google/wiki40b huggingface dataset:
Olavi Louhivuori

Olavi Louhivuori (s. 13. heinäkuuta 1981) on suomalainen jazzrumpali ja -säveltäjä. Hän johtaa omaa Oddarrang-yhtyettään ja soittaa useissa muissa yhtyeissä. Hän on julkaissut myös sooloalbumin.

Henkilöhistoria

Louhivuori kasvoi Jyväskylässä musikaalisessa perheessä. Hänen isänsä on Jyväskylän yliopiston musiikin laitoksen professori Jukka Louhivuori ja äitinsä viulisti ja musiikkipedagogi Sini o.s. Väisänen. Jokainen perheen viidestä lapsesta soittaa jotain instrumenttia. Louhivuori soitti nuorempana viulua, selloa ja pianoa, kunnes yhdeksänvuotiaana siirtyessään musiikkiluokalle vaihtoi instrumentikseen rummut. Hän myös perusti ensimmäisen yhtyeensä luokkatoverinsa Joona Toivasen kanssa.
Louhivuoren siirtyessä yläasteelle hänen musiikkiharrastuksensa jäi taka-alalle, mutta jatkui jälleen hänen päästyään Cygnaeus-lukioon vuonna 1997. Hän soitti Joona Toivanen triossa sekä Jazz Barin jami-illoissa. Vuonna 2002 hän valmistui Suomalaisen konservatorion jazzlinjalta ja muutti Helsinkiin opiskelemaan Sibelius-Akatemian jazzmusiikin osastolle opettajanaan Jukkis Uotila. Vuosina 2005–2006 hän opiskeli säveltämistä opettajanaan Sonny Heinilä. Louhivuorta ovat opettaneet myös muun muassa John Riley ja Marko Timonen.
Omien kokoonpanojensa lisäksi Louhivuori on säveltänyt kaksi teosta Jyväskylä Big Bandille. Hän on esiintynyt ja hänen sävellyksiään on esitetty muun muassa Yhdysvalloissa, Japanissa, Malesiassa, Intiassa, Kreikassa, Ranskassa ja Etelä-Afrikassa sekä opettanut Australiassa, Indonesiassa, Singaporessa ja Irlannissa.
Louhivuori on naimisissa laulaja Emma Salokosken kanssa, ja heillä on helmikuussa 2008 syntynyt poika.

Yhtyeet

Louhivuori perusti Oddarrangin syksyllä 2003. Yhtyeeseen kuuluvat myös pasunisti Ilmari Pohjola, sellisti Osmo Ikonen, kitaristi Lasse Sakara sekä basisti Lasse Lindgren. Oddarrangin debyyttialbumi Music Illustrated julkaistiin helmikuussa 2006. Se palkittiin saman vuoden Jazz-Emmalla.
30. toukokuuta 2008 Texicalli Records julkaisi Louhivuoren ensimmäisen sooloalbumin Inhale Exhale. Albumin ainoat instrumentit ovat Louhivuoren rummut ja muut lyömäsoittimet, ja lisäksi levyllä on käytetty erilaisia hälyääniä ja Louhivuoren omaa ääntä. Albumi äänitettiin huhtikuussa 2007 Kallio-Kuninkalassa. Albumi valittiin Yleisradion Jazzradion kesäkuun levyksi.
Louhivuori soittaa myös yhtyeissä Ilmiliekki Quartet, Alexi Tuomarila trio, Joona Toivanen trio, Olavi trio sekä SUN. Hän on ollut kolme kertaa mukana voittamassa pohjoismaista Nordic Jazz Comets -kilpailua: Joona Toivanen triossa vuonna 2000, Ilmiliekki Quartetissa vuonna 2002 sekä SUNissa vuonna 2006. Lisäksi hän on soittanut muun muassa UMOn, Tomasz Stańkon, Jon Balken, Marilyn Crispellin, Teppo Hauta-ahon, Jukka Perkon, Sakari Kukon sekä M. A. Nummisen kanssa.

Valikoitu diskografia

Viitteet:
Arto Teronen

Arto Teronen (s. 18. syyskuuta 1947 Jyväskylä) on suomalainen urheilutoimittaja, joka on ollut Yleisradion radion urheilutoimituksen päällikkö vuodesta 1993 vuoteen 2006, ja sen jälkeen jatkanut Yle Urheilun tuottajana. Teronen toimi Urheilulehden päätoimittajana vuodesta 1981 vuoteen 1993. Hänen vuosinaan saavutettiin Urheilulehden huippulevikki.  
Teronen on ollut paikalla toimittajana olympialaisissa vuoden 1980 Moskovan kisoista vuoden 2012 Lontoon kisoihin lukuun ottamatta Calgaryä 1988. Teronen on erikoistunut urheiluhistoriaan ja kirjoittanut yhdessä Jouko Vuolteen kanssa aiheesta useita kirjoja.
Leino Hassinen

Leino Pekka Päiviö Hassinen (30. kesäkuuta 1924 Sortavala  – 16. marraskuuta 2015 Tuusula) oli pappi, joka teki pitkän uran Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa. Eläkkeelle jäätyään hän toimi Inkerin evankelis-luterilaisessa kirkossa eri tehtävissä, viimeiseksi kirkon piispana (1993–1996).

Henkilöhistoria

Hassinen vihittiin papiksi 9. tammikuuta 1949 Tampereella. Ensimmäinen papinpaikka oli Vihdin seurakunnan nuorisopastorina 1949–1951. Teologian lisensiaatin tutkinnon Hassinen suoritti Ruotsissa Lundin yliopistossa 1951–1954. Jurvassa hän oli virallisen apulaisen tehtävissä 1954–1956. Kirkkoherrana Hassinen toimi Värtsilässä 1956–1959, Karkkilassa 1966–1968 ja Vihdissä 1977–1987. Hassinen oli uutena virkana perustetun Teknillisen Korkeakoulun ja Helsingin Kauppakorkeakoulun korkeakoulupastorina 1959–1966. Asemapaikkana oli Espoon Otaniemi. Hassinen toimi kirkon johtavan sanomalehden Kotimaan päätoimittajana 1969–1977.
Eläkkeellä oleva Hassinen kutsuttiin juuri uudelleen itsenäistyneen Inkerin luterilaisen kirkon palvelukseen 1989. Hassinen koulutti uusia pappeja inkeriläisseurakuntiin. Hallinnollisesti Viron evankelis-luterilaiseen kirkkoon kuuluneen Inkerin rovastikunnan lääninrovastina hän toimi 1990–1992. Inkerin kirkon piispana Hassinen palveli 1993–1996. Hassinen jäi pois piispan tehtävästä Aarre Kuukaupin aloittaessa tehtävässä.
Talvisodan aikana Hassinen asui Sortavalassa. Kun Neuvostoliitto 2.2.1940 pommitti kaupunkia, Hassinen katseli kotitalonsa ikkunasta, kun palopommit iskivät läpi Sortavalan maaseurakunnan kirkon peltikaton ja kirkko paloi. Viisikymmentä vuotta myöhemmin hän pääsi vihkimään Sortavalan uutta kirkkoa Inkerin kirkon piispana.
Roger van Hamburg

Roger van Hamburg (s. 5. huhtikuuta 1954, Cardón, Venezuela) on entinen alankomaalainen uimari, joka edusti Alankomaita kesäolympialaisissa 1972. Siellä hän karsiutui 400 metrin vapaauinnissa alkuerissä. Lisäksi hän osallistui Alankomaiden joukkueen jäsenenä 4x100 metrin ja 4x200 metrin vapaauintiviestiin ja ui niissä kolmannen osuuden, mutta joukkue karsiutui alkuerissä. Uintiuransa jälkeen van Hamburg perusti uimakoulun Sydneyn lähelle Australiaaan.
Greater Underwater Propulsion Power Program

Greater Underwater Propulsion Power Program (GUPPY) oli Yhdysvaltain laivaston toisen maailmansodan jälkeen aloittama ohjelma, jonka tarkoituksena oli parantaa sukellusveneiden nopeutta pinnan alla, ohjattavuutta ja toimintamatkaa. Lyhenteen lopussa oleva Y-kirjain lisättiin vain ääntämisteknisistä syistä.
Laivasto aloitti ohjelman, jossa analysoitiin sotasaaliina saatuja Saksan laivaston tyypin XXI sukellusveneitä U-2513 ja U-3008. Tulokset johtivat neljään erilliseen tavoitteeseen, jotka olivat akustojen tehon lisääminen, sukellusveneiden virtaviivaistaminen, snorkkelien käyttöönotto ja tulenjohtojärjestelmän parantaminen. Laivasto keskittyi uuden alusluokan suunnitteluun, mutta hankintatoimisto uskoi tavoitteisiin päästävän olemassaolevien Gato-, Balao- ja Tench-luokkien alusten modernisoinnilla. Kesäkuussa 1946 laivaston operaatiopäällikkö hyväksyi GUPPY-projektin. Alun kahden aluksen muutostyöt Portsmouthin laivastontelakalla kasvoi useaksi erilaiseksi muutosohjelmaksi. Muutostyöt tuottivat seitsemän erilaista versiota, jotka olivat: GUPPY I, GUPPY II, GUPPY IA, Fleet Snorkel, GUPPY IIA, GUPPY IB ja GUPPY III. Osa aluksi muutetuista aluksista koki useampia erilaisia versioita hankkeen edetessä.

GUPPY IIA

Vuosina 1952-1954 toteutettu GUPPY IIA (SCB 47C) oli GUPPY IA -ohjelman kaltainen.
Henrik (Portugalin kreivi)

Burgundin Henrik (1066–1112) oli Portugalin kreivi vuodesta 1093 lähtien kuolemaansa saakka. Henrik yhdisti Portucalen ja Coimbran kreivikunnat ja julisti alueen itsenäiseksi ja hän loi näin perustana tulevalle Portugalin kuningaskunnalle. 
Henrik oli isänsä kautta Burgundin Robert I:n pojanpoika. Koska hänellä ei ollut kovinkaan suuria mahdollisuuksia saada todellista valtaa perheen nuorempana poikana, hän liittyi Reconquistaan osallistuakseen taisteluun maureja vastaan Iberian niemimaalla. Hän auttoi Kastilian Alfonso VI:ta valtaamaan Galician ja sai palkkioksi naida Alfonson tyttären Teresan vuonna 1093. Hän sai myötäjäisinä Portugalin kreivikunnan ja läänityksen Leónin kuningaskunnasta. Teresan sisaren oli Urracan oli nainut Burgundin Raymond, joka kuitenkin kuoli 1107, ja kun seuraavana vuonna kuoli myös kun kuninkaan ainoa poika Sancha, avautui Henrikille mahdollisuus kamppailla koko Kastilian kruunusta. Henrik saavutti menestystä, sillä Urraca oli joutunut sotaan myös omaa toista aviomiestään vastaan. Henrikin kuoltua vuonna 1114 hänen leskensä Teresa jatkoi miehensä aggressiivista laajentumispolitiikkaa.
Ei kai eilisestä jäänyt vammoja

Arviot

Hämäläinen huomauttaa arviossaan, että vaikka kyseessä on paksu järkäle, sen ei pidä antaa pelästyttää, sillä teksti vie mukanaan: Tuomioja osaa avata valtapelejä ja poliittisten ratkaisujen sisältöjä.
Alpo Rusi kiinnittää blogissaan huomiota kirjan otsikkoon ja kommentoi: ”ei kai”, sillä Rusin mukaan harva säästyy kritiikiltä, korkeintaan ”samanmieliset tutkijat ja lojaalit avustajat sekä naispuoliset virkamiessihteerit”. Rusin mielestä Tuomioja kirjoittaa kuin ”olisi valtakunnan johtava ajattelija ja päätöksentekijä”. Tuomiojan vakuutuksesta huolimatta Rusi väittää, että muistiinpanoja on peukaloitu jälkikäteen. Hän vihjaa vielä, että teoksen toimittajalla Veli-Pekka Leppäsellä on läheinen yhteys Otto Wille ja Hertta Kuusisen säätiöön.
Myös Riikka Uosukainen viittaa arviossaan Ylen sivulla kirjan nimeen: se on ”näppärä heitto lukijalle. Kirjoittaja tietää olevansa poikkeuksellisen ilkeä päiväkirjamerkinnöissään, mutta kääntää senkin piruiluksi: Luulin olevani aika piruileva”. Uosukainen huomauttaa, että vaikka SDP:llä oli ”ulkopolitiikan värisuora – – presidenttinä Martti Ahtisaari – – pääministerinä Paavo Lipponen ja ulkoministerinä Tarja Halonen. Tuomiojan päiväkirjamerkinnöistä riemukulkua ei huomaa. Hän istuu oppositiossa niin asioiden kuin ihmistenkin suhteen”. Uosukainen sanoo, että politiikasta kiinnostuneille päiväkirjat ovat herkullista luettavaa ja politiikan parissa toimivien kannattaa olla helpottuneita, jos ei nimeä löydy hakemistosta.
Suomenmaan kriitikko Pekka Pohjolainen kiinnittää huomionsa siihen, kuinka Tuomiojan ura ei päässyt nousuun parhaina poliitikkovuosina, sillä edessä oli Paavo Lipposen leveä selkä. Pohjolainen kiittää päiväkirjoja arvokkaiksi poliittiselle historiankirjoitukselle: ne valaisevat peliä, jota Lipposen selän takana ja häntä vastaan käytiin. Pohjolainen toteaa, että Tuomiojan kirjaukset eivät vahvista Lipposesta kuvaa määrätietoisena ja vahvana johtajana viitaten Nizzan huippukokoukseen. Tukijoukotkin alkoivat hermostua lepsuiluun.
Etraviriini

Vaikutusmekanismi ja käyttö

Etraviriini sitoutuu muiden käänteiskopioijaentsyymin estäjien tavoin käänteiskopioijaentsyymiin ja estää tällöin sen DNA- ja RNA-riippuvaisen polymeraasiaktiivisuuden. Tällöin virussolut eivät pääse jakaantumaan ja kuolevat. Etraviriinia käytetään aina yhdessä muiden antiretroviraalisten lääkeaineiden kanssa. Sen on havaittu olevan tehokas myös sellaisia HIV-kantoja vastaan, jotka ovat kehittäneet resistenssin muita ei-nukleosidisia käänteiskopioijaentsyymin inhibiittoreita vastaan. Tyypillinen annostus on 200 mg/vrk ja absorptiota auttaa ruokailu lääkkeenoton jälkeen. Etraviriini tuli markkinoille vuonna 2008.

Haittavaikutukset

Etraviriinin tyypillisiä haittavaikutuksia ovat allerginen ihottuma, vatsakivut, huonovointisuus ja ripuli. Lääkeaine voi aiheuttaa myös maksan entsyymiarvojen nousua. Vuonna 2009 raportoitiin tapauksista, joissa etraviriini oli mahdollisesti aiheuttanut hengenvaarallisen Stevens–Johnson-oireyhtymän. Lääkkeellä saattaa olla myös yhteys eräisiin autoimmuunisairauksiin kuten Basedowin tautiin, polymyosiittiin ja Guillain–Barrén oireyhtymään.
Suomen Aseveljien Työjärjestö

Suomen Aseveljien Työjärjestö (SAT) oli Suomessa kommunisminvastaista toimintaa harjoittanut asevelijärjestön salainen organisaatio. Se perustettiin vuoden 1940 Moskovan rauhan jälkeen. Se kytkeytyi toiseen organisaatioon, jatkosodan sytyt­tyä perustettuun Vapaus, Isänmaa, Aseveljeys -järjestöön (VIA). Julkisen aseveliliikkeen, Suomen Aseveljien Liiton (SAL), rinnalla ne harjoittivat salaista kommunisminvas­taista toimintaa pyrkien vaikuttamaan kotirintaman mielialaan. Niiden piirissä toimi työväestön, työnantajien, virkavallan, politiikan ja puolustusvoimain vaikuttajia, muun muassa Keijo Alho, Osmo Kupiainen, Kauko Leiponen, Veikko Loppi, L. Arvi P. Poijärvi ja Jussi Saukkonen. Organisaatioista käytetään yhteisnimitystä SAT-VIA. SAT-VIA loi perustaa vaaran vuosien ja kylmän sodan ajaan kommunisminvastaiselle toiminnalle. Se oli mainettaan porvarillisempi.
Tara Airin lento 193

Lentokone

Onnettomuuskone oli Viking Airin valmistama DHC-6 Twin Otter 400 (rekisteritunnus 9N-AHH, valmistenumero 926), joka oli ensirekisteröity Kanadan ilma-alusrekisteriin huhtikuussa 2015 ja toimitettu Nepaliin noin viisi kuukautta myöhemmin, missä se oli uudelleenrekisteröity Nepalin ilma-alusrekisteriin 1. lokakuuta 2015.

Lento ja onnettomuustutkinta

Tara Airin operoima DHC-6 Twin Otter nousi 24. helmikuuta 2016 kello 7.50 paikallista aikaa Pokaharan lentoasemalta Nepalin sisäiselle lennolle, jonka määränpäänä oli noin 20 minuutin lentomatkan päässä sijaitseva Jomsomin lentoasema. Koneessa oli kolmen miehistön jäsenen lisäksi matkustajina 18 nepalilaista, yksi kuwaitilainen ja yksi kiinalainen. Matkustajista kaksi oli lapsia. Konetta lensi perämies, ja kapteeni valvoi lentoa. Matkalla kone joutui muuttamaan kurssiaan vasemmalle ja nousemaan noin 3 700 metriin välttääkseen pilviä, sillä konetta lennettiin näkölentosääntöjen (VFR) puitteissa. DHC-6 oli lentämässä pilven läpi Ghorepanin alueen yllä, kun koneen maahan törmäämisen vaarasta varoittava GPWS-järjestelmä alkoi päästää varoitusääntä. Huonon näkyvyyden takia miehistö päätti pudottaa lentokorkeutta noin 3 000 metriin näkölentosäännön mukaisen lennon jatkamiseksi. GPWS-järjestelmä alkoi pitää varoitusääntä toisen kerran koneen lähestyessä 3 100 metrin lentokorkeutta. Kapteeni reagoi varoitukseen jättämällä sen huomiotta, sillä samanlaisia varoituksia oli tullut aiemminkin normaalin lennon aikana.
Kapteeni otti koneen ohjaukseensa noin minuutti ennen törmäystä ja veti koneen nousuun. Kone kuitenkin törmäsi vuorenrinteeseen noin 3 260 metrin korkeudessa ja pysähtyi noin 3 350 metrin korkeuteen. Törmäyspaikka sijaitsi noin tunnin kävelymatkan päässä Danan kylästä.
Päivä onnettomuuden jälkeen Nepalin armeija ilmoitti kaikkien onnettomuuden uhrien ruumiiden löytyneen ja että ne oli kuljetettu helikoptereilla Pokharaan. Lentokoneen mustat laatikot löydettiin päivää myöhemmin, jonka jälkeen ne luovutettiin onnettomuustutkintalautakunnalle.
Tutkinta valmistui elokuussa 2016, ja tutkintalautakunta totesi, että onnettomuuden oli aiheuttanut tilannetietoisuuden menetys, joka johtui näkölentosääntöjen mukaan lennetyn koneen joutumisesta pilveen.
Paul Auster

Elämä ja ura

Paul Auster syntyi Newarkissa, New Jerseyssä    keskiluokkaiseen puolanjuutalaiseen perheeseen  
Auster opiskeli kirjallisuutta Columbian yliopistossa. Opiskeluaikoinaan hän tutustui ranskalaisiin runoilijoihin. Austerin muita kirjallisia esikuvia ovat olleet Edgar Allan Poe, Nathaniel Hawthorne, Herman Melville, Michel de Montaigne, Ludwig Wittgenstein, Maurice Merleau-Ponty ja Samuel Beckett.
Valmistuttuaan Auster muutti neljäksi vuodeksi Ranskaan, missä hän elätti itsensä käännöstöillä. Ennen kirjailijaksi ryhtymistään Auster kokeili useita ammatteja messipojasta puhelinvaihteen hoitajaan.

Tuotannosta

Vuodesta 1974 lähtien Auster on julkaissut romaaneja, esseitä, artikkeleita ja runoja sekä käännöksiä ranskasta englantiin. Ensimmäisen teoksensa Squeeze Play hän julkaisi salanimellä Paul Benjamin. Hänen läpimurtoteoksensa oli New York -trilogia (1985−1986), joka koostuu pienoisromaaneista Lasikaupunki, Aaveita ja Lukittu huone.  Trilogian lisäksi Auster on Suomessa tunnettu romaaneistaan Kuun maisemissa, Sattuman soittoa, Leviathan, Mr Vertigo, Timbuktu ja Illuusioiden kirja.
Austerin romaanien henkilöhahmojen identiteetti on usein häilyvä. Tapahtumien kulkua määrittelee voimakkaasti sattuma. Lasikaupungin päähenkilö Daniel Quinn toteaakin: ”Todellista on vain sattuma”. Samoin Austerin teoksissa on runsaasti metafiktiota, jossa fakta ja fiktio kietoutuvat toisiinsa niin, ettei niitä voi erottaa toisistaan. Esimerkiksi Lasikaupungin Quinn, pseudonyymiin kätkeytyvä rikoskirjailija William Wilson ja yksityisetsivä nimeltä Paul Auster saavat miettimään faktan ja fiktion suhdetta. Auster luetaan tavallisesti postmodernistiksi.
Talvipäiväkirja (Winter Journal, 2012) sai The Guardianin kriitikolta J. Robert Lennonilta murska-arvostelut: ”Se on kamala kirja  – niin ryhditön, huonosti suunniteltu ja kehnosti toimitettu hirvitys, että se saa miettimään, onko todella pitänyt sitä edeltävistä teoksista.”
Austerin käsikirjoittamat elokuvat Smoke (1995), Blue in the Face (1995) ja Nainen sillalla (1998) on esitetty myös Suomessa.

Yksityiselämä

Auster asuu Brooklynissä New Yorkissa vaimonsa, kirjailija Siri Hustvedtin kanssa. Heidän tyttärensä Sophie Auster on näyttelijä ja laulaja.
Lorna Luft

Lorna Luft (s. 21. marraskuuta 1952 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja Emmy-ehdokas. Hänet tunnetaan muun muassa minisarjasta Tähtitarina: Judy Garland (2001) ja televisiosarjoista Sheriffi McCloud, Trapper John, M.D., Murhasta tuli totta ja Caroline. Luft esiintyy nykyisin keskusteluohjelmamassa Loose Women, jossa hän on ollut mukana vuodesta 2004.

Yksityiselämä

Luft on ollut kaksi kertaa naimisissa. Ensin hän oli naimisissa Jake Hookerin kanssa vuodet 1977–1993. Nykyisin hän on naimisissa Colin Freemanin kanssa. Hänellä on kaksi lasta Hookerin kanssa. Luft on näyttelijä Judy Garlandin tytär, hänen isänsä oli näyttelijä Sidney Luft.
The Falcon and the Winter Soldier

Kehitys

Syyskuussa 2018 raportoitiin, että Marvel Studios kehitti Disneyn suoratoistopalveluun Disney+ useita minisarjoja, jotka keskittyvät sellaisiin Marvel Cinematic Universe -elokuvien hahmoihin, jotka eivät saaneet omia elokuvia. Hahmoja esittävät näyttelijät tulevat palaamaan rooleihinsa. Jokainen sarja tulee olemaan vain 6–8 jaksoa pitkä ja niillä on ”mojova [budjetti], joka vetää vertoja merkittävien studioiden tuotannoille”. Marvel Studios tuottaa itse nämä sarjat Marvel Televisionin sijasta, joka tuotti MCU:n muut televisiosarjat, Marvel Studiosin johtaja Kevin Feigen ottaessa ”käytännönläheisen roolin” jokaisen sarjan kehittämisessä, keskittyen ”tarinan jatkuvuuteen” elokuvien kanssa ja ”käsitellen” niistä rooleihinsa palaavat näyttelijät.
Lokakuun 2018 lopussa Malcolm Spellman palkattiin käsikirjoittamaan minisarjaa, joka keskittyisi Anthony Mackien ja Sebastian Stanin näyttelemiin hahmoihin Sam Wilson / Haukka ja Bucky Barnes / Talvisotilas. Mackie ja Stan olivat jo aiemmin ilmaisseet halunsa näytellä yhdessä omassa spin-off -elokuvassa, Stanin verratessa potentiaalista ideaa buddy-komedioihin kuten 48 tuntia (1982) ja Keskiyön pako (1988). Sarja ja sen nimi julkistettiin virallisesti huhtikuussa 2019 ja lisäksi vahvistettiin Mackien ja Stanin paluut rooleihinsa. Seuraavan kuukauden aikana Kari Skoglandin paljastettiin ohjaavan sarjan kaikki kuusi jaksoa.

Käsikirjoittaminen

Avengers: Endgamen (2019) lopussa Steve Rogers luovutti Kapteeni Amerikan kilpensä Wilsonille ja tämän vahvistettiin vaikuttavan sarjan juoneen. Heinäkuussa 2019 Derek Kolstad liittyi mukaan sarjan käsikirjoittajiin.

Roolijako

Sarjan virallisen julkistuksen aikana huhtikuussa 2019 vahvistettiin, että Mackie ja Stan palaisivat Wilsonin ja Barnesin rooleihin. Toukokuussa 2019 Daniel Brühl ja Emily VanCamp osallistuivat neuvotteluihin Helmut Zemon ja Sharon Carterin rooleihin palaamisesta. Brühlin paluu vahvistettiin heinäkuussa 2019 San Diego Comic-Con Internationalissa ja VanCampin paluu kuukausi myöhemmin D23-messuilla, joissa Wyatt Russellin paljastettiin näyttelevän John Walkeria.

Kuvaukset

Kuvaukset sijoittuvat Atlantaan ja alkoivat 21. lokakuuta 2019, Skoglandin toimiessa ohjaajana.

Julkaisu

The Falcon and the Winter Soldier koostuu kuudesta jaksosta, jotka tulevat katsottavaksi suoratoistopalvelu Disney+:aan viikottain loppusyksystä 2020 alkaen.
Akselin kaltevuus

Akselin kaltevuus (akselikallistuma) on taivaankappaleen (yleensä planeetan) pyörimisakselin kaltevuus taivaankappaleen ratatason kohtisuoraa (tai radan kohtisuoraa tai kiertoradan akselia) vastaan. Yleensä planeettojen pyörimisakselit ovat lähes pystyssä eli kohtisuorassa ratatasoonsa nähden. Maan akselin kaltevuus on noin 23,5° ja sen ansiosta meillä on  vuodenajat ja kautta maapallon tasaisemmat elinolosuhteet. 
Jupiter pyörii lähes pystyssä, mutta Uranuksen akseli on lähes ratatason suuntainen. Maan ja Marsin akselikallistuman suuruus vaihtelee tuhansien vuosien kuluessa, minkä on arveltu vaikuttaneen jääkausien syntymiseen. Myös Maan akselikallistuman suunta vaihtelee noin 26 000 vuoden jaksoksi, mitä sanotaan prekessioksi. Yleisestä poikkeavien akselin kaltevuuksien arvellaan johtuneen suurista katastrofaalisista törmäyksistä planeettojen muodostumisen aikana.
Turun Palloseura (naisten jalkapallo)

Historia

TPS oli mukana jo naisten SM-sarjan ensimmäisella kaudella vuonna 1974 ja on sen jälkeen pelannut pääsarjassa yhteensä 23 kautta. Seura osallistui naisten SM-kilpailuun myös vuosina 1972 ja 1973, jolloin mestaruus ratkaisiin turnaus- ja cup-muotoisesti. TPS pelasi pääsarjatasolla yhtä kautta lukuun ottamatta vuoteen 1991 saakka, kunnes luopui vuoden 1992 SM-sarjasta ja antoi paikkansa Turun Tovereille. 
Seura palasi korkeimmalle sarjatasolle vuonna 2008, jolloin TPS sai Naisten Liigasta luopuneen SC Raision sarjapaikan. Kaudella 2016 TPS saavutti 31 vuoden tauon jälkeen SM-mitalin, kun joukkue sijoittui sarjassa hopealle. Kaudella 2017 TPS sijoittui neljänneksi, kun pronssin vei päätöskierroksen keskinäisen ottelun lisäaikamaalilla HJK.
Timo Tolvanen

Ura

Tolvanen aloitti pääsarjauransa Keski-Savon Paterin riveissä kaudella 1996–97. Paterista hänen tiensä vei Kuopion KuPS-Volleyhin, jonka riveissä Tolvanen juhli kahdesti mestaruutta vuosina 1998 ja 2000. KuPS-Volleyn ajauduttua konkurssiin Tolvanen siirtyi salolaisen Piivolleyn riveihin ja saavutti Suomen Cupin hopean.
Salon Piivolleysta Tolvasen tie vei Pielaveden Sampoon, josta muodostui hänelle pitkäaikainen luottoseura. Ensimmäisellä Sampo-kaudellaan Tolvanen juhli SM-pronssia. Sittemmin pronssi kirkastui kahdeksi Suomen mestaruudeksi vuosina 2004 ja 2005. Kolmivuotisen taipaleen jälkeen Tolvanen haki uralleen uusia haasteita siirtyen silloin 1-sarjassa pelanneeseen Kempeleen Lentopalloon yhdessä Sampon passarin Aki Riihimäen kanssa. Kempeleläisseura nousi kauden päätteeksi lentopalloliigaan, minkä jälkeen Tolvanen palasi takaisin Sampoon, jossa hän voitti vielä useita SM-mitaleja. Kaudella 2008-09 Tolvanen voitti uransa viidennen Suomen mestaruuden.
Lokakuussa 2013 Tolvasesta tuli kolmas pelaaja, joka saavutti lentopallon Mestaruusliigassa 600 ottelua Aki Riihimäen ja Sami Juvosen jälkeen. Reilut kolme vuotta myöhemmin Tolvasesta tuli eniten (694) mestaruusliiga otteluja pelannut pelaaja. Huhtikuussa 2016 Tolvanen ilmoitti lopettavansa 706 ottelua lentopalloliigassa käsittäneen uransa. Tästä päivää myöhemmin naisten 1-sarjassa pelaava kuopiolainen Puijo Wolley uutisoi tehneensä Tolvasen kanssa 1+1-vuotisen sopimuksen.

A-maajoukkue

Vuosien 2000–2005 aikana Tolvanen pelasi Suomen A-maajoukkueessa yhteensä 68 A-maaottelua. Tolvanen palasi maajoukkueryhmään kesäksi 2014 ja oli mukana Suomen vuoden 2014 MM-kisajoukkueessa.
Major League Baseball -kausi 1909

Major League Baseball -kausi 1909 päättyi Pittsburgh Piratesin 4-3 voittoon Detroit Tigersista kauden päätteeksi pelatussa World Series -ottelusarjassa.
Hauis

Hauis eli "kaksipäinen olkalihas" (lat. m. biceps brachii) koukistaa kyynärniveltä. Sen vastalihas on ojentaja. Hauislihaksessa on kaksi osaa, jotka molemmat lähtevät lapaluusta (tuberculum supraglenoidale ja proc. coracoideus). Toisesta päästään hauislihas kiinnittyy kahden jänteen välityksellä värttinäluuhun ja kyynärvarren peitinkalvoon. Hauislihasta hermottaa lihas-ihohermo (n. musculocutaneus).
Hauista harjoitetaan muun muassa hauiskäännöillä, leuanvedoilla ja monilla muilla sitä rasittavilla tekniikoilla.
Valkosiipitiira

Ulkonäkö

Aikuinen lintu on valkoisia siipiä lukuun ottamatta musta tai tumman harmaa.

Levinneisyys

Valkosiipitiira pesii Kaakkois-Euroopassa ja Aasiassa, ja talvehtii Afrikassa, Etelä-Aasiassa ja Australiassa. Suomessa sitä tavataan harvoin.

Elinympäristö

Valkosiipitiira pesii järvien, lampien ja soiden rannoilla.

Ravinto

Valkosiipitiira sieppaa ravinnokseen hyönteisiä lennosta, ja poimii hyönteisiä ja joskus pikkukaloja veden pinnan läheltä.