google/wiki40b huggingface dataset:
Laitoskirjasto

Laitoskirjastot ovat yksi erikoiskirjastotoiminnan muoto. Laitoskirjastot tarjoavat yleisen kirjaston palveluja normaalista kirjastoympäristöstä poikkeavissa olosuhteissa. Esimerkkejä tästä ovat sairaala- ja vankilakirjastot sekä palvelutalojen kirjastot. Usein puhutaan myös hakeutuvasta kirjastotoiminnasta (sisältäen myös kotipalvelu- ja kirjastoautotoiminnan).

Suomen laitoskirjastojen historiaa

Suomen laitoskirjastotoiminnalle tärkeä paikka on ollut Suomen Punaisen Ristin vuonna 1932 Helsinkiin perustama sairaala (nyk. Töölön sairaala). Sairaalan ylihoitaja Berrit Kihlman valmisteli kirjaston lainaustoimintaa jo ennen sairaalan toiminnan käynnistymistä, ja oli näin ollen yksi suomalaisen laitoskirjastotoiminnan pioneereista. Myös Else Branders (1901-1997), joka toimi vapaaehtoisena Töölön sairaalassa (ent. Punaisen ristin sairaala) vuodesta 1937 aina 1970-luvun lopulle saakka, oli vaikuttava henkilö laitoskirjastojen kehittymisessä. Branders oli koulutukseltaan sairaanhoitaja, mutta omistautui vahvasti sairaalaan kirjastotoiminnan kehittämiselle. Hän korosti kirjastotyön parantavaa vaikutusta unohtamatta kansankasvatuksellista näkökulmaa. Laajan kirjallisen tuntemuksen ja kielitaitonsa avulla hän suositteli potilaille luettavaa. Branders toimi myös kansainvälisessä The International Guild of Hospital Librarians -järjestössä.  Sota-aikana kaupunginkirjastojen virkailijat ja sairaanhoitajat järjestivät sairaaloissa kirjastotoimintaa vapaaehtoistyönä. Sotasairaaloiden kirjastoista huolehtivat usein sotilaskotisisaret. Vuonna 1945 Vaasassa ja Helsingissä alkoi säännöllinen sairaalakirjastotoiminta. Laitoskirjasto-nimitys otettiin käyttöön vasta 1960-luvulla. Sairaalakirjasto-käsitteellä tarkoitetaan aiemmin vastaavalla tavalla järjestettyä kirjastotoimintaa. Vuoden 1961 kirjastolain nojalla laitoskirjastot alkoivat saada valtionapurahaa, joka kattoi 90 prosenttia niiden menoista. Terminä laitoskirjasto esiintyi lakitekstissä vasta kirjastoasetuksessa (30.3.1962/268).

Laitoskirjastot muualla

Ruotsissa ja Englannissa sairaalakirjasto käsitetään laajemmin yleisten kirjastopalvelujen tarjoajana, jonka toiminnasta vain osa on palvelua potilaille. Ruotsiksi käsitteellä "sjukhusbibliotek" viitataan edelleen sekä sairaaloissa että muissa hoitolaitoksissa sijaitseviin kirjastoihin.

Kotipalvelu- ja laitoskirjastotyöryhmä

Ko-La eli kotipalvelu- ja laitoskirjastotyöryhmä on Suomen kirjastoseuran alainen työryhmä, jonka tehtävänä on edistää kirjastopalvelujen tasavertaista saatavuutta. Työryhmä yhdistää hakeutuvissa kirjastopalveluissa työskenteleviä ammattilaisia ja järjestää koulutuspäiviä. Työryhmän nimessä onkin nähtävissä nykyään yleinen suuntaus, jossa laitoskirjastotoiminta niputetaan kirjastojen kotipalvelutyön kanssa yhteen.
Ed Fury

Ed Fury (oikealta nimeltään Edmund Holovchik, 6. kesäkuuta 1934 Los Angeles) on yhdysvaltalainen kehonrakentaja ja näyttelijä.
Kehonrakennusta harrastanut Fury työskenteli mallina ja esitti sivuosia useissa Hollywood-elokuvissa. 1960-luvun alussa hän siirtyi Italiaan, jossa hänestä tuli suositun Ursus-elokuvasarjan vaalea ja lihaksikas sankari. Furya pidettiin näyttelijänä liian lapsekkaana ja epäuskottavana, ja hänen uransa hiipui pian peplum-tyylilajin myötä. Palattuaan Amerikkaan Fury näytteli toisinaan tv-sarjojen sivuosissa. Vuonna 1996 hän esiintyi luolamieskomediassa Dinosaur Valley Girls Ursus-elokuviin viittaavalla roolinimellä Ur-So.
Fisherman’s Friend

Fisherman’s Friend (suom. kalamiehen kaveri) on vahva mentolipastilli, jota valmistetaan Fleetwoodissa, Lancashiren kreivikunnassa Englannissa.
Pastillin kehitti apteekkari James Lofthouse vuonna 1865 lievittämään kalastajien hengityselinvaivoja, kuten yskää ja kurkkukipua, jotka johtuivat Pohjanmeren viileästä ja tuulisesta ilmastosta. Alun perin valmiste oli erittäin vahvaa nestemäistä lääkettä, joka sisälsi mentolia ja eukalyptusöljyä. Lofthouse puristi siitä pieniä pastilleja, jotka olivat helpompia säilyttää ja nauttia kuin nestemäinen versio. Pastillia alettiin kutsua ”kalastajan ystäväksi” niiden suotuisan vaikutuksen vuoksi.
Pastillit ovat pysyneet muuttumattomina nykypäivään asti, ja ne ovat tunnettuja pienehköistä paperipakkauksistaan. Trooppisissa, kosteissa maissa pussit ovat muovia ja uudelleensuljettavia. Myöhemmin markkinoille on tullut myös muun muassa salmiakilla, kirsikalla, mintulla ja aniksella sekä useilla muilla mauilla maustettuja versioita. Pastilleja on saatavana myös sokerittomina.
Pastillit eivät sisällä eläinperäisiä tuotteita, joten ne sopivat myös kasvissyöjille sekä vegaaneille.
Joissakin baareissa on saatavilla Fisherman’s Friend -pastilleja ja vodkaa sekoittamalla tehtyjä ryyppyjä. Tällaista juomaa saa Suomessa myös Alkosta, jossa myytävän tuotteen valmistaja on tanskalainen Spiritus Distillers A/S.
Omenapuut

Kuvaus

Omenapuut ovat kesävihantia puita tai pensaita, joilla on yleensä ehyet ja sahalaitaiset lehdet. Sarjamaisessa kukinnossa on 2–6 kukkaa. Terälehdet ovat yleensä valkoisia tai vaaleanpunaisia. Hedelmä on pohjushedelmä, jossa siementen ympärillä olevia sikiäimestä kehittyneitä kovia kalvoja ympäröi mehevöitynyt kukkapohjus.

Käyttö

Taloudellisesti tärkein laji on tarhaomenapuu (Malus domestica). Omenapuista on jalostettu myös monia lajikkeita koristekasvikäyttöön. Koristekasveina käytetään esimerkiksi koristeomenapuita eli purppuraomenapuita (Malus Purpurea-ryhmä), paratiisiomenapuita (Malus Prunifolia-ryhmä), pilariomenapuita (Malus Ballerina-ryhmä), marjaomenapuuta (Malus baccata) ja japaninmarjaomenapuun (Malus toringo) lajikkeita.
Issam Badda

Seurajoukkueura

Badda aloitti uransa IZK Khémissetin junioreissa vuonna 2000, josta hän siirtyi edustukseen vuonna 2005. Heinäkuussa 2008 Badda siirtyi FUS de Rabatin riveihin. Hän oli voittamassa kaudella 2009–2010 Marokon cupin lisäksi Afrikan Confederation Cupia.

Maajoukkueura

Badda on edustanut Marokkoa vuodesta 2008 lähtien. Badda valittiin Marokon joukkueeseen vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskisoihin, jossa hän ei pelannut yhtään ottelua. Hän oli sairastunut 'hyvänlaatuiseen' malarian muotoon ennen kisojen alkua.
Hötorgsskraporna

Hötorgsskraporna (suom. Heinätorintornit) tarkoittaa Tukholman Norrmalmin kaupunginosassa sijaitsevaa viiden tornitalon kokonaisuutta, joka sijaitsee Hötorgetin ja Sergelin torin välissä. Tornitalot ovat liikekäytössä, ja niissä kaikissa on 19 kerrosta. Talot rakennettiin vuosina 1955–1966 osana Norrmalmin uudelleenjärjestelyä.
Tornitaloista ensimmäinen, Hötorgshus 1, rakennettiin 1955–1960, ja sen suunnitteli arkkitehti David Helldén. Hötorgshus 2 rakennettiin 1957–1960, ja sen suunnitteli Anders Tengbom. Hötorgshus 3 rakennettiin 1960–1962, ja sen suunnitteli Sven Markelius. Hötorgshus 4 rakennettiin 1960–1962, ja sen suunnitteli Lars-Erik Lallerstedt. Rakennuksista viimeinen, Backström & Reiniuksen suunnittelema Hötorgshus 5, rakennettiin 1961–1965. Viides talo on neljää muuta taloa matalampi: se yltää 61 metrin korkeuteen, kun muut ovat 72 metriä korkeita.
Tukholmalaiset tuntevat talot nimellä de fem trumpetstötarna (”viisi trumpetintöräystä”).
Elizabeth Fry

Elizabeth Fry (21. toukokuuta 1780 – 12. lokakuuta 1845) oli englantilainen kveekari ja filantrooppi, joka toimi erityisesti naisvankiloiden uudistamiseksi.
Fry syntyi tunnettuun Gurneyn kveekarisukuun Norwichissa vuonna 1780. Avioiduttuaan vuonna 1800 hän muutti miehensä kanssa Lontooseen, jossa hän vieraili Newgaten vankilassa ja alkoi toimia siellä tapaamiensa naisvankien ja lasten auttamiseksi. Vuonna 1840 Fry perusti sairaanhoitajakoulun. Florence Nightingale piti Fryta esikuvanaan, ja Fryn koulussa opiskelleita hoitajia oli Nightingalen mukana Krimin sodassa auttamassa haavoittuneita sotilaita.
Bank of Englandin julkaisemissa viiden punnan seteleissä on kääntöpuolella Elizabeth Fryn kuva vuosien 2001–2015 sarjoissa.
Yliopistonmäki

Yliopistonmäki (ruots. Universitetsbacken) on Turun keskustassa, I kaupunginosassa sijaitseva mäki, joka on yksi Turun seitsemästä kukkulasta. Yliopistonmäen laella sijaitsee Turun yliopiston rakennuksia, muun muassa päärakennus ja pääkirjasto.
Yliopistonmäen korkeus on 38,8 metriä merenpinnan yläpuolella.

Historia

Mäki tunnettiin 1500-luvun loppupuolen asiakirjoissa nimillä Suur-Vatsela eli Mannisvuori, mutta pisimpään mäki on tunnettu Ryssänmäkenä. Yleisesti nimen arvellaan tulevan Turkua miehittäneiden venäläisistä sotilaista, mutta todennäköisemmin se tulee Jacob Ryss (Rydz) -nimisestä porvarista, joka omisti taloja mäellä. Suomi–Neuvostoliitto-Seuran Turun piiritoimikunnan esityksestä Ryssänmäki nimettiin Vesilinnanmäeksi 1940-luvulla. Tämä nimi juontaa juurensa vuonna 1940 mäen laelle valmistuneesta Vesilinna-nimisestä vesitornista. Nykyisen nimensä Yliopistonmäki sai, kun Turun yliopisto siirtyi Turun kauppatorin reunalta uusiin rakennuksiinsa 1950-luvulla.
Yliopistonmäellä on vielä jäänteitä Turun vanhasta tulliaitauksesta. Ennen Turun paloa mäki tunnettiin paremman väen asuinalueena, jolla asui runsaasti kirkonmiehiä ja Turun Akatemian väkeä. Turun palossa tuhoituivat mäen asuinrakennukset ja siellä sijainneet toistakymmentä tuulimyllyä.
Museovirasto on määritellyt Turun yliopiston Yliopistonmäen rakennukset yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Mustarintaorneero

Levinneisyys

Mustarintaoneeroa tavataan Bolivian länsirajalta Perun, Ecuadorin ja läntisen Brasilian kautta eteläiseen Kolumbiaan ulottuvalla alueella. Brasiliassa levinneisyysalue myötäilee Amazonin yläjuoksua yltäen Rio Negron yhtymäkohdan tienoille. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on runsastumassa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Aarne Alve

Aarne Johannes Alve (5. kesäkuuta 1894 Heinävesi – 26. syyskuuta 1937) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Antti Fredrik Alve ja Hanna Kristiina Astrén. Hänen puolisonsa oli Fanny Augusta Rekola. Aarne Johannes Alve kävi viisi luokkaa Kuopion suomalaista yhteiskoulua, Saksassa hän opiskeli kaksi lukukautta Mittweiden teknisessä opistossa, sekä yhden lukukauden Tampereen teknisessä opistossa. Kouvolan yhteislyseossa hän suoritti 7. luokan yksityisesti vuonna 1932. Sotilas pedagogisen kurssin hän suoritti vuonna 1925.

Jääkäriaika

Aarne Johannes Alve liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 29. helmikuuta 1916, hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1917 pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella, Schmardenissa ja Aa-joella. Rintamakomennuksen jälkeen hän osallistui Libaussa kesällä 1917 rautatienrakennuskursseille.

Palvelu Suomen armeijassa

Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin 12. tammikuuta 1918 esikuntavääpeliksi pioneerikoulutuspataljoonaan. 11. syyskuuta 1918 hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan joukkueenjohtajaksi. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin 2. pioneeripataljoonan 2. komppaniaan joukkueenjohtajaksi ja 1. maaliskuuta 1921 1. komppaniaan talouspäälliköksi ja myöhemmin joukkueenjohtajaksi. 11. kesäkuuta 1922 hänet komennettiin pataljoonan 2. komppanian päälliköksi. Armeijasta hän erosi 25. marraskuuta 1922. Armeijasta eronsa jälkeen hän toimi Kajaanin suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Aarne Johannes Alve astui uudelleen armeijan palvelukseen 17. lokakuuta 1923 ja hänet sijoitettiin nuoremmaksi upseeriksi Pohjois-Savon rykmentin 1. komppaniaan, josta tehtävästä hänet siirrettiin 11. tammikuuta 1924 rykmentin majoitusmestariksi. Kesällä 1924 hänet siirrettiin nuoremmaksi upseeriksi Rautatiepataljoonaan. Vuodet 1924–1927 hän toimi aliupseerikoulun johtajana. Pioneeripataljoonassa hän toimi komppanianpäällikkönä vuodet 1927–1929. Teknisen toimiston päälliköksi hänet nimitettiin vuonna 1929 ja tässä tehtävässä hän toimi aina vuoteen 1935 asti. Vuonna 1935 hänet siirrettiin Yleisesikunnan linnoitustoimiston toimistoupseeriksi, mitä tehtävää hän hoiti kuolemaansa asti. Hän kuoli vuonna 1937 ja hänet on haudattu Toijalaan.
HMAS Shoalhaven

Palvelus

Alus liitettiin Australian 1. fregattilaivueeseen ja lyhyen vastaanottopurjehduksen päätyttyä alus lähti Uuteen-Guineaan kesäkuussa 1946. Alus vieraili Uusilla-Hebrideillä, missä se majoitti jonkin aikaa Britannian hallituksen edustajaa. Alus palasi Australiaan syyskuussa.
Vuosian 1947-1948 alus oli Uudessa-Guineassa kolmeen kertaan: tammikuusta toukokuuhun 1947, syyskuusta marraskuuhun 1947 ja heinäkuusta syyskuuhun 1948. Noina aikoina alus osallistui miinanraivaukseen. Loppuajan aluksen miehistöä koulutettiin muun laivaston mukana Australian vesillä.
Alus lähti 21. tammikuuta 1949 Kauko-Itään, missä se liittyi yhteisharjoitukseen Britannian ja Yhdysvaltain laivastojen kanssa. Vierailtuaan Hongkongissa  alus lähti Shanghaihin, missä se oli 17.-28. helmikuuta ja 24. maaliskuuta -25. huhtikuuta. Shanghaissa olo aikanaan alus osallistui vähäisessä määrin Jangtsen kahakkaan, jossa HMS Amethyst ajautui karille. Alus palasi Australiaan kesäkuussa ja se palasi Kauko-Itään tammikuussa 1950 Japanin vesille sijoitettuun Kansainliiton laivasto-osastoon.
Korean sodan alkaessa 25. kesäkuuta 1950 alus aloitti sotatoimet suojaten Yhdysvaltain joukkojenkuljetuksia Sasebosta Pusaniin. Alus vapautti 7. heinäkuuta USS De Havenin Korean niemimaan länsirannikon valvonnasta ja se aloitti kolmen päivän partioinnin yhdessä USS Collettin kanssa ennen paluutaan Saseboon. Partiomatka oli samalla aluksen ainoa Korean sodan aikainen partiomatka, kun se palasi Sasebon ja Pusanin välisten saattueiden suojaksi. Aluksen suojaama neljästoista ja viimeinen saattue saapui Pusaniin 31. elokuuta. Alus lähti 6. syyskuuta Kuresta kohti Australiaa.
Vuodet 1951-1953 alus oli pääosin Australien vesillä, vaikka se vieraili Uudessä-Guineassa toukokuussa ja uudelleen syys-lokakuussa 1951. Alus tuki Britannian ensimmäistä ydinkoetta Monte Bellolla.
Alus lähti heinäkuussa 1954 Kauko-Itään Korean sodan päättäneen aselevon valvontaan vieraillen Hongkongissa, Japanissa ja Koreassa ja se palasi huollettavaksi maaliskuussa 1955 Sydneyyn, minkä jäleen se oli Australian lähivesillä. Alus oli toisen kerran sijoitettuna Darwiniin, mistä se palasi Sydneyyn marraskuussa.
Alus siirrettiin reserviin Sydneyssä 19. joulukuuta, jolloin se oli matkannut 226 000 merimailia. Aluksen luokitusta muutettiin enemmän varastoitavaksi 20. joulukuuta 1956. Alusta ei koskaan enää palautettu palvelukseen, vaan se myytiin tammikuussa 1962 Mitsubishin Australian edustajalle H.C. Sleigh and Companylle.
Myyränporras

Ulkonäkö ja koko

Myyränporras kasvattaa pitkän, suikertelevan ja haarovan maavarren, josta nousee yksittäin kasvavia, 20–70 cm korkeita lehtiä. Lehden ruoti on lehtilavan pituinen ja tyvestä tummasuomuinen. Lehtilapa on 15–30 cm pitkä, leveän kolmiomainen ja kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäinen. Pikkulehdykät ovat tylppiä ja liuskaisia, liuskat ovat hammaslaitaisia. Pikkulehdyköiden suonet ovat alta karvaisia. Lehden alla olevat itiöpesäkeryhmät ovat soikeita, ja niiden katesuomu on vähäinen tai puuttuu kokonaan. Suomessa myyränportaan itiöt kypsyvät heinä–elokuussa.

Levinneisyys

Myyränportaan päälevinneisyysalue kattaa suurimman osan Pohjois-Venäjän havumetsävyöhykettä Siperiaan saakka. Venäjän ulkopuolella lajia tavataan Pohjois-Japanissa, muutamin paikoin Kiinassa, sekä Euroopan puolella Suomessa ja yksittäisiä esiintymiä Ruotsissa ja Norjassa. Suomen esiintymät keskittyvät Itä-Suomeen Etelä-Savosta Inarin Lappiin. Läntisimmät esiintymät ovat Pirkanmaalla ja Hämeessä.

Elinympäristö

Myyränporrasta tavataan lehtokorvissa, rehevissä puronvarsissa ja kallionaluslehdoissa. Suomessa laji on kärsinyt erityisesti rakentamisesta, purojen perkaamisesta sekä metsänhoidosta.
Suzanne Lacore

Suzanne Lacore (30. toukokuuta 1875 Beyssac, Corrèze – 6. marraskuuta 1975 Millhac-d’Auberoche, Dordogne, Ranska) oli ranskalainen sosialisti ja poliitikko, ja hän oli yksi kolmesta ensimmäisestä naisesta Léon Blumin ministeriössä.

Lapsuus ja koulutus

Suzanne Lacore syntyi kohtuullisen hyvin toimeentulevaan perheeseen. Hänen sijoitetiin vuonna 1887 nunnien ylläpitämään sisäoppilaitokseen ja sieltä hän sai päästötodistuksensa. Sen jälkeen hän suoritti ansiokkaasti sisäänpääsykokeen Kansakouluopettajia valmistavaan normaalikouluun, josta hän kolmen vuoden opiskelujen jälkeen valmistui kansakoulunopettajaksi.

Ura

Suzanne Lacore työskenteli kansakoulunopettajana koko uransa ajan Dordognessa eli aina vuodesta 1894 aina eläköitymiseensä saakka, joka tapahtui vuonna 1939.  Hän toimi vuosina 1894 – 1900 Theonissa, sen jälkeen vakinaisessa virassa Fossemagnessa 1900–1903 ja sen jälkeen Ajatissa vuodesta 1903 aina vuoteen 1930 saakka. Samaan aikaan hän toimi myös poliittisesti aktiivina yhteiskunnallisena vaikuttajana.
Vuonna 1906 hän liittyi Section française de l’Intenational ouvrièren (SFIO)  toimintaan ja siten hänestä tuli sosialistinen militantti. Tähän aikaan hän oli ainoan Dordognen departementin sosialistipuolueen  naisjäsen. Vuodesta 1906 lähtien hän kirjoitti artikkeleita paikalisiin, alueellisiin ja kansallisiin lehtiin, eritoten hän oli aktiivinen vuosina 1906–1914. Nimimerkilla Suzon hän kirjoitti erittäin voimakkaasti kantaa ottavia artikkeleita kapitalistista järjestelmää vastaan ja sosiaalisen vallankumouksen puolesta
Merkittävä vaihe Suzanne Lacoren elämässä tapahtui 4. kesäkuuta 1936 kun hänet yhdessä kahden muun naisen, Cécile Brunschvicgin ja Irène Joliot-Curien kanssa valittiin Kansanrintaman muodostamaan Léon Blumin hallitukseen. Tällöin naisilla ei Ranskassa ollut äänioikeutta tai heillä ei ollut mahdollisuus asettautua ehdokkaaksi, tämä muutos tapahtui vasta vuonna 1944.
Kapteeni Sindbadin seikkailut

Juoni

Muinaisessa Baristanissa kapteeni Sindbad rakastuu prinsessa Janaan, jota tavoittelee myös ilkeä tyranni El Kerim. Estääkseen tyrannin aikeet Sindbad lähtee etsimään hirviöiden vartioimaa norsunluutornia, jonne El Kerimin kuolemattomuuden salaisuus on piilotettu. Lopuksi sankari kukistaa tyrannin ja pelastaa prinsessan.

Tuotanto

Kingin veljesten tuottama ja Metro-Goldwyn-Mayerin levittämä Kapteeni Sindbadin seikkailut on toteutettu laajakangastekniikalla Technicolor-väreissä. Byron Haskinin ohjaama elokuva kuvattiin müncheniläisellä Bavarian studiolla, joka osoittautui teknisesti kovin vaatimattomaksi. Pääosaan palkattiin Zorro-televisiosarjasta tunnettu Guy Williams.
Elokuva on värikäs ja eksoottinen lasten toimintaseikkailu, joka on täynnä jännittäviä erikoistehosteita. Sen pohjalta suunniteltiin tv-sarjaa, jonka pilottijakso ei kuitenkaan herättänyt suurten yhtiöiden kiinnostusta.
Katalonian tasavalta (1931)

Historia

14. huhtikuuta 1931 Katalonian tasavaltalaisen vasemmiston johtaja Francesc Macià julisti Katalonian tasavallan itsenäiseksi muutema tunti ennen Espanjan toisen tasavallan julistamista. Macià oletti että Espanjan muut kansat olisivat julistautuneet tasavalloiksi luodakseen Iberian liittovaltion. 
Kolme päivää myöhemmin Espanjan tasavalan hallitus lähetti kolme ministeriä Barcelonaan neuvottelemaan Maciàn ja Katalonian hallituksen kanssa. Macià pääsi ministerien kanssa sopuun ja Katalonian tasavalta nimettiin Katalonian hallitukseksi ja siitä tuli osa Espanjaa. Francesc Maciàsta pysyi Katalonian hallituksen presidenttinä vuoteen 1933 asti jolloin hän kuoli.
Ambrogio Lorenzetti

Ambrogio Lorenzetti oli italialainen taidemaalari (kuoli n. 1348). Hän oli sienalaisen koulun edustaja. Hän sai vaikutteita Giottolta. Myös hänen veljensä Pietro Lorenzetti oli tunnettu taidemaalari.
Sienan kaupungintalossa olevat freskot ovat hänen kuuluisimpia töitään.
Heckler & Koch P7

Historia

Heckler & Koch julkaisi P7:n ensimmäisen version usean vuoden kehityksen jälkeen vuonna 1976 nimellä PSP (saks.  Polizei Selbstlade-Pistole, Poliisin itselataava pistooli). Sarjatuotanto aloitettiin vuonna 1979 ja lopetettiin vuonna 2005.
P7 valittiin Yhdysvaltain maavoimien kokeisiin, joiden tarkoituksena oli löytää uusi palveluspistooli Colt M1911:n tilalle. Se kuitenkin hylättiin kokeiden alkuvaiheessa, sillä se ei täyttänyt vaatimuksia. Valituksi tuli sen sijaan Beretta M92. P7 oli alusta lähtien tarkoitettu Länsi-Saksan poliisivoimien pistooliksi, ja se otettiinkin käyttöön niiden ja rajavartioston piirissä. Huolimatta aseen korkeasta hinnasta, myös useat poliisilaitokset Yhdysvalloissa ottivat sen käyttöönsä; esimerkkeinä New Jerseyn osavaltion poliisi ja Utahin liikkuva poliisi.

Ominaisuudet

P7:ssä on ainutlaatuinen kahvan etuosassa sijaitseva vipuvirityssysteemi: Kun vipu painetaan alas, ase virittyy; kun vivusta päästetään irti, viritys purkautuu. P7 on näin ollen yksitoiminen (liipaisimen painaminen pelkästään vapauttaa vasaran/iskurin, eikä viritä sitä), ja monet pitävätkin sitä vipuvirityksen vuoksi eräänä turvallisimmista pistooleista kuljetettavaksi patruunapesässä. Vaikka tiedetäänkin tapauksia joissa poliisi on menettänyt P7:nsä rikolliselle, tunnetun itsepuolustus- ja asekouluttaja Massad Ayoobin mukaan yksikään näistä poliiseista ei ole tullut ammutuksi omalla aseellaan, johtuen P7:n harvojen tuntemasta painalluksen vaativasta virityssysteemistä.
Toinen P7:n epätavallinen ominaisuus on sen kaasumäntähidasteiseen massasulkuun perustuva toiminta. Tämä sallii aseen tarkkuutta parantavan piipun kiinnittämisen suoraan runkoon, toisin kuin jäykkäyhteyteen perustuvissa pistooleissa. Ampuessa osa palokaasuista ohjataan piipusta sylinteriin, jossa sijaitseva mäntä viivästyttää luistin liikettä taaksepäin. Muita samanlaiseen toimintatapaan perustuvia pistooleja ovat huonosti menestyneet Steyr GB, Vektor CP1 ja Norinco M77B. 
P7:n piippulinja on hyvin alhaalla, mikä vähentää ammuttaessa piipun nousemista ja rekyylin tunnetta ampujan käsissä. P7:n iskuri voidaan myös kätevästi poistaa luistista sekunneissa turvallista säilytystä varten.

Huonot puolet

Palveluspistoolina P7:ssä on haittana kaasumännästä johtuva nopea kuumeneminen. Lämpö on huomattavissa erityisesti ammuttaessa nopeasti tusinoittain laukauksia. Tällä ei ole paljoakaan merkitystä itsepuolustusta vaativissa tilanteissa, mutta ampumaharjoittelussa se voi olla haitaksi. Yhdysvaltain markkinoille tarkoitetut PSP/P7:t sisältävät tämän vuoksi pienen muovisen lämpökilven liipaisinsuojan yläosan sisällä, josta tuli myöhemmissä malleissa vakiovaruste. Pitkäaikaisen käytön seurauksena P7 on kaasumännästään johtuen myös altis likaantumiselle, ja vaati näin ollen kaasusylinterin puhdistuksen tietyin väliajoin pysyäkseen toimintakykyisenä. Saksalainen rajavartioston terrorisminvastainen erikoisjoukko GSG-9 on kuitenkin todistanut, että aseella voidaan ampua tuhansia laukauksia ennen kaasumännästä johtuvaa häiriötä.

Suomessa

Huolimatta aseen pienestä koosta, P7M13 ei mahdu poliisin taskuaselaatikkoon (180 x 130 mm) ohjeiden mukaan aseteltuna.
Sorvalampi (Pälkäne)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,1 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee Jouttijärven pohjoispuolella pellon reunassa olevalla soistuneella metsäalueella. Alavan suon itäpuolella kohoaa 25 metrin korkeuteen Sorvalamminmäki. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on matalana ruohottumassa umpeen. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä ja sen rannat ovat avosuota. Lampi on autio ja sen eteläpuolelta sen ohittaa seututie 325.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Joutteselän alueeseen (35.715) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 97 metriä mpy. Lampi on luonteeltaan läpivirtausjärvi. Siihen tulee Jouttijärvestä alkava Pitkänsillanoja, jonka lammen laskuojana tunnetaan myös nimellä Huovinoja  Huovin peltojen takia. Kun se yhtyy Säynäjärvellä Koskuenkorvenojaan, muuttuu sen nimeksi Joutsenpohjanojaksi. Se laskee Pälkäneveden Jouttesselän Huhtalahteen.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa se sijaitsi metsämaastossa, mutta sen purojen ympäristöt oli raivattu niityiksi. Vuoden 1987 peruskartassa järvelle ilmaantuu pitkä lahti sen luoteispäähän.
Maran alue

Maran alue on yksi Tansanian 30 hallinnollisesta alueesta (mkoa eli region). Se sijaitsee maan pohjoisosassa, Victoriajärven itärannalla.
Alueen pinta-ala on 19 566 neliökilometriä. Vuonna 2005 siellä arvioitiin olevan noin 1,47 miljoonaa asukasta. Alueen pääkaupunki on Musoma.
Serengetin kansallispuisto on suurelta osaltaan Maran alueella.