google/wiki40b huggingface dataset:
Sielu

Sielu on nimitys, jota käytetään ihmisen ja joskus muunkin (elollisen) olennon väitetystä tajuisesta, henkisten toimintojen ja ilmiöiden ylläpitäjänä toimivasta aineettomasta puolesta, joka usein käsitetään itsenäiseksi olioksi ja jonka monissa uskonnoissa ajatellaan lähtevän ruumiista kuolemassa ja jatkavan olemassaoloaan. Näkemystä, jonka mukaan ulkomaailmaa aistiva aineellinen keho ja ulkomaailmasta tietoinen aineeton tajunta tai sielu ovat kaksi eri asiaa kutsutaan dualismiksi. Aiemmin sana sielu oli myös tieteellisessä käytössä (psykologiaa kutsuttiin ”sielutieteeksi”), mutta nykyään sielu on useimmiten yksinomaan uskonnollinen käsite.
Sielu-käsitteellä on tiettyjä yhtäläisyyksiä nykyisen psykologian ja mielenfilosofian mieli-käsitteen kanssa. Varsinkin useat uskonnolliset perinteet kuitenkin katsovat sielun olevan kuolematon ja lisäksi mahdollisesti olleen olemassa ennen sen liittymistä ruumiiseen. Moderni neurotiede ei ole löytänyt tällaisen sielun olemassaolosta minkäänlaisia todisteita.

Käsitteen historiaa

Alkuperäisen käsityksen mukaan sielu oli elämänvoiman antajana ilman tai höyryn tapainen, hienoaineinen olento. Raamatun mukaan ihminen on sielusta, ruumiista ja hengestä muodostuva kokonaisuus. Sielu on siinä synonyymi elävälle olennolle. 
Muinaiskreikkalainen Platon kehitti järjestelmällisen ruumis-sielu-kahtiajaon ja yritti todistaa sielun kuolemattomuuden. Ruumiin ja sielun erottamisesta tehtiin myös kristillinen oppi, joka vallitsi kristillisten teologien piirissä keskiajalta uudelle ajalle saakka. René Descartes määritteli sielukäsityksen uudestaan 1600-luvulla. Descartes tunnetaan juuri dualismistaan, joka oletti, että sielu ja ruumis ovat erillisiä mutta keskinäisessä vuorovaikutuksessa, sekä itsenäisen, ajattelevan mielen eli sielun olemassaolon todistuksistaan (cogito ergo sum). Muun muassa Gottfried Leibniz katsoi, että sielu on ihmisten varsinainen olemus ja ruumis vain sen ilmiö.
Ajateltiin, että sielu oli väliaikaisesti ruumiiseen yhdistynyt aineeton, oleellinen osa ihmisyksilöä. Kartesiolaisuudeksi kutsuttua sielun ja aineen kahtiajakoa pidettiin selviönä vuosisatojen ajan, mutta se sai osakseen ankaraa arvostelua toisen maailmansodan jälkeen. Kuuluisa muoto tästä arvostelusta on Gilbert Rylen teoksessa The Concept of Mind (1949). ”Koneessa olevaa aavetta” arvostelevien mukaan ihminen on ruumiillinen olento eikä aineeton sielu.
Aristoteleelle sielu oli yksinkertaisesti ruumiin eläväksitekevä muoto, jolla ei ollut ruumiista itsenäistä olemassaoloa. Hänen mukaansa ihmisten lisäksi myös kasveilla ja eläimillä oli alempitasoiset sielunsa. Jo stoalaisille ja epikurolaisille sielu oli täysin aineellinen, mutta päinvastoin kuin Aristoteles, he katsoivat sen olevan silti ruumiista erillinen. Suurin osa nykyfilosofeista kieltää aineettoman sielun olemassaolon kokonaan. Nykyaikaisesta materialismista, jossa sielun eli mielen katsotaan olevan aivojen ja muiden elinten toiminnan tuote, kirjoittivat muun muassa Thomas Hobbes, Paroni d'Holbach ja Ludwig Büchner. Sieluun aiemmin liitettyjä ilmiöitä tutkitaan nykyisin mielenfilosofiassa (mieli–ruumis-ongelma).
Karolína Plíšková

Tennisura

Grand Slam -turnauksen pääsarjassa Plíšková pelasi ensimmäisen kerran Ranskan avoimissa 2012, häviten ensimmäisen ottelunsa. Myös Wimbledonissa 2012 hän hävisi ensimmäisellä kierroksella. Helmikuussa 2013 Plíšková saavutti ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa kaksinpelissä voitettuaan Kuala Lumpurin turnauksen. Grand Slam -turnauksesa Plíšková pääsi ensimmäistä kierrosta pidemmälle ensimmäisen kerran Wimbledonissa 2013, jossa hän voitti Nadja Petrovan. Vuonna 2014 Plíšková voitti Linzin ja Soulin turnaukset. Yhdysvaltain avoimissa 2014 hän pääsi kolmannelle kierrokselle voitettuaan toisella kierroksella Ana Ivanovićin. Kolmannella kierroksella hän hävisi Casey Dellacqualle. Myös Australian avoimissa 2015 Plíšková eteni kolmannelle kierrokselle. Hän saavutti Prahassa turnausvoiton. Vuonna 2016 hän pääsi Australian avoimissa kolmannelle kierrokselle ja Ranskan avoimissa hänen pelinsä päättyivät avauskierroksen tappioon. Kesäkuussa pelatussa Nottinghamin turnauksessa hän saavutti turnausvoiton. Wimbledonissa hän pääsi toiselle kierrokselle. Elokuussa Cincinnatissa Plíšková saavutti uransa kuudennen kaksinpelin turnausvoiton. Yhdysvaltain avoimissa Pliskova eteni loppuotteluun asti, jossa hävisi Angelique Kerberille.
Peitepuikko

Peitepuikko on kosmetiikkatuote, joka on tarkoitettu ihon epäpuhtauksien (esimerkiksi finnien) peittämiseen ja tummiin silmänaluksiin. Peitepuikko muistuttaa ulkonäöltään normaalia huulipunaa, joskin se on ihonväristä. Peitepuikkoja on monia eri sävyjä. Joskus peitepuikkoa levitetään myös huulille luomaan niin sanotut nudehuulet. Osa peitepuikoista sisältää ihoa hoitavia aineita.
Riho Sayashi

Riho Sayashi (jap. 鞘師 里保, Sayashi Riho, s. 28. toukokuuta 1998, Hiroshima) on japanilainen poplaulaja. Hän oli Morning Musumen 9. sukupolven jäsen.
Jorma Vehmanen

Jorma Uolevi Vehmanen (s. 18. syyskuuta 1945 Rauma) on suomalainen entinen jääkiekkoilija ja suunnistaja.
Vehmanen muistetaan Lukon taitavana hyökkääjänä. Hän pelasikin Lukossa kaudet 1963–1970 ja 1973–1983. Välissä Vehmanen edusti kolmen kauden ajan HJK:ta. Hän voitti urallaan neljä SM-mitalia, mutta ei yhtään mestaruutta. Yhteensä Vehmanen pelasi 570 SM-sarja- ja -liigaottelua, joissa teki tehot 305+239.
Vehmanen pelasi seitsemät MM-kilpailut ja kahdet olympiakisat. Yhteensä hän pelasi 175 A-maaottelua pistein 36+17. Peliuransa jälkeen Vehmanen toimi Lukon apuvalmentajana mm. hopeaan päättyneellä kaudella 1987-88.
Latvussieppo

Levinneisyys

Latvussieppoa tavataan Uuden-Guinean saarella ja Australiassa Queenslandin pohjoisosissa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi lajiksi.
Brofeldtin talo

Brofeldtin talo on Helsingin Kruununhaassa osoitteessa Pohjoisesplanadi 15 sijaitseva kolmikerroksinen uusrenessanssityylinen liike- ja toimistotalo, jonka rakensi vuonna 1830 kauppias Peter Brofeldt. Talo oli aluksi kaksikerroksinen, mutta luultavasti jo 1831 siihen rakennettiin kolmas kerros. Talossa oli pohjakerroksessa kauppapuoteja, toisessa kerroksessa oli Brofeldtin oma asunto ja kolmannessa kerroksessa vuokra-asunto. Taloon lisättiin jo 1830-luvun puolivälissä yksikerroksinen siipi Sofiankadun puolelle ja piharakennukset tontin pohjois- ja länsilaidoille. Brofeldt myi talon vuonna 1841 kauppias Aleksei Kudrakoffille, jonka kauppapuodista myytiin sitten muun muassa kaviaaria ja hanhenmaksaa. Vuonna 1863 C. Th. Mellgren suunnitteli taloon muutokset, joihin kuului uusi kaksikerroksinen siipirakennus Sofiankadun varrelle sekä piharakennuksien korotukset. Vuonna 1895 talon julkisivut muutettiin uusrenenssanssityylisiksi, Pohjoisesplanadin puolelle tehtiin näyteikkunat ja portaikko siirrettiin pääjulkisivun keskelle. Nämä muutokset suunnitteli arkkitehti Theodor Höijer.
Brofeldtin taloa muutettiin jälleen vuosina 1912–1914, jolloin talon pihasiipi ja Sofiankadun puoleinen siipi purettiin ja tilalle rakennettiin uusi kolmikerroksinen siipirakennus Sofiankadun varteen sekä pihalle yksikerroksinen jugendtyylinen pankkisali. Nämä muutostyöt suunnittelivat arkkitehti Lars Sonck sekä arkkitehtitoimisto Valter Jung & Emil Fabritius. Samalla myös talon ullakolle rakennettiin toimistotiloja. Vuonna 1923 valmistui vielä arkkitehti Runar Finnilän suunnittelema lisärakennus talon pihalle. Pankki toimi talossa aina vuoteen 1931, jolloin talon osti Helsingin kaupunki.
Vuosina 1968–1971 talossa tehtiin suuri peruskorjaus, jonka suunnitteli arkkitehti Aarno Ruusuvuori. Brofeldtin talossa on toiminut viimeksi Helsingin kaupungin rahatoimisto.
Pieni Haukijärvi (Pori)

Maantiede

Järven pinta-ala on 8,4 hehtaaria ja sen pituus on 700 metriä ja leveys 200 metriä. Järven luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkuunsa 500 kilometriä pitkä laskuoja, joka yhtyy Pärehöylänojaan ja laskee Haukijärveen.
Järven rantaviiva on 1,8 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järvi on länsipäästää ja itäpään pohjoisrannastaan soistunutta ja paikoin avosuota. Asutusta on kahden tilan verran ja Rudanmaan maantie kulkee vierestä.
Tuomas Kärki

Pelaajaura

Kärki pelaa maajoukkueessa ja voitti Suomelle ensimmäisen kullan kaksinpelissä Florian Goetzesiä vastaan. Samoissa kilpailuissa hän voitti pronssia nelinpelissä yhdysvaltalaisen Jonh Leysin kanssa. Kärki valittiin 2010 footbagin Hall of Fameen. 
Kärki on myös voittanut suomenmestaruuksia ja pronsseja sekä kaksin- että nelinpeleissä.
HMS Exmouth (H02)

Ensimmäisen kerran palveluksessa

HMS Exmouth liitettiin palvelukseen otettaessa Kotilaivaston 5. Hävittäjälaivueeseen lippulaivaksi, jossa alus palveli yhdessä sisaralustensa kanssa aina vuoteen 1939, jolloin koko laivue siirrettiin juuri sodan alla reserviin ja vasta palvelukseen astuneet K-luokan hävittäjät muodostivat 5. Hävittäjälaivueen.
Laivue siirrettiin elokuussa 1935 Välimeren laivastoon Italian ja Abessinian välisen kriisin vuoksi. HMS Exmouth oli telakalla Aleksandriassa 4. lokakuuta alkaen vuoden loppuun. Laivue palasi maaliskuussa 1936 Kotilaivastoon, jonka alaisuudessa se palveli elokuusta alkaen Espanjan rannikolla.

Toinen maailmansota

HMS Exmouth palasi heinäkuussa 1939 aktiivipalvelukseen ja se sijoitettiin Kotilaivaston 12. Hävittäjälaivueen lippulaivaksi. Laivue siirrettiin saattuetehtäviin Läntiselle alueelle suorittamaan merialueen valvontaa ja toimimaan saattajina luoteisella alueella ja Pohjanmerellä.
HMS Exmouth oli 21. tammikuuta 1940 saattamassa rahtialus Cyprian Princeä, kun saksalainen sukellusvene U-22 (Karl Heinrich Jenisch) havaitsi alukset. Sukellusvene laukaisi torpedonsa ja osui hävittäjään upottaen sen. HMS Exmouthin upotessa menetti henkensä kaikki 189 miehistönjäsentä. Aluksen miehistöstä on haudattu 18 henkeä Wickin hautausmaahan.
Elina Mustonen

Ura

Solistina ja kamarimuusikkona Elina Mustonen on esiintynyt kotimaassa vuodesta 1977 lähtien kesäfestivaaleilla Kuhmon Kamarimusiikista Helsingin Juhlaviikoille. Virallisen ensikonserttinsa
hän antoi Jyväskylän Kesän debytanttina 1987. Ulkomailla Mustosta on kuultu eri Euroopan maissa ja Yhdysvalloissa. Hän on esiintynyt suomalaisten orkestereiden solistina (muun muassa RSO, Tapiola Sinfonietta, Sinfonia Lahti, Keski-Pohjanmaan kamariorkesteri ja Kuudennen kerroksen orkesteri). Keskeisimpien barokkikonserttojen lisäksi hänen ohjelmistoonsa kuuluvat myös Francis Poulencin, Bohuslav Martinun ja Manuel de Fallan cembalokonsertot.
Kaudella 2006–2007 toteutettiin yhteistyössä Lisbeth Landefortin kanssa ensi kerran poikkitaiteellinen kamarimusiikkiteos Laulustaan lintu tunnetaan, joka perustuu Domenico Scarlattin cembalomusiikille ja Nobel-kirjailija José Saramagon romaaniin Baltasar ja Blimunda. Mustosen Scarlattiana-levytys sai kirjailijan tulemaan ensivierailulle Suomeen teoksen suomenkieliseen ensiesitykseen 2007, jonka jälkeen sitä on esitetty Saramagon kutsusta eri puolilla Eurooppaa.
Elina Mustonen on tehnyt levytyksiä niin solistina kuin kamarimuusikkonakin. Hän on myös nauhoittanut Yleisradiolle ja osallistunut Yle TV1:n kansainvälisiin yhteistyöohjelmiin.
Kamarimusiikkia Mustonen on soittanut kotimaisten taiteilijoiden lisäksi muun muassa Wieland Kuijkenin, Laurence Dreyfusin,
Mark Lubotskyn, Mark Peskanovin, Rachel Brownin ja Peter-Lukas Graafin kanssa.
Elina Mustonen on opettanut cembalon- ja continuosoittoa sekä cembalopedagogiikkaa Sibelius-Akatemiassa sekä Länsi-Helsingin musiikkiopistossa vuodesta 1983 lähtien. Useat hänen oppilaistaan ovat voittaneet palkintoja kansainvälisissä kilpailuissa.
Muusikon työnsä ohella Elina Mustonen on laajentanut toimintaansa myös teatteritaiteen puolelle. Näyttelijäntyötä hän on opiskellut muun muassa Royal Academy of Dramatic Art ‑korkeakoulussa Lontoossa. 
Mustosen rooleja näyttelijänä ovat olleet Prospero (William Shakespeare: Myrsky), Hippolyta ja Titania (Shakespeare: Kesäyön uni), nimirooli Jussi Kylätaskun näytelmässä Maaria Blomma sekä Ida Aalberg ja Aino Sibelius Järvenpään teatterin Sibelius‑juhlavuoden tuotannoissa.
Shakespearen 400‑juhlavuoden kunniaksi Elina Mustonen valmisti yhteistyössä kirjallisuudentutkija Nely Keinäsen ja ohjaaja‑dramaturgi Johanna Freundlichin kanssa näyttämöllisen sooloteoksen Her Infinite Variety – Shakespearen naiset sanoin ja sävelin. Tuotanto on kiertänyt ympäri Suomea, ja se on nähty myös Dublinissa ja Lontoossa esityspaikkoina Rose Theatre ja Garrick’s Temple to Shakespeare.
2017 sai ensi-iltansa ”JOUEZ! – Molièren matkassa”, Mustosen ja Freundlichin toinen sooloteos näyttelevälle cembalistille, visualistina Nina Mansikka.

Yksityiselämä

Mustonen on naimisissa musiikin tohtori Veli-Markus Tapion kanssa. Hänen isänsä on tilastotieteilijä Seppo Mustonen ja veljensä pianisti, kapellimestari ja säveltäjä Olli Mustonen.
Kreikanvinttikoira

Ulkomuoto

Kreikanvinttikoira on erittäin suuri ja vankkarakenteinen. Sillä on salukin tapaan hapsut hännässä ja korvissa muun karvapeitteen ollessa lyhyt ja tiiviisti ihonmyötäinen, ja se muistuttaakin tätä sillä erotuksella että on kookkaampi. Väritys on musta ruskein merkein. Säkäkorkeus on 80 cm.

Alkuperä

Kreikanvinttikoira polveutuu Lähi-idän vinttikoirista. Se jalostettiin pienen hirven ja jäniksen metsästykseen, ja sen tuli kyetä tehtäväänsä myös vuoristoissa. Nykyisin koirat metsästävät pareina, mutta alun perin niitä käytettiin laumoina.
Idänkäki

Tuntomerkit

Idänkäki on hyvin paljon käen näköinen eikä ole aina erotettavissa tästä maastossa. Vatsan viirutus on hieman erilainen kuin käellä. Se on käkeä pienempi.
Idänkäen paras tuntomerkki on sen laulu, ontto ”pu-pu-pu-pu-pu”, joka muuttuu muotoon ”pupu-pupu-pupu”. Käen vastaavanlaisissa äänissä on usein käheä alku ja tyypillistä ”kuk-kuu” -säettä.

Levinneisyys

Koko Pohjois-Aasia, Venäjän taigametsävyöhyke, talvehtii Etelä-Aasiassa.

Havainnot Suomessa

Suomessa havaittiin vuodesta 1998 alkaen säännöllisesti idänkäkimäisesti laulavia lintuja. Tutkimuksissa kävi kuitenkin ilmi, että nämä yksilöt olivat joko risteymiä tai poikkeuksellisesti käyttäytyviä käkiä. Rariteettikomitea katsoi parhaaksi poistaa idänkäen Suomen lajilistalta elokuussa 2004.
Kainuussa Sotkamossa tehtiin kesäkuussa 2015 hyvin todennäköinen idänkäkihavainto. BirdLife Suomi on vahvistanut asian. Ääni tallennettiin, ja sen perusteella havainto menee rariteettikomitean hyväksyttäväksi. Havainto on lajin ensimmäinen esiintyminen Euroopassa Venäjän ulkopuolella.
Idänkäkeä on osattu Suomessa odottaa, sillä sen levinneisyysalue ulottuu hyvin lähelle rajaa. Laji vahvistettiin idänkäeksi maaliskuussa 2016.

Elintavat

Idänkäki on elintavoiltaan käen kaltainen.
Flauto Dolce -nokkahuiluyhtye

Historia

Vuonna 1968 perustettu Flauto Dolce -yhtye on nokkahuilisti Satu Parkkosen johtama aikuisten nokkahuiluharrastelijoiden yhtye, joka toimii nykyisin Vantaan musiikkiopiston yhteydessä. Yhtyeen kaikki kymmenen jäsentä soittavat useita eri nokkahuiluja (yhtyeläisillä on erilaisia nokkahuiluja käytössä sopraninosta subbassoihin), ja varsinkin matalat soittimet ovat tällä hetkellä soittajien suosiossa. Jäsenten edellytetäänkin soittavan vähintään kahta eri vireistä nokkahuilua sujuvasti. Yhtye soittaa monin eri kokoonpanoin duoista monikuoroisiin teoksiin. Ohjelmisto koostuu lähinnä nokkahuilun kulta-ajan eli renessanssin ja barokin ajan yhtyemusiikista. Omien konserttien lisäksi yhtye esiintyy musiikkiopiston tapahtumissa, jumalanpalveluksissa ja yksityistilaisuuksissa.
Flauto Dolcen perusti Espooseen asettunut musiikinopettaja Aarne Porko (1922–1995). Harjoitukset pidettiin Porkon kotona Tapiolassa. Yhteensä jopa 20 lasta, nuorta sekä heidän vanhempaansa kokoontui viikoittain kolmeksi tunniksi Porkon ateljeehen kahden flyygelin äärelle soittamaan nokkahuiluilla sovituksia klassisen musiikin merkkiteoksista. Yhtyeen ohjelmistoon kuului mm. Dvorâkia, Mozartia, Händeliä ja Purcellia. Usein yhtyettä säesti Porkon piano-oppilas, ja sovituksissa käytettiin myös rytmisoittimia. Porko panosti erityisesti taukojen välipalatarjoiluun; hänen bravuureitaan olivat itse leivotut leivät ja omenapiirakka. Aluksi lapset soittivat vain pienempiä nokkahuiluja, mutta pian Flauto Dolcelaisten ja heidän vanhempansa opettelivat soittimet sopraanosta bassoon. Yhtyeen soittajat kävivät Porkolla myös yksityistunneilla ja soittivat Porkon suosituksesta Küngin barokkiotteisia nokkahuiluja. 
Soittajien vanhemmat perustivat Flauto Dolcen toimintaa tukemaan Nokkahuilumusiikin ystävät ry:n vuonna 1984. Yhdistyksen kanssa Porko järjesti myös kaikille avoimia nokkahuilun yhtyesoiton viikonloppukursseja Espoossa ja Nurmijärvellä, ja kurssi- ja konserttimatkoja tehtiin myös ulkomaille asti. Matkoilla ei kommelluksilta vältytty. Kerrankin erään soittajan nokkahuilukoteloon oli kiireessä keittiönpöydältä sujahtanut nokkahuilun sijaan kurkku!

Esiintymisiä

Omien Flauto Dolcen konserttien lisäksi yhtye esiintyy mm. musiikkiopiston tapahtumissa, jumalanpalveluksissa ja yksityistilaisuuksissa.
Peippo Uolevi Helle

Peippo Uolevi Helle (25. huhtikuuta 1912 Jyväskylä – 1. helmikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri, joka toimi Suomen Rahapajan johtajana vuosina 1948–1958.
Helle kirjoitti ylioppilaaksi 1930 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1936. Hän oli puolustusvoimien palveluksessa vuosina 1939–1948, kunnes sai nimityksen Rahapajan johtajaksi. Vuonna 1959 Helle sai syytteen väärän rahan valmistuksesta, virkavirheestä ja kavalluksesta. Syytteen mukaan hän oli lyöttänyt luvattomasti 75 pennin hopearahoja ja yhden markan kuparirahoja sekä muistomitalia, josta hän sai itselleen taloudellista hyötyä. Jouduttuaan eroamaan Rahapajan johdosta Helle toimi agentuuriliike Din Oy:n palveluksessa vuoteen 1970.
Yön selkään

Juoni

Kun Jeff Goldblumin esittämä Ed Okin, unettomuudesta kärsivä ja onneton mies, saa selville että hänen vaimollaan on suhde toisen miehen kanssa, hän lähtee ajamaan päämäärättömästi ympäri Los Angelesia. Hän saapuu lentokentälle, jossa hänet yllättää kaunis jalokivien salakuljettaja, Diana (Michelle Pfeiffer), joka tulee Edin autoon ja pyytää häntä ajamaan pois, että Diana pääsisi pakoon neljältä iranilaiselta poliisiagentilta, jotka jahtaavat häntä. Diana pyytää Ediä ajamaan hänet useisiin paikkoihin, ja Ed tulee sotkeutuneeksi mukaan Dianan ahdinkoon. Ed saa selville, että Diana on salakuljettanut maahan arvottomia smaragdeja ja häntä ovat pitkään ajaneet takaa useat henkilöt, kuten mainitut SAVAKin agentit ja brittiläinen palkkamurhaaja (David Bowie).

Arvosteluja

Yön selkään sai arvostelun 38 % Rotten Tomatoesiin, jossa se sai paljon sekalaista kritiikkiä. Vincent Canby New York Timesissa kirjoitti: ”Osa Into The Nightista on hauskaa, suuri osa siitä on irvokasta ja se on kokonaan kuin sisäpiirielokuva Bel Air-piirin elokuvantekijöille jotka katsovat toistensa elokuvia.” Hän antoi kiitokset kahdelle päänäyttelijälle. Variety-lehti kirjoitti että ”elokuva yrittää toisinaan saada naurua aikaiseksi liian kovasti ja toisinaan taas jännitystä”, ja myös siinä kiitetään Jeff Goldblumin esiintymistä.
Jotkut kriitikot tekivät suuren numeron useista Landisin ystävien cameo-esiintymisistä. Roger Ebert Chicago Sun-Timesissa kirjoitti: ”Jos minä olisin ollut jonkun näyttelijätähden agentti, olisin varmasti valittanut Landisin toiminnasta.” Time Out kirjoitti: ”Suosittujen elokuvantekijöiden näkeminen pikkurooleissa vaikuttaa merkityksettömältä, mutta David Bowie tekee loistavan esiintymisen brittipalkkamurhaajana, ja kaksi tähtinäyttelijää ovat loistavia.”
Devonshire-luokka (risteilijä, 1903)

Suunnittelu

Luokan alukset suunniteltiin kauppamerenkulun suojaamiseksi ja ne muistuttivat edeltänyttä Monmouth-luokkaa lukuun ottamatta etummaisen kuudentuuman tykkitornin ja kahden etukannen kuuden tuuman kasematin korvaamista neljällä 7,5 tuuman tykillä.
Lars Gullin

Lars Gunnar Victor Gullin (s. 4. toukokuuta 1928 Sanda, Gotlanti – k. 17. toukokuuta 1976 Vissefjärda) oli ruotsalainen baritonisaksofonisti, pianisti ja säveltäjä. Gullinin tyyli oli lähimpänä amerikkalaista "cool jazz" -tyyliä, johon yhdistyi ruotsalaisen kansanmusiikin vaikutus.
Lars Gullin oli jo lapsena lahjakas haitarinsoittaja. 13-vuotiaana hän soitti klarinettia sotilassoittokunnassa ja myöhemmin opiskeli alttosaksofonia, mutta muutettuaan vuonna 1947 Tukholmaan hänestä tuli ammattipianisti. Hän suunnitteli klassista uraa opiskellessaan yksityisesti klassisen pianistin Sven Brandelin johdolla. Soitettuaan Charles Redlandin big bandissä vuonna 1947 ja baritonisaksofonia Seymour Österwallin jazzyhtyeessä vuonna 1949 hän päätti valita soittimekseen baritonisaksofonin. Gullin työskenteli Arne Domnéruksen septetissä kaksi vuotta alkaen vuodesta 1951, yhtye esiintyi pääosin Nalenissa, joka oli Tukholman johtava tanssipaikka.
Samaan aikaan Gullin alkoi työskennellä vierailevien yhdysvaltalaismuusikoiden kanssa, James Moodyn, Zoot Simsin ja Clifford Brownin kanssa hän myös levytti. Merkittävin oli yhteisesiintyminen Lee Konitzin kanssa vuonna 1951 - tämä tuli toistumaan useasti tulevina vuosina.
Vuonna 1953 Gullin perusti luultavasti ainoan johtamansa yhtyeen. Se oli lyhytikäinen ja hajosi jo saman vuoden marraskuussa, koska Gullin aiheutti yhtyeelle auto-onnettomuuden vaikkei siinä kukaan vakavasti loukkaantunutkaan. Vuonna 1954 Gullin voitti yhdysvaltalaisen Down Beat -lehden parhaan tulokkaan palkinnon sen jälkeen kun Contemporary Records oli julkaissut kaksi maaliskuussa 1953 Ruotsissa äänitettyä sessiota kymmentuumaisena LP-levynä. Myöhemmin Gullinin julkaisuista Yhdysvalloissa vastasi Atlantic Records. Gullin soitti useissa Euroopan maissa Chet Bakerin mukana lokakuussa 1955. Ryhmä hajosi traagisesti: Lars Gullin löysi yhtyeen pianistin Dick Twardzikin kuolleena pariisilaisesta hotellihuoneesta 21. lokakuuta. Kuolinsyy oli heroiinin yliannostus.
Gullinin omaa uraa varjostivat myös artisin omat huumeongelmat. Toisinaan hän eli Ruotsin valtion antamilla avustuksilla. Vuoden 1958 loppupuoli meni häneltä sairastellessa. Seuraavan vuoden hän vietti pääosin Italiassa, jossa hän soitti jälleen Chet Bakerin ja altosaksofonisti-liikemies Flavio Ambrosettin kanssa. Ambrosettin kanssa hän teki radiolähetyksiä Lausannessa, Sveitsissä.
1960-luvulla Gullin soitti ajoittain johtavien yhdysvaltalaisten muusikoiden kanssa. Näitä oli muun muassa Archie Shepp, jonka kanssa Gullin levytti vuonna 1963. Eräs Gullinin viimeisistä levytyksistä oli Aeros aromatic atomica suite vuodelta 1973.
Gullin kuoli sydäninfarktiin, joka aiheutui pitkäaikaisesta metadonin käytöstä. Myös Lars Gullinin poika Peter Gullin (12. huhtikuuta 1959 Milano – 7. lokakuuta 2003 Uppsala) oli baritonisaksofonisti ja säveltäjä. Gullinin sävellys ”Peter of April” oli omistettu pojalle. Kappale ”Danny's Dream” on omistettu hänen toiselle pojalleen Dannylle ja ”Gabriella” hänen tyttärelleen säveltäjä-kapellimestari Gabriel Gullinille (s. 1961).
Yonkers

Talous

Yonkersissa toimii 18 000 yritystä. Siellä on kaksi golfkenttää ja 17 ostoskeskusta. New Yorkin pohjoinen metrorata, Metro North Commuter Railroad, ulottuu Yonkersiin. Kaupunkia palvelle myös 20 bussireittiä.

Väestö

Yonkers on osavaltion neljänneksi suurin kaupunki, ja sen väestöpohjaltaan monipuolisin: 31% asukkaista on syntynyt Yhdysvaltojen ulkopuolella, 46 prosentissa perheistä puhutaan muuta kuin englantia, ja koulujen oppilaat edustavat sataa eri kulttuuritaustaa.
Kaupungissa oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 195 975 asukasta. Vuoteen 2015 mennessä väestön arvioitiin lisääntyneen noin 200 000:een.