google/wiki40b huggingface dataset:
Suurpelto

Rakentaminen

Alueen rakentaminen aloitettiin 18. tammikuuta 2007 espoolaisittain 7-vartisella lapiolla. Lapion varressa olivat aluksi valtuuston puheenjohtaja Eero Akaan-Penttilä, kaupunginhallituksen puheenjohtaja Jukka Mäkelä, kaupunginjohtaja Marketta Kokkonen, teknisen toimen johtaja Olavi Louko, Asuntosäätiön toimitusjohtaja Anja Mäkeläinen, VVO:n toimitusjohtaja Olli Salakka ja kaupungininsinööri Martti Tieaho, jälkimmäisellä kierroksella seitsenvartista heiluttivat valtuuston aloittava puheenjohtaja Markku Sistonen, kaupunginhallituksen varapuheenjohtaja Pekka Vaara, maanomistajien edustaja Bengt Sohlberg, KPMG:n Lasse Lagus, Fennican Pekka Raatikainen ja projekti-insinööri Satu Lehtonen. 
Asuntorakentamisen alettua muurattiin Suurpellon peruskivi 20.8.2009 Klariksentiellä. Kyseistä hetkeä ja aikaa kuvaamaan aikakapseliin tallennettiin lista muuraukseen osallistuneista henkilöistä, muurauspäivänä ilmestyneistä sanomalehdistä Helsingin Sanomat, Hufvudstadsbladet ja Länsiväylä, tilaisuuden kutsu, kuva Suurpellosta ennen rakentamista, Olarin päiväkodin lasten helminauha Suurpellon savesta sekä Suomessa 2009 käytössä olevat kolikot. Peruskivi asetettiin Klariksentien päähän, kadulle josta asuntorakentaminen alkoi. 
Suurpellon puistokadun ja Henttaan puistokadun varteen suunnitellaan asuntojen lisäksi liike-ja palvelutiloja päivittäisille peruspalveluille ja vapaa-ajan harrastuksille. Toimitiloja on kaavoitettu Kehä II varteen. Alueelle on suunnitteilla kansainvälinen koulu ja suomenkielinen peruskoulu sekä useita päiväkoteja.

Viheralueet ja puistot

Suurin alueen puisto on Suurpellon länsipuolella sijaitseva luonnontilainen Espoon keskuspuisto.
Kesällä 2017 avattiin pohjoisosaan ensimmäisenä Suomessa rakkauden puutarha. Puutarhaan voivat asukkaat itse käydä istuttamassa oman hedelmäpuun rakkautensa merkiksi. Puisto sijaitsee osoitteessa Hentebynkatu 4. Ajatus puutarhasta on syksyltä 2016, jolloin 26 Espoon kaunginvaltuutettua jättivät valtuustoaloitteen ekologisesti kestävän rakkauden metsän perustamisesta.

Palvelut

Opinmäen kampus otettiin käyttöön 12. elokuuta 2015.  Koulukeskuksessa on tilat kansainväliselle koululle, suomenkieliselle peruskoululle, varhaiskasvatukselle, liikuntahalli sekä tilat kirjastolle, työväenopistolle ja nuorisotoimelle.
Suurpellon keskus on ostoskeskus Kehä II:n varrella, johon on suunniteltu kaikkiaan 16 000 neliömetriä liiketilaa ja noin 300 parkkipaikkaa. Suurpellon keskuksen rakentaa rakennusyhtiö NCC. Rakennus valmistuu kahdessa eri vaiheessa. Ensimmäinen vaihe valmistui ja avattiin asiakkaille 16.11.2017 ja siinä on noin 4 500 neliömetriä liiketilaa kahdessa kerroksessa. Suurin vuokralainen oli K-Supermarket.

Luonto

Suurpellon luonto on tyypillistä maalaisympäristön luontoa. Peltoaukeita ympäröivät metsät ja asutusalueet. Metsät ovat suurelta osin Espoon kaupungin ulkoilukäyttöön hankkimia kangasmetsiä, mutta siellä täällä on pieniä vanhan metsän ja lehtometsälaikkuja. Peltojen itäpuolella on suojeltu pähkinälehto. Myös lähiympäristön asukkaat käyttävät Suurpellon aluetta ja Keskuspuistoa virkistysalueenaan.
Loviisan satama

Loviisan satama (ruots. Lovisa hamn, LOCODE: FI LOV) on Loviisan Valkossa (ruots. Valkom) Suomenlahden pohjoisrannalla sijaitseva rahtisatama, joka on erikoistunut puutavaraan ja irtolasteihin. Satamassa on myös huvivenelaitureita.
Satama sijaitsee lähellä Helsingistä Loviisan kautta itään Venäjän rajalle kulkevaa E18-valtatietä. Satamaan johtaa rautatieyhteys: siellä on Lahti–Loviisa-radan päätepiste, Loviisan sataman ratapiha.
Satamaan johtaa 9,5 metrin syväväylä. Sataman laituripaikkojen 1–6 kulkusyvyys vaihtelee 7,3 metristä 9,5 metriin.
Urnesin sauvakirkko

Urnesin sauvakirkko on sauvakirkko Sognin ja Fjordanen läänissä Norjassa. Kirkon rakentamisajankohta on ajoitettu suunnilleen vuoden 1130 jälkeinen aika ja siten kirkko onkin yksi vanhimmista sauvakirkoista. Kirkon arkkitehtuuri yhdistää kahta eri tyyliä: eläinornamenteilla koristeltua viikinkityyliä ("urnes-tyyli") ja kristillistä sauvakirkkoarkkitehtuuria. Samalla paikalla on mahdollisesti sijainnut jo aikaisemmin yksi tai kaksi kirkkoa 1000-luvulla, jolta ajalta olisivat peräisin kirkon vanhimmat osat. Unescon maailmanperintöluetteloon kirkko lisättiin vuonna 1979.
Kirkon alttarilla on kaksi Ranskan Limogesissa valmistettua metallista ja emalista kynttilänjalkaa 1100-luvulta.
Kari Salmi

Kari Salmi (s. 13. syyskuuta 1947 Lahti) oli Lahden kaupunginsihteeri, josta tuli Lahden kahdeksas kaupunginjohtaja Seppo Välisalon jälkeen. Hän edisti Lahden tunnettavuutta kulttuurikaupunkina tukemalla merkittävänä puuarkkitehtuurihankkeena EU-projektina Sibeliustalon rakentamista.
Määräaikaisen kaupunginjohtajuutensa jälkeen hänestä tuli sisäasiainministeri Kari Rajamäen määräaikainen valtiosihteeri Matti Vanhasen hallituksen ajaksi.
Kari Salmen aikana oli apulaiskaupunginjohtajan virassa Kotkasta Lahden seurakuntayhtymään talousjohtajaksi tullut Markku Porvari 1995–2003, joka jatkoi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ulkomaanavun päälliköksi. Salmen ja Porvarin jälkeen Lahdessa toteutettiin hallinnonuudistus, jossa apulaiskaupunginjohtajan tehtävä lakkautettiin. Kuitenkin kaupunginjohtajan sijaiseksi nimitettiin rahoitusjohtaja, vaikka tavanomaisen käytännön mukaan tehtävää suorittaa kaupunginsihteeri. Lahden kaupungin kaupunginsihteeri on Timo Pohjansalo.
Eduskuntavaaleissa 2003 Kari Salmi sai 3 510 ääntä. Salmi oli myös ehdokkaana eduskuntavaaleissa 2007, mutta ei tullut valituksi.
Sisäasiainministeriön määräaikaisen viran jälkeen Kari Salmi toimi konsulttina Kari Salmi Consulting -nimisessä yrityksessä sekä Askon säätiön asiamiehenä. Hän osallistui kunnallivaaleihin 2008 Lahden kaupungissa ja sai eniten ääniä lahtelaisista kaupunginvaltuustoehdokkaista – 1 872 ääntä.
Kari Salmi toimi Asumisen rahoitus- ja kehittämiskeskus ARAn projektipäällikkönä vuosina 2008–2011 valtakunnallisessa Lähiöohjelmassa. 27.9.2011 hänet valittiin ARAn määräaikaiseksi johtajaksi Jarmo Lindénin sijaiseksi, Lindénin siirryttyä kulttuuri- ja urheiluministeri Paavo Arhinmäen valtiosihteeriksi.
Iijoen kutsu

Kirjan tapahtumat

Kalle työskentelee rakennustyömaan mestarina päivisin ja iltaisin viimeistelee uuden omakotitalonsa sisä- ja ulkotöitä. Ennen yli voimiensa työskentelevä Kalle on nyt muuttunut väsyneeksi ja haluttomaksi. Kirjoittamisen intoa olisi, mutta muut työt vievät liikaa aikaa. Kallesta tuntuu, että hän on jo menettänyt parhaat ikävuotensa. Oman lapsen kaipuu iskee myös, ja sen korvikkeeksi Kalle hankkii koiran, Lainan tätä vastustaessa. Avioliitto muuttuu taas säröisäksi.
Pääsiäislomalla Kalle matkustaa kotipitäjäänsä Taivalkoskelle. Hän saa tietää kunnan hakevan rakennusmestaria. Paikka tuntuu olevan jo valmiiksi päätetty Kallelle. Lopulliseen päätökseen vaikuttaa vanhan koti-ikävän lisäksi myös turhautuminen kirjoittaa Tampereelle keskentekoisessa kodissa. Kalle ja Laina hyvästelevät tutut maisemat ja muuttavat pohjoiseen.
Munakunta

Munakunta (vuoteen 1978 Vientikunta Muna) on suomalaisten kananmunantuottajien osuuskunta, joka harjoitti munien tukku-, vähittäis- ja vientikauppaa. Nyt se on osa yhteispohjoismaista DAVA Foodsia. Kananmunien tuotemerkkinä on Kultamuna.

Historiaa

Tammikuussa 1922 kaupparekisteriin merkitty Vientikunta Muna r.l. syntyi aikana, jolloin sekä suomalainen siipikarjatalous että osuustoiminta kehittyivät nopeasti. Se perustettiin munantuottajien osuuskuntien (joita oli 78 vuoden 1916 lopussa) keskusliikkeeksi hoitamaan munien laadunvalvontaa sekä myyntiä niin kotimaassa kuin vientimarkkinoilla. 
1970-luvun loppupuolella toiminta oli painottunut Suomen markkinoihin niin, että nimi muutettiin 1978 Munakunnaksi. Vuoden 2007 paikkeilla jäseniä oli 300 ja munia käsiteltiin vuodessa noin 33 miljoonaa kiloa. Munakunnan markkinaosuus kotimaan vähittäiskaupasta oli tuolloin noin 65 prosenttia.
2010-luvun keskivaiheilla Munakunta liittoutui tanskalaisen Hedegaard Foodsin ja ruotsalaisen Lantägg AB:n kanssa ja siirsi koko liiketoimintansa uuteen DAVA Foods -yhtiöön. Yrityskaupan myötä tanskalainen Danish Agro sai määräysvallan myös Suomessa ja Virossa toimivassa Muna Foodsissa.
Kesäkaverit

Juoni

Iiris on ollut pitkään töissä pitkin Eurooppaa. Kun hän palaa Suomeen, hänen paras ystävänsä Karoliina on saanut tytöille töitä Hangosta. He lähtevät kohti Hankoa, kohti parasta kesää. Perillä he menevät töihin hankolaiseen kesäkahvilaan ja tapaavat siellä hassun ja vähän yksinkertaisen Eevan, jonka luokse tytöt lyöttäytyvät asumaan. Kesään sisältyy paljon alkoholia, miesseikkailuita ja sisarusten välisiä erimielisyyksiä.

Vastaanotto

Elokuva oli ehdolla neljässä Jussi-palkintokategoriassa: paras elokuva, paras naispääosa (Anna Paavilainen), paras naissivuosa (Minka Kuustonen) ja paras käsikirjoitus (Juuli Niemi).
Armas Hattara

Armas Hattara (ent. Helenius, 3. joulukuuta 1884 Helsinki – 17. toukokuuta 1951 Kokkola) oli suomalainen teatterinjohtaja, teatteriohjaaja ja näyttelijä.
Hattara toimi alkujaan näyttelijänä useissa teattereissa (tunnetuin tulkinta August Strindbergin Isän nimirooli), mutta myöhemmin hän toimi pitkään teatteriohjaajana ja -johtajana. Hän toimi pitkään Kokkolan ja Valkeakosken työväennäyttämöiden johtajana ja ohjaajana, lisäksi hän vaikutti myös Oulussa ja Jyväskylässä. Hän ohjasi myös New Yorkin Amerikansuomalaista harrastajateatteria 1920-luvun vaihteessa. 
Hattaran nuorin tytär oli tunnettu teatteri- ja elokuvanäyttelijä Pia Hattara, joka näytteli ensimmäiset vuotensa isänsä johtamissa teattereissa. Hän oli Pia-tyttärensä syntymän aikaan vankilassa julkisen päihtyneenä olemisen vuoksi (tuolloin elettiin kieltolain aikaa).
Hattaraa ei nähty lainkaan valkokankaalla. Hän kuoli 67 vuoden iässä vuonna 1951.
Rinat Valijev

Seuraura

Valijev on Neftehimik Nižnekamskin kasvatti. Hän pelasi kauden 2011–2012 Kazanissa MHL-junioriliigaa Bars Kazanissa ja sarjatasoa alempana MHL B-junioriliigaa Irbis Kazanissa. Ak Bars Kazan varasi Valijevin koko KHL:n varaustilaisuuden kolmantena pelaajana kesällä 2012. Hän aloitti kauden 2012–2013 Barsissa, mutta siirtyi vain kuuden siellä pelaamansa ottelun jälkeen Pohjois-Amerikkaan USHL-junioriliigan Indiana Iceen. Valijev pelasi kauden aikana myös USHL/NHL Top Prospects Gamessa.
WHL-joukkue Kootenay Ice varasi Valijevin 25. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2013. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2013–2014 ja teki runkosarjassa 28 tehopistettä. Valijev jakoi lukemalla +27 Icen sisäisen tehotilaston voiton Jaedon Descheneaun kanssa. Toronto Maple Leafs varasi hänet kolmannella kierroksella 68. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Jo saman kesän heinäkuussa Valijev teki kolmivuotisen tulokassopimuksen seuran kanssa. Hän siirtyi kaudeksi 2014–2015 vielä Icen vahvuuteen. Valijev oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 9+37=46. Hän voitti myös Icen sisäisen tehotilaston lukemalla +22. Valijev valittiin kauden päätteeksi WHL:n itäisen konferenssin toiseen tähdistökentälliseen. WHL-kauden jälkeen, huhtikuussa 2015 hän siirtyi loppukevääksi AHL-joukkue Toronto Marliesin vahvuuteen.
Kauden 2015–2016 Valijev aloitti Toronto Marliesin AHL-joukkueen vahvuudessa.
Amir Arsalan-e namdar

Juoni

Amir Arsalan saapuu Istanbuliin, jossa hän rakastuu Petros-kuninkaan tyttäreen Farrokhiin. Farrokh katoaa salaperäisesti ja Shams-visiirin auttama Arsalan lähtee etsimään häntä. Monien seikkailujen jälkeen Arsalan pelastaa Farrokhin. He palaavat Istanbuliin ja menevät naimisiin.

Tuotanto ja vastaanotto

Mustavalkoinen Amir Arsalan-e namdar perustuu šaahi Nasser al-Din Shah Qajarin tarinankertojan Mohammad Ali Naqib al-Mamalekin proosakertomukseen, jonka vanhin käsikirjoitus on vuodelta 1887/1888. Se oli kehonrakentajana ja painijana tunnetun Iloosh Khoshaben ensimmäinen elokuvarooli. Majid Vafadarin Karim Fakourin sanoihin säveltämät laulut esittää suosittu laulaja Parvaneh.
Kömpelösti toteutettu Amir Arsalan-e namdar oli suositun tarinansa ansiosta iranilaisen elokuvan siihen asti suurin yleisömenestys. Sen suosiota yritettiin hyödyntää Shapur Yasamin seuraavana vuonna valmistuneessa Ghezel Arsalanissa, joka perustuu samaan aiheeseen. Esmail Kushan ohjasi tarinasta uuden värillisen version vuonna 1966.
René Lalique

René Lalique 6. huhtikuuta 1860 Ay – 1. toukokuuta 1945 Pariisi) oli ranskalainen lasiesineiden ja korujen suunnittelija sekä lasitehtailija, joka tunnetaan taidelasitöistään, hajuvesipulloistaan, maljakoistaan, kyntteliköistään sekä autojen keulakoristeista.
Kun René Lalique oli kaksivuotias, hänen perheensä muutti Marnen departementista Pariisin lähiöön. 12 vuoden iässä hän pääsi Collège Turgot -kouluun. Laliquen isä kuoli pojan ollessa kuudentoista ikäinen. Tuon jälkeen René Lalique työskenteli kultaseppä Louis Aucocin apulaisena. Hän opiskeli pari vuotta iltaluokalla Pariisin École nationale supérieure des arts décoratifs -oppilaitoksessa ja sitten toiset kaksi vuotta Lontoon Sydenhamissa Kristallipalatsin taidekoulussa, jossa hän oppi muun muassa graafista suunnittelua.  
Palattuaan Englannista Lalique työskenteli freelance-korusuunnittelijana muun muassa Cartierille ja Boucheronille, kunnes vuonna 1885 perusti oman yrityksen. Vuosisadan vaihteessa hänet tunnettiin johtavana art nouveau -tyylin korutaiteilijana, jonka asiakkaisiin kuului muiden muassa näyttelijä Sarah Bernhardt.
Lalique vaihtoi 1920-luvulla art nouveausta uuteen geometrisempään art deco -tyyliin ja sai suunniteltavakseen muun muassa valtamerialus S/S Normandien ruokasalin ja suuren salongin lasipylväät ja muut lasiteokset sekä Jerseyn saaren Millbrookin St Matthew's -kirkon sisustuksen.
Lasitehtailijana Laliquea pidetään yhtenä ensimmäisistä, jotka kehittivät lasiesineiden teollisia valmistusmenetelmiä niin, että tavallisillakin ihmisillä alkoi olla niihin varaa.
Jōkyū-kapina

Jōkyū-kapina (jap. 承久の乱, Jōkyū no ran) tai Jōkyū-sota käytiin Japanissa luostariin vetäytyneen keisari Go-Toban ja Kamakura-sotilashallinnon sijaishallitsijoiden eli Hōjō-klaanin joukkojen välillä. Kapina käytiin vuonna 1221 ja se on saanut nimensä Jōkyū-aikakausinimestä. Go-Toban aloittaman kapinayrityksen tavoitteena oli palauttaa keisarihuone takaisin valtaan, mutta sen sijaan kapinan epäonnistumisen myötä Hōjō-klaanin valta kasvoi keisarillisen hovin kustannuksella. Sodan merkittävin taistelu oli Ujissa Kioton eteläpuolella; taistelu oli puolen vuosisadan sisällä kolmas kaupungissa käyty kamppailu.

Historia

1200-luvun alussa Kamakura-sotilashallinto esti keisari Go-Toban poliittiset valtayritykset. Keisari halusi itsenäisyyttä ja hänelle Japanin keisarina kuuluvaa valtaa. Vuonna 1221 hän keräsi liittolaisensa kokoon kaataakseen Kamakura-hallituksen. Liittolaiset olivat pääosin Taira-klaanin jäseniä ja muita hallitsevan Minamoto-klaanin, Genpei-sodan voittajien, vihollisia.
Vuoden 1221 viidennessä kuukalenterin kuussa Go-Toba päätti vallanperimyksestä konsultoimatta shōgunia. Sitten hän kutsui luokseen runsaasti potentiaalisia liittolaisia suuriin juhliin, mikä paljasti kutsun hylänneiden tahojen lojaliteetit. Eräs merkittävä virkamies paljasti tällä tavoin uskollisuutensa Kamakura-hallinnolle ja surmattiin. Useita päiviä myöhemmin keisarillinen hovi julisti Hōjō Yoshitokin, sijaishallitsijan ja shōgunaatin edustajan, lainsuojattomaksi, ja kolme päivää myöhemmin koko Itä-Japani oli virallisesti noussut kapinaan.
Hōjō Yoshitoki päätti aloittaa hyökkäyksen Go-Toban joukkoja vastaan Kiotossa, käyttäen pitkälti samaa kolmikärkistä strategiaa kuin muutama vuosikymmen aikaisemmin. Yksi joukko tuli vuorilta, toinen pohjoisesta ja kolmas Yoshitokin pojan Yasutokin johtamana Tōkaidō-tieltä.
Joukot kohtasivat vähäistä vastarintaa matkallaan pääkaupunkiin; keisarilliset komentajat olivat taistelleet jo liikaa. Kun Go-Toba kuuli tappioiden sarjasta, hän lähti kaupungista Hieivuorelle, jossa hän pyysi apua vuoren sōhei-soturimunkeilta. He kuitenkin kieltäytyivät, ja Go-Toba palasi Kiotoon. Keisarillisen armeijan jäänteet taistelivat viimeisen kerran Uji-joen sillalla, jossa Genpei-sodan avaustaistelu oli käyty 41 vuotta aikaisemmin. Yasutokin ratsuväki hajotti keisarilliset joukot ja eteni Kiotoon.
Shōgunin joukot valtasivat pääkaupungin ja Go-Toban kapina oli kukistettu. Go-Toba karkotettiin Okisaarille, mistä hän ei koskaan palannut. Hänen poikansa karkotettiin myös, mukaan lukien luostarikeisari Tsuchimikado (Tosan provinssiin) ja luostarikeisari Juntoku (Sadoon). Juuri valtaan noussut keisari Chūkyō, Juntokun vanhin poika, korvattiin keisari Go-Horikawalla, Go-Toban veljenpojalla.
Ilmanvaihto

Ilmanvaihto tarkoittaa rakennuksen sisäilman poistoa ja korvaamista toista kautta tuodulla ulkoilmalla sekä sisäilman puhdistusta. Ilmanvaihdon tehtävänä on tuoda rakennukseen puhdasta ilmaa siellä oleskelevien ihmisten tai muiden eläinten hengitykseen ja poistaa ilmasta siihen kertyneet epäpuhtaudet.
Ilmanvaihto perustuu paine-eroihin, joiden takia ilma virtaa suuremmasta paineesta pienempään. Paine-erojen syntytavan mukaan ilmanvaihto voi olla joko luonnollinen eli painovoimainen tai koneellinen. Luonnollisessa ilmanvaihdossa sisä- ja ulkoilman tiheyserot sekä tuloilman ja poistoilman aukkojen korkeuserot synnyttävät paine-eron, jonka ansiosta ilmaa poistuu poistoaukoista ja tuloaukoista tulee korvausilmaa tilalle. Tuloilma-aukot voivat olla muun muassa tuloilmaventtiilejä seinässä, ikkunankarmiventtiilejä, tai yhdistettynä niin sanottuihin tuloilmaikkunoihin tai tuloilmapattereihin.
Koneellisessa ilmanvaihdossa poistoilmakanavan yläpäähän sijoitetaan poistopuhallin, joka huolehtii riittävästä ilman virtauksesta. Poistopuhaltimen toiminta voi olla joko automaattista tai käsin säädettävää. Myös tuloilmaa voidaan puhaltaa koneellisesti rakennuksen sisätilohin. Pelkkään poistopuhallukseen perustuvaa koneellista ilmanvaihtoa kutsutaan poistoilmanvaihdoksi, ja kun järjestelmä sisältää myös tuloilman puhalluksen, puhutaan tulo- ja poistoilmanvaihdosta. Jos tuloilmaa lisäksi kostutetaan tai jäähdytetään, on kyseessä ilmastointi.
Riittävä ja hallittu korvausilman saanti on keskeistä sekä luonnollisen ilmanvaihdon että poistoilmanvaihdon toimivuuden kannalta. Tuloilmapuhalluksen sisältävien järjestelmien etuna on se, että niihin voidaan liittää tuloilman suodatus ja poistoilman lämmön talteenotto, mutta ne vaativat myös enemmän huoltoa ja suodattimien kunnon valvontaa tuloilman puhtauden varmistamiseksi. Sekä luonnollista että koneellista ilmanvaihtoa voidaan tarvittaessa tehostaa ikkunatuuletuksella.
Suomessa asuntojen yleisin ilmanvaihtotapa on painovoimainen ilmanvaihto. Se oli 1960-luvulle saakka lähes yksinomainen ilmanvaihtotapa. Nykyään uusien asuinrakennusten ilmanvaihtoa ei enää yleensä järjestetä painovoimaisena, koska sen ei katsota enää riittävän kaikkiin huonetiloihin. Osittain tämä johtuu uusiin järjestelmiin usein liitetyistä lämmön talteenottojärjestelmistä, jotka edellyttävät koneellista ilmanvaihtoa.
Sisäministeriön julkaiseman rakentamismääräyskokoelman osassa D2 on määritelty tyypillisimpien tilojen vähimmäisilmamaarät pinta-alaa kohden [dm3/s/m2] tai henkilöä kohden [dm3/s/hlö].
Alcides Lanza

Alcides Emigdio Lanza (s. 2. kesäkuuta 1929 Rosario) on argentiinalaissyntyinen säveltäjä, kapellimestari, pianisti ja pedagogi. Hän sai Kanadan kansalaisuuden vuonna 1976. Hänen opettajiensa joukossa olivat Alberto Ginastera, Olivier Messiaen, Aaron Copland, Bruno Maderna ja Yvonne Loriod. Lanza työskenteli vuosina 1959–65 Teatro Colónissa ja oleskeli vuosina 1965–1971 Yhdysvalloissa Guggenheim-stipendin turvin. Vuonna 1971 Lanza asettui Montrealiin, jossa hän opetti sävellystä McGill-yliopistossa. Vuonna 1974 hänestä tuli yliopiston elektronisen musiikin studion johtaja.
Lanza on johtanut SMCQ Ensemblea. Hän on tuotannossaan hyödyntänyt perinteisiä soittimia, elektroniikkaa ja valoja. Hänen sävellyksiinsä lukeutuvat Eidesis II, Plectros IV ja Penetrations VII. Monet hänen teoksistaan ovat Boosey & Hawkesin katalogissa, mutta säveltäjä myös omistaa kustantamon (Shelan Editions). Hän on levyttänyt Henry Cowellin pianomusiikkia. Hän meni naimisiin näyttelijä-laulaja Meg Sheppardin kanssa.
Adolf Waldemar Jahnsson

Adolf Waldemar Jahnsson (25. helmikuuta 1841 Kivimaan kappeli, Kustavi – 9. tammikuuta 1894 Turku) oli suomalainen lyseon lehtori ja kirjailija.
Jahnssonin vanhemmat olivat laivuri Simon Jahnsson ja Sofia Wilhelmina Widbom. Hän pääsi ylioppilaaksi 1860 Turun lukiosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1864, lisensiaatiksi 1872 sekä filosofian tohtoriksi 1873.
Jahnsson toimi Turun ruotsalaisen lyseon latinan lehtorina 1873–1888 ja Turun suomalaisen lyseon kreikan ja latinan lehtorina vuodesta 1888.
Jahnssonin tohtorinväitöskirja käsitteli suomen kielen lauseoppia. Vuonna 1880 silloin 16-vuotias Emil Nestor Setälä julkaisi Suomen kielen lauseoppi-teoksensa jonka ensimmäisen painoksen esipuheessa Setälä sanoi kirjansa olevan pääasiassa Jahnssonin 1871 julkaistusta tohtorinväitöskirjasta lyhennetty ja yksinkertaistettu versio. Setälän tavoitteena oli saattaa vaikeatajuinen tieteellinen teksti oppikirjaksi sopivaan muotoon, missä tavoitteessa hän hyvin nuoresta iästään huolimatta onnistuikin. Myöhemmistä laitoksista maininta teoksen riippuvuussuhteesta Jahnssonin kirjaan jäi pois, mikä on antanut Fred Karlssonille aiheen syyttää Setälää plagioinnista.
Jahnsson oli naimisissa vuodesta 1876 Ida Sofia Magdalena Helanderin kanssa. Perheessä oli kahdeksan lasta joista tunnetuimpia olivat taloustieteilijä Yrjö Jahnsson, opettaja, kansanedustaja Alli Kallioniemi, rehtori, opetusneuvos Aarne Kallioniemi sekä eduskunnan pikakirjoittaja Kaarlo Kallioniemi.  Pappi, kirjailija ja opettaja Evald Ferdinand Jahnsson oli Adolf Waldemar Jahnssonin veli.
Shirakumo (1901)

Palvelus

Alus palveli Venäjän–Japanin sodassa osallistuen Keltaisenmeren ja Tsushiman meritaisteluihin.
Shirakumo luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi, jolloin se poistettiin ensilinjan tehtävistä. Ensimmäisessä maailmansodassa alus osallistui Qingdaon taisteluun sekä Saksan keisarikunnan eteläisen Tyynenmeren siirtokuntien miehitykseen. Alus muutettiin apumiinanraivaajaksi 1. huhtikuuta 1922 ja edelleen yhteysalukseksi 1. huhtikuuta 1923, kunnes se myytiin 21. heinäkuuta 1925.
Emil Saraoja

Gustaf Emil Saraoja, e. Saxbäck (1870–1955) oli suomalainen koneinsinööri ja Suomen Vapaakirkon johtajia.
Saraoja toimi koneenrakennuksen opettajana Polyteknillisessä opistossa 1897–1908, ja oppilaitoksen muututtua Teknilliseksi korkeakouluksi vuonna 1908 hän toimi sen koneenrakennuksen ja mekaanisen teknologian lehtorina 1908–1937. Hän toimi Helsingin teknillisen oppilaitoksen opettajana 1917–1946.
Saraoja oli Suomen vapaakirkon Helsingin seurakunnan johtaja 1905–1946.
Alexander Cajan

Alexander Cajan (20. lokakuuta 1767 Sotkamo – 23. helmikuuta 1810 Ilomantsi) oli suomalainen sotilas, rykmentinpastori ja sotarovasti.

Elämäkerta

Alexander Cajanin vanhemmat olivat Brita Elisabeth Snicker ja Sotkamon nimismies ja suorituskomissaari Johan Cajanus. Alexander kävi Oulun triviaalikoulun, jonka jälkeen hän lähti opiskelemaan Turun Akatemiaan 1785. Vuonna 1789 hän keskeytti opintonsa ja meni lippumieheksi Kajaanin pataljoonaan, missä hän otti sotilasnimekseen Cajan'in, jota hän sen jälkeen käytti. Hänet ylennettiin vänrikiksi 1791. Hän otti virkavapaata ja palasi Turkuun 1796 suorittamaan opintonsa päätökseen, ja erosi armeijan palveluksesta 1797.
Cajan väitteli joulukuussa 1797 Henrik Gabriel Porthanin johdolla, sai maisterin paperit helmikuussa 1798, puolusti väitöskirjaansa lintujen värien vaihtelusta Carl Niclas Helleniuksen johdolla kesäkuussa 1798, ja vihittiin papiksi heinäkuussa 1798. Pian tämän jälkeen hän palasi armeijan leipiin ja siirtyi ylimääräiseksi saarnaajaksi Kajaanin pataljoonaan. Helmikuussa 1799 hän sai opettajan paikan Haapaniemen sotakoulusta ja huhtikuussa 1800 hänestä tuli Savon jääkärirykmentin pastori. Samana vuonna Cajan määrättiin Karjalan kevyen rakuunarykmentin rykmentinpastoriksi. Hän osallistui sotaan Venäjää vastaan vuonna 1790 ja Suomen sotaan 1808–1809, ja tunnustukseksi ansioista hänelle myönnettiin sotarovastin arvonimi.
Cajan ja Brita Christina Hjerppe (s. 27. syyskuuta 1773 Ilomantsi) vihittiin avioliittoon Ilomantsissa 4. maaliskuuta 1804. Vaimo oli Ilomantsin kappalaisen Christian Hjerppen ja Anna Brigitta Lindenian tytär. Heille syntyi Ilomantsissa ainakin kaksi lasta, tytär Anna Charlotta ja poika Christian.