S/S Savonmaa

Omistajat

Laiva valmistui Eriksbergin telakalla Göteborgissa, Ruotsissa vuonna 1921. Laivaa kutsuttiin rakennusvaiheessa nimellä Franconia, mutta se valmistui nimellä Roland, jolla nimellä se luovutettiin omistajalleen Svenska Levantlinjen Dan Brostromille rahtiliikenteeseen. Yhtiön osakekanta siirtyi vuonna 1927 emoyhtiö Tirfingille, jolta Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö osti aluksen vuonna 1936. Laiva nimettiin uudelleen S/S Savonmaaksi.

Viimeinen matka ja onnettomuus

Jo joulukuusta 1936 lähtien, 30 vuorokauden ajan, Pohjois-Atlantilla ja Pohjanmerellä oli puhaltanut lähes taukoamaton hirmumyrsky. Useita laivoja oli tuhoutunut, ja noin 300 merimiestä oli kuollut. Myrskystä huolimatta S/S Savonmaa oli lastattu valmiiksi Helsingissä 16. tammikuuta 1937 matkalle kohti Manchesteria sekä Liverpoolia. Lastiruumissa oli 1 904 tonnia erilaista kappaletavaraa, kuten puuta, selluloosaa, graniittisia hautakiviä sekä Britannian Helsingin suurlähettilään paluumuuttokuorma. Laivan päällikkö oli nimeltään Ragnar Bäckman.
Savonmaa tuli Skagerrakiin 19. tammikuuta, jolloin se kohtasi saman varustamon höyrylaiva S/S Castorin. Castorin kapteeni Hänninen, joka sattui olemaan Bäckmanin lanko, keskusteli tämän kanssa radion kautta. Hänninen, joka ei ollut aiemmin nähnyt Savonmaata, kuvaili radioon, kuinka kaunis näky laiva oli kapeine runkoineen ja terävine muotoineen seilatessaan voimakkaassa etelälounaisessa myrskyssä kohti Castoria.
Göteborgin radioasema oli yhteydessä Savonmaahan kello 17.45. Sään kovuutta keskiyön jälkeen 20. tammikuuta kuvaa se, että Songvårin majakanhoitaja Theodor Gundersenin piti naulata kiinni 18 metriä merenpinnan yläpuolella olevan vanhan majakan kellarin ikkunat, jottei kellari olisi täyttynyt sinne roiskuvasta merivedestä. Gundersen kertoi myös tunteneensa höyrylaivan hiilistä tulevaa savunhajua noin viisi minuuttia puoli yhden jälkeen yöllä. Seuraavana aamuna uutiset kuultuaan hän ymmärsi kyseessä olleen S/S Savonmaa. 
Laivasta kuultiin varsinaisesti lisää vasta kello 01.28, jolloin Göteborgin radioasema vastaanotti hätäsanoman: ”Ashore outside Songvår.” (”Karilla Songvårin ulkopuolella.”). Kello 01.35 puolestaan Kristiansandin edustalla sijaitsevan Flekkerøyn radioasema vastaanotti hätäsanoman: ”Steamer Savonmaa touched ground outside Songvår.” (”Höyrylaiva Savonmaa pohjakosketuksessa Songvårin ulkopuolella.”) Aluksen sähköttäjä oli pyytänyt radioasemia suuntimaan alusta ja selvittämään aluksen sijaintia, jota sen oli itse hankala tehdä kovan merenkäynnin aiheuttaman rullauksen vuoksi. Göteborgin asema lähetti suuntimaviestin, jonka Savonmaa kuittasi vastaanotetuksi. Kello 01.42 laiva paikannettiin Oksøyn saarelta. Tjømen radioasema oli myös yhteydessä Savonmaahan, ja kello 01.50 Kristiansandin rannikkopelastus sekä Arendalissa sijainnut pelastusalus Ula saivat hälytyksen. Myös Ny-Hellesundin luotsiasemaan yritettiin saada yhteyttä, mutta puhelinlinjat olivat poikki. Alueella puhalsi 11-12 boforin myrsky, joka vastaa noin 30 m/s tuulennopeutta. Lumituisku oli tiheää, ja näkyvyys oli lähellä nollaa. Myös eräs toinen luotsi hälytettiin, mutta hän ei uskaltanut lähteä myrskyn keskelle pienellä luotsialuksellaan.
Flekkerøyn radioaseman sähköttäjä pyysi Søgnen keskusasemaa tiedottamaan alueen kalastajia Savonmaan merihädästä. Kello 02.00 Blaavandin radioasema Tanskassa oli yhteydessä alukseen kysyen: ”Ønsker De øyeblikkelig assistanse?” (”Haluatteko välitöntä apua?”). Savonmaa vastasi ”Yes” ja vähän sen jälkeen ”Ja” (”Kyllä”). Minuuttia myöhemmin Savonmaa lähetti kysymyksen: ”Finnes det noen livredningsstasjon?” (”Onko olemassa pelastusasemaa?”). Tämä oli sähköttäjä Gustav Erik Forsblomin viimeinen viesti alukselta.
Savonmaan on arvioitu todennäköisesti törmänneen Balderskjærene (tai Ballastskjærene) -nimiselle karikolle, josta alus on sittemmin ajautunut edelleen kohti Kneblingenin luotoa. Aiemmin aluksen on arveltu kulkeneen läheltä Songvårin majakkaa, koska majakanvartija oli tuntenut aluksen piipuista lähteneeksi arvioitua savunhajua kyseisenä ajankohtana. Myrskyn aiheuttama voimakas lounainen merivirta oli  painanut aluksen viisi merimailia kurssistaan sivuun, minkä vuoksi se ei päässyt suunnitellusti ja turvallisesti ohittamaan Ryvingenin ja Lindesnesin majakoita, vaan kariutui Mandalin edustalle.

Siunaustilaisuus Mandalissa 1937

Onnettomuus teki syvän vaikutuksen paikallisiin Mandalin ja Søgnen asukkaisiin. Miehistön siunaustilaisuuteen Mandalin kirkossa ja sen ulkopuolella osallistui 7. helmikuuta 1937 yli 3 000 paikallista asukasta. Mandalin kirkko, johon mahtuu 1 800 ihmistä, oli ääriään myöten täynnä, ja ulkopuolella arvioitiin tilaisuutta seuranneen kovaäänisten välityksellä yhtä paljon ihmisiä. Varustamo oli lähettänyt paikalle höyrylaiva Carelian kapteeni Isakssonin johdolla Lontoosta noutamaan siihen mennessä löydettyjen miehistön jäsenten ruumiit kotimaahan. Norjan yleisradio NRK lähetti tilaisuuden valtakunnallisessa radiossa. Pääpuheen tilaisuudessa piti piispa Maroni, ja Mandals Sangforening esitti Suomen laulun. Tilaisuuden jälkeen Mandalin merimiesyhdistyksen edustajat kantoivat viiden miehistön jäsenen arkut Careliaan.
Varustamon juhlakirjan ja ajalta peräisin olevien lehtiartikkelien mukaan paikallisväestön valtaisa osanotto viiden tuntemattoman suomalaismerimiehen siunaustilaisuuteen yllätti kaikki asianosaiset. Noin 4 000 ihmisen kerrotaan seuranneen arkkua Klevenin laivasatamaan, minkä on arvioitu olevan Mandalin kaupungin ja kenties koko norjalaisen saaristohistorian suurin yksittäinen surukulkue. Arkut nostettiin laivaan, ja liikuttunut kapteeni Isaksson kiitti kaupungin väestöä myötätunnosta. Carelia alkoi kotimatkan luotsi Edvardsenin opastamana, Suomen lippu puolitangossa.

Muistomerkki

Radioitu siunaustilaisuus sai erään kuuntelijan lähettämään piispalle kirjeen, jossa hän ehdotti muistomerkin pystyttämistä onnettomuudessa kuolleille merimiehille. Anonyymi kuuntelija oli liittänyt kirjeeseensä myös 100 kruunun lahjoituksen muistomerkkirahaston alkusummaksi. Aloite johti yleiseen keräykseen, jonka järjesti Mandalin merimiesyhdistys. Komiteaa johti Suomen kunniakonsulina Mandalissa tuolloin toiminut Christen A. Christensen. Komitean muita jäseniä olivat kunniakonsulin poika, arkkitehti Christon Christensen, joka suunnitteli muistomerkin, muistojuhlassa puhunut pastori Iversen ja myöhemmistä etsinnöistä vastannut nimismies Askildsen. Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö, majakkavirasto ja muutkin viranomaiset hyväksyivät muistomerkkiesityksen. Maanomistaja Tobias Rasmussen lahjoitti paikan muistomerkille Kneblingenin luodolta (luodon sijainti: 57.97831°N, 7.631664°E ). Muistomerkki pystytettiin kesällä 1938 talkoovoimin muurari Syvertsenin johdolla.
Muistomerkki koostuu kahdeksan metriä korkeasta nelisivuisesta pyramidista, jonka huipulla on kahden metrin korkuinen raudasta tehty risti. Perustus on muurattu Marius Christensenin lahjoittamasta spangereid-graniitista. Muistomerkin kaakkoissivuun, hylyn sijaintipaikan suuntaan, on upotettu hylyn lastista nostettu graniittinen hautakivi. Hautakiveen on kaiverrettu turmassa kuolleiden miesten nimet ja onnettomuuden päivämäärä.
Muistomerkki paljastettiin 7. elokuuta 1938. Luodolle oli saapunut arviolta yli 300 erilaista venettä ja alusta ja tilaisuuteen arvioitiin osallistuneen yhteensä 4 − 6 000 ihmistä. Tilaisuudesta otetut valokuvat kertovat luodon olleen täynnä ihmisiä. Luotsialukselta puheen pitänyt merimiespastori Daniel Orädd siunasi vainajat Suomesta tuodulla maalla, ja monumentin vierelle pystytetyltä puhujankorokkeelta pidettiin lukuisia muistopuheita. Paikallaolijat lauloivat Maamme-laulun. Tilaisuuden kuluessa eräs Den Norske Amerikalinjen matkustajahöyrylaivoista ohitti paikan lippu puolitangossa antaen kolme pitkää äänimerkkiä.
Mandalin merimiesyhdistys (Mandals sjømannsforening) pitää muistomerkkiä edelleen yllä vuosittaisilla talkoilla. Onnettomuuden jälkeen Ballastskjærene-karikolle saatiin määräraha lyhtyä varten, jota Mandalin merimiesyhdistys oli anonut jo vuodesta 1892 lähtien lukuisten onnettomuuksien tapahduttua alueella. Esimerkiksi kolme vuotta aikaisemmin islantilainen kutteri Hjalmur oli tuhoutunut samassa paikassa. Lyhty saatiin paikalle vuosi Savonmaan onnettomuuden jälkeen.
Mandalissa vietettiin Savonmaan onnettomuuden 70-vuotismuistopäivää Mandalin ja Søgnen merimiesyhdistysten järjestämänä 20. tammikuuta 2007. Juhlaan osallistui noin 250 henkeä. Suomen Merimieskirkkoa tilaisuudessa edusti sen entinen pääsihteeri Jorma Bäckman, joka sattui olemaan myös onnettomuudessa kuolleen päällikkö Bäckmanin serkun poika. Muistojuhlan yhteydessä järjestettiin näyttely, jossa oli yli 60 laivasta peräisin olevaa esinettä.

Hylky

Helmikuun loppupuolella 1937 Savonmaan hylkyyn tehtiin kaksi sukellusta. Merenkäynti oli yhä kovaa, eikä alukseen päästy sisälle. Molemmat paapurinpuoleiset pelastusveneet oli laskettu merille, mutta tyyrpuurin puoleisissa pelastusvenetelineissä roikkuivat yhä veneiden jäännökset. Pohja oli painunut sisään pitkältä matkalta, peräkeula oli vääntynyt ja peräsin oli poissa. Molemmat ankkurit olivat paikallaan. Lastiruumien luukut olivat poissa, ja paperi- sekä selluloosapaalit olivat tukkineet ruuman aukot.
Muutamia päiviä hylyn löytämisen jälkeen paikallinen sukeltaja Ovin Udø nouti kapteenin hytistä tämän univormun, vaatteita, postimerkkikokoelman, kirjeenvaihtoa, rahaa ja muita irtotavaroita. Kapteenin kirjoituspöydän laatikossa ollutta revolveria ja kaapissa ollutta kultakelloa ei löytynyt. Myös laivan lokikirja oli poissa, minkä johdosta täydellinen selitys onnettomuudelle jää vajaaksi. Sukeltajat nostivat myös 150 hautakiveä lastista. Myöhemmin lastin nostamisesta vastasi sukellusyritys, eivätkä paikalliset sukeltajat enää puuttuneet asiaan.
Hylkyä, jonka peräosa oli pitkään näkyvillä merenpinnan yläpuolella, räjäytettiin osiin lastin pelastamisen yhteydessä. Operaatio vaati vielä yhden sukeltajan hengen seuraavana kesänä. Sukeltaja oli huutanut emoalukselle jääneensä kiinni, joutunut paniikkiin ja kuollut huolimatta happiletkun toimivuudesta. Apuun hälytetty sukeltaja Ovin Udø havaitsi, että kuollut sukeltaja ei ollut erityisesti jumissa. Syyksi sukeltajan panikointiin epäiltiin sairauskohtausta, minkä johdosta tämä oli menettänyt arvostelukykynsä. 
Hylky vajosi lopullisesti pinnan alle vasta joulukuussa 1937, ja sen osat ovat nykyisin 18–25 metrin syvyydessä. Hylyn sijainti on 57°58′41″N, 7°38′11″E ,
ja se on suosittu harrastajasukeltajien kohde. Hylky sijaitsee muistomerkin ja Ballastskjærene-karikon lyhdyn välisellä linjalla noin neljänkymmenen metrin päässä luodolta. Mandalin sukelluskerhon tietojen mukaan vain aluksen perä on säilynyt suhteellisen alkuperäisessä muodossaan. Hylkytavaraa on edelleen löydettävissä laajalta alueelta hylyn ympäriltä.