google/wiki40b huggingface dataset:
Lontoon kaupunkipiirit

Lontoon kaupunkipiirit (engl. London borough) ovat Lontoon alueen aluehallintoyksiköitä. Lontoo koostuu 32 kaupunkipiiristä ja yhdestä itsenäiset kaupunkioikeudet omaavasta alueesta Lontoon Citystä. City of Westminster on kaupunkipiiri, vaikka sillä on myös muodollinen cityn asema. Sisä-Lontoon (Inner London) muodostavat 12 kaupunkipiiriä, loput 20 muodostavat Ulko-Lontoon (Outer London).
Kaupunkipiirit vastaavat suurimmasta osasta alueidensa julkisten palveluiden, kuten koulujen, sosiaalipalveluiden, jätehuollon ja kunnallisen vuokra-asuntojen, tuottamisesta. Ne keräävät kunnallisveroa, mutta luovuttavat siitä osan Suur-Lontoon yleishallinnolle (Greater London Authority, GLA). Kaupunkipiirejä hallitsee neljän vuoden välein yleisillä vaaleilla valittava valtuusto.
Suurin kaupunkipiiri on yli 300 000:n asukkaan Croydon, pienin reilun 7 000:n asukkaan Lontoon City. Yli sadantuhannen asukkaan kaupunkipiirejä ovat Barnet, Bexley, Bromley, Croydon, Ealing, Hounslow, Kingston upon Thames, Lambeth, Lewisham, Newham, Redbridge, Southwark, Wandsworth ja City of Westminster.
HMS Astrea (T112)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1. heinäkuuta 1977.
Videopelikulttuuri Suomessa

Videopelikulttuuri Suomessa on digitaalisten pelien alakulttuuri, joka on kehittynyt videopelien ympärille 1900-luvun viimeisen kolmanneksen aikana. Se on osa laajempaa populaarikulttuuria, mediakulttuuria ja nykyisin myös internetkulttuuria. Suomalaisista 52,5 prosenttia pelaa digitaalisia pelejä aktiivisesti.

Demografia

Vuoden 2013 Pelaajabarometrin mukaan 98,5 prosenttia suomalaisista pelaa ainakin jotakin. Aktiivisia, vähintään kerran kuussa pelaavia on 88 prosenttia väestöstä. Digitaalisia pelejä pelaa aktiivisesti 52,5 prosenttia ja satunnaisesti 74 prosenttia suomalaisista. Miehet ja pojat ovat hieman aktiivisempia pelaajia kuin naiset ja tytöt. Keskimäärin digitaalisten pelien pelaaja on 37-vuotias.
Joka kolmas suomalainen pelaa mobiilipelejä. Vuoden 2009 pelaajabarometrissa 13 prosenttia vastaajista pelasi mobiilipelejä; vuonna 2013 luku oli 29 prosenttia. Samalla tietokone- ja konsolipelit ovat menettäneet pelaajia.
Suosituimpia digitaalisia pelejä ovat pasianssipelit, Angry Birds ja veikkauspelit. Miehet pelaavat aktiivisesti NHL-urheilupelejä, vedonlyöntipelejä sekä toimintapelisarjoja kuten Battlefield, Call of Duty ja Grand Theft Auto. Naisten suosituimmat pelit olivat mahjong, Candy Crush ja The Sims.
Ammatikseen Suomessa pelaa kymmenkunta ihmistä.

Kilpapelaaminen

Kilpapelaaminen eli elektroninen urheilu on yleistynyt Suomessa 2010-luvulla. Ammatikseen Suomessa pelaa kymmenkunta ihmistä. Alan keskusjärjestönä Suomessa toimii Suomen elektronisen urheilun liitto.
Kirjodelfiini

Rakenne

Lajilla on hyvin erottuva kuviointi. Pää, selkäevä, kylkievät, pyrstö ja vatsa ovat mustia. Kurkku, vatsa ja suurin osa torsosta ovat valkoisen peitossa. Kirjodelfiinin ruho on tanakka ja evät pieniä. Selkäevä on todella kaareva ja tylppä. Se on yksi pienimmistä valaslajeista 1,3–1,5 metrin pituudellaan ja runsaan 20 kilon painollaan. Sen voi ulkomuotonsa puolesta helposti sekoittaa pyöriäiseen.
Uroilla ja naarailla on erilainen musta läiskä vatsassa; uroilla se on kyyneleen muotoinen ja naarailla pyöreämpi.

Levinneisyys

Lajia tavataan kahdessa maailmankolkassa. Suurin populaatio löytyy Argentiinan rannikolta ja sinne johtavilta vesiltä, Magellan salmelta ja Falklandinsaarilta. Toinen paikka (löydetty 1950) on Kerguelen-saarilla. Ne suosivat matalia vesiä.
Kirjodelfiinin kannan kokoa ja siihen kohdistuvia uhkia ei tunneta täysin. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokitteli lajin kuitenkin vuonna 2017 elinvoimaiseksi, sillä Etelä-Amerikan populaatio vaikuttaa olevan yleinen lähes koko levinneisyysalueellaan. Aiemmin IUCN piti lajia puutteellisesti tunnettuna.

Elintavat ja käyttäytyminen

Kirjodelfiini on erittäin aktiivinen. Sen voi nähdä usein uimassa nopeasti pinnan tuntumassa. Se osaa myös pyöriä ja tehdä nopeita äkkikäännöksiä, ja uida ylösalaisin; tämän uskotaan parantavan niiden näkyvyyttä saaliiseen. Tavallisinta ravintoa ovat pelagiset kalat ja kalmarit. Etelä-Amerikan vesillä elävät yksilöt voivat täydentää ruokavaliotaan äyriäisillä. 
Niin urokset kuin naaraatkin tulevat sukukypsiksi 6–9 vuoden iässä. Parittelu tapahtuu kevät-kesällä ja tiineys kestää 11 kuukautta.
Vanhin tunnettu kirjodelfiini kuoli 18 vuoden ikäisenä.
Markku Arponen

Markku Ilmari Arponen (s. 25. marraskuuta 1943 Haapajärvi) on Itä-Suomen hovioikeuden entinen presidentti. Hän jäi eläkkeelle 1. joulukuuta 2007.
Arponen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1967 ja sai varatuomarin arvon 1970.
Hän aloitti hovioikeudessa tuomarinuran 27-vuotiaana ja 30-vuotiaana hän toimi kihlakunnantuomarin viran hoitajana Kajaanissa. Kihlakunnantuomarin viran hän sai 34-vuotiaana Nilsiästä. Sieltä hän siirtyi 38-vuotiaana Rovaniemen kihlakunnantuomariksi ja sittemmin laamanniksi. Rovaniemen hovioikeuden hovioikeudenneuvokseksi hänet nimitettiin 1995 ja sieltä Oulun käräjäoikeuden laamanniksi 1996. Korkeimman oikeuden jäseneksi eli oikeusneuvokseksi hänet nimitettiin 1998. Itä-Suomen hovioikeuden presidentiksi hänet nimitettiin 2002.
Arponen on toiminut prosessioikeuden opettajana Lapin yliopistossa, hoitaen muun muassa osaa prosessioikeuden professuurista 1987–90. Hän on ollut jäsenenä lainvalmistelutyöryhmissä rikosprosessilakia, oikeusapujärjestelmää ja tuomarikoulutusta uudistettaessa.
Arponen toimi puheenjohtajana vankeusrangaistuskomiteassa, joka valmisteli lokakuussa 2006 voimaan tulleet uudet vankeuslait. Hän oli puheenjohtajana myös tuomioistuinlaitosten kehittämiskomiteassa vuosina 2001–2003.
Arponen osallistui aktiivisesti oikeuspoliittiseen keskusteluun. Hän on ehdottanut kaikkien käräjäoikeuksien hallinnollista yhdistämistä hovioikeuksiin niin, että maassa olisi vain kuusi yleistä tuomioistuinta korkeimman oikeuden lisäksi.
Britannia Bridgen rautatieasema

Historia

Britannia Bridge avattiin vuonna 1850, ja se yhdisti Angleseyn saarella Llanfairista Holyheadiin ja Walesin mantereella Chesteristä Bangoriin kullkeneet radat yhdeksi linjaksi. Sillan eteläpäähän avattiin asema heinäkuussa 1851. Ajatuksena oli, että sillan lähistöllä asuneet pääsisivät kulkemaan junalla Angleseyyn.
Britannia Bridgen asemalla oli kaksi matalaa ja lyhyehköä laituria. Holyheadiin päin menevien junien laiturissa oli puinen reunus, maatäyte ja kevyttiili- tai sorapäällys. Toinen laituri sen sijaan oli tehty kokonaan puulankuista. Kummallakin laiturilla oli lamput. Britannia Bridge alkoi välittömästi laiturien päätyttyä. Asemalla pysähtyivät todennäköisesti vain paikallisjunat.
Sillan eteläpäässä asutus oli harvaa, ja niinpä Britannia Bridgen aseman käyttäjämäärä jäi luultavasti vähäiseksi. Se suljettiin jo 1. lokakuuta 1858. Samana päivänä sen korvaajaksi avattiin idemmäs radan varteen Menai Bridgen rautatieasema. Britannia Bridgen asema purettiin, eikä siitä ole enää jäljellä mitään merkkejä.
Southern Bight

Southern Bight on Pohjanmeren eteläosissa sijaitseva matala, suppilonmuotoinen merialue, jota reunustavat Iso-Britannia lännessä sekä Belgia ja Alankomaat idässä. Se sijaitsee lauhkealla ilmastovyöhykkeellä Atlantin voimakkaiden länsituulten vaikutusalueella.
RCA Studio II

Pelit

Laitteelle oli 16 peliä, joista viisi oli sisäänrakennettuja: Addition, Bowling, Doodle, Freeway ja Patterns.
Jussi Lonkainen

Juho (Jussi) Jaakko Lonkainen (entinen Lonkanen; 20. joulukuuta 1890 Tohmajärvi – 12. kesäkuuta 1949 Helsinki) oli toimittaja, kirjailija ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Lonkaisen vanhemmat olivat kirvesmies Tahvo Lonkanen ja Katri Niiranen. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sitten metallityöläisenä ja osuuskauppaliikkeen palveluksessa Värtsilässä ja Sortavalassa vuoteen 1914 saakka. Lonkainen oli Sortavalassa ilmestyneiden Rajavahdin, myöhemmin Päivän Tiedot -lehden ja Kansa-lehden toimittajana 1914–1918. Suomen sisällissodan jälkeen hän oli poliittisista syistä vangittuna ja vapauduttuaan hän oli osuuskauppaliikkeen palveluksessa 1919–1920.
1920-luvulla Lonkainen toimi Työn Voiman toimittajana Jyväskylässä 1920–1921, Kansan Voiman päätoimittajana Sortavalassa 1921–1922 sekä oli Viipurissa ilmestyneessä Kansan Työ -lehdessä päätoimittajana 1922–1923 ja toimittajana 1923–1933. Sotavuosien jälkeen Lonkainen oli Sosialidemokraattisen puolueen vt. puoluesihteerinä 1944 ja viimeksi kansanhuoltoministeriön tiedotustoimiston osastosihteerinä 1945–1949.
Lonkainen oli SDP:n kansanedustajana vuosina 1924–1927 ja 1933–1945 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa ja oli mukana kunnallispolitiikassa Viipurin kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsenenä. Lonkainen kuului Viipurin läänin läntisen vaalipiirin keskuslautakuntaan ja oli Viipurin läänin läntisen sos.dem. piirin puheenjohtaja.
Lonkainen oli naimisissa vuosina 1919–1920 Lydia Miinalaisen kanssa. Jäätyään leskeksi hän meni 1922 uusiin naimisiin kansakoulun opettaja Eeva Helena Juutilaisen kanssa.
Saawariya

Juoni

Elokuvan kertoja on prostituoitu Gulabji (Rani Mukerji), joka on RK-baarin kanta-asiakas. Hän tutustuu baarin laulajaan Ranbir Rajiin (Ranbir Kapoor). Vaikka Raj tietää, mitä Gulabji tekee työkseen, hän kohtelee tätä ystävällisesti. Kun Raj kertoo tarvitsevansa asuinpaikan, Gulabji neuvoo häntä menemään Lilianin (Zohra Sehgal) luokse. Lilian antaa vain niiden jäädä taloonsa, joista hän pitää. Raj päättää mennä tapaamaan häntä.
Raj tapaa Lilianin ja he käyvät tunteikkaan keskustelun, jonka aikana Lilian kertoo, että hänen poikansa lähti vuosia sitten armeijaan eikä ole palannut. Hän antaa Rajin jäädä, koska tämä muistuttaa häntä hänen pojastaan. Raj lähtee illalla kävelylle ja tapaa salaperäisen mustaan pukeutuneen tytön. Raj yrittää puhua tytölle, mutta tämä juoksee karkuun ja Raj alkaa seurata häntä. Saatuaan väärän käsityksen, tyttö huutaa Rajille ja käskee mennä pois. Pian humalainen mies alkaa seurata tyttöä ja Raj pelastaa hänet. Raj vaatii saada saattaa tytön kotiin. Tyttö suostuu, ja Rajille selviää, että tytön nimi on Sakina (Sonam Kapoor). Tuona yönä Raj rakastuu häneen. 
Ajateltuaan Sakinaa koko yön, Raj päättää kertoa, että rakastaa häntä. Kun hän yrittää puhua Sakinalle seuraavana iltana, Sakina ei ole tuntevinaan häntä eikä suostu puhumaan hänelle. Raj suuttuu, mutta he sopivat välinsä. Raj vie Sakinan suosikkipaikkaansa, kellotorniin. Ennen kuin hän ehtii paljastaa tunteensa, Sakina kertoo olevansa rakastunut johonkin toiseen. Hän kertoo miehen nimen olevan Imaan (Salman Khan), ja kuinka he rakastuivat miehen asuessa vuokralla Sakinan isoäidin talossa. Sakina oli murtunut, kun Imaan lähti, mutta he sopivat tapaavansa sillalla.
Vaikka Raj tietää, että Sakina ei rakasta häntä, hän haluaa silti auttaa tätä. Raj alkaa uskoa, että Imaania ei oikeasti ole olemassa. Hän kysyy neuvoa Gulabjilta, ja tämä neuvoo häntä kertomaan tunteistaan Sakinalle. Raj päättää kosia Sakinaa eidinä. Hän vie Sakinan RK-baariin ja laulaa hänelle. Sakina muistaa, että on aika tavata Imaan sillalla, ja juoksee pois. Raj seuraa häntä ja sanoo, että Imaania ei ole. Sakina käskee Rajin antaa hänen mennä. Loukattu Raj menee Gulabjin luo ja sanoo, että haluaa viettää yön tämän kanssa. Syvästi loukkaantuneena Gulabji heittää hänet ulos kadulle. 
Raj palaa sillalle, missä Sakina odottaa Imaania. Sakina on varma, että Imaan ei enää tule. Hän päättää valita Rajin, koska tietää miten paljon tämä rakastaa häntä. Raj yrittää tehdä Sakinan onnelliseksi ja onnistuukin. Kävellessään kotiin he ohittavat sillan, missä he tapasivat. He näkevät Imaanin sillalla odottamassa Sakinaa. Kahden vaiheilla oleva Sakina ei tiedä, mitä tekisi, mutta Raj käskee hänen mennä Imaanin mukaan. Raj kääntyy sivutielle ja uppoutuu ihaniin muistoihin Sakinasta.
Helmut Schulte

Ura

Schulten pelaajaura jäi varsin vaatimattomaksi. Hän edusti muun muassa SC Fortuna Kölniä ja FC St. Paulia. Valmennusuransa hän aloitti St. Paulin organisaatiossa 1984 seuran juniorivalmentajana. Hän nousi tehtäviin hieman erikoista reittiä, erityisen työllistämisohjelman kautta. Hän toimi myös Willi Reimannin apuvalmentajana edustusjoukkueessa ja nousi päävalmentajaksi marraskuussa 1987 Reimannin siirryttyä Hamburger SV:n valmentajaksi.
Schulten johdolla St. Pauli nousi kauden jälkeen Bundesliigaan sijoituttuaan 2. Bundesliigassa toiseksi. Schulte jatkoi seuran päävalmentajana myös pääsarjatasolla ja seuran sijoitukset hänen johdollaan olivat 10:s ja 12:s. Kausi 1990/91 sujui kuitenkin varsin mollivoittoisesti ja Schulte sai helmikuussa 1991 potkut tehtävistään.
Heinäkuussa 1991 Schulte jatkoi uraansa Dynamo Dresdenissä, joka pelasi Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen Bundesliigassa. Hänen johdollaan Dynamo oli kauden jälkeen 14:s, mutta se ei tyydyttänyt seurajohtoa ja Schulte sai lähteä. Tammikuussa 1993 hän palasi vielä valmennustehtäviin nousten Udo Lattekin seuraajaksi FC Schalken peräsimeen. Hänen johdollaan seura oli kauden loputtua Bundesliigassa 10:s ja yhteistyö jatkui. Syyskausi 1993/94 sujui kuitenkin kehnosti ja Schulte sai potkut lokakuussa 1993.
Potkujensa jälkeen Schulte toimi VfB Lübeckin ja St. Paulin managerina. Vuonna 1998 hän palasi Schalkeen juniorivalmennuksen johtajaksi. Hän jätti tehtävänsä seurassa helmikuussa 2008 ja siirtyi maaliskuussa St. Paulin urheilutoimenjohtajaksi kaksivuotisella sopimuksella. Hän allekirjoitti maaliskuussa 2010 kolmivuotisen jatkosopimuksen Bundesliigaan noususta taistelevan seuran kanssa. 
Vuonna 2007 Schulte loukkaantui vakavasti Kyrill-myrskyn aiheuttamassa onnettomuudessa, jossa puu kaatui hänen autonsa päälle.
Risto Meronen

Risto Veikko Tapio Meronen (s. 17. elokuuta 1945 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen nyrkkeilijä.
”Ripa” Meronen edusti Suomea Méxicon 1968 olympialaisten höyhensarjassa (alle 57 kg). Hän hävisi ensimmäisellä kierroksella neuvostoliittolaiselle Valeri Plotnikoville tuomariäänin 0–5. Bukarestin EM-kilpailuissa 1969 Meronen voitti kevyessä sarjassa (alle 60 kg) espanjalaisen Jose Setieun pistein 5–0 mutta hävisi seuraavassa ottelussaan puolalaiselle Ryszard Petekille pistein 0–5. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa Meronen saavutti pronssia vuonna 1965.
Seuratasolla Meronen edusti Viipurin Nyrkkeilijöitä ja Tapanilan Erää. Hän voitti Suomen mestaruuden 57 kilogramman sarjassa vuonna 1965 sekä saavutti 60-kiloisissa SM-pronssia vuonna 1966 ja SM-hopeaa vuonna 1967. Hän otteli ammattilaisena kolme ottelua vuosina 1969–1972 ja voitti niistä jokaisen. Myöhemmin hän on toiminut valmentajana muun muassa Barcelonan 1992 olympialaisissa sekä nyrkkeilykilpailujen tv-kommentaattorina.
Risto Merosen veljet Kari ja Erkki Meronen olivat myös arvokisa- ja ammattilaisnyrkkeilijöitä.
Yrjö Varpio

Yrjö Ilmari Varpio (s. 7. marraskuuta 1939) on suomalainen kirjallisuuden tutkija ja professori. 
Lapsuutensa Varpio vietti Miehikkälässä ja lukion hän kävi Haminassa. 1960-luvulla hän opiskeli Jyväskylässä ja Bochumin yliopistossa Länsi-Saksassa. Vuonna 1964 Varpio meni naimisiin saksalaisen Renate Schomackerin kanssa. Työskentelyn Tampereen yliopistossa hän aloitti vuonna 1970, ja väitöskirja Lauri Viidasta valmistui vuonna 1973. Varpio toimi Tampereen yliopiston Suomen kirjallisuuden professorina vuosina 1980–2002. Hän kuului Väinö Linnan ystäviin ja julkaisi vuonna 2006 laajan teoksen Linnan elämästä. Vuonna 2016 ilmestyi omaelämäkerta Tämä on vielä kerrottava.

Palkinnot

Varpion johtama työryhmä sai vuonna 2000 Lauri Jäntin säätiön palkinnon Suomen kirjallisuushistoria -teoksen toimituksesta.
Suomen Sukututkimusseura valitsi Varpion teoksen Vasiljeffit vuoden 2013 parhaaksi suomalaiseksi sukukirjaksi.
Jake Brown

Jake Brown (s. 6. syyskuuta 1974) on australialainen ammattilaisrullalautailija. Hän aloitti rullalautailun 1984, ryhtyi kilpailemaan 1996 ja siirtyi ammattilaiseksi seuraavana vuonna. Hänen saavutuksiaan ovat muun muassa hopeasijat X Gamesin Big Airissa vuosina 2006 ja 2007, pronssi 2008 sekä kaksi kultaa 2009 ja 2010. Vuoden 2007 Big Airin viimeisellä runilla Brawn ensin onnistui 720 (ensimmäisen ikinä Mega Rampista), mutta menetti hypyn hallinnan quarter-pipessa ja putosi noin viidestätoista metristä tasaiselle. Hän menetti tajuntansa heti ja häntä hoidettiin pitkään. Lopulta hän kuitenkin pystyi lääkäreiden avustuksella kävelemään pois. Brown oli sairaalassa tarkkailussa kolme päivää onnettomuuden jälkeen.
Željka Cvijanović

Željka Cvijanović (o.s. Grabovac, kyril. Жељка Цвијановић; s. 1967) on bosnialainen serbipoliitikko. Hän on Serbitasavallan pääministeri vuodesta 2013 ja toiminut aiemmin taloussuhteiden ja alueellisen yhteistyön ministerinä Džombićin hallituksessa.
Cvijanović edustaa Itsenäisten sosiaalidemokraattien liittoa ja häntä pidetään presidentti Milorad Dodikin läheisenä yhteistyökumppanina. Hallitusta tukevat myös Sosialistinen puolue (SP) ja Demokraattinen kansanliitto (DNS).
Cvijanović on koulutukseltaan englanninopettaja.
Toukonirkko

Koko ja ulkonäkö

Toukonirkko on perusväriltään harmaanruskea perhonen, jonka siivissä on yleensä selvä violetti sävy. Siivet ovat läpikuultavat ja melko yksiväriset. Etusiiven etureunassa on kellanvalkoinen, kolmionmuotoinen laikku. Siiven takareunassa on muusta siivestä selvästi erottuva tumma suomutupsu. Takasiivet ovat etusiipien väriset, ja niiden poikki kulkee vaalea viiru. Takasiiven takakulma on yleensä muuta siipeä tummempi. Sekä etu- että takasiiven ulkosyrjät ovat kontrastisen mustavalkoiset. Keskiruumis on mustanruskea, takaruumis vaaleamman ruskea. Naaras on selvästi koirasta kookkaampi. Siipiväli on koiraalla 38–43 mm ja naaraalla 41–48 mm.
Toukka on selkäpuolelta vaaleanvihreä, vatsapuolelta sinivihreä, ja sen sivuilla on vaaleat pitkittäisjuovat joihin liittyy punertavia täpliä.

Levinneisyys ja lentoaika

Toukonirkko on yleinen perhoslaji, jota tavataan Pyreneiltä Mongoliaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa toukonirkkoa on tavattu Inarin korkeudelle saakka. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena huhtikuun lopulta kesäkuun alkuun huipun ollessa toukokuun lopulla.

Elinympäristö ja elintavat

Toukonirkko viihtyy koivikoissa sekä koivua kasvavissa sekametsissä. Koiraat lentävät melko hidasta ja heittelehtivää lentoa muutamien metrien korkeudella, ja naaraat ilmeisesti pysyttelevät enimmäkseen puiden latvustoissa. Lento ajoittuu hämärän laskeutumisesta keskiyöhön, mutta voi lämpiminä öinä jatkua aamun puolelle. Koiraat lentävät valolle, naaraat erittäin harvoin. Päivisin perhosia voi tavata lepäämästä koivujen rungoilta.
Naaras munii 100–300 munaa lehtien alapinnoille. Toukkia tavataan harvoin, sillä ne pysyttelevät korkealla latvustoissa, mutta laskeutuvat kuitenkin kesä-heinäkuun vaihteessa koteloitumaan maahan. Kotelo talvehtii, joskus jopa kolme kertaa.

Ravintokasvi

Toukka syö koivujen (Betula) lehtiä.
Ernest Guiraud

Ernest Guiraud (26. kesäkuuta 1837 – 6. toukokuuta 1892) oli ranskalainen säveltäjä. Hän toimi sävellyksen opettajana Pariisin konservatoriossa, missä hän vaikutti useaan säveltäjään, kuten Claude Debussyyn.
Jorma Pitkänen

Jorma Juhani ”Jope” Pitkänen (s. 31. heinäkuuta 1947 Kuopio) on suomalainen, savolaisaiheistaan tunnettu sarjakuvantekijä Suonenjoelta. Pitkäsen tunnetuimmat sarjakuvat ovat Näkymätön Viänänen ja Lempi. Tyyliltään ne ovat humoristisia strippejä, joissa satiirin keinoin ilkutaan yhteiskuntaa, joukkoliikkeitä ja joskus uskontoakin. Osansa saavat myös sarjakuvantekijät ja taiteilija itse; Elämätä sarjakuva-albumissa (Like, 2006) hän kertoo planeettamme tuotteliaimman sarjakuvataiteilijan, suomalaisen Ruben Oscar Roligsonin työpäivästä.
Pitkänen on kertonut olleensa sarjakuvauransa alussa taistolainen. Ilkka Heilän B. Virtanen ja Kari Suomalainen ovat Pitkäsen suosikkeja. Ensimmäinen julkaistu sarjakuva oli savonmurretta käyttävä Näkymätön Viänänen Sarjis-lehdessä. Sen jälkeen hän on laatinut kymmeniä eri sarjakuvia (mm. Vossikka ja Näläkämäk) varsinkin paikallislehtiin sekä joihinkin miestenlehtiin.
Sarjakuvassa Mauno Mansikka hän kuvasi ulkohuussia ortodoksikirkon muotoisena. Tapaus joutui uskonnon pilkkaamisena Julkisen sanan neuvostoon. Mauno Mansikan koostealbumin alaotsikkona oli ”sarjakuvapornoa Savosta”.
Pitkäselle myönnettiin Puupäähattu vuonna 1983 ja valtion taiteilijaeläke 2008.
Tammikuusta 2015 alkaen turkulainen Lempo Kustannus alkoi julkaista Pitkäsen albumeita kuukausittain Jopen kirjakerhon kautta.
Pentti Kyrölä

Koekone

Koneen ensimmäiset koelennot tapahtuivat Mietoistenlahdella kevättalvella 1949. Kone oli yksipaikkainen, ja se oli valmistettu puusta ja vanerista. Moottori oli peräisin Harley-Davidsonin valmistamasta moottoripyörästä. Kaikessa hiljaisuudessa kehitelty lentokone tuotiin kylmiltään tarkastettavaksi vielä saman vuoden keväällä. Sille ei kuitenkaan voitu myöntää lentolupaa, koska se ei täyttänyt voimassa olevia määräyksiä. Työ oli tarkastusraportin mukaan paikoittain liian vahvaa ja paikoittain liian heikkoa. 
Asia kiinnosti siinä määrin ilmailuharrastajia, että Suomen Ilmailuliitto järjesti Kyrölälle kesällä 1949 lento-opetusta. Hän ei myöskään luovuttanut koekoneen suhteen vaan rupesi parantelemaan sitä seuraavien kahden vuoden aikana. Alkuperäisen moottorin tilalle tuli Continentalin valmistama lentokonemoottori, ja koneeseen tiedetään ilmestyneen ainakin kuomu ja mittaristo. Lentäminen jatkui meren jäällä siihen asti, kunnes viranomaiset saivat tietää luvattomista lennoista.

Myöhemmät vaiheet

Kyrölä jatkoi 1950-luvulla lentoharrastustaan luvallisena, ja hän hankki lentolupakirjan. Hän rakensi Laajoen suistossa sijainneelle Iso-Kääpän saarelle tukikohdan, jonka hän suunnitteli itse. Lentoja ruvettiin suorittamaan kaksipaikkaisella koneella, joka kuitenkin vaihtui pian nelipaikkaiseen. Kyrölä muun muassa levitti lentolehtisiä Vehmassalmen lavan toimeksiannosta. 
1960-luvulla lentokone vaihtui kuusipaikkaiseen. Tällä Kyrölä teki vuoteen 1986 taksi- ja kelirikkolentoja muun muassa Naantalista, mutta tukikohta säilyi alkuperäisellä paikallaan Mietoisissa. Liiketoiminta ei ollut aina ruusuilla tanssimista, sillä viimeisimmän koneen hankkiminen vaati mittavat alkuinvestoinnit ja kilpailu toimeksiannoista oli kovaa. Ongelmista huolimatta hän koki toimivansa toiveammatissaan.
Pekka Lukka

Pekka Tapani Lukka (23. elokuuta 1939 Kuusankoski – 9. maaliskuuta 2019 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Teatterityön lisäksi hän näytteli muun muassa suositussa Maalaiskomedia-sarjassa.

Ura ja elämä

Pekka Lukka syntyi Antti ja Anna-Liisa Lukan (omaa sukua Rönnberg) perheeseen talvisodan kynnyksellä. Hän opiskeli Lappeenrannan Teatteriseminaarissa 1963–1966 ja aloitti näyttelijän uransa Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1963–1969. Hän siirtyi Kouvolan Teatteriin vuosiksi 1969–1973 ja edelleen Porin Teatteriin josta hänet kiinnitettiin Tampereen Työväen Teatteriin vuonna 1979. Lukka näytteli myös Pyynikin kesäteatterissa.
Lukan näyttämötaiteellisiin tulkintoihin lukeutuivat muun muassa Eskon rooli Nummisuutareissa, nimismiehen rooli näytelmässä Eetu Salmi sekä Gloucester klassikkonäytelmässä Kuningas Lear.
Valkokankailla Lukka nähtiin muun muassa Timo Koivusalon elämäkertaelokuvissa Sibelius sekä Kulkuri ja Joutsen. Hän näytteli useissa televisiosarjoissa, kuten Yle TV2:n Maalaiskomediassa ja rikossarjassa Jäähyväiset lasihevoselle. Vuonna 2006 Lukka oli mukana lyhyissä fiktioelokuvissa Aika ja Kadotettu.
Lapuan urheilutalo

Lapuan urheilutalo on Lapuan kaupungin omistama liikuntapaikka ja monitoimitalo. Se sijaitsee Lapuan keskustassa, koulujen, keskusurheilukentän sekä pesäpallostadionin välittömässä läheisyydessä. Urheilutalo toimii jäähallin ja paikallisen virkistysuimala Sateekaaren yhteydessä.
Salin pinta-ala on suurimmillaan 990 m², ja tila on jaettavissa kolmeen osaan. Katsomoihin mahtuu enimmintään 800 henkeä. Mikäli näyttämöosa on laskettu alas,  saliin voidaan sijoittaa tuoleja noin 1 000 hengelle.
Urheilutalossa voidaan järjestetää paitsi urheilutapahtumia, myös kokouksia, konsertteja, puhetilaisuuksia, messuja sekä näyttelyitä. Urheilulajeista muun muassa lentopallo, koripallo, salibandy, futsal, sulkapallo, squash ja pöytätennis ovat mahdollisia. Rakennuksessa on myös kuntosali ja painisali. Urheiluseuroista salia käyttäjiin kuuluvat esimerkiksi Korisliigassa pelaava Kobrat (jolloin salia kutsutaan Kobra-areenaksi) sekä Futsal Ykkösen joukkue Lapuan Ponnistus.