Belomorsk

Maantiede ja ilmasto

Belomorskin kaupunkikunnan pinta-ala on 258 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa, lännessä ja lounaassa Belomorskin piirin Sosnavitsan ja kaakossa Suman maalaiskuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Kunta kuuluu Vienanmeren alankoon. Vesistöjä ovat Vienanmeri, Uiunsaaren ja Belomorskin tekojärvet, Ala-Uikujoki ja sen sivuhaara Siisna (ven. Šižnja), Belomorskin tekojärveen laskeva Uda sekä Vienanmeren Sorokanlahteen laskevat Suuri- ja Pieni-Ketmuksajoet (Bolšaja ja Malaja Ketmuksa). Hyötykaivannaisia ovat savi, graniittigneissi ja granaatti.
Kaupungin ilmastossa on lauhkean mannerilmaston ja meri-ilmaston piirteitä. Talvi on pitkä ja leuto, kesä lyhyt, viileä ja säältään epävakainen. Tammikuun keskilämpötila on –10,8 °C ja heinäkuun 14,5 °C. Vuotuinen sademäärä on 435 millimetriä.

Historia

Varhaisimmat merkit alueen ihmisasutuksesta ovat noin 5 000–6 000 vuotta vanhat kalliopiirrokset Uikujoen suiston saarilla. Uikujoen suuhaaran Sorokan kala-apajat mainitaan ensimmäisen kerran vuodelta 1419 peräisin olevassa kauppakirjassa. Nimen Sorokka uskotaan perustuvan karjalaiseen nimitykseen Saarijoki, joka on mukautunut venäjän sanoihin soróka (’harakka’) tai soroká (numeraalin 40 taivutusmuoto). Joen suuhun rakennettiin 1400-luvun alussa tsasouna ja vuosisadan loppupuolella kirkko, jonka ympärille muodostui Solovetskin luostarin skiitta. Sorokan pomorilaiskylä kuului luostarin alaisuuteen vuodesta 1551. Heikkojen kulkuyhteyksiensä takia siitä ei kehittynyt Suman kaltaista kaupankäynnin keskusta.
Vuonna 1869 Sorokkaan perustettiin pietarilaisten Beljajevin veljesten saha ja myöhemmin kaksi muuta sahalaitosta. 1900-luvun alussa Sorokka oli Arkangelin läänin Kemin kihlakuntaan kuuluneen volostin eli kunnan keskus, jossa oli yli tuhat asukasta, kirkko, koulu ja postiasema. Sorokan volostiin kuuluivat myös Kuivaniemen (ven. Suhoje), Saliniemen, Siisnan, Uiunsaaren ja Virman kylät. Vuonna 1907 volostissa oli 3 700 asukasta, joista 16,5 % oli karjalaisia.
Vuonna 1916 perustettiin Muurmannin radalla sijainnut Sorokan rautatieasema ja vuosina 1931–1933 rakennettiin kaupungin alueelle päättyvä Vienanmeren–Itämeren kanava. Vuonna 1927 muodostettiin aluksi kymmeneen kyläneuvostoalueeseen jaettu Sorokan piiri, jonka hallinnollisena keskuksena toimi Sorokan kylä. Sorokan kylässä sekä erillisen Sorokan asutusneuvoston muodostaneessa Soluninille nimetyssä työläisasutuksessa oli vuonna 1933 yhteensä 9 600 asukasta, joista 319 oli karjalaisia ja 40 suomalaisia.
Sorokan kylä ja rautatieasema, Soluninille nimetty työläisasutus sekä kanavatyöntekijöiden taajama Vodnikov yhdistettiin vuonna 1938 Belomorskin kaupungiksi. Jatkosodan aikana suomalaisten miehittäessä Petroskoita Belomorsk toimi Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan väliaikaisena pääkaupunkina.

Liikenne, talous ja palvelut

Kaupungin kautta kulkee Muurmannin rautatie, josta haarautuu rata Arkangelin alueen Obozerskiin. Belomorskin asema on rautatiepiirin keskus, jonka kautta kulkee päivittäin noin kymmenen paria kaukojunia ja kaksi paria paikallisjunia. Kaupungista on maantieyhteydet Pietarin ja Murmanskin väliselle M18-valtatielle Pušnoihin, Suman kautta Kuolismaan sekä Vienanmeren rannalle Rastnavolokiin. Linja-autoliikenne suuntautuu Kostamukseen, Segežaan, Karhumäkeen ja Petroskoihin. Siisnajokea pitkin kulkee Vienanmeren–Itämeren kanava. Sorokanlahden rannalla on kalasatama ja Vienanmeren kanavan varrella Vodnikovissa merisatama. Kaupungissa on myös helikopterilentokenttä.
Talous perustuu puunjalostukseen, jota edustaa Belomorskin saha- ja puunjalostuskombinaatti sekä neljä muuta sahalaitosta. Lisäksi on elintarvike-, metalli- ja rakennusteollisuutta sekä kalastusyrityksiä. Uikujoella on Belomorskin ja Uiunsaaren vesivoimalaitokset.
Belomorskissa toimii kolme keskikoulua, lasten luomistyön keskus, taide- ja musiikkikoulut sekä Petroskoin yliopiston haaraosasto. Kulttuurilaitoksia ovat piirin kulttuuritalo, kaksi kirjastoa, pomorikulttuurin keskus ja kotiseutumuseo. Sosiaali- ja terveyspalveluihin kuuluvat piirisairaala poliklinikkoineen ja ensiapuasemineen, lastenpoliklinikka, lastenkoti ja sosiaalipalvelukeskus. Kaupungissa on kaksi ortodoksista kirkkoa. Eräitä julkisia palveluja on myös Vodnikovissa ja Zolotetsissa. Paikallislehtenä ilmestyy Belomorskaja tribuna.

Kaupunkikuva, nähtävyydet ja matkailu

Suurin osa Belomorskista sijaitsee Uikujoen päähaaran ja Siisnajoen muodostamalla saarella. Hallintorakennukset ovat keskellä Uikujokea sijaitsevalla saarella ja joen itäpuolella, rautatieasema sen länsipuolella ja merisatama Siisnan itärannalla. Pääsaarella sijaitsevat Belomorskin saha- ja puunjalostuskombinaatti sekä Vygin rautatieasema. Kaupungissa on noin 30 saarta ja 40 siltaa, joiden takia sitä toisinaan kutsutaan ”Pohjolan Venetsiaksi”.
Seudulla on lukuisia kivikautisia asuinpaikkoja. Uikujoen saarilla Uiunsaaren ja Belomorskin vesivoimalaitosten välillä sijaitsee Euroopan-puoleisen Venäjän suurin kalliopiirrosalue (Besovy Sledki, Jerpin Pudas, Zalavruga ja joukko nimettömiä saaria). Rakennusmuistomerkkehin kuuluu 1900-luvun alussa pystytetty saharakennus. Historialliset kohteet liittyvät Venäjän kansalaissotaan, toiseen maailmansotaan sekä kaupungissa asuneeseen runonlaulaja Fekla Bykovaan. Keskustassa on Venäjän kansalaissodassa kaatuneen Sorokan neuvoston ensimmäisen puheenjohtajan Vasili Soluninin ja Neuvostoliiton sankarin Andrei Paškovin rintakuvat.
Belomorskista tehdään opastettuja retkiä kalliopiirroksille ja Vienanmeren saaressa sijaitsevaan Solovetskin luostariin. Majoituspalveluihin kuuluvat Gandvik ja Belomorje -hotellit sekä lomakylä Vyg. Kaupungissa on ravintola ja joukko kahviloita.