google/wiki40b huggingface dataset:
Heino Ponkala

Heino Vilho Ponkala (3. huhtikuuta 1895 Alatornio – 14. syyskuuta 1941) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Vielä ikämiehenä hän osallistui talvi- ja jatkosotaan konekiväärikomppanian päällikkönä ja kaatui lopulta jatkosodassa Vermajoella käydyissä taisteluissa.

Perhe ja koulutus

Ponkalan vanhemmat olivat maanviljelijä Pekka Arvid Ponkala ja Eeva Briitta Kunnari. Hänet vihittiin avioliittoon ensimmäisen kerran vuonna 1919 Alma Piessan kanssa, joka kuoli vuonna 1925. Toistamiseen hän avioitui vuonna 1928 Saima Pälven kanssa. Hän kävi kansakoulun. Hän kävi suojeluskuntaupseerikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1922 ja Reserviupseerikoulun vuonna 1928.

Jääkärikausi

Ponkala työskenteli maanviljelijänä Alatorniolla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.

Suomen sisällissota

Ponkala astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, jossa haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918.

Suomen sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodassa saamistaan haavoista parannuttuaan Ponkala astui palvelukseen ja määrättiin Suomen valkoisen kaartin 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 7. syyskuuta 1918 alkaen Kuopion jalkaväkirykmentti 4:n 5. komppaniaan. Hän erosi armeijan palveluksesta 11. helmikuuta 1919 ja astui Rajavartioston palveluksee, jossa hänet sijoitettiin Tornion rajavartiopataljoonaan, jossa hän palveli 1. elokuuta 1919 saakka. Rajavartiostosta hän siirtyi Suojeluskuntajärjestöön, missä hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Tornion suojeluskuntaan, jossa hän palveli 31. tammikuuta 1924 saakka. Helmikuun alusta hänet maarättiin Pohjolan suojeluskuntapiirin VII alueen päälliköksi.
Theodor Olsson

Theodor Olsson (syntynyt Olof Theodor Emanuel Olssonina Tukholmassa 15. syyskuuta 1879, kuollut helmikuussa 1954 Tukholmassa oli ruotsalainen näyttelijä ja näytelmäinspehtori.
Olsson esiintyi teatterissa ensimmäisen kerran vuonna 1901. Hän esiintyi valkokankaalla ensimmäisen kerran vuonna 1917 Mauritz Stillersin Thomas Graalin parhaassa elokuvassa, ja hän osallistui kaikkiaan 10 elokuvan tekoon.
Olivia Chance

Olivia Chance (s. 5. lokakuuta 1993) on uusiseelantilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Uuden-Seelannin naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 18 maaottelua. MM-kilpailuissa hän pelasi Uuden-Seelannin kaikki kolme ottelua avauskokoonpanossa.
Chance edustaa seuratasolla englantilaista Evertonia. Hän on pelannut myös Yhdysvalloissa ja Islannissa.
Thalwil

Maantiede

Thalwil sijaitsee Zürichinjärven länsirannalla kymmenkunta kilometriä Zürichistä etelään. Lännessä kunta rajoittuu Sihljokeen.
Rastilan metroasema

Arkkitehtuuri

Rastilan metroaseman suunnittelivat arkkitehdit Irmeli Grundström ja Juhani Vainio. Arkkitehtonisina aiheina ovat kevyet kaarevat kattomuodot ja läpinäkyvyys, ja pääasialliset rakennusmateriaalit ovat teräs ja lasi. Teräsrakenteiden ja -levyjen värit ovat neutraaleja hopean ja siniharmaan eri sävyjä tai materiaalien omia värejä. Asema on tilava ja laituritasolla ilmeeltään paviljonkimainen. Toisaalta konsultti Seppo Vepsäläinen luonnehtii asemaa teknisiltä ja matkustajille varatuilta tiloiltaan suureksi muihin metron vastaaviin asemiin verrattuna. Hän kuvaa selvityksessään Rastilaa käyttömenoiltaan kalliiksi mutta vähäkäyttöiseksi asemaksi.
Asemakokonaisuus koostuu läntisestä lippuhallirakennuksesta, laiturihallista, itäisestä sisäänkäynnistä ja sähkönsyöttöasemasta, joka sijaitsee raiteen 1 puolella aseman itäpäässä. Rakennuksen viereen on varattu noin 200 polkupyörä- ja 38 autopaikkaa matkustajille. Metroasema sijaitsee kallioleikkauksessa, ja luonnonkallio hallitsee laituritason seinämää raiteen 1 puolella.

Taide

Aseman kallioseinään laiturin länsipäähän on kiinnitetty Timo Heinon 32 metriä pitkä veistosseinämä Nonstop.
Ernst Hartert

Ernst Johann Otto Hartert (29. lokakuuta 1859 Hampuri – 11. marraskuuta 1933 Berliini) oli saksalainen lintutieteilijä.
Hänen isänsä oli kenraali, joka toimi komendanttina Preussissa Pillaussa, nykyisin Baltijsk. Ernst oli itseoppinut luonnontieteilijä, joka keräsi laajan munakokoelman ja konservoi lintuja.
Hartert toimi Walter Rothschildin yksityismuseon Tringin museonhoitajana 1892–1929. Hän toimitti neljännesvuosittain ilmestynyttä museon julkaisua Novitates Zoologicae (1894-1939) yhdessä  Rothschildin kanssa. Hän toimitti myös julkaisua Hand List of British Birds (1912) yhdessä Francis Charles Robert Jourdainin, Claud Buchanan Ticehurstin ja Henry Witherbyn kanssa.
Hartert matkusteli Intiassa ja Indonesiassa (1887), Afrikassa (1885-1886) ja Etelä-Amerikassa (1891-1892), sekä työnantajansa puolesta useita kertoja Pohjois-Afrikassa sekä Itä-Intiassa. 1930 hän luopui työstään ja muutti Berliiniin.
Hartert nimesi muun muassa kapverdenkiitäjän. Hänen kunniakseen on nimetty borneonpöllökehrääjä (Batrachostomus harterti), perunkirjopyrstö (Phlogophilus harterti), boliviankapuaja (Upucerthia harterti), bolivianpiikkipyrstö (Schizoeaca harterti) ja sumbansieppo (Ficedula harterti).
Juuan vankila

Juuan vankila on Juuan kunnassa sijaitseva vankila. Hallinnollisesti vankila kuuluu Itä- ja Pohjois-Suomen rikosseuraamusalueeseen.
Vankila on 40-paikkainen avovankila miesvangeille, keskittyen työtoimintaan ja siihen liittyvään koulutukseen.

Historia

Vankila perustettiin entisiin meijeri ja mylly -tiloihin vuonna 1978. Aluksi vankila toimi suljettuna vankilaosastona, kunnes 1990 vankilaosasto siirtyi Pyhäselän vankilan alaisuuten, muuttuen samalla avovankilaksi.
Ricardo Blas Jr.

Ricardo Blas Jr. (s. 19. lokakuuta 1986) on guamilainen judoka. Hänen isänsä on raskaansarjan judoka ja olympiaedustaja Ricardo Blas (s. 17. heinäkuuta 1954). 
Blas Jr. osallistui Pekingin kesäolympialaisiin 2008, mutta hävisi alkueränsä ja ensimmäisen keräilyeränsä ottelun. Hän kantoi samalla Guamin lippua kisojen avajaisissa. Hänen isänsä on Guamin olympiakomitean puheenjohtaja.
Blas Jr. painoi Pekingin olympialaisissa 210 kilogrammaa, mikä teki hänestä kaikkien aikojen painavimman olympiaurheilijan. Lontoossa 2012 Blas Jr. osallistui toisiin olympiakisoihinsa, ja hänen painokseen mitattiin 218 kilogrammaa. Hän voitti yhden ottelun ja sijoittui jaetulle yhdeksännelle sijalle. Hänen lempinimensä on Pieni vuori.
Metroid (pelisarja)

Metroidit

Metroideja nähdään Metroid Prime: Huntersia lukuun ottamatta pelisarjan jokaisessa pelissä. Metroid on meduusaa muistuttava läpinäkyvä olento, jolla on lonkeroiden tilalla kolme tai neljä koukkumaista uloketta, joilla se uhrin päälle laskeuduttuaan imee tästä elinvoimaa. Metroidin imiessä elinvoimaa sen koko kasvaa ja siitä tulee entistä vahvempi. Metroidien suurin heikkous on kyvyttömyys kestää alhaisia lämpötiloja, minkä takia ne voidaan tuhota jäädyttämällä. Metroidit liikkuvat levitoimalla ja päästelevät korkeita, visertäviä ääniä.
Metroidit muuttavat myös muotoaan riittävän isoiksi kasvettuaan. Metroid II esitteli metroidien kehitysvaiheet: toukkavaihe, alpha, gamma, zeta, omega ja kuningatar. Kuningatar-metroid esiintyy myös vastustajana Other M -pelissä ja omega nähdään Fusionin lopussa. Metroidien kehitysvaiheisiin kuulumattomia muotoja ovat ainoastaan Metroid Prime -sarjan peleissä, kuten ensimmäisessä osassa esiintyvät hunterit, goldit, fissionit ja primet, Echoesissa esiintyvät pimeyden metroidit sekä Corruptionissa esiintyvät Phazonin turmelemat metroidit, hopperit ja hatcherit. Phazon on Metroid Primessa ja sen jatko-osissa esiintyvää radioaktiivista ainetta, joka aiheuttaa mutaatioita ja josta myös syntyi itse Metroid Prime -olio.
Nina Berberova

Nuoruus ja opiskelu

Nina Berberova syntyi Pietarissa vuonna 1901. Hänen isänsä oli armenialainen ja äitinsä venäläinen.
Berberova opiskeli jonkun aikaa Rostovin yliopistossa ja osallistui kaupungin kirjallisuus- ja taidekuohuntaan. Hän kuitenkin jätti vuonna 1922 yliopiston yhdessä runoilija Vladislav Hodasevitšin kanssa. He matkustivat ympäri Eurooppaa Maksim Gorkin seurueessa ja asettuivat vuonna 1925 Pariisiin.

Ura

Pariisissa Berberova aloitti 15 vuotta kestäneen yhteistyön venäjänkielisen Poslednije Novosti -sanomalehden kanssa. Hän kirjoitti lehteen muun muassa kirja-, teatteri- ja elokuva-arvioita sekä novelleja ja uutisia. Berberova toimitti myös vuonna 1926 kirjallisuuslehteä Novy Dom ja toimi kirjallisuustoimittajana Russkaja Myslissä.
Berberova kirjoitti Euroopan-aikanaan romaaneja ja novelleja, muun muassa romaanit Posledneje i pervoje (1929) ja Povelitelnitsa (1932). Suosiota hän sai kuitenkin novelleillaan. Hänen tarinoita julkaistiin vuosina 1928–1940 Poslednije Novosti nimikkeellä ”Bijankurskije prazdniki”. Berberova kirjoitti myös runoja ja elämäkertoja. Vuonna 1937 ilmestynyt Pjotr Tšaikovski -elämäkerta Tšaikovski – yksinäisen ihmisen tarina herätti kohua, sillä se käsitteli avoimesti säveltäjän homoseksuaalisuutta.
Berberova muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1950 ja sai myöhemmin myös Yhdysvaltain kansalaisuuden. Hän työskenteli kielten opettajana ja Voice of America -radioaseman kuuluttajana. Sitten Berberova alkoi vuonna 1958 tehdä yliopistouraa. Ensin hän toimi 1958–1963 Yalen yliopiston luennoitsijana ja sitten 1963–1971 Princetonin yliopiston kirjallisuuden professorina.
Berberovan omaelämäkerta Kursivointi minun ilmestyi vuonna 1969. Hän oli kirjoittanut sitä vuosina 1960–1965, ja se sai tunnustusta muun muassa eläväisistä henkilökuvauksista. Kirjassa tulivat esille muun muassa Anna Ahmatova, Aleksandr Blok, Vladimir Nabokov, Maksim Gorki ja Fjodor Sologub.
Berberovan 1930-luvulla kirjoittamat pienoisrmaanit ja novellit ovat saaneet uutta huomiota 1900-luvun lopussa, kun ranskalaisen kustantamon Actes Sudin johtaja Hubert Nyssen löysi ne vuonna 1985. Sen jälkeen hänen useita teoksiaan on käännetty, ja hänen kirjojensa purevaa kieltä on verrattu Ivan Turgeneviin ja Anton Tšehoviin.

Yksityiselämä

Berberova oli runoilija Vladislav Hodasevitšin kumppani 1930-luvulle asti, mutta he eivät menneet naimisiin. Berberova oli kahdesti naimisissa, mutta molemmat liitoista päättyivät eroon. Vuonna 1937 hän meni naimisiin toimittaja Nikolai Makejevin kanssa ja 1950-luvulla muusikko George Kochevitskyn kanssa.
Berberova kuoli 92-vuotiaana philadelphialaisessa hoitokodissa kaatumisen aiheuttamiin komplikaatioihin.
Valaanrasva

Valaanrasva eli traani on useista valaslajeista, erityisesti silovalaista ja grönlanninvalaista, saatu rasva, jota käytettiin runsaasti ennen öljyntuotannon alkua öljylampuissa. Traaniksi sanotaan myös muista vesinisäkkäistä, kuten hylkeistä, saatua rasvaa. Valaanrasva on huonelämmössä juoksevaa. Kemiallisesti valaanrasva on nestemäinen vaha. Taloudellisesti arvokkainta valaanrasvaa on ollut kaskelottien päästä saatu rasva eli spermaseetti. Lamppujen lisäksi valaanrasvaa on käytetty kosmetiikkatuotannossa sekä margariinien ja maalien  valmistuksessa. Valaanrasvan käyttö päättyi lopullisesti valaiden pyyntikieltoon vuonna 1986.
Wanold Wrydon Wilkman

Wanold Wrydon (Valle t. Walle) Wilkman (13. maaliskuuta 1872 Uusikirkko – 27. joulukuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen geologi.
Wilkmanin vanhemmat olivat asemapäällikkö Abraham Johan Wilkman ja Ulrika Kristina Kymén. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta 1889 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1895.
Wilkman oli Geologisen Tutkimuslaitoksen apulaisgeologi vuodesta 1895 ja valtiongeologi vuodesta 1932. Helsingin yliopisto myönsi hänelle kunniatohtorin arvon vuonna 1936. Hän kartoitti Suomen kallioperää ja julkaisi selityksin varustettuja geologisia karttalehtiä, joissa on perusteellinen selvitys niin sanotun karjalaisen liuskevyöhykkeen geologiasta. Hän oli viimeinen valtiongeologi.
Karunan vanha kirkko

Historia

Kirkon rakennutti Karunan kartanon omistaja, vapaaherra Arvid Horn af Åminne. Horn velkaantui kirkkohankkeen vuoksi niin pahoin, että joutui myöhemmin myymään kartanonsa. Karunan vanhassa kirkossa tehtiin mittavat muutostyöt 1770-luvulla. Alun perin siinä oli aumakatto ja tasainen laipio, mutta vuosina 1773–1774 katto muutettiin jyrkäksi harjakatoksi ja kirkkosaliin rakennettiin puinen tynnyriholvi. Samalla ikkunat vaihdettiin aiempaa suuremmiksi kaari-ikkunoiksi. Nykyisen muotonsa kirkko sai 1780-luvulla, jolloin kirkon länsipäätyyn rakennettiin eteinen. Rakennusmestari Anders Wahlbergin suunnittelema kellotapuli valmistui vuonna 1767.
Hornilla oli kirkkoon patronaattioikeus eli hän valitsi itse papin kirkkoon.
Nykyisen Karunan kirkon valmistuttua vuonna 1910 vanhan kirkon viereen siirrettiin vanha kirkko Seurasaareen vuonna 1912. Se on nykyäänkin Seurasaaren ulkomuseon tunnetuimpia rakennuksia. Se on käytössä vain kesäisin, jolloin siellä pidetään jumalanpalveluksia ja konsertteja ja sitä käytetään myös vihkikirkkona. Kirkon pihalla on ulkomuseon perustajan Axel Olai Heikelin hauta.

Urut

Kirkon urut ovat mahdollisesti Carl Erik Bölingin 1870-luvun alussa rakentamat. Niissä on kuusi huuliäänikertaa (Borduna 16 fot, Principal 8 fot, Gedacht 8 fot, Oktava 4 fot, Quinta 3 fot ja Oktava 2 fot) yhdellä sormiolla (ääniala C–c³). Lisäksi uruissa on liitejalkio (ääniala C–d⁰). Koneisto on mekaaninen.
Seurasaareen urut on tuotu vuonna 1912 Vanajasta, jonka kirkossa ne olivat käytössä vuosina 1895–1904. Tätä ennen ne olivat Tuusulan kirkossa (käytössä vuosina 1875–1891, myyty Vanajaan 1895).
Laura Lynch

Laura Lynch (s. 1956) on yhdysvaltalainen entinen countrymuusikko.
Lynch kuului Dixie Chicks -yhtyeen alkuperäiskokoonpanoon. Hän oli huomattavasti vanhempi kuin Emily Robison ja Martie Maguire. Lynch lähti yhtyeestä vuonna 1995, ja hänen tilalleen tuli Natalie Maines.
Laura Lynch soitti bassokitaraa, lauloi ja toimi laulunkirjoittajana. Hän jätti myöhemmin musiikkibisneksen ja muutti miehensä Mac Tullin kanssa Teksasin Weatherfordiin.
Janne Schäfer

Ura

Schäfer saavutti lyhyen radan MM-kilpailuista hopeaa sekauintiviestistä vuodelta 2000. Pitkän radan EM-kilpailuista hän saavutti kultaa vuodelta 2008 ja pronssia vuodelta 1999 50 metrin rintauinnista. Lyhyen radan EM-kilpailuista Schäfer saavutti peräti kuusi kultamitalia, viisi hopeamitalia ja neljä pronssimitalia. Mitaleista kaksi kultaa ja kolme hopeaa ovat tulleet viesteistä, loput ovat henkilökohtaisia mitaleita. Schäferillä on kesäuniversiadeista kulta vuodelta 2007 ja pronssi vuodelta 2005 50 metrin rintauinnista.
Schäfer lopetti uransa vuonna 2010. Hän on opiskellut psykologiaa muun muassa Bathin yliopistossa Englannissa.
Stadilaista tangoa etsimässä

Stadilaista tangoa etsimässä on Tahvo Hirvosen dokumenttifilmi Tuomari Nurmion ja Kongontien orkesterin Tangomanifesti-levyn teosta ja muusikko Nurmion tutkimusmatkasta helsinkiläisen tangon historiaan.
Piccolo

Piccolo (it. ”pieni”) tai pikkolo on pienikokoinen huilu. Sen ääni on hyvin korkea ja ylärekisterissä kimeän läpitunkeva. Piccoloa käytetään puhallinorkestereissa ja isoissa sinfoniaorkestereissa. Piccolo soi oktaavia korkeampaa kuin mitä sille nuottiviivastolle kirjoitetaan. 
Sinfoniaorkesterissa on yleensä kaksi tai kolme huilistia, joista yksi soittaa myös piccoloa. Tavallisessa poikkihuilussa on oktaavia matalampi ääniala ja se on kaksi kertaa piccolon pituinen. Piccolon ääniala on kaksiviivaisesta c:stä viisiviivaiseen c:hen. On myös olemassa des-vireisiä jokseenkin harvinaisia piccoloja. Niiden ääniala on kaksiviivaisesta desistä viisiviivaiseen desiin.
Piccolo on alun perin ollut sotilassoitin, ja monissa marssilauluissa, tunnetuimpana John Philip Sousan Tähtilipun alla, trio-osuus soitetaan piccololla.
Jarrurumpu

Jarrurumpu on yksi rumpujarrun osa. Jarrurummun sisältä löytyy jarrukengät. Kun auto jarruttaa, jarrukengät tiukistuvat jarrurumpuun, vasten sisäpintaa, ja silloin syntyy kitka, ja vauhti hidastuu.
Augustin Mannerheim

Augustin Mannerheim (17. elokuuta 1915 Ruotsi – 30. elokuuta 2011 Linköping, Ruotsi) oli ruotsalainen metsänhoitaja,  kirjailija ja vapaaherra.
Mannerheimin vanhemmat olivat metsäyhtiö Kramfors AB:n toimitusjohtaja Johan Mannerheim ja Palaemona Treschow, jotka olivat muuttaneet 1904 emigrantteina Ruotsiin. Marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim oli hänen setänsä. Hänen puolisonsa oli psykiatri ja kirjailija Brita o.s. Danell. 
Mannerheim opiskeli kirjallisuutta Uppsalan yliopistossa, mutta joutui siirtymään toiselle alalle, metsänhoitajaksi, vanhempiensa kuoleman jälkeen, jolloin vastuu Grensholmin kartanosta jäi hänelle. Hän julkaisi kuitenkin seitsemän runokokoelmaa, viimeisen 2005. 
Mannerheim käänsi viimeisinä vuosinaan Goethen tekstejä, jotka julkaistiin kokoelmana Livskälla ur döden sprungen. Teos sai 2011 Ruotsin Akatemian ja Samfundet De Nion kirjallisuuspalkinnot. Hän kirjoitti metriikan teoriasta teoksen Poesins musik, ja Linköpingin yliopisto myönsi hänelle hänen alalla tekemistään tutkimuksista kunniatohtorin arvon 1997.
Mannerheim vastasi marsalkka Mannerheimin Ruotsiin siirtämästä arkistosta. Hän lahjoitti sen 1993 Suomen Kansallisarkistoon. Hänen aloitteestaan arkkitehti Steven Holl suunnitteli Helsingin taidemuseo Kiasmaan erityisen ikkunan viereisen Mannerheimin ratsastajapatsaan kohdalle.
Mannerheim oli suuri Suomen ystävä ja vieraili Suomessa vuosittain. Hänelle myönnettiin 1994 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajan arvo.
Ruotsissa myös vaikuttanut keraamikko Lillemor Mannerheim oli Augustin Mannerheimin sedän Carl Mannerheimin pojantytär.
Svend Gade

Svend Gade (9. helmikuuta 1877 Kööpenhamina – 25. kesäkuuta 1952 Aarhus) oli tanskalainen lavastaja, ohjaaja ja koristetaiteilija. Hän toimi Saksassa ohjaajana ja lavastajana 1904–1922. Hän sai herätteitä saksalaisesta ekspressionismista ja yhteistyöstä Max Reinhardtin kanssa. Vuosina 1922–1927 hän oli ohjaajana New Yorkissa ja Hollywoodissa, 1930–1937 Kööpenhaminan kuninkaallisessa teatterissa. Hän vieraili Suomessa useita kertoja.
Västinginmäki

Västinginmäki on alue Tampereen kaupungin eteläosassa Vuoreksen ja Särkijärven pohjoispuolella Lahdesjärven kaupunginosassa. Västinginmäki on saanut nimensä samannimisestä mäestä. Nimen etymologinen alkuperä tulee ruotsinkielen sanasta fästning (suom. linnoitus). Alueella on yksi ympärivuotiseksi kaavoitettu kiinteistö sekä toistakymmentä kesäasuntoa. Ennen Särkijärven sillan valmistumista 2011 Västinginmäelle ei ollut ulkoilureittejä tai julkisia tieyhteyksiä, josta syystä alue on pysynyt Tampereen keskustan läheisyydestä huolimatta tuntemattomana ja erämaisen koskemattomana.
Västinginmäen halki kulkee Västinginmäentie.

Luonto

Alueella ei ole erityisiä luonnonsuojelukohteita ja harvakseltaan niin sanottuja metsälakikohteita. Lajisto on tästä huolimatta poikkeuksellisen runsas ja monimuotoinen. Västinginmäen lajistoon kuuluu muun muassa loisiva lehtivihreätön mäntykukka (Monotropa hypopitus), vanhan asutuksen ilmentäjälaji suurikukintoinen tummatulikukka (Verbascum nigrum), tappavan myrkyllinen näsiä (Daphne mezereum) sekä myrkyllinen mustakonnanmarja (Actaea spitae), Särkijärvessä tavattu suomen eteläisin lapinvesitähti (Callitriche hamulata), orkideoistamme maariankämmekkä (Dactylorhiza maculata), harajuuri (Corallorhiza trifida), herttakaksikko (Listera cordata), soikkokaksikko (Listera ovata) sekä yövilkka (Goodyera repens).
Linnustoltaan Särkijärvi on kuikkajärvenä (Gavia stellata) yksi Suomen parhaimmista. Järvellä pesii säännöllisesti kolme paria kuikkia ja keväällä ja syksyllä järvelle kokoontuu yli kymmenen yksilön ryhmiä. Kuikka on EU-direktiivin puitteissa Suomen erityisvastuulaji. Lisäksi järvellä pesii EU-direktiivilaji selkälokki (Larus fuscus). Västinginmäestä löytyy lisäksi vanhojen metsien tyypillisiä lajeja ja muita mielenkiintoisia lajeja, kuten harmaapää- (Picus canus) ja pohjantikka (Picoides tridactylus), palokärki (Dryocopus martius), varpus- (Glaucidium passerinum) ja viirupöllö (Strix uralensis), puukiipijä (Certhia familiares), pyy (Tetrastes bonasia), teeri (Lyrurus tetrix), pyrstötiainen (Aegithalos caudatus), pähkinähakki (Nucifraga caryocatactes), pikkusieppo (Ficedula parva) ja idänuunilintu (Phylloscopus trochiloides).
Nisäkkäistä alueella tavataan mm. metsäkauriita, hirviä, näätää, kärppää, kettua ja satunnaisesti ilveksiä. Kesän 2005 kartoituksen perusteella Västinginmäen yleisimpiä lepakoita ovat viiksisiipat/isoviiksisiipat sekä pohjanlepakot. Matelijoista alueella on tavattu mm. sammakkoa, viitasammakkoa ja erikoisuutena punakorvakilpikonnaa, jonka toistaiseksi ainoa pysyvä kanta on tiettävästi Vantaanjoessa. Särkijärven kalakantaan kuuluu yleisinä muun muassa järvilohi, kuha, muikku, siika, ahven ja säyne. Siikaa, kuhaa ja lohta on järveen istutettu. Järven säynevien sanotaan olevan Suomen suurimpia. Vuonna 2008 Särkijärvestä pyydettiin Suomen suurin järvilohi.
Seija Silfverberg

Seija Anneli Silfverberg (oik. Silfverberg-Koski; s. 8. huhtikuuta 1935 Vuoksenniska) on suomalainen balettitanssija. Hän on ollut Kansallisbaletin tanssija vuodesta 1952, solisti 1956–1977 ja ensitanssijatar 1967–1977. Tanssiuran jälkeen hän on toiminut Kansallisbaletissa opettajana ja harjoituttajana. Hänellä on ollut myös oma balettikoulu.
Silfverberg on palkittu Pro Finlandia -mitalilla 1970.
Silfverbergin puoliso on tanssija Seppo Koski.
Nikita Štšerbak

Seuraura

Štšerbakin kasvattajaseura on Vastom Moskova. Hän pelasi kauden 2012–2013 MHL-joukkue Kapitan Stupinossa, jonka jälkeen WHL-joukkue Saskatoon Blades varasi Štšerbakin 109. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2013. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2013–2014 ja voitti liigan tulokkaiden piste- ja syöttöpörssin sekä jakoi tulokkaiden maalipörssin voiton Brandon Wheat Kingsin Rihards Bukartsin kanssa tehoilla 28+50=78. Štšerbak voitti myös Bladesin sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin. Hän pelasi kauden aikana myös CHL Top Prospects Gamessa.
Montréal Canadiens varasi Štšerbakin ensimmäisellä kierroksella 26. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Hän teki jo saman kesän heinäkuussa kolmivuotisen tulokassopimuksen joukkueen kanssa. Kauden 2014–2015 kynnyksellä, syyskuussa 2014 Blades kauppasi Štšerbakin Everett Silvertipsiin vaihdossa Nik Amundrudiin sekä vuoden 2015 ensimmäisen kierroksen ja vuoden 2016 toisen kierroksen varausvuoroon. Hän voitti joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 27+55=82. Štšerbak voitti myös Silvertipsin sisäisen tehotilaston lukemalla +33, kuten myös kevään 2015 pudotuspeleissä, jolloin hän jakoi tilaston voiton kolmen muun pelaajan kanssa lukemalla +5.
Kaudeksi 2015–2016 Štšerbak siirtyi Montréal Canadiensin organisaatioon. Hän aloitti kautensa farmijoukkue St. John’s IceCapsissa.

Maajoukkueura

Štšerbak pelasi Russian Selects -joukkueessa Subway Super Seriesissä vuosina 2013 ja 2014.