Black Noise

Albumin vaiheet

FM oli esittänyt kolmea albumin kappaletta – ”Phasors on Stun”, ”One O'Clock Tomorrow” ja ”Black Noise” – jo vuonna 1976, jolloin yhtyeeseen kuuluivat vasta kosketinsoittaja Cameron Hawkins sekä viulisti ja mandoliininsoittaja Nash the Slash. Seuraavana vuonna yhtyeeseen liittyi rumpali Martin Deller, ja Kanadan yleisradioyhtiö tarjoutui julkaisemaan yhtyeeltä albumin CBC Records -levymerkillään. Black Noise äänitettiin ja miksattiin Toronton Sound Interchange -studiolla 12 päivässä. Tekniikasta huolehti Mike Jones ja tuottajana toimi CBC:n henkilökuntaan kuulunut Keith Whiting. Albumin tuotantobudjetti oli noin 10 000 dollaria.
CBC Records otti Black Noisesta alkuun vain 500 kappaleen painoksen, joka oli saatavilla pelkästään postimyynnin kautta. Vielä samana vuonna Nash the Slashin korvasi Ben Mink, jonka kanssa yhtye äänitti ja julkaisi Direct to Disc -nimisen albumin alkuvuodesta 1978. Siitä tuli ensimmäinen laajalti levitetty FM-albumi. Black Noisesta kanadalaiset levy-yhtiöt eivät sen sijaan kiinnostuneet.
Amerikkalainen Visa Records julkaisi Black Noisen uudelleen keväällä 1978. Kanadassa albumi julkaistiin Passport Recordsin kautta ja sitä levitti GRT Records. Albumin avausraita ”Phasors on Stun” julkaistiin singlenä ja kohosi pienimuotoiseksi hitiksi sekä Kanadassa että Yhdysvalloissa. Single oli molemmissa maissa parhaimmillaan 20 suosituimman joukossa. Black Noise myi yli 100 000 kappaletta ja ylitti kultalevyrajan, minkä kunniaksi yhtye järjesti elokuussa konsertin Ontario Palacessa. Albumi myi lopulta lähes platinalevyyn oikeuttavan määrän ja FM teki sen tuoman näkyvyyden turvin kiertueen Pohjois-Amerikassa. GRT Recordsin konkurssin vuoksi yhtye ei kuitenkaan saanut Black Noisen tuotoista lainkaan rojalteja.
Hawkinsin perustama itsenäinen levy-yhtiö Now See Hear Records julkaisi Black Noisen CD-muodossa vuonna 1995. Yhtye sai tuolloin ensimmäistä kertaa osuuden albumin tuottamasta voitosta. Koska master-nauhat olivat hävinneet, albumi remasteroitiin hyväkuntoiselta vinyylilevyltä. Hawkinsin mukaan alkuperäiset äänitteet oli todennäköisesti varastettu CBC:n varastosta. Saman kohtalon koki myös kvadrofoninen miksaus, joka ei tämän vuoksi ole lainkaan saatavilla.
Vuonna 2014 albumista julkaistiin uusintapainos CD-levynä ja 180-grammaisena vinyylinä. Peter J. Moore remasteroi albumin uudelleen käyttämättömältä vinyylilevyltä ja sen julkaisi Convexe Entertainment. Uusintapainos sisältää varsinaisen albumin ohella liveversiot ”Phasors on Stunista” ja nimikappaleesta. Ne äänitettiin Larry’s Hideaway -klubilla Dellerin liittymisen jälkeen mutta ennen Black Noisen äänittämistä. Lisäksi mukana on Nick Krewenin kirjoittamat saatesanat.

Vastaanotto

Black Noisea pidetään yleisesti FM:n parhaana albumina. Canadian Bands -sivuston mukaan se on samalla Nash the Slashin uran vähiten kaupallinen julkaisu.
AllMusicin Mike DeGagnen mukaan Black Noisen kylmä, mekaaninen ja ontto äänimaailma sekä elektroniset äänitehosteet tavoittavat tieteisfiktion tunnelman erinomaisesti. Erityisesti ”Phasors on Stun”, ”Hours” ja ”Slaughter in Robot Village” herättävät hänessä voimakkaita mielikuvia avaruuden tyhjyydestä, aikamatkustamisesta ja taistelevista metallihirviöistä. DeGagnen mukaan FM luo rikkaan äänimaiseman suurella määrillä pieniä, vapaamuotoisesti käytettyjä elementtejä. Lopputuloksena on epätavallinen ja tunnelmallinen albumi, joka saa arvosanaksi kolme tähteä viidestä.
Louder Sound -sivuston toimittajan Phil Ashcroftin mukaan Black Noise on vaikuttava debyytti, johon yhtyeen kaikkia myöhempiä albumeja verrataan. Yhtyeen soitinvalikoima on sekä ainutlaatuinen että kiehtova, ja kappaleiden tyyli vaihtelee ”Black Noisen” pahaenteisestä tunnelmasta ”Journeyn” hyväntuuliseen grooveen sekä aggressiiviseen instrumentaaliin ”Slaughter in Robot Village”. Albumin paras kappale on rikkaat sovitukset ja levottomat rytmit popin tarttuvuuteen yhdistävä ”Phasors on Stun”.
Wall of Sound -sivuston Neil Hobkirk kehuu vuoden 2014 uusintapainosta. Hänen mukaansa Mooren remasterointi on erinomaista työtä. Hobkirk kehuu erityisesti stereovaikutelman syvyyttä ja lämmintä mutta kristallinkirkasta äänimaailmaa. Hänen mukaansa on ”vaikeaa kuvitella paremmalta kuulostavaa albumia”. Itse musiikkikaan ei tuota pettymystä ja single ”Phasors on Stun” on säilyttänyt hittipotentiaalinsa. Myös nimikappale ja Dellerin säveltämät fuusiojazz-instrumentaalit saavat kehuja. Hawkinsin äänialansa ylärajoilla esittämät laulusuoritukset eivät kuitenkaan yllä muun musiikin tasolle; Hobkirkin mukaan ne ovat tyydyttäviä mutteivät vaikuttavia.
ProgArchives-sivuston mukaan Black Noise on ”mainio lisä jokaiseen rock-kokoelmaan”. Sivustolla kehutaan albumin sävellyksiä ja yhtyeen soittotaitoja kehutaan. Tieteisteemaiset sanoitukset ja avaruusaiheita jäljittelevät syntetisaattoritehosteet ovat tosin paikoitellen tahattoman koomisia (cheesy).
Rock-lehti Rolling Stone valitsi vuonna 2015 Black Noisen 48:nneksi parhaaksi progressiiviseksi albumiksi. Toimittaja Ryan Reed kuvailee sitä erääksi ”myöhäisprogen omaperäisimmistä albumeista”. Hänen mukaansa kyseessä on ”hypnoottinen sekoitus sinfonisia syntetisaattoritehosteita ja kirkkaita New Wave -sävelkulkuja”. Reed kuitenkin huomauttaa, ettei FM koskaan tavoittanut uudestaan esikoisalbuminsa ”maailmankaikkeutta luotaavaa magiaa”.
Hawkins itse kuvaili Black Noisea vuonna 2014 ”ajattomaksi”.