Brands Hatch

Rata yleisesti

Rata on pysynyt melko muuttumattomana 1960-luvulta lähtien. Siihen tehdyt muutokset ovat olleet melko pieniä moneen muuhun rataan verrattuna. 1960-luvulta lähtien radasta on ollut kaksi muotoa: pitempi Grand Prix -rata (3,703 km) ja lyhyempi Indy-rata (1,929 km). Radat ovat neljänteen mutkaan asti samat, mutta GP-radan kääntyessä mutkassa vasemmalle, Indy-rata kääntyy oikealle mutkaan, joka on GP-radan yhdeksäs mutka. Indy-rata on sen muotoinen, että katsojat näkevät kerralla lähes koko radan. Grand Prix -radalla ajettiin muun muassa Formula 1 -sarjan osakilpailuja. Rata alkaa hieman oikealle kaartavalta Brabham-suoralta, joka on kallellaan oikealle. Ensimmäinen mutka on oikealle kääntyvä Paddock Hill, joka on melko jyrkässä alamäessä.
Radan katsojakapasiteetti on nykyään 150 000, ja radalla on kolme pääkatsomoa.

Varhainen historia

Paikka, jolla rata sijaitsee, oli alun perin läheiseen Brands Hatch -tilaan kuulunut sienipelto. Sitä käytettiin armeijan harjoituspaikkana. Vuonna 1926 Ron Argentin johtama pyöräilijöiden ryhmä sattui pysähtymään pellolle, huomasi maaston suotuisat muodot ja pyysi tilan omistajalta lupaa saada käyttää tilaa harjoitteluun. Omistaja hyväksyi ehdotuksen, ja alueesta tuli suosittu ajopaikka pyöräilijöille, jotka käyttivät maatalouskoneiden maahan uurtamia reittejä hyväkseen. Ensimmäinen varsinainen kilpailu ajettiin vuonna 1928, kun pyöräilijät kilpailivat maastojuoksijoita vastaan neljä mailia (6,4 km) pitkällä reitillä. Juoksijat voittivat. 
Parin vuoden kuluttua myös moottoripyöräilijät alkoivat käyttää jonkin verran rata-aluetta. Tuolloin sillä ajettiin vastapäivään. Rata toimi 1930-luvulla, mutta toisen maailmansodan aikana siellä säilytettiin armeijan ajoneuvoja, joten alue pommitettiin huonoon kuntoon. Vasta sodan jälkeen sitä ryhdyttiin kehittämään kunnon moottoriradaksi.

Moottorirata muodostuu

Brands Hatch Stadium Ltd. perustettiin vuonna 1947 pyörittämään rataa, ja vuonna 1950 mailin pituinen rata päällystettiin autoille sopivaksi. Formula 3 -autot kilpailivat ensimmäistä kertaa radalla, joka muistutti nykyistä Indy-rataa ilman Druids-mutkaa, huhtikuussa 1950. Vuonna 1953 Universal Motor Racing Club alkoi järjestää Brands Hatchillä kilpa-ajokoulua. Vuosina 1953 ja 1954 rataan lisättiin Druids-mutka ja rataa alettiin kiertää myötäpäivään. 
Vuonna 1950- ja 1960-luvun vaihteessa rataa laajennettiin, ja Grand Prix -versio muodostui. Maa-alue myytiin 1960-luvun alussa Grovewood Securitiesille, ja John Webb laitettiin Motor Circuit Developmentsin johtoon pyörittämään rataa. 1970-luvun puolivälissä radan neljättä mutkaa, South Bankia, tiukennettiin ja kaarteen nimeksi muutettiin Surtees autourheilija John Surteesin mukaan. Moni muukin radan mutka nimettiin uudestaan, lähinnä brittiläisten kuljettajien mukaan. Näitä olivat muun muassa Graham Hill Bend, Clark ja Stirling's. Lisäksi varikkotietä pidennettiin, ja sen alkuun lisättiin pieni mutka.  1970-luvun puolesta välistä lähtien radasta on ollut myös rallicross-versio.

Grand Prix -kilpailut ja Formula Ford Festival

Brands Hatchissä ajettiin 1960-luvulta 1980-luvulle Formula 1 -sarjan Grand Prix -kilpailuja. Rata vuorotteli Silverstonen radan kanssa Britannian Grand Prix'n isännöinnistä siten, että Brands Hatchillä ajettiin parillisina vuosina ja Silverstonessa parittomina. Lisäksi vuosina 1983 ja 1985 Brands Hatchissä ajettiin Euroopan Grand Prix.
Radalla on ajettu myös maailmanmestaruussarjan ulkopuolisia F1-kilpailuja, kuten Race of Champions ja Silver City Trophy. Race of Champions (eri kuin Mestareiden kisa, engl. Race of Champions) ajettiin ensimmäisen kerran vuonna 1965 ja vimeisen kerran vuonna 1983. Kilpailu ajettiin muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta joka vuosi. Viimeisen kilpailun voitti Williams-kuljettaja Keke Rosberg. Se jäi historiaan lisäksi siksi, että se oli viimeinen maailmanmestaruussarjan ulkopuolinen Formula 1 -kilpailu.
Brands Hatchillä on järjestetty 1970-luvulta lähtien kansallisten Formula Ford -sarjojen kauden kohokohta, Formula Ford Festival. Sen ovat voittaneet muun muassa Eddie Irvine, Johnny Herbert ja Roland Ratzenberger.

Omistajan vaihdoksia ja muita muutoksia

Vuonna 1986 John Foulston osti Brands Hatchin lisäksi Oulton Parkin ja Snettertonin radat Grovewood Securitiesilta ja perusti Brands Hatch Leisure -yhtiön eli BHL:n. Seuraavana vuonna yhtiö hankki myös Cadwell Park -radan, ennen kuin Foulston kuoli testatessaan McLarenin IndyCar-autoa Silverstonen radalla. BHL:n omistajuus siirtyi hänen vaimolleen Marylle, mutta yhtiötä johti John Webb vuoteen 1990 asti, kunnes Foulstonin tytär Nicola otti ohjat käsiinsä.
Noihin aikoihin muutama tunnettu sarja, kuten Formula 3000 ja Superbike World Championship, kilpailivat radalla. Vuonna 1988 radalla ajetussa Formula 3000 -kilpailussa tapahtui paha onnettomuus, kun Johnny Herbert kolaroi Gregor Foitekin kanssa noin 240 km/h vauhdissa. Muita kuljettajia osuivat heihin, ja autoja kimpoili reunasta reunaan. Pölyn laskeuduttua Herbertin jalat sojottivat rikkoutuneen keulan läpi. Hänen molemmat nilkkansa murtuivat. Onnettomuudessa mukana olleista sairaalaan joutuivat Herbertin lisäksi muun muassa Olivier Grouillard ja Foitek. Kukaan ei kuitenkaan kuollut kolarissa, mutta se kyseenalaisti radan turvallisuuden, ja F3000 käänsi selkänsä Brands Hatchille vuonna 1991.
Vuonna 1988 Westfield- ja Graham Hill -kaarteista tehtiin terävämpiä ja Dingle Belliin lisättiin hidastemutka. 1990-luvun lopussa rata-alueen viihtyisyyttä parannettiin. 2000-luvun alussa Dingle Bellin hidastemutka poistettiin, ja tilalle tullut mutka sai nimekseen Sheene's.
Vuonna 1999 radan kerrottiin palaavan Britannian GP:n tapahtumapaikaksi vuodeksi 2002. Foulston myi BHL:n yhdysvaltalaiselle Octagonille 120 miljoonalla punnalla. Se kuitenkin epäonnistui parantamaan rataa suunnitellusti GP-kilpailua varten ja päätti vuokrata Silverstonen radalle GP-oikeudet. Moni talli vastusti Brands Hatchiin siirtymistä turvallisuuden ja tilan puutteen takia.
Vuonna 2003 tehtiin historiaa, kun Yhdysvaltalaisen Champ Car -sarjan kilpailu ajettiin Brands Hatchissä. Yleiöä kertyi paikan päälle 40 000.
Taloudellisten paineiden alla Octagon myi neljä rataa, mukaan lukien Brands Hatchin, MotorSport Vision -yhtiölle vuonna 2004. Sitä johti entinen F1-kuljettaja Jonathan Palmer. Vuonna 2008 Palmer kertoi, ettei hän haaveile Brands Hatchin palaamisesta F1-kalenteriin.

Kritiikki

Brands Hatchiä pidetään nykyään melko turvattomana ainakin F1-kilpailuja ajatellen. Mutkien ulosajoalueet ovat pienet, ja ne ovat lähinnä pelkkää hiekkaa, kun taas uusimmissa moottoriradoissa ne ovat asfalttipintaiset ja tilavat. Lisäksi rata on kovin ahdas. Suuret korjauskustannukset ovat radan omistajan Jonathan Palmerin mukaan olleet pääsyy siihen, ettei rata ole palannut F1-kilpailun näyttämöksi.

Kuolonkolareita

Brands Hatchin radalla on sattunut joitain kuolemaan johtaneita kolareita niin autokilpailuissa kuin moottoripyöräkilpailuissakin. Kuolonkolareita on sattunut sekä pienissä että isoissa luokissa. George Crossman, Tony Flory ja Stuart Duncan kuolivat 1960-luvun puolessa välissä, ja F1-kuljettaja Jo Siffert sai surmansa lokakuussa 1971 MM-sarjan ulkopuolisessa Race of Champions -kilpailussa. Siffertin kolarin takia radan turvallisuutta parannettiin huomattavasti vuodeksi 1972.
Elokuussa 2008 moottoripyöräilijä Craig Jones kuoli kaatuessaan kesken Supersport-luokan kilpailun. Viimeisin kuolemaan johtanut onnettomuus tapahtui 19. heinäkuuta 2009, kun 18-vuotias Henry Surtees kuoli F2-kilpailussa. Kisan puolivälissä ulosajaneen Jack Clarken autosta irronnut takarengas osui suoraan Surteesin päähän, jolloin hän menetti tajuntansa ja ajoi ulos seuraavassa mutkassa. Surtees kuoli myöhemmin sairaalassa saamiinsa vammoihin.

Kierrosennätykset

GP-radan kierrosennätyksen 1.09,593 ajoi Nigel Mansell Williams-Honda-autolla heinäkuussa 1986, jolloin ajettiin radan viimeinen F1-kilpailu. Lyhyen Indy-radan kierrosennätyksen 38,032 sekuntia ajoi Scott Mansell vuonna 2004. Hän ajoi ennätyksen Benetton B197 -autolla EuroBOSS-sarjassa vuonna 2004.
Vertailun vuoksi mainittakoon, että vuoden 1964 Britannian GP:ssä nopein kierros oli 1.38,800 ja vuonna 1968 jo 1.29,700. Vuoden 1974 kisassa taas nopein kierros oli 1.21,100 eli yli 17 sekuntia nopeampi kuin kymmenen vuotta aiemmin. Autojen kehityksestä johtunut kierrosaikojen pieneneminen jatkui, ja 1980-luvulle tultaessa F1-autot ajoivat kilpailukierroksen runsaassa minuutissa ja kymmenessä sekunnissa. Huomattakoon, että aika-ajoissa ajettiin vieläkin kovempaa, mutta kierrosennätykseen kelpuutetaan vain kilpailussa ajetut ajat.