kanssa edellään vain London Knightsin Christian Dvorak. Hän jakoi myös liigan pistepörssin seitsemännen sijan Ottawa 67'sia ja Sarnia Stingia edustaneen Travis Konecnyn kanssa. DeBrincat pelasi kauden aikana sekä CHL Top Prospects Gamessa että CCM/USA Hockey All-American Prospects Gamessa. Hänet valittiin kauden päätteeksi OHL:n kolmanteen tähdistökentälliseen.
Chicago Blackhawks varasi DeBrincatin toisella kierroksella 39. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2016. Saman vuoden marraskuussa hän teki seuran kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen. Kaudella 2016–2017 DeBrincat nousi Ottersin varakapteeniksi.
Lokakuussa 2019 DeBrincat teki kolmen vuoden jatkosopimuksen Blackhawkinsin kanssa.
Masterchef USA

Formaatti

Masterchef perustuu MasterChef Australian ensimmäiseen tuotantokauteen, jonka tuotti FremantleMedia, joka siirtyi BBC:lle ja tuotti Masterchef USA:n. Tuomareita ovat kokki, televisiopersoona ja ravintoloitsija Gordon Ramsay yhdessä ravintoloitsija ja viinitarhan omistaja Joe Bastianichin ja kokki Graham Elliotin kanssa. Yhdysvaltalainen versio poikkeaa Australian versiosta hieman. Haasteet vaihtelevat vuodenajan mukaan.

Perustietoa

Kaikki kilpailijat ovat amatöörikokkeja. Valtakunnallisessa haussa valittiin sata kisaajaa, jotka saivat kokata kolmen tuomarin edessä. Jokainen tuomari antaa oman mielipiteensä, sanoen joko ”kyllä” tai ”ei”. Jatkoon vaaditaan kaksi ”kyllä” ääntä. Jatkoon päässeet saavat valkoisen Masterchef-esiliinan.

Haaste

Kilpailijat, jotka selvisivät alkukarsinnoista kilpailevat kahdessa seuraavassa haasteessa. Ensimmäisessä tehtävässä kilpailijoiden tulee suorittaa tietty tehtävä täydellisesti, esimerkiksi pilkkoa ja paloitella sipulia tai viipaloida omenaa. Kokit, jotka eivät selviydy tästä tehtävästä jatkoon siirtyvät suoraan seuraavaan ”Keksintö”-tehtävään. Jäljellä oleville kilpailijoille annetaan jokin tietty teema, heillä on kolmekymmentä minuuttia aikaa luoda ja kokata lautaselle annos liittyen annettuun teemaan. Kokit voivat käyttää mitä raaka-aineita haluavat, kunhan se liittyy annettuun teemaan. Kun annokset ovat valmiita, tuomarit maistelevat annokset.

Joukkuehaaste

Joukkuehaasteessa, kokit jaetaan kahteen joukkueeseen, sinisiin ja punaisiin. Heidän on tarkoitus tehdä ruokaa annetun tehtävän mukaisesti, esimerkiksi häihin. Kun tehtävä on suoritettu, tuomarit kertovat tulokset. Hävinnyt joukkue joutuu kilpailemaan vielä pudotustehtävässä.

Painetesti

Painetestissä edellisen haasteen häviäjät joutuvat kilpailemaan painetestissä. Esimerkiksi kolme huonointa yksittäisessä haasteessa tai koko hävinnyt joukkue joukkuehaasteessa. Kilpailijoiden on luotava ruokalaji, tietyssä ajassa. Kun ruokalaji on valmis he vievät sen tuomareille maistettavaksi. Tuomarit päättävät, kuka heistä pärjäsi huonoiten ja lähettävät hänet kotiin.

Julkkiskokki -haaste

Julkkiskokki-haasteeseen pääsee voittamalla edellisen haasteen. Kokki kilpailee julkkiskokkia vastaan ruoanlaitossa. Julkkiskokki antaa kokille reseptin, joka hänen pitää tehdä. Kilpailija saa etumatkaa. Kilpailijan ja julkkiskokin pitää tehdä annokset tietyssä ajassa, jolloin tuomarit pisteyttää ne yhdestä kymmeneen. Tuomarit eivät tiedä kumman annos on kumpi. Jos kilpailija saa korkeammat pisteet, kuin julkkiskokki voittaa kilpailija koskemattomuuspassin, jota hän voi käyttää pudotusuhan alla ollessaan.

Kisan jälkeen

Ensimmäisen kauden voittaja Whitney Miller julkaisi Masterchef ruokakirjan nimeltä "Modern Hospitality: Simply Recipes with Southern Charm", joka tuli myyntiin heinäkuussa 2011.

Toinen tuotantokausi 2011

Tuotantokausi kaksi alkoi 6 ja 7.2011 kahdella erikoisjaksolla. Kolmas jakso näytettiin 13.6, 2011, jolloin tuomarit valitsivat 38 kilpailijaa. Neljännessä jaksossa, 14.6,2011 tuomarit valitsivat lopulliset 18 kilpailijaa.
Tuskan tunnit

Juoni

Vietnamin sodan päätyttyä yksinäinen sotilas on jäänyt Vietnamiin. Paikailliset kutsivat häntä nimellä ”Valkoinen kummitus”. Yhtenä päivänä hänen vaimonsa napataan ja mies lähtee pelastusoperaatioon.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu Turskan tuntia rankaksi viidakkoramboiluksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Ulostetyypit

Ulostetyypit eritellään tohtori K. Heringin Bristolin yliopistossa kehittämällä, niin kutsutulla Bristolin ulosteskaala -mallilla (engl. Bristol Stool Scale).
Malli on tarkoitettu ihmisen ulosteen analysointiin. Ulosteen muoto ja tyyppi vaihtelee sen mukaan, kuinka kauan se viipyy paksusuolessa.
Hai-vene

Historiaa

Aikaisemmin suurin osa köliveneistä oli erilaisten mittasääntöjen mukaan yksin kappalein suunniteltuja ja rakennettuja, mikä teki niistä verraten kalliita. Stenbäckin mielestä oli luotava edullinen yksityyppiluokka jota voitiin valmistaa sarjatyönä, vain tällä keinoin purjehdus tulisi myös laajempien kansankerrosten ulottuville. Niinpä Stenbäck suunnitteli veneestä yksinkertaisen rakentaa, materiaaleina käytettiin pääasiassa suomalaista mäntyä ja tammea, köli valettiin raudasta ja se piirrettiin matalaksi jotta se olisi turvallinen karikkoisillakin vesillä. Purjepinta-ala oli pieni joten vene oli merikelpoinen ja purjeet helposti hallittavissa ilman vinssejä. Hai-veneen piirustukset esiteltiin Frisk Bris-lehden numerossa 9/1930 ja omaksi luokakseen se hyväksytiin 1932. Hai-veneen synnyn keskeisenä taustavaikuttajana oli 30-luvulla HSS ja seuran tuolloinen kommodori Eric Nummelin
Veneestä tuli Suomessa erittäin suosittu ja sitä rakennettiin 1930- ja 40-luvuilla suuria määriä, jopa sota-aikana. Veneitä vietiin myös ulkomaille, lähinnä Ranskaan, Saksaan, Baltian maihin ja jopa Yhdysvaltoihin. Hai-veneiden rakentaminen alkoi hiipua 50-luvun loppupuolella Pohjoismaisen Kansanveneen saavuttaessa suosiota. Hai pysyi kuitenkin Suomen suurimpana köliveneluokkana 60-luvun lopulle asti jolloin H-vene alkoi syrjäyttää vanhoja puuveneluokkia. Uusien Hai-veneiden rakentaminen on silti hiljaksiin jatkunut näihin päiviin asti. Käytetyt veneet ovat nykyään suhteellisen edullisia ja Hai on edelleen aktiivinen kilpaveneluokka jossa vuosittain purjehditaan Suomenmestaruudesta. Hain luokkaliitto perustettiin 1963. Kaiken kaikkiaan Hai-veneitä on Suomessa rekisteröity melkein 300. Kansainvälistä luokkaliittoa ei ole, mutta joka toinen vuosi kilpaillaan maailmancupista suomalaisten, ranskalaisten ja saksalaisten veneiden kesken.

Requin

Ranskassa Haista (siellä nimellä Requin) tuli suosittu purjeveneluokka ja veneitä on rekisteröity melkein 500. Requinin luokkasäännöt poikkeavat jonkun verran suomalaisesta, purjepinta-alaa on enemmän, masto on alumiinia ja lasikuitu on sallittu runkomateriaalina.

Hai 2000

Hai 2000 on suomalainen Hai-veneen jatkokehitelmä. Runko on lasikuitua ja perustuu Requiniin. Purjepinta-ala on nostettu 26 neliömetriin. Hai 2000:lla on oma luokkaliitto. On myös mahdollista rikata puinen Hai-vene Hai 2000-luokkasääntöihin.
Mustapha Yatabaré

Maajoukkueura

Yatabaré on edustanut maajoukkuetasolla vanhempiensa kotimaata Malia. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa Algeriaa vastaan 19. marraskuuta 2008. Yatabaré valittiin ensimmäisiin arvokisoihinsa vuoden 2010 Afrikan-kisoihin, jossa hän onnistui tekemään maajoukkueuransa ensimmäisen maalin turnauksen avausottelussa Angolaa vastaan.

Yksityiselämä

Yatabaré syntyi Ranskassa malilaisille vanhemmille. Hänen nuorempi veljensä Sambou Yatabaré pelaa myös jalkapalloa keskikentällä SM Caenissa.
Elmo Nüganen

Elmo Nüganen (s. 15. helmikuuta 1962, Jõhvi, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolainen näyttelijä sekä teatteri- ja elokuvaohjaaja. 
Nüganen toimii Tallinnan kaupunginteatterissa taiteellisena johtajana, ja häntä pidetään yhtenä tämänhetkisen virolaisen näyttämötaiteen maineikkaimmista ohjaajista. Nüganen on erikoistunut klassisiin aiheisiin kuten Anton Tšehovin, Fjodor Dostojevskin ja William Shakespearen teoksiin. Nügasen monet ohjaukset ovat edustaneet teatteriaan useilla kansainvälisillä teatterifestivaaleilla.
Nüganen on työskennellyt myös elokuvan parissa sekä ohjaajana ja näyttelijänä. Viron elokuvahistorian tämän hetken tunnetuin elokuva Nimet marmoritaulussa
(2002) on Nügasen ohjaama ja osittain käsikirjoittama. Nüganen esitti myös epätoivoisen pankkiryöstäjän osan Anssi Mänttärin Tallinnassa kuvatussa elokuvassa Marraskuun harmaa valo (1993).
Kuuma lähde

Synty

Kuuman lähteen vettä lämmittää maankuoren geoterminen lämpö. Maan kiviaineksen lämpötila on pääsääntöisesti sitä korkeampi, mitä syvemmällä se sijaitsee. Tämä syvyydestä riippuva lämpötilan kasvu tunnetaan nimellä geoterminen gradientti. Riittävän syvälle maankuoreen tunkeutuva vesi lämpenee kuumien kivien ansiosta. Ei-tuliperäisten alueiden kuumien lähteiden lämpö on peräisin juuri tästä ilmiöstä.
Tuliperäisillä alueilla maanalainen vesi saattaa joutua kosketuksiin sulan kivimassan, magman, kanssa. Tällöin vesi saattaa alkaa kiehua tai ylikuumeta, ja paine nousee niin korkeaksi, että vesi purkautuu suihkuna maanpinnalle. Tällaista kuumaa lähdettä kutsutaan geysiriksi. Vesi voi myös suihkuta maanpinnalle höyrynä (engl. fumarole) tai sekoittua mudan ja saven kanssa (engl. mud pot). On olemassa myös lämpimiä lähteitä, joissa kuuman ja kylmän lähteen vedet ovat sekoittuneet. Mustat savuttajat ovat valtamerten pohjissa esiintyviä kuumia lähteitä.

Virkistys- ja hoitokäyttö

Kuumien lähteiden vesi sisältää usein runsaasti erilaisia liuenneita mineraaleja. Monien kuumien lähteiden terveysvaikutuksista löytyy paljon kansanuskomuksia ja myös lääketieteellisiä todisteita. Ne ovatkin usein suosittuja matkailukohteita ja niiden yhteyteen on perustettu kylpylöitä ja parantoloita.
Esimerkiksi Islanti, Unkari, Uusi-Seelanti ja Ikarian saari Kreikassa ovat tunnettuja kuumista lähteistään. Japanissa kuumat lähteet tunnetaan nimellä onsen. Niillä on suuri merkitys japanilaisessa kulttuurissa sekä terveysmatkailukohteina.
Hyvin kuumat lähteet voivat olla myös vaarallisia. Vakavia palovammoja ja jopa kuolemantapauksia on sattunut, kun ihmisiä on vahingossa tai tietämättömyyttään joutunut tällaiseen kuumaan lähteeseen.
Belarus MTZ-2

Belarus MTZ-2 oli neuvostoliittolainen traktori, jota valmistettiin vuosina 1953–1958 Minskissä MTZ-merkkisenä ja Dnepropetrovskissa Ukrainassa UMZ-merkkisenä. Niitä on valmistettu 148 000 kappaletta, joista suurin osa on myyty SEV-maihin. Kyseinen malli oli Minskin traktoritehtaan ensimmäinen malli ja näin ollen maailman ensimmäinen "Belarus" traktori. Tekniikaltaan se perustui KD-35 telatraktoriin, moottori ja voimansiirto olivat samoja. Traktorin käynnistäminen tapahtui 350cc kaksitahti bensamoottorilla, joka samalla myös lämmitti traktorin dieselmoottorin. MTZ-2:sta kehiteltiin myöhemmin paranneltu malli, Belarus MTZ-5.
Neuvostoliittolaiseen tapaan ulkomaille myytävät traktorit maalattiin punaisiksi ja kotimarkkinoille menevät maalattiin joko vihreiksi tai sinisiksi. Suomeen traktori ei Vakolan koetusselostuksen mukaan soveltunut kömpelön rakenteensa (pituus 3,5 metriä ja paino vakiovarusteilla noin 2 500 kg) ja alimitoitettujen etupyöriensä vuoksi. Vakolan koetusselostuksessa on kuitenkin havaittavissa melkoisia puutteita: käynnistysmoottorin ilmoitetaan olevan ilmajäähdytteinen, vaikka todellisuudessa se on nestejäähdytteinen. Konela-yhtiö ilmoittaa myyneensä Suomessa 25 MTZ-2:sta vuosina 1954–1957.
Puotila

Palvelut ja liikenneyhteydet

Puotilassa on arkkitehti Erkki Karvisen suunnittelema perinteinen tasakattoinen 1961 valmistunut ostoskeskus, jossa on nykyään mm. ruokakauppa, pari ravintolaa, kukkakioski ja muita palveluita. Aikanaan siellä oli kolme ruokakauppaa; Elanto, HOK ja yksityinen valintamyymälä, kaksi baaria, joista toinen, enteellisesti nimeltään Metro-baari, oli nykyisen Pikkulinnun paikalla, kirjakauppa,  jalkinekauppa, kampaamo, parturi, suutari, kemikalioliike, apteekki, neljä pankkia; Kansallisosakepankki KOP, Pohjoismainen yhdyspankki PYP ja Osuuspankki ja posti (myös Postipankki). Ostoskeskuksessa toimii myös joitakin lähiöostarille epätyypillisiä palveluja, kuten nukketeatteri Sampo ja palkittu Olutravintola Pikkulintu .
Puotilassa oli elintarvikeliikkeitä 60- ja 70-luvuilla myös Haarniskatiellä, Rantakartanontiellä (HOK) ja Rusthollarinkuja 2:n päädyssä (Valinta Penttinen / Valinta Lehtinen)
Puotilassa on kaksi koulua: Puotilan ala-aste, joka aloitti kansakouluna vuonna 1967, sekä Vartiokylän yläaste, joka on aloittanut yksityisenä Vartiokylän yhteiskouluna (rehtorina Aatto Tanninen). Jälkimmäisessä oli 60-luvulla jopa 1000 oppilasta, kun koulua kävi siellä iltavuorossa muiden lähiöiden koululaisia, kun niissä ei vielä ollut omia kouluja valmiina.
Ala-asteen viereisellä mäellä sijaitsee Vartiokylän työväentalo, jossa mm. järjestettiin tansseja 60-luvulla. Nuorison houkuttelemiseksi se toimi myös nimellä Uusi Natsa.
Vuonna 1998 avattu Puotilan metroasema toimii alueen joukkoliikenteen selkärankana. Metrolla pääsee Puotilasta Itäkeskukseen kahdessa, Vuosaareen neljässä ja keskustaan (Rautatientorille) 16 minuutissa. Metroasema sijaitsee puoliksi Puotinharjun osa-alueella. Puotilaa palvelevat myös bussilinjat 97 ja 97V sekä yölinjat 90N, 95N, 96N ja 97N.  60-luvulla Puotilaan ajoi rautatientorilta HKL:n bussilinja 42 ja sen jälkeen 91.
60-luvun alussa, kun nyk. Puotinharjua vasta rakennettiin, sitä kutsuttiin Puotila II:ksi (kakkoseksi), kun muutakaan nimeä sille ei vielä ollut.
Puotilan kartano oli 50-luvulla koulunakin, 60-luvulla myös asuinkäytössä, mutta on nykyisin ravintolakäytössä. Pienemmässä kartanorakennuksessa, ns. pehtorinpytingissä, toimii tiettävästi Suomen vanhin disko, Sven Tuuva klubi eli Svenkka. Kartanon entisessä vilja-aitassa toimiva Puotilan kappeli on suosittu hääkirkko.
Dōshin

Dōshin oli Japanissa feodaaliajalla shōgunaattia poliisijoukoissa palvellut samurai. Dōshiniksi päätyivät yleensä samuraiden arvoasteissa alimmissa luokissa palvelevat samurait. Dōshinin ja näitä korkeampiarvoiset yorikit kuuluivat kuitenkin gokeniin joka tarkoitti bafukun suorassa alaisuudessa olevia suoria vasalleja (bakushin).  Dōshinin virkaa saattoi tietyissä olosuhteissa muodostua periytyväksi. Dōshinin virka oli machi-bugyō-shōn eli kaupungin maistraatin tai muun poliisiorganisaation alaisuudessa oleva, heikosti palkattu, päällystövirka johon kuului jonkin verran hallintoa mutta kuitenkin aina käytännön partiointia. Partioidessa dōshin toimi joukon, joka saattoi koostua viidestä jopa kolmeenkymmeneen ei-samuraisäätyisistä poliisin palveluksessa työskentelevistä (komono ja goyōkiki) alempisäätyisistä poliisivirkamiehistä. Dōshin vastaa nykyaikana poliisin viroista lähinnä komisariota.

Jutte − poliisin virkavallan symboli

Samurai-säätyyn kuuluvilla yorikeilla ja dōshineilla, oli säätynsä mukainen velvollisuus kantaa kahta miekkaa (daishō). Virantoimitukseen kuului kuitenkin myös jutte-niminen (joskus kutsuttiin nimellä jitte), koukulla varustetulla rautapamppu. Koukkua voitiin käyttää pidätettävän miekkamiehen miekan pysäyttämiseen turvallisesti. Jutte olikin Edo-kauden poliisivirkamiesten symboli, joka virantoimituksessa toimi virkamerkkinä, kun se nostettiin näkyviin suoralle kädelle. Sitä käyttivät poliisin virkatehtävissä sekä samurait että chōnin-luokasta tulevat alemmat poliisivirkamiehet. Jutten kahvaan kiinnitetyn punosnyörin väristä saattoi päätellä oliko sen haltija komono, okappiki vai samurai-säätyä. dōshinilla juten nyöri ja tupsu olivat väriltään siniset.
Maria-sama ga miteru

Tarina

Maria-sama ga miterun tarina on hyvin henkilöpainotteinen. Se keskittyy kuvaamaan henkilöiden välisiä ihmissuhteita niinkään juonesta välittämättä. Lillianin tyttökoulussa on käytössä sœur-järjestelmä, jossa ylempiluokkalainen (grande sœur, isosisko) voi ottaa alempiluokkalaisen (petite sœur, pikkusisko) suojatikseen.
Sarjan alussa lukion ensimmäistä luokkaa käyvä Fukuzawa Yumi törmää Neitsyt Marian patsaan äärellä toisluokkalaiseen Ogasawara Sachikoon, joka suoristaa hänen kaulahuiviaan. Eräs Yumin koulutoveri, Takeshima Tsutako, nappasi tapahtuneesta kuvan ja näyttää sitä myöhemmin Yumille. Hän pyytää saada esittää kuvan muille koulun tulevilla festivaaleilla ja Yumin on saatava sitä varten Sachikon hyväksyntä. Yumi tapaakin Sachikon uudestaan ja tämä ottaa hänet lopulta pikkusisarekseen. Koska Sachiko on koulun oppilaskunnan jäsen, näin ollen myös Yumi pääsee tutustumaan sen muihin jäseniin.

Kevytromaanit

Oyuki Konno julkaisi vuonna 1997 Maria-sama ga Miteru -novellin tytöille suunnatussa Cobalt-lehdessä. Novellin menestys sai hänet hänet tekemään Maria-sama ga Miterusta kevytromaanisarjan. Ensimmäinen osa julkaistiin 24. huhtikuuta 1998 ja kuvituksesta vastasi Reine Hibiki. Tähän mennessä kirjoja on julkaistu 37 osaa. Myöhemmin Konno on julkaissut lisää sarjaan liittyviä novelleja, jotka ovat sittemmin päässeet osaksi hänen kevytromaanejaan. Sarjaa on käännetty saksaksi nimellä Rosen unter Marias Obhut.

Manga

Manga-adaptaation on piirtänyt Satoru Nagasawa ja se julkaistiin tytöille suunnatussa Margaret -mangalehdessä vuosina 2003-2007, jolloin mangaa ehdittiin julkaista 8 osaa. Mangan julkaiseminen aloitettiin kuitenkin uudestaan vuonna 2010. Kuten kevytromaanitkin, myös mangaa on käännetty saksaksi.

Anime

Animea on julkaistu kolme kolmentoista jakson kautta, joiden lisäksi on viiden jakson pituinen OVA. Ensimmäinen kausi alkoi 7.1.2004. Ensimmäinen kausi käsittää kuuden ensimmäisen kevytromaanin tapahtumat ja toinen seitsemännestä osasta yhdenteentoista. Näiden jälkeen julkaistiin OVA, jonka tapahtumat sijoittuvat suoraan toisen kauden jälkeen. Neljäs kausi esitettiin vuonna 2009.
Swen Tuuva (lehti)

Swen Tuuva (vuodesta 1879 Sankarin Maine) oli Michiganin Houghtonissa ja Hancockissa vuosina 1878–1881 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
Maalarimestari Matti Fredin julkaisema Swen Tuuva oli Amerikan Suomalaisen Lehden jälkeen toinen Yhdysvalloissa ilmestynyt suomenkielinen lehti. Fredin itsensä toimittama ja omatekoisella painokoneella painama pienikokoinen Swen Tuuva ilmestyi ensimmäisen kerran Houghtonissa 4. tammikuuta 1878. Tyyliltään omaperäinen, suorasukainen ja painovirheitä vilissyt lehti muutti Hancockiin lokakuussa 1879 ja seuraavan vuoden alussa sen nimeksi tuli Sankarin Maine. Edeltäjäänsä suurempi Sankarin Maine oli sisällöltään monipuolinen ja värikäs, mikä osittain korvasi sen heikon kieliasun. Calumetiin perustetun uuden Amerikan Suomalaisen Lehden aiheuttama kilpailu sai Fredin lopettamaan lehtensä  keväällä 1881.