Multiversumi

Alkuperä

Dublinissa vuonna 1952 Erwin Schrödinger piti luentoa, jossa hän leikkisästi kertoi yleisölle, että se mitä hän tulee sanomaan, saattaa kuulostaa hullulta. Hän sanoi, että kun hänen Nobel-yhtälönsä näyttävät kuvailevan useita eri historioita, niin ne eivät ole vaihtoehtoja, vaan ne tapahtuvat kaikki samanaikaisesti. Tämä on ensimmäinen tiedossa oleva referenssi multiversumiin.

Yleiset ominaisuudet

David Deutschin Todellisuuden rakenne -teoksen mukaan olemme olemassa monina eri versioina rinnakkaisissa maailmankaikkeuksissa, joita kutsutaan hetkiksi. Uusi sana multiversumi, joka tarkoittaa monia rinnakkaisia maailmankaikkeuksia, on keksitty kuvaamaan koko fysikaalista todellisuutta.
Multiversumin mahdollisuus on nostanut esiin monia niin tieteellisiä, filosofisia kuin teologisiakin kysymyksiä. Filosofiassa asiaa on pohdittu runsaasti alkaen Gottfried Leibnizin mahdollisia maailmoja koskevista ajatuksista. Leibnizille Jumalan mieli sisälsi äärettömän määrän mahdollisia maailmoja, jos Hän valitsee vain yhden. Voltairen romaani Candide vuodelta 1759 sisältää polemiikkia Leibnizin metafyysistä optimismia vastaan; Leibniz katsoi maailmamme olevan paras mahdollinen maailma. Filosofeilla on myös logiikan haara, joka erikoistuu asiaan: päteekö jokin asia kaikissa mahdollisissa maailmoissa vai päteekö se vain yhdessä maailmassa - ja tällä on vaikutuksensa kielen filosofiaan, jonka nimi on mahdollisten maailmojen semantiikka ja josta kirjoittaa muiden muassa Saul Kripke.
Useat kosmologit ja fyysikot ovat kiinnostuneet multiversumista, koska oikein muotoillun multiversumiteorian uskotaan ratkaisevan monia hiukkasfysiikan ja avaruuden rakenteeseen liittyviä ongelmia. Koska rinnakkaismaailmankaikkeuksien havaitseminen on suorilla keinoilla mahdotonta ja epäsuorillakin hankalaa, niiden olemassaoloa ei pystytä todistamaan. Näin ollen oikeanlaisen multiversumiteorian päätteleminen omasta maailmankaikkeudesta on joko vaikea tai mahdoton haaste. Siksi moni kiistää multiversumin mahdollisuudenkin.
Teoreettinen fyysikko David Deutsch pitää kuitenkin kaksoisrakokoetta todisteena rinnakkaisten maailmankaikkeuksien ja multiversumin olemassaolosta. Joidenkin mukaan multiversumi selittää sen, miksi maailmankaikkeutemme on elämälle sovelias. Kun elämän ilmaantuminen epäonnistui monissa muissa maailmankaikkeuksissa, oman maailmankaikkeutemme olosuhteet sattuvat olemaan juuri elämälle suotuisia.
Termin multiversumi keksi William James, ja Michael Moorcock teki sen tunnetuksi. Jacques Vallee käyttää termiä. Näissä yhteyksissä myös termit "vaihtoehtoiset maailmankaikkeudet", "rinnakkaisulottuvuudet" tai "rinnakkaismaailmat" ovat usein käytössä.
Joissakin nykyajan fysiikan teorioissa rinnakkaiset ulottuvuudet ovat käpertyneet hyvin pieniksi hiukkasiksi, joita ei näiden teorioiden mukaan havaittaisi, koska ne ovat Planckin pituutta pienempiä.

Multiversumia tukevat teoriat

Koska kvanttimekaniikan tulkintamalleja on olemassa vain kaksi, Kööpenhaminalainen ja Hugh Everettin Monta maailmaa, ovat useat kosmologiaa tutkivat 2000-luvulla alkaneet hyväksyä multiversumin olemassaolon mahdollisuuden, koska Niels Bohrin Kööpenhaminalainen-tulkinta ei kuvaa kuin pienen murto-osan todellisuudesta.
Muun muassa Stephen Hawking kirjassaan Maailmankaikkeus pähkinänkuoressa sekä Fred Adams kirjassaan Elämää multiversumissa kertovat teorioista, jotka tukevat multiversumimahdollisuutta. Myös Martin Rees kirjassaan Avaruuden avainluvut käsittelee multiversumeja. Merkittävä teoreettinen fyysikko David Deutsch on vankkumaton monimaailmateorian kannattaja. Hänen mukaansa Youngin kaksoisrakokokeessa, jossa fotoni voi olla kahdessa paikassa samanaikaisesti, ilmenneet interferenssikuviot ovat todiste rinnakkaisista maailmankaikkeuksista.
Suurin osa kvanttigravitaatio- ja supersäieteoreetikoista kannattaa multiversumi-tulkintaa.
Monenlaisia muitakin multiversumioletuksia on tehty. Mitään näistä ei kyetä todistamaan oikeaksi, ja ne jäävät vain oletuksiksi. Jotkut väittävät maailmankaikkeuksien lisääntyvän kuroutumalla toisista maailmankaikkeuksista, vaikkapa mustien aukkojen kautta. Toisten mukaan multiversumin maailmankaikkeudet ovat kuplien tavoin toisistaan erillään, ja maailmankaikkeuksien jakautumista ei tapahdu. Professori Steinhardt on puolestaan selittänyt, ettei pimeää ainetta ole, vaan maailmankaikkeuden rakenne selittyy viidennessä ulottuvuudessa olevalla toisella maailmankaikkeudella.
On myös väitetty, että maailmankaikkeutemme ja mahdolliset muut maailmankaikkeudet olisivat eräänlainen hologrammi tai valkokankaalle heijastettu elokuva. Silloin maailmankaikkeutta pyörittävä fysikaalinen mekanismi olisi meiltä piilossa. Yhden teorian mukaan holografisella maailmankaikkeudella pystyttäisiin selittämään mystiset, hengelliset ja psykedeeliset kokemukset, jotka tapahtuvat tietoisuudeltamme piilossa olevissa ulottuvuuksissa.

Olemassaolon todistaminen

Multiversumiteorian suurimpiin ongelmiin on kuulunut teorian todistamisen vaikeus. Syksyllä 2007 Oxfordin yliopiston tiimi sai luotua matemaattisen formalismin tulkinnan taustalle. Työstä sanottiin, että se oli yksi tieteen historian tärkeimmistä saavutuksista ja että Everett oli nyt pakko ottaa tosissaan.
Säieteoreetikko Leonard Süsskind on kehittänyt multiversumin olemassaolon todistamista varten teorian, jonka mukaan avaruuden kaareutuessa "väärään suuntaan" pystytään todistamaan se, että ikuinen laajeneminen ei ole mahdollista, mikä taas osoittaa sen, että multiversumiteoria voi olla mahdollinen. 
On löydetty galaksijoukkojen liikkeeseen vaikuttava voima, pimeä virtaus, jonka lähde on tuntematon. Joidenkin arvioiden mukaan virtaus tulee havaittavan maailmankaikkeuden ulkopuolella olevasta erittäin suuresta ja kaukaisesta kohteesta, joka saattaisi olla toinen maailmankaikkeus. Havainto on kuitenkin saanut osakseen myös kritiikkiä.

Kritiikkiä

Multiversumia tukevat teoriat ovat saaneet vastaansa monia väitteitä. Teorioita on moitittu muun muassa epätieteellisiksi tai huonoksi tieteeksi, sillä teorioista puuttuvat empiristiset vertailut eikä teorioita pystytä testaamaan. Myös Occamin partaveistä on käytetty perusteena, sillä teoriat eivät ole yksinkertaisimmat mahdollisista teorioista. Niin ikään antrooppista periaatetta on käytetty teorioiden vastustamiseksi.
Kosmologi Lawrence Krauss on esittänyt niin ikään arvostelua teoriaa kohtaan, sillä hänen mielestään teoria, joka selittää kaiken, ei todellisuudessa selitä mitään.