Outsider-taide

Outsider-taide on taidemaailman käytäntöjen, kuten taidekoulutuksen, galleriamaailman ja apurahajärjestelmän ulkopuolella tehtyä kuvataidetta. Outsider-taiteilijat tekevät taidetta omassa asuinympäristössään tai he tarvitsevat erityistä tukea taiteen tekemiseen. Heidän teoksiaan saatetaan kuitenkin esittää näyttelyissä, taidegallerioissa ja taidemuseoissa.
Outsider-taiteessa on kaksi pääsuuntausta. Toinen korostaa ulkopuolisuutta ja itseoppineisuutta art brut -taiteen perinteitä jatkaen. Toinen pääsuuntaus perustuu kansantaiteeseen ja kansanomaiseen oppimiseen. Näiden lisäksi käsitteen piiriin ovat tulleet 2000-luvulla erityistä tukea tarvitsevien taiteilijoiden ateljeet ja heidän tekemänsä erityistaide.
Outsider-taide on taidetta, jossa on naivistinen ominaisuus. Sitä tekevät usein ihmiset, joita ei ole koulutettu taiteilijoiksi tai joita ei tavallisesti yhdistetä taiteen tekemiseen. Tähän ryhmään kuuluvat lapset, psykiatriset potilaat ja vangit. 
Eurooppalaisten outsider-taiteen parissa työskenteleviä henkilöiden ja organisaatioiden yhteistyöverkosto on vuonna 2009 perustettu European Outsider Art Association EOA.   
Suomessa tunnetuimpia outsider-taiteen muotoja ovat nykykansantaide eli ITE-taide ja erityistaide.

Aikalaiskansantaide

Yhdysvaltalaiset ammattitaiteilijat puolestaan kiinnostuivat 1920-luvulla kansantaiteesta. Se heille merkitsi samanlaista innoittajaa kuin primitiivinen heimotaide eurooppalaisille modernisteille. Vastauksena taidemaailman mielenkiinnolle, Yhdysvalloissa järjestettiin 1930-luvulla useita merkittäviä kansanmaalaustaidetta esitteleviä taidenäyttelyitä, kaksi niistä New Yorkin Modernin taiteen museossa MoMA:ssa. Nämä näyttelyt tarjosivat amerikkalaisen vastineen Tullimies Rousseau -ilmiölle. 
Amerikkalaisen kansantaiteen museon perustaminen vuonna 1961 oli merkittävä käänne amerikkalaisen nykykansantaiteen synnyn kannalta. Aiemmin kansantaide oli yhdistetty menneeseen kansanluovuuteen, mutta museon kuraattori Herbert W. Hemphill halusi päivittää sen aikalaistaiteeksi. Vuonna 1970 museossa järjestettiin näyttely Twentieth Century American Folk Art and Artist, joka esitteli 1900-luvulta peräisin olevaa kansantaidetta. Näyttelyssä oli esillä puuveistoksia, tienvarsikylttejä, leluja, tekstiilitöitä, kasaamatöitä sekä valokuvia kauppojen julkisivutaiteesta, hautausmaataiteesta, linnunpeläteistä, fantasiapuutarhoista sekä laajoista teosympäristöistä. Neljä vuotta myöhemmin Hemphill julkaisi yhdessä Julia Weissmanin kanssa näyttelyn nimeä kantavan kirjan, joka määritteli kansantaiteen aikalaistaiteeksi uudella,  myöhemmin outsider-taidepuheesta tutulla tavalla. Kirjoittajien  mukaan kansantaide voidaan käsittää kahdella tavalla: kansanomaiseksi käsityöksi (folk arts and crafts) ja aikalaiskansantaiteeksi (contemporary folk art). Nykykansantaiteessa käytettään osittain samoja materiaaleja ja työtapoja kuin traditionaalisessa kansantaiteessa, mutta yksilöllinen luovuus ja itseilmaisu olivat etusijalla. 
Tähän syntyneeseen nykykansantaiteen käsitteen alaan suomalainen ITE-taidekin 2000-luvulla liittyi, vaikka sillä onkin vahva kansallinen ominaisluonne.

Outsider-taiteen synty

Brittiläinen taidehistorioitsija Roger Cardinal kiinnostui 1970-luvulla Dubuffet'n teorioista ja art brut -taiteesta. Hän aloitti työnsä taidemaailman ulkopuolisen taiteen kentällä tutkimalla postimies Ferdinand Chevalia (1836–1924) ja hänen mammuttimaista luomustaan Palais Idéalia. Cardinal tutustui myös Dubuffet’n, Prinzhornin ja Wölfli-säätiön kokoelmiin. Kahdessa vuodessa hän kirjoitti outsider-taiteen klassikoksi nousseen teoksensa Outsider Art (1972), jossa hän rinnasti historiallisen mielisairaalataiteen, art brut -taiteen sekä yhdysvaltalaiset nykykansantaiteilijoiden teosympäristöt.
Vaikka outsider-taidetta usein käytetään vastineena ranskankieliselle art brut -termille, se oli jo syntyjään sitä väljempi käsite. Outsider-taide on ajan kuluessa jatkuvasti laajentanut alaansa. Colin Rhodesin mukaan outsider-taide on käsitteenä tärkeä, koska se yhä tekee näkyväksi taidetta, joka muuten voisi jäädä huomaamatta.

Toinen taide

Suomalaisessa taidepuheessa on satunnaisesti käytetty myös nimitystä toinen taide viittaamaan outsider-taiteeseen. Minna Haveri kertoo Nykykansantaide-väitöskirjassaan, että  "toinen taide" -termi syntyi suomennoksena ”annan konst” -nimitykselle professori Seppo Knuuttilan käydessä terminologista keskustelua ruotsalaisten kollegoidensa kanssa. Sittemmin se esiintyi outsider art -termin suomennoksena Colin Rhodesin teoksen Toinen taide – Luovat erot (2004; Outsider Art: Spontaneous Alternatives, 2000) nimessä sekä Kiasman kesän 2005 kansainvälisen katselmuksen nimessä Omissa Maailmoissa – Toinen taide.  Serlachius-museo Gösta puolestaan esitteli kesällä 2015 outsider-taidetta Korine ja Max E. Ammannin kokoelmasta Toisten taidetta -näyttelyssä.

Outsider-taiteen vastaanotto

Outsider-taiteen markkinointi on ollut menestyksellistä. New Yorkissa on järjestetty jokavuotiset outsider-taiteen messut vuodesta 1992 alkaen.
Outsider-taiteen yhteydessä on pohdittu ulkopuolisuuden merkitystä. The New York Timesin taidekriitikko Roberta Smith kirjoitti New Yorkissa alkuvuodesta 2009 pidetystä outsider-taiteen messuista: "Tähän mennessä outsider-sana on tullut lähes tolkuttomaksi venyvyydessään. Se viittaa itseoppineisuuteen, jota myös monet insider-taiteilijat ovat; se tarkoittaa myös eristyneisyyttä, vaikka nykyisin nuoret outsiderit saavat vaikutteita aikaisemmilta sukupolvilta".