google/wiki40b huggingface dataset:
Turun tuomiokirkko

Rakenne, sisustus ja esineistö

Tuomiokirkko on rakennettu matalalle Unikankareen kukkulalle. Kirkon pituus on 89 metriä, leveys noin 38 metriä ja korkeus 44,5 metriä. Tornin korkeus on 85,53 metriä. 
Tuomiokirkon tornissa on Suomen vanhin julkiselle paikalle sijoitettu kello. Siinä on ainoastaan tuntiosoitin. Vuodesta 1944 lähtien Yleisradio on joka arkipäivä lähettänyt radiossa Turun tuomiokirkon kellon klo 12:n lyönnit. Nykyisin ne lähetetään Yle Radio 1:n kanavalla. 
Tuomiokirkossa on nykyisin kolmet urut: kuoriurut ovat vuodelta 1973 ja pääurut sekä Tarkk'ampujankappelin urut vuodelta 1980. Pääuruissa on 81 äänikertaa ja ne ovat Suomen toiseksi suurimmat Lapuan tuomiokirkon urkujen jälkeen. Kirkossa on hyvä katedraaliakustiikka.
Kirkon eteläisellä lehterillä on Tuomiokirkkomuseo, joka kertoo kirkon historiasta ja rakennusvaiheista. Museossa on esillä pyhimyspatsaita ja kirkon esineistöä katoliselta ajalta sekä tekstiilejä ja hopeaesineitä uskonpuhdistuksen jälkeiseltä ajalta.
Tuomiokirkossa oli keskiaikana kaikkiaan 42 pyhimysalttaria. Omat alttarit oli ainakin seuraavilla pyhimyksillä: Neitsyt Maria, Pyhä Henrik, Pyhä Eerik, Pyhä Kristoforos, Pyhä Maria Magdaleena, Pyhä Katariina Aleksandrialainen, Pyhä Katariina Sienalainen, Pyhä Birgitta, Pyhä Ursula, Pyhä Margareta, Pyhä Barbara, Pyhä Helena, Pyhä Anna, Pyhä Gertrud ja Pyhä Veronika.

Reliikit

Kirkossa olevia reliikkejä on tutkittu ja sieltä on löytynyt muun muassa 2000 vuotta vanhoja luun palasia. Suurin osa reliikeistä on kuitenkin keskiajalta 1300−1400-luvuilta. Pyhän Henrikin pääkallona pidetty kallo on ajoitettu 1100-luvulle. Ajoituksia on maaliskuun 2012 tilanteen mukaan tehty noin kolmannekselle esineistöstä. Luiden lisäksi myös tekstiilien ja muiden materiaalien alkuperä selvitetään. Kirkossa olevan katolisen ajan reliikkikokoelmassa on noin 90 esinettä.

Kirkon ulkopuoli

Kirkon pihalla on Mikael Agricolan patsas, ja ulkoseinässä Pyhän Kristoforoksen alttari. Kirkon eteläpuolella olevassa puistossa on H. G. Porthanin hauta.

Kulttuuriympäristö

Museovirasto on määritellyt Turun tuomiokirkon ja sitä ympäröivän Turun historiallisen ydinalueen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.

Triviaa

Turun tuomiokirkko on määräävässä asemassa turkulaisten sanonnoissa "Täl pual jokke." ja "Tois pual jokke.", niin että kirkon puoli Aurajoesta katsottuna on "Täl pual jokke." ja Aurajoen toinen puoli siten "Tois pual jokke.".
Neva-Valkeinen

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,8 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Ähtärinjärven alueella (35.43), jonka Leväjoen valuma-alueeseen (35.437) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 175,2 metriä mpy.
Simo Paavilainen

Simo Kari Paavilainen (s. 14. kesäkuuta 1944 Vaasa) on suomalainen arkkitehti, professori ja toimi arkkitehtuurin laitoksen johtajana Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 2004–2009.
Paavilainen opiskeli arkkitehtuuria Teknillisessä korkeakoulussa ja valmistui arkkitehdiksi 1975. Hänet nimitettiin arkkitehtuurin professoriksi 1998 ja dekaaniksi 2004. Hänellä on ollut arkkitehtitoimisto vuodesta  1977 yhdessä vaimonsa Käpy Paavilaisen kanssa, Arkkitehtuuritoimisto Käpy ja Simo Paavilainen Oy.
HMAS Ballarat (FFH 155)

Palvelus

Alus on palveluksessa vuonna 2017.
Kalervo Nissilä

Kaino Kalervo Nissilä (11. kesäkuuta 1913 Kälviä, Keski-Pohjanmaa – 30. maaliskuuta 1997) oli suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja. Hänen ohjaustapaansa on luonnehdittu suoraviivaiseksi, liiallista symboliikkaa karttavaksi. Näyttelijänä hän oli voimakas tulkitsija.

Perhetausta

Kalervo Nissilän vanhemmat olivat Matti E. Nissilä ja Ellen Maunumäki. Hänen puolisonsa oli Asta Maria Lantz vuodesta 1937 lähtien. Liitosta syntyi neljä lasta: Kullervo (1938), Anna-Liisa (1941), Kimmo (1942) ja kuopuksena Ulla-Greta (1948).

Teatteriura

Nissilä aloitti uransa Kokkolan Näyttämöllä vuonna 1938 ja oli sen seuraajan, Yhteisteatteri-Maakuntateatterin, johtaja vuosina 1948 ja 1949. Vuonna 1946 hän näytteli Kokkolan Työväen näyttämöllä. Vuodesta 1949 vuoteen 1952 hän työskenteli ohjaavana näyttelijänä Vaasan Suomalaisessa Teatterissa. Vuosina 1952–1955 Nissilä toimi Tampereen Teatterin näyttelijänä. Hänen tuloroolinsa TT:ssa oli Petrucchio näytelmässä Kuinka äkäpussi kesytetään. Nissilän elämänvoimaa kiiteltiin, hänen katsottiin paikkaavan Holger Salinin jättämän aukon.
Alkuvuodesta 1955 Nissilä nimitettiin Tampereen Työväen Teatterin apulaisjohtajaksi. Sieltä hän siirtyi Tampereen Teatterin johtajaksi vuodesta 1959 vuoteen 1963. Samana vuonna hän ohjasi Tampereen Teatteriin Erich Maria Remarquen näytelmän Viimeinen asema, joka edusti ”osallistuvaa” yhteiskunnallista teatteria. Nissilä jatkoi myös näyttelijänä. Erityisesti hänen tulkintaansa majuri Cornelius Melodysta näytelmässä Pisara runoilijaa ylistettiin vapautuneeksi ja monisävyiseksi. Suoraviivaisen näyttelijän heikkoutena oli siihen asti pidetty aste-erojen puutteellista esiin tuomista. 
Vuosina 1963–1968 Nissilä työskenteli Turun kaupunginteatterin johtajana. Vuodesta 1968 vuoteen 1970 hän oli ohjaajana Lahden kaupunginteatterissa. Teatterinjohtajan uraansa Nissilä jatkoi Kotkan kaupunginteatterissa 1970–1973 ja edelleen Joensuun kaupunginteatterissa 1973–1978. Hän jäi eläkkeelle 1. elokuuta 1978.

Elokuvaura

Valkokankailta Nissilä muistetaan esimerkiksi nimiroolista seikkailuelokuvassa Sadan miekan mies (1951). Upean sankariroolin vuoksi häntä alettiin kutsua ”Suomen Errol Flynniksi”. Nimimerkki Spektri kirjoitti Nissilän suorituksesta Aatami-lehdessä (8/1951): ”Filmi on tarjonnut hänelle osia, joissa hänen ihanteensa, väkevätahtoinen mies, pääsee oikeuksiinsa.” Niin ikään vuonna 1951 valmistuneessa elokuvassa Kuisma ja Helinä Nissilällä oli kasakkapäällikkö Kuisman osa. Seuraavana vuonna hän näytteli Aslakia klassikkoelokuvassa Valkoinen peura. Vuonna 1991 Nissilä ohjasi Oy Tape Factory Ltd:n tuottaman 85-minuuttisen musiikkifiktion Tammenlehvät.

Muuta

Nissilä oli myös laulaja. Läpimurtokonserttinsa hän piti kokkolalaisen konservatorion juhlasalissa kevättalvella 1947 yhdessä Vera Froloffin kanssa.
Brian Michael Noble

Brian Michael Noble (s. 11. huhtikuuta 1936 Lancaster) on brittiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Lancasterin hiippakuntaan 11. kesäkuuta 1960 ja nimitettiin Shrewsburyn piispaksi 23. kesäkuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Maurice Noël Léon Couve de Murville, jota avustivat Patrick Altham Kelly ja John Brewer.
Noble jäi eläkkeelle 1. lokakuuta 2010.
Kaaleb Kilpi

Oskar Kaaleb Kilpi (13. maaliskuuta 1878 Kustavi – 14. toukokuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen tilasto- ja taloustieteilijä ja professori.
Kilven vanhemmat olivat postinhoitaja Johan Simonsson ja Judith Amanda Davidson. Hän pääsi ylioppilaaksi 1902 Turun klassillisesta lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1906, maisteriksi 1907 sekä filosofian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1914. 
Kilpi toimi tullihallituksen tilastokonttorin aktuaarina 1911–1920 ja oli Helsingin yliopistossa tilastotieteen dosenttina 1918–1922 ja kansantalous- ja tilastotieteen dosenttina 1922–1937. Hän oli Helsingin Kauppakorkeakoulun professori 1920–1937. Hän julkaisi muun muassa teokset Suomen ammatissa toimiva väestö ja sen yhteiskunnalliset luokat vuosina 1815-1875 (3 osaa, 1913–1915) ja Suomen siirtolaisuus ja 19. vuosiadan kansantalous (1917).
Kilpi kuului Yhteiskuntataloudellisen aikakauskirjan toimituskuntaan ja otti osaa Valtiotieteiden käsikirjan toimittamiseen. Hän harrasti pikakirjoitusta ja oli muutamia vuosia Suomen pikakirjoittajayhdistyksen puheenjohtajana. Kilpi oli Unkarin tilastotieteellisen seuran kunniajäsen. 
Kilpi oli naimisissa vuodesta 1931 Rauha Olivia Hedlundin kanssa.
Heinäpaali

Heinäpaali on heinästä kuljetusta ja varastointia varten tiiviiksi puristettu ja naruilla tai muulla sidosmateriaalilla yhteen sidottu paali. Paalin tekemistä kutsutaan paalaamiseksi ja tähän käytettyä konetta paalaimeksi. Heinä paalataan, jotta se voitaisiin säilyttää rehuksi ja siirtää ja varastoida helpommin. 
Aikaisemmin paalit tavallisesti olivat neliskanttisia pienkanttipaaleja, joita oli mahdollista koota kärryihin ja siirrellä käsin tai hangolla. Nykyisin ovat yleistyneet suurikokoiset, muodoltaan rullamaiset pyöröpaalit ja suurikokoiset, neliskanttiset suurkanttipaalit, joiden kumpienkin siirtely onnistuu vain traktorikuormaajalla. Pyöröpaaleja on alettu myös kääriä muoviin säilyvyyden parantamiseksi.  Säilörehua tehtäessä heinään lisätään myös rehunsäilöntäliuosta.

Olkipaali

Heinän ohella voidaan paalata pien- tai suurkanttipaaleiksi tai pyöröpaaleiksi myös olkea, jota voidaan käyttää esim. karjan tai hevosten kuivikkeena tai energianlähteenä. Tämän lisäksi olkipaaleja voidaan käyttää myös rakennusaineena olkipaalirakentamisessa ja esteinä esim. auto- ja hevoskilpailuissa tai laskettelurinteissä. Hyvälaatuisesta oljesta paalattuja olkipaaleja voidaan käyttää myös hevosten tai ponien ravinnoksi.

Säilörehupaali

Käärityiksi pyörö- ja suurkanttipaaleiksi voidaan paalata myös tuoreemmasta ruohosta tehtävää säilörehua, johon säilyvyyden parantamiseksi lisätään happopitoista rehunsäilöntäliuosta.
Johanna Keinänen

Johanna Anneli Keinänen (s. 12. elokuuta 1968 Heinävesi) on tanssitaiteilija-koomikko, joka aloitti tanssin- ja teatterintekijänä kuopiolaisessa Tanssiteatteri Minimissä. Siirryttyään freelanceriksi Keinänen on esiintynyt paitsi tanssijana, myös stand up-koomikkona ja vuodesta 1993 eläkeläishahmona Tyyne Kettusena. Vuonna 2006 hän perusti Sami Kojosen ja Kimmo Virtasen kanssa Tahtiteatterin ja vuonna 2010 aloittaneen Kuopion Uuden Kesäteatterin. Avajaistuotannossa Kaiken takana on nainen! Matti & Teppo -musikaalissa Keinäsellä oli rooli esityksen ainoana naisena, ja hän vastasi myös musikaalin koreografiasta.
Lundbeck

Historia

Yhtiön perusti Hans Lundbeck vuonna 1915, mutta sen päätoimiala oli muun muassa koneet ja valokuvausvälineet vuoteen 1924, jolloin se aloitti lääkkeiden ja kosmetiikkatuotteiden maahantuonnin Euroopasta ja Yhdysvalloista. 
1930-luvun loppupuolella Lunbeck aloitti omien tuotteiden tekemisen ja perusti tutkimusosaston. Tuotanto jatkui toisen maailmansodan aikanakin, joskin raakamateriaalien puutteesta johtuen rajallisesti. Sodan jälkeen Lundbeck jatkoi kasvua ja vuonna 1957 yhtiö toi markkinoille Truxalin skitsofrenian hoitoon. Lundbeck Foundation perustettiin vuonna 1954 ylläpitämään ja laajentamaan Lundbeck Groupin toimintaa ja rahoittamaan korkealaatuisia tieteellisiä tutkimuksia. Vuonna 1989, Lundbeck toi markkinoille Celexan (sitalopraami) Tanskassa, mistä tuli yhtiön ulkomaisille markkinoille laajenemisen merkkipaalu. 
Lundbeckin kehittämä psykoosilääke sertindoli (Abbot Laboratoriesin markkinoimana tuotenimellä Serdolect) aiheutti Yhdysvalloissa 27 ihmisen kuoleman ihmistutkimuksissa enimmäkseen sydänongelmiin, jotka johtuivat QT-ajan pidentymisestä. Tuote ei saanut Yhdysvalloissa myyntilupaa. EU:ssa lääke tuli myyntiin vuonna 1998, mutta Euroopan komissio kielsi sen vuosina 2000−2002, kunnes sille myönnettiin uudelleen myyntilupa tiukennetuin varotoimin.
Vuonna 2009 Lundbeck osti Ovationin ja perusti kaupallisen perustan USA:han.
Vuonna 2013 Lunbeck sai Euroopan komissiolta 93.8 miljoonan euron sakot maksettuaan vuonna 2002 rinnakkaislääkeyhtiöille viivästyttääkseen sitalopraamin rinnakkaislääkkeiden markkinoille tuloa.
Kisalföld

Kisalföld  eli Pieni Unkarin tasanko on noin 8 000 neliökilometrin laajuinen tasankoalue Luoteis-Unkarissa, Lounais-Slovakiassa ja Itävallan itäosassa. Kisalföld on osa Karpaattien allasta, joka kattaa suurimman osan Unkarin pinta-alasta.
Henrik Zetterberg

Pelaajaura

Red Wings varasi vasen laitahyökkääjä Zetterbergin NHL:ään vuoden 1999 varaustilaisuudessa. Hänen varausnumeronsa oli 210. Ennen siirtymistään Detroitiin Zetterberg pelasi vielä vuodet 2000–2002 kotimaassaan Timrå IK:n joukkueessa. Molemmilla kausillaan hän oli joukkueen paras pistemies. Hän siirtyi kaudeksi 2002–2003 Detroitiin ja on pelannut sen jälkeen todella hyvin Detroitin joukkueessa. Kaudella 2002–2003 Zetterberg saalisti 44 tehopistettä ja seuraavalla kaudella vain yhden vähemmän. NHL:n työsulkukaudella 2004–2005 Zetterberg palasi takaisin Timråhon, ja oli taas joukkueensa paras pistemies.
Kaudella 2007–2008 Zetterberg teki pisteitä kauden 17 ensimmäisessä ottelussa, mikä on Red Wingsin ennätys. Hän muodosti Pavel Datsjukin kanssa yhden NHL:n vaarallisimmista hyökkäyskaksikoista. Kauden päätteeksi hän voitti ensimmäisen Stanley Cupinsa ja palkittiin Conn Smythe Trophylla pudotuspelien parhaana pelaajana.
Alkuvuodesta 2009 Zetterberg solmi Detroitin kanssa 12 vuoden sopimuksen, jonka arvo on yhteensä 73 miljoonaa dollaria.
Zetterberg on kuulunut Ruotsin maajoukkueen runkopelaajiin vuodesta 2001 lähtien. Hän on ollut mukana kuusi kertaa MM-kilpailuissa, kolme kertaa olympialaisissa ja kerran World Cupissa. Suurimpana saavutuksena Zetterbergillä on olympiakulta 2006 Torinosta. Zetterbergistä tuli vuonna 2013 Detroit Red Wingsin uusi kapteeni maanmiehensä Nicklas Lidströmin lopetettua uransa.
14.9.2018 Detroit Red Wingsin GM Ken Holland vahvisti, ettei hyökkääjä pysty jatkamaan pelaamista pahan selkävamman vuoksi. Zetterberg ei ole pystynyt harjoittelemaan koko kesänä. 
"− Hän haluaisi pelata, mutta ei pysty siihen, Holland totesi lyhyesti. 
− Tämä on kova paikka. Olen ollut täällä 15 vuotta. Vaikka tiesin, että urani on loppusuoralla, toivoin, että olisin voinut pelata vielä jonkin aikaa, Zetterberg kertoi Detroit Free Press -lehden Helene Jamesille."
Basisti

Basisti on henkilö, joka soittaa kontrabassoa, bassokitaraa, bassotorvea tai kosketinsoitinbassoa. Bassokitaralla soittava basisti yleensä säestää kompeilla kappaletta rumpujen kanssa, mutta basisti pystyy myös soittamaan sooloja. Populaarimusiikissa bassokitaraa tai kontrabassoa soittavat basistit soittavat harvoin muille kielisoittimille tyypillisiä sointuja, mutta joissakin musiikkityyleissä, kuten fuusiojazzissa, progressiivisessa rockissa tai teknisessä death metalissa, usean kielen sointujakin käytetään.
Bassoääniä tuottavia soittimia voidaan käyttää missä tahansa musiikkityyleissä, mutta jotkut soittimet ovat tyypillisempiä tietyissä musiikin lajeissa kuin toiset. Esimerkiksi bassokitara eli sähköbasso on ollut rock-, fuusiojazz-, heavy metal-, country-, reggae- ja popmusiikkiyhtyeiden vakioinstrumentti 1960-luvulta lähtien. Kontrabassoa on käytetty runsaasti eurooppalaisessa taidemusiikissa, bluegrassissa sekä swing- ja bepop-aikakausien jazzissa. Matalarekisteriset vaskipuhaltimet, kuten sousafoni ja tuuba, kuuluvat kiinteästi Dixieland- ja New Orleans -tyylisiin jazzkokoonpanoihin.
Basistien instrumentit ovat kuitenkin vaihdelleet totutusta, kun yhtyeet ovat halunneet tehdä kokeiluja. The Doors -yhtyeen Ray Manzarek soitti yhtyeen konserteissa ja kolmella ensimmäisellä studioalbumilla kosketinsoitinbassoa. Yhtye levytti kuitenkin bassokitararaitoja kappaleilleen, mutta käytti harvoin bassokitaraa konserteissaan. Jotkin 1990- ja 2000-luvun rock- ja popyhtyeet, kuten Barenaked Ladies tai The Decemberists, ovat käyttäneet kontrabasisteja kokoonpanoissaan. Sting soittaa popalbumeillaan kontrabassoa, akustista bassokitaraa ja sähköbassoa. Myös modernit jazz-yhtyeet tai kamariorkesterit saattavat käyttää bassokitaraa tai sähköisesti vahvistettuja kontrabassoja soitossaan. Fuusio- ja R&B-yhtyeiden konemusiikkitaustoissa saatetaan käyttää syntetisaattori- tai kosketinsoitinbassoa.
Kimmo Rasila

Kimmo Rasila (s. 27. heinäkuuta 1970 Oulu) on suomalainen näyttelijä. Rasila valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 1998 ja on siitä lähtien ollut kiinnitettynä  Turun kaupunginteatteriin. Hän on naimisissa dramaturgi Satu Rasilan kanssa. Näyttelijä Jukka Rasila on hänen veljensä.
Armas Kemppi

Armas Artturi Kemppi (5. elokuuta 1893 Hamina – 12. lokakuuta 1949 Sysmä) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat kirvesmies Juho Kemppi ja Helena Leiri. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Selma Inkisen kanssa.

Opinnot

Kemppi kävi viisi luokkaa Viipurin suomalaista reaalilyseota ja suoritti valtionrautateiden virkamiestutkinnon vuonna 1912 sekä seitsemännen luokan Terijoen yhteiskoulussa vuonna 1923. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuonna 1928.

Jääkäriaika

Rautatievirkamies Kemppi liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 28. joulukuuta 1916 ja komennettiin Suomeen toukokuussa 1917.

Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kemppi toimi Loviisan suojeluskunnan paikallispäällikkönä 16. toukokuuta 1918 – 1. huhtikuuta 1919 välisen ajan, jonka jälkeen hänet komennettiin Jääkäriprikaatin miinanheittäjäkomppaniaan nuoremmaksi upseeriksi ja 2. maaliskuuta 1920 alkaen edellä mainitun komppanian päälliköksi. Kemppi siirrettiin 2. kesäkuuta 1920 komppanianpäälliköksi Käkisalmen läänin rykmentin 7. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. huhtikuuta 1921 päälliköksi II Polkupyöräpataljoonan 3. komppaniaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Keski-Suomen rykmentin II pataljoonaan, josta hänet siirrettiin edelleen komentajaksi 13. helmikuuta 1930 Karjalan kaartin rykmentin II pataljoonaan. Ylivieskan sotilaspiirin päälliköksi hänet nimitettiin 1. heinäkuuta 1933 ja Pohjan rykmentin aliupseerikoulun johtajaksi 1. heinäkuuta 1934 sekä Keski-Suomen rykmentin I pataljoonan komentajaksi 6. elokuuta 1935.
Ahjo (lehti)

Historia

Aloite Metalliliiton omasta äänenkannattajasta oli tehty jo vuoden 1943 liittokokoukselle. Vuonna 1948 liittotoimikunta päätti ryhtyä sanoista tekoihin. Oma lehti oli ajoitettu vuoteen 1949, jolloin liitto täytti 50 vuotta. Metalliliiton jäsenet eivät olleet olleet vailla lehteä siihenkään saakka. Vuosina 1899–1901 ilmestyi Ilmarinen ja 1909–1930 Metallityöläinen. Vuosina 1931–1948 jäsenille tilattiin SAK:n julkaisema Palkkatyöläinen.
Liiton ensimmäinen lehti Ilmarinen perustettiin ensimmäisen edustajakokouksen päätöksellä 1899. Näytenumero ilmestyi jo saman vuoden marraskuussa. Tilaajamäärä jäi alle 480:n, mutta se oli 84 prosenttia vuoden 1900 jäsenistä. Kannattavuus olisi edellyttänyt tuhatta tilaajaa. Taloudellisten vaikeuksien takia lehdestä ilmestyi vain 17 numeroa, joista kaksi oli kaksoisnumeroita. Ilmarinen oli muutenkin liiton suurimpia menoeriä liiton ensimmäisenä toimintavuotena. Viimeinen numero ilmestyi elokuussa 1901.
Omasta jäsenlehdestä sotien jälkeen käyty keskustelu kiteytyi kysymykseen siitä, miksei maan suurin ammattiliitto julkaise omaa lehteä, kun pienemmätkin liitot julkaisevat. Palkkatyöläinen ei pystynyt täyttämään kaikkia niitä toiveita, mitä eri liitot olivat asettaneet. Vaikeimmin voitettavia syitä oman lehden julkaisemiselle olivat Ahjon ensimmäisessä numerossa kirjoittaneen liiton puheenjohtajan Valdemar Liljeströmin mukaan teknilliset syyt. Suuri jäsenmäärä (yli 50 000) edellytti niin suurta painosta, "ettei mikään kirjapaino ole voinut ottaa vastaan lehden painamista". Myös sotien jälkeinen paperin säännöstely oli esteenä. Liittotoimikunnassa asia oli jätetty ensin pöydälle, kun kustannuslaskelmat osoittivat, että kerran kuussa ilmestyvä 16-sivuinen lehti maksaisi miljoona markkaa. Valtuustossa valtaosa jäsenistä kuitenkin puolsi julkaisemista.
Lehden nimestä liittotoimikunta äänesti. Valmisteluissa lehti oli kulkenut liiton aiemman lehden Metallityöläisen nimellä. Valistusjaosto ehdotti nimeksi Ahjoa. Muita esillä olleita nimiä olivat "Sampo", "Metalli" ja "Rautakoura". Työläinen–sanaa lehden nimessä kavahdettiin käytännön syistä. Maaseutupaikkojen posteissa sellaisen nimen omaavan lehden arveltiin jäävän kantamatta. Nimestä järjestetyssä äänestyksessä Ahjo sai viisi ääntä, Sampo ja Metalli kaksi ääntä ja Metallityöläinen yhden äänen.
Liittotoimikunta linjasi lehden sisältöä. Sen tuli olla ammattiyhdistys-, kulttuuri- ja perhelehti. Muodoksi päätettiin runsaasti kuvitettu aikakauslehti. Ahjo ilmestyi aluksi kerran kuussa ja huhtikuusta alkaen kaksi kertaa kuukaudessa. Ensimmäisenä vuonna julkaistiin 18 numeroa. Lehden vuosittaiset ilmestymiskerrat ovat vaihdelleen 16 numerosta (vuonna 1962) 52 numeroon (vuonna 1973). Ahjon formaatti muuttui tabloidiksi vuonna 1967 ja takaisin aikakauslehdeksi 1990. Nykyään Ahjo ilmestyy myös näköislehtenä internetissä. Vuonna 1977 lehdelle myönnettiin Valtion tiedonjulkistamispalkinto
Virkanimike

Virkanimike eli virkanimi on tietyn viran nimi, joka yksilöi viran ja voi myös määrittää sen aseman ja arvon.

Virkojen nimet valtionhallinnossa

Viran nimi kuvaa tietyn henkilön hoitamaa tehtäväkokonaisuutta. Nimellä voidaan antaa ulkopuolisille tietoa virkamiehen tehtävistä ja viran sijoittumisesta organisaatiossa.
Kunkin viran nimi oli aikaisemmin ilmoitettava ennen viran perustamista eduskunnalle, joka päätti perustamiseen myönnettävien määrärahojen myöntämisestä. Sittemmin toimivalta virkojen perustamiseen, lakkauttamiseen ja muuttamiseen on siirtynyt valtion virastoille. Tällöin viran nimellä on merkitystä etenkin virkamiehen ollessa yhteydessä asiakkaisiin ja muihin sidosryhmiin.

Virkanimikkeistä päättäminen

Valtion virastot ja muut toimintayksiköt päättävät, erittelyvirkoja lukuun ottamatta, käyttämistään virkanimikkeistä. Valtiokonttori ylläpitää ja julkaisee nimikekoodistoa, jossa on rekisteröitynä kaikki valtion virka- ja ammattinimikkeet. Näitä on lähes 4000. Valtiovarainministeriö julkaisi erityisen virkaluettelon vuoteen 1993 saakka.
Ministeriöissä yleisimpiä nimikkeitä olivat vuoden 2004 palkkaluokituksessa muun muassa ylitarkastaja, osastosihteeri, neuvotteleva virkamies ja hallitusneuvos.

Kunnalliset virkanimikkeet

Kunnan viranhaltijalle on annettava virkasuhteeseen ottamisesta kirjallinen viranhoitomääräys, josta ilmenee muiden tietojen ohella hänen virkanimikkeensä. Kuntalain mukaan kunnallisen viran perustamisesta ja lakkauttamisesta päättää valtuusto tai johtosäännössä määrätty kunnan muu toimielin. Kunnan virkanimikkeistä päätetään siis kunnan sisäisesti.
Haapaniemi (Rantasalmi)

Haapaniemi on kylä Etelä-Savossa Rantasalmen kunnassa.
Haapaniemessä toimi Suomen ensimmäinen maavoimien upseerikoulu (vuorotellen nimillä Haapaniemen sotakoulu, Haapaniemen Kadettikoulu ja Haapaniemen Kenttämittauskoulu) vuosina 1780–1819.
Tivolin kaunotar

Juoni

Tivolin kaunotar sijoittuu vuoteen 1905 New Yorkin Coney Islandiin, missä räikeä ja huomiota herättävä laulaja-tanssija Kate Farley (Grable) työskentelee yökerhossa. Huijari nimeltään Eddie Johnson (Montgomery) puhuu itsensä yökerhon toimitusjohtajan paikalle. Samaisessa yökerhossa esiintyy Farley, jonka vetovoima saa Johnsonin kiinnostumaan. Kate on jo kuitenkin Johnsonin kilpailijan Joe Roccon (Romero) rakastettu. Eddie yrittää "pehmentää" Katen räikeää imagoa, josta heille syntyy riita. Imagon pehmennys oli kaikesta huolimatta menestys, jonka jälkeen Kate ja Eddie rakastuvat. Katea rakastava Joe yrittää kaikkensa sabotoidakseen heidän avioliittosuunnitelmansa...

Vastaanotto

Vuonna 1944 Tivolin kaunotar sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta musiikista (Alfred Newman).
Tivolin kaunotar on Grablen elokuvauran yksi suurimmista kassamagneeteista; Tivolin kaunotar olikin ilmestyessään vuonna 1943 yksi suurimmista arvostelu- ja kassamenestyksistä. Elokuva tuotti pelkästään Yhdysvalloissa 3,5 miljoonaa dollaria. Tivolin kaunotar tuotti yhteensä yli 5 miljoonaa dollaria lippuluukuilla, joka vastaa 180 miljoonaa dollaria nykyään.

Muuta

Betty Grable näytteli pääosaa myös Tivolin kaunottaren seitsemän vuotta myöhemmin valmistuneessa uudelleenfilmatisoinnissa nimeltään Chicagon Venus (1950).
Lux Radio Theater lähetti 60 minuutin elokuvan radiosovituksen 30. syyskuuta vuonna 1946, jossa Betty Grable uusi elokuvaroolinsa.