Liettuan kronikat

Liettuan kronikat tai liettualaiset kronikat (liett. Lietuvos metraščiai) ovat Liettuan suuriruhtinaskunnan aikana koottuja aikakirjoja, jotka jakautuvat kolmeen redaktioon. Redaktiot kirjoitettiin muinaiskirkkoslaavin kielellä, ja ne palvelivat liettualaisen patriotismin tarpeita. 1420-luvulla koottu ensimmäinen redaktio ylisti Vytautas Suurta ja tuki hänen valtapyrkimyksiään. 1500-luvun alkupuolella kirjoitettu toinen redaktio loi myytin Liettuan roomalaisista juurista. Sen mukaan Liettuan suuriruhtinaskunnan olisi perustanut Rooman valtakunnasta lähtenyt aatelismies. Tämä oli tärkeä argumentti Puola-Liettuan sisäisessä kulttuuriväännössä Puolaa vastaan. 1800-luvulla löydetty kolmas redaktio on laadittu tukemaan roomalaislegendaa, mutta sisältää myös hyödyllistä tietoa 1400-luvun puolivälistä. Nämä kolme redaktiota olivat ensimmäiset tunnetut historialliset suuriruhtinaskunnassa kirjoitetut kokoelmat, ja ne loivat pohjan liettualaiselle historiankirjoitukselle. Kaikki keskiajan historioitsijat käyttivät hyväkseen näitä kokoelmia, jotka ovat säilyneet 22 puhtaaksikirjoitusversiossa,. Jotkin niiden luomista myyteistä säilyivät 1900-luvun alkuun asti.

Toinen redaktio

Ensimmäistä laajempi toinen redaktio eli Liettuan suuriruhtinaskunnan ja Samogitian kronikka koottiin 1400-luvun jälkipuoliskolla ja 1500-luvun alkupuoliskolla; lopullinen versio mahdollisesti syntyi 1520-luvun aikana Albrecht Goštautasin hovissa. Toisessa redaktiossa käsitellään Liettuan suuriruhtinaskunnan perustamista ensimmäisellä vuosisadalla. Sen mukaan kuvitteellinen Palemon pakeni Rooman valtakunnasta ja asettui asumaan Dubysa-joen suulle. Hän aloitti Palemonien hallitsijasuvun ja hänestä tuli Liettuann ensimmäinen hallitsija. Tarupohjaista osaa seurasi tarkistettu ensimmäinen redaktio, joka kuvaa yksityiskohtaisesti geminidien sukutaustan. Mindaugas, Liettuan ensimmäinen, vuonna 1253 kruunattu kuningas ja muut historialliset ruhtinaat on sivuutettu kokonaan. Tarinalle liettualaisten roomalaisesta alkuperästä ei ole historiallisia todisteita eikä perusteita. Nykyhistorioitsijoiden mukaan se on myytti.
Vaikka monet nykyhistorijoitsijat pitävät toista redaktiota hyödyttömänä, se kuitenkin sisältää käyttökelpoisia pikkutietoja Liettuan historiasta, sillä siihen on mm. sisällytetty sekalaisia katkelmia varhaisemmista kirjoituksista ja kronikoista. Palemonin myytti heijastaa myös hyvin Liettualan aatelistossa vallinneita poliittisia jännitteitä ja kulttuuri-ideologiaa 1500-luvulla. Myytti palveli Liettuan intressejä konflikteissa Puolaa ja Venäjää vastaan. Puola-Liettuan unionissa Puola korosti paremmuttaan väittämällä tuoneensa sivistyksen "barbaariseen Liettuaan". Luomalla kuvitteellisia sukuluetteloita, joissa liettualaiset liitettiin roomalaiseen aatelistoon, Liettuan aateliset pyrkivät torjumaan Puolan väitteet ja vaatimaan poliittista riippumattomuutta.
Toinen redaktio sisältää harvoja vuosilukuja; sen sijaan se koostuu itsenäisistä tarinoista, joita 1800-luvun liettualaiset nationalistiet hellivät mielissään. Näitä ovat muun muassa legenda siitä kuinka Gediminas perusti Vilnan kaupungin, tarina siitä miten Kęstutis otti pakanallisen papittaren Birutėn vaimokseen, ja miten Vytautas Suuri kestitsi avokätisesti vieraitaan Lutskin vuoden 1429 konferensissa. Joukossa on myös tositarinoita, kuten Algirdasin kolmesta Moskovan piirityksestä. Redaktion muoto eroaa merkittävästi slaavilaisista kronikoista, joissa yleensä luetteloitiin toisiinsa liittyviä tapahtumia vuodesta vuoteen. Toisen redaktion tiedot Ruteniasta ja Moskovan ruhtinaskunnasta ovat huomattavasti muunneltuja ja typistettyjä; näin ollen se kertoo pääasiassa Liettuasta. Kronikka oli hyvin tunnettu ja paljon kopioitu; ainakin viisi versiota on säilynyt nykyaikaan. Se muovasi Liettuan aateliston asenteita, loi perustan Liettuan historiografialle 1900-luvun alkuun asti ja innoitti monia kirjallisia töitä.