Leo Jokela

Ura

Leo Jokela oli aikansa käytetyimpiä ja suosituimpia näyttelijöitä. Vakituisen teatterityön ohella Jokela sai jatkuvasti työtarjouksia elokuvan, television ja radion puolelta, ja teki näiden lisäksi vielä omia lavakeikkoja. Suosiostaan huolimatta Jokela oli hyvin itsekriittinen, eikä mikään roolisuoritus ollut hänen mielestään riittävän hyvä.

Teatteri

Jokelasta piti tulla veturinlämmittäjä, mutta hän päätyikin teatteriin. Hänen uransa teatterissa alkoi vuonna 1945 Helsingin Työväen teatterin  kesäteatterissa. Suomen Teatterikoulun (1947–1950) jälkeen hänet kiinnitettiin Joensuun kaupunginteatteriin. Sieltä hänen tiensä vei 1952 Vaasan Suomalaiseen Teatteriin, jossa hän työskenteli vuoteen 1955, jolloin hän siirtyi Fennada-Filmin palvelukseen näyttelijä-maskeeraajaksi.
Vuonna 1959 Jokela siirtyi Helsingin Kansanteatterin (nykyinen Helsingin kaupunginteatteri) näyttelijäksi ja jatkoi elokuvien tekoa lähinnä Suomen Filmiteollisuudelle. Vuonna 1965 Jokela siirtyi uuteen Helsingin Kaupunginteatteriin, jossa hän näytteli elämänsä viimeiset vuodet. Tuon kauden merkittävimmät roolisuoritukset Jokela teki näytelmissä Pohjalaisia, Tukkijoella, Lohikäärme, Kauppaneuvoksen härkä ja Volpone.

Elokuva

Ensimmäiset avustajan roolit Jokela sai elokuvissa jo teatterikoululaisena, mutta ensimmäinen näkyvämpi osa tuli vuonna 1954 Aarne Tarkaksen ohjaamassa rikoskomediassa Kovanaama, jossa Jokela oli konnakoplan jäsenenä. Tarkas ottikin Jokelan vakionäyttelijäkseen, ja kymmenen vuoden aikana hän esiintyi lähes kaikissa Tarkaksen ohjaamissa elokuvissa.
1950-luvun puolivälin Fennada-kaudella Jokelalla oli paljon rooleja sotilasfarsseissa, esimerkiksi elokuvissa Sankarialokas, Tyttö lähtee kasarmiin ja Sotapojan heilat. Matti Kassilan 1957 ohjaamassa Kurittomassa sukupolvessa hänellä oli pärinäpojan rooli.
Vuonna 1960 syntyivät Tarkaksen ohjauksessa komediat Isaskar Keturin ihmeelliset seikkailut ja Opettajatar seikkailee. 1960-luvun alussa Jokela näytteli vielä muun muassa komedioissa Oksat pois..., Älä nuolase..., Turkasen tenava! ja Johan nyt on markkinat, jotka myös olivat Tarkaksen ohjaamia.
Vuonna 1960 Jokela tulkitsi etsivä Kokin roolin Matti Kassilan elokuvassa Komisario Palmun erehdys, jota pidetään yhtenä suomalaisen elokuvan klassikoista. Tässä elokuvassa on ehkä koko Jokelan uran kuuluisin kohtaus, jossa hän laulaa foksin Silmät tummat kuin yö ravintola Kämpin kabinetissa. Elokuva sai jo ilmestyessään suuren suosion ja kolme jatko-osaa, joissa Jokela uusi roolinsa Kokkina. Kaasua, komisario Palmu! (1961) toi Jokelalle parhaan miessivuosan Jussi-palkinnon, Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962) ja Vodkaa, komisario Palmu (1969). 
Kun Spede Pasanen aloitti elokuvatuotantonsa, Leo Jokelasta tuli yksi hänen vakionäyttelijöistään. Jokelan koomiset sivuroolit höystävät sellaisia varhaisia Spede-elokuvia kuin Pähkähullu Suomi (1967), Noin 7 veljestä (1968), Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969), Leikkikalugangsteri (1969), Speedy Gonzales – Noin 7 veljeksen poika (1970), Saatanan radikaalit (1971) ja Kahdeksas veljes (1971). Myös hänen uransa viimeiseksi jäänyt elokuva Viu-hah hah-taja (1974) oli Spede-tuotantoa.

Televisio

Jokela esiintyi säännöllisesti televisiossa muun muassa Kuten haluatte -sketsisarjassa, jota esitettiin Yle 1:n kanavalla vuosina 1966–1970. Jokela esitti pääosaa Juhani Ahon romaaniin perustuvassa televisionäytelmässä Rautatie (1973).

Radio

Vuonna 1960 Spede Pasanen palkkasi Jokelan radio-ohjelmaansa Ruljanssiriihi esittämään papukaija G. Pula-ahoa. Jokelan hampaat yhdessä esittämä kovanaamainen papukaija, joka laukoi totuuksia stadin slangilla ja pani Spedeä halvalla, muodostui yleisön suureksi suosikiksi. Pula-aho esiintyi radiossa vuoteen 1964.

Yksityiselämä

Leo Jokela oli aviossa kahdesti. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Eila Sillantie, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1947, mutta liitto päättyi eroon 1952. Tästä liitosta on kaksi lasta: Jaana (s. 1949) ja Juha (s. 1950). Toinen vaimo oli Marja-Terttu Vainio, jonka kanssa Jokela solmi avioliiton vuonna 1957. He saivat yhdessä kolme lasta: Tiinan (s. 1958), Juuson (s. 1959) ja Teemun (s. 1961). Vainion kanssa Jokela oli aviossa kuolemaansa saakka. Vapaa-ajallaan Jokela harrasti kutomista.
Leo Jokela käytti runsaasti alkoholia vuosien ajan työpaineita, esiintymisjännitystä ja riittämättömyyden tunnetta lievittääkseen, ja kuoli vain 48-vuotiaana maksakirroosiin 11. toukokuuta 1975. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle (kortteli 10, rivi 4, hauta 101).

G. Pula-aho -patsas ja kirja

Leo Jokelan elämäntyötä kunnioittava Leo Jokela Boozing Society jakoi vuosittain gaalaillassaan G. Pula-aho -patsaan ja kunniakirjoja ansioituneille viihteen ja kulttuurin ammattilaisille. Kyseisen palkinnon ovat saaneet esimerkiksi Jukka Virtanen, Vesa-Matti Loiri, Tuomari Nurmio ja Peter von Bagh.
Asko Alasen kirjoittama 240-sivuinen elämäkerta Leo Jokela: Vaatimaton sivuosien sankari julkaistiin vuonna 2016.