Rhythm and blues

Perinteinen rhythm and blues -musiikki

Termi ”rhythm and blues” korvasi 1940-luvun lopussa levylistojen nimissä aiemmin olleen termin, ”race records”, joka oli sodan jälkeen alkanut tuntua rasistiselta. Billboardin hittilistoilla ”rhythm and bluesia” edeltänyt termi oli ”Harlem hit parade”, josta luovuttiin vuoden 1949 kesäkuussa. Vuonna 1948 RCA Victor levy-yhtiö käytti muotoa ”blues and rhythm”, mutta Atlantic Records yhtiö ilmeisesti vakiinnutti muodon, jossa sanojen paikkaa oli vaihdettu.
Varsinainen rhythm and blues -musiikki tarkoittaa 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa tehtyä afroamerikkalaista popmusiikkia, joka ei ole jazzia, gospelia eikä perinteistä bluesia, vaikka näihin perustuikin. Tälle musiikille on tyypillistä kevyt rytmi, puhallinsektio ja usein myös taustalaulajat. Usein musiikki kulkee soinnuiltaan lähellä blueskaavaa, ja rytmissä tyypillistä on selkeä takapotku. Tästä tyylistä erkaantui 1950-luvulla rock and roll -musiikki, joka oli rhythm and bluesia rajumpaa ja useimmiten nopeampaa. 
1950-luvulla syntynyt doo wop oli varsin samantyylistä musiikkia kuin perinteinen rhythm and blues. Siinä painotettiin kuitenkin entistä enemmän vokaaliosuuksia ja sitä esittivät muutamien laulajien ryhmistä koostuvat yhtyeet, joita taustamuusikot säestivät. Doo wop oli suosittua 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun alkuun asti.
Perinteistä rhythm and bluesia 1950-luvulla esittäviä artisteja ja yhtyeitä olivat esimerkiksi Fats Domino, Drifters, Ray Charles, Platters, Johnny Ace, Clarence ”Frogman” Henry, Frankie Ford, Irma Thomas, The Neville Brothers, Dr. John ja James Brown. Doo wop yhtyeitä olivat esimerkiksi The Marcels, The Flamingos ja The Crows
1960-luvulla monet valkoisten brittiläisten yhtyeiden, kuten The Rolling Stonesin, esittämät rock-kappaleet olivat itse asiassa sovituksia vanhoista rhythm and blues -kappaleista. Toisinaan tällaisten rockyhtyeiden musiikkia onkin kutsuttu rhythm and bluesiksi. Muita brittiläisiä rhythm and bluesia ja tavanomaisempaa pop-musiikkia sekoittelevia yhtyeitä olivat 1960-luvulla myös muun muassa The Animals, The Yardbirds, Small Faces sekä uransa alkuvaiheessa The Who.

R&B-tradition kehitys

Ray Charles, James Brown ja muut heidän kaltaisensa artistit alkoivat yhdistää rhythm and bluesiin 1960-luvun alussa afroamerikkalaisesta gospel-musiikista tuttua ”sielukkuutta”, jolloin syntyi soul. Soul voi olla nopeiden gospel-kappaleiden tapaan rytmikästä musiikkia, mutta useimmat soul-levyt on täytetty hidastempoisilla kappaleilla. James Brown, Sly Stone ja muutamat muut artistit jalostivat soulin 1960-luvun loppupuolella monotonisemmaksi ja intensiivisempään rytmiin keskittyväksi funkiksi. 1970-luku oli funkin tärkein vuosikymmen, mutta funk ei kuitenkaan noussut suosiossa Marvin Gayen ja Stevie Wonderin kaltaisten souliin keskittyvien artistien ohitse.
Varsinainen 1960-luvulla syntynyt rockmusiikki on pääasiassa valkoisten esittämää, mutta funkin kautta myös jotkut mustat artistit lähestyivät musiikillaan rockia (ns. ”funk rock”). Funkin ja soulin kaupallistettu ja suoraviivaistettu muoto oli 1970-luvun jälkipuoliskon diskomusiikki. 
Funkista kehittyi kuitenkin myös alkujaan vähemmän kaupallinen musiikillinen suuntaus, rap, jossa pääosaan nousi ”rappaaminen” eli puhelaulu koneilla tehtyjen hitaiden rytmien päälle. Myös rap kaupallistui lopulta varsin nopeasti. Rapin nousun myötä torvisektiot ja muut aidot soittimet saivat lopullisesti väistyä koneiden tieltä, vaikka tällaista kehitystä oli tapahtunut jo pitkin 1970-lukua. 
Disco-buumi hiipui 1980-luvulle tultaessa, mutta kaupalliset tahot onnistuivat jalostamaan rapista listoilla menestyvää musiikkia. Rapin ohella rhythm and blues -tradition nykymuotoa edustaa pitkälti koneiden säestämä, ”sielukkaasti” laulettu moderni tanssimusiikki, josta käytetään usein vain nimeä R&B.

Suomessa

Suomessa käytetään harvemmin artistien kuvailuun genre-nimikettä R&B. Useimmat Rhythm and Bluesin:kin alle sopivat artistit kuvaillaan yleisemmin muihin genreihin kuuluviksi esim. Soul, Blues, Funk jne.