Seurakuntaliitto

Taustaa

Evankelisessa herätysliikkeessä oli alusta alkaen korostettu liikkeen kirkollista luonnetta. Vaikka kirkon toimintaa oli protestoitu, haluttiin kuitenkin toimia myös kirkon hyväksi. Herätysliike oli pystynyt muiden herätysliikkeiden tavoin vaikuttamaan kirkon toimintalinjaan, mutta samalla sen protesti laimeni ja se pyrki lähinnä toimimaan kirkon rinnalla. Liikkeen piirissä oli kuitenkin jatkuvasti henkilöitä, joita vallitseva tilanne ei tyydyttänyt. 1920-luvulla evankelis-luterilaisen kirkon ja Evankeliumiyhdistyksen kehitykseen tyytymättömät ryhmittyivät pastorien Heino Pätiälän sekä R. ja A. Wegeliuksen (Uppalan) ympärille. Nämä olivat tarkkaan tutustuneet sekä Saksan että Yhdysvaltojen kirkolliseen tilanteeseen ja olivat saaneet vaikutteita amerikkalaisen Missouri-synodin organisaatiosta ja toimintaperiaatteista.
Tämän oppositioryhmän mukaan evankelinen liike oli sellainen yhteisö, jonka jäsenyys oli ensisijainen varsinaiseen valtionkirkkoon kuulumisen sijasta. He pitivät Evankeliumiyhdistyksen rukoushuoneita seurakunnan kirkon sijasta varsinaisina hengellisinä koteinaan. Yhteinen oppi asetettiin keskinäisen yhteyden mittariksi. Evankeliumiyhdistyksen johtokunnan linjana oli kuitenkin pysyä kirkon yhteydessä.
Koska Evankeliumiyhdistyksen johto ja oppositioryhmä eivät päässeet yhteisymmärrykseen, katsoi oppositio ratkaisuksi erota sekä Evankeliumiyhdistyksestä että kirkosta. Tämän mahdollisti vuonna 1922 säädetty uskonnonvapauslaki. Ratkaisevaksi tuli Hämeenlinnassa vuonna 1922 pidetty keskustelukokous, jossa Pätiälä kehotti evankelisia ”marssimaan ulos leiristä”. Evankeliumiyhdistyksen johtokunta irtisanoutui välittömästi koko kokouksesta ja sen päätöksistä.

Uusi kirkko muotoutuu

1923 pienet ryhmät ja yksittäiset ihmiset alkoivat erota kirkosta ja perustaa vapaita evankelisluterilaisia seurakuntia. Aluksi ne olivat itsenäisiä organisaatioita, joita johtivat muutamat eronneiden joukkoon kuuluvat papit. Uuteen ryhmittymään liittyminen oli alueellisesti hyvin vaihtelevaa. Aktiivisin vaihe oli vuoden 1924 alussa. Tällöin perustettiin pääosa vapaista luterilaisista seurakunnista. Vuoden 1924 elokuun loppuun mennessä seurakuntia oli 10, joissa oli yhteensä 434 jäsentä, lapset mukaan lukien (jäsenmäärä suluissa): Luopioinen (40), Lahti (47), Hämeenlinna (50), Tampere (36), Veteli (73), Marttila (14), Karstula (109), Ilmajoki (30), Kuolemajärvi (27) ja Teuva (8). Tämän jälkeen syntyi uusia seurakuntia vain vähän, 1925 Koskenpäähän, 1926 Jämsään ja 1927 Viipuriin. Lisäksi aiemmista seurakunnista erottui Lahdesta Kuusankoski 1926, Hämeenlinnasta Turku ja Helsinki sekä Karstulasta Kyyjärvi. Erimielisyydet pysäyttivät kasvun talvella 1924–1925. Syynä oli oppiristiriita, mikä johtui Pätiälän tunnustuskirjojen opetuksesta eroavasta sovitusoppiin liittyvästä yksityiskohdasta. Pääosa liikkeen papeista oli sitä mieltä, että uskon yhteys vaatii yksimielisyyttä kaikissa opinkohdissa. Niinpä liike hajosi, vaikka Pätiälä olisi ollut valmis yhteistoimintaan. Papeista häneen liittyi vain yksi, B. A. Uusitalo, mutta pääosa maallikkosaarnaajista liittyi häneen sekä seurakunnista kuusi. Nämä olivat Luopioinen, Ilmajoki, Veteli, Tampere, Karstula ja Viipuri, joitten jäsenistö asui 22:lla paikkakunnalla. Toinen osapuoli muodosti Suomen Vapaan Evankelis-Luterilaisen Kirkon (myöhemmin Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko (STLK)), johon liittyi yhdeksän seurakuntaa. Huolimatta alkuajan ristiriidoista ja seurakuntien pienuudesta lähetti Luopioisten vapaa evankelisluterilainen seurakunta vuonna 1924 B.A. Uusitalon vaimoineen Japaniin lähetystyöhön. He toimivat siellä lähetteinä vuoteen 1928 asti lähetysasemanaan Tokio, jossa kastettiin tuona aikana heidän toimintansa tuloksena 24 henkilöä.
Oppiriitojen aiheuttama hajaannus oli vapaalle luterilaiselle kirkolle pahempi kuin seurakuntaliitolle, sillä Evankeliumiyhdistyksen toiminnassa aiemmin olleet ja nyt vapaisiin luterilaisiin seurakuntiin liittyneet tunsivat monissa tapauksissa Pätiälän johtaman joukon toiminnan itselleen omemmaksi kuin vapaan luterilaisen kirkon tiukan tunnustuksellisen seurakuntatoiminnan. Pätiälä nimittäin esimerkiksi jatkoi selkeämmin evankelisen liikkeen toimintalinjalla järjestäen evankeliumijuhlia, hyväksyen maallikkosaarnan sekä sallien yhteistoiminnan Evankeliumiyhdistyksen paikallistason kanssa. Tällainen yhteistoiminta oli vapaassa luterilaisessa kirkossa ehdottomasti kielletty. Seurakuntaliiton etuna oli myös se, että Pätiälä oli jo ennestään tunnettu julistaja evankelisen liikkeen piirissä, mikä myös lisäsi ihmisten halukkuutta liittyä nimenomaan hänen ryhmäänsä, vapaan luterilaisen kirkon papit kun olivat liikkeen piirissä melko tuntemattomia.
Seurakuntaliitto järjestyi vuonna 1928 viralliseksi yhdyskunnaksi. Yhdyskuntajärjestyksessä korostettiin Raamatun yksinomaista arvovaltaa, ja Tunnustuskirjoihin tunnustauduttiin ”koska ja mikäli ne perustautuvat Pyhä Raamatun sanaan”. Varauksellinen kanta Tunnustuskirjoihin johtui Pätiälän sovitusopillisesta näkemyksestä. Ennen perustamista oli liittoon siirtynyt yksi seurakunta Vapaasta Evankelis-Luterilaisesta Kirkosta, nimittäin Kuolemajärven seurakunta.

Perustamisvaiheen jälkeen

Jakautumisen ja oppiriitojen kiihkeimmän vaiheen jälkeen seurakuntaliiton seurakuntien jäsenmäärä alkoi jälleen kasvaa. Tämä kehitys alkoi jo vuonna 1926. Vuosina 1926–1928 Pätiälä toimi aktiivisesti Etelä-Karjalassa, jossa Viipurista ja Ruokolahden Immolasta tuli tärkeitä keskuksia. Vuonna 1927 Pätiälä aloitti toiminnan myös ruotsinkielisellä Pohjanmaalla. Hän piti kokouksia Jepualla ja Purmossa, julkaisi kirjansa ”Ulos leiristä” ruotsiksi sekä toimitti vuosina 1929–1931 lehteä ”Herdens Röst”. Svenska Lutherska Evangeliföreningenin tiukat vastatoimenpiteet aiheuttivat kuitenkin sen, ettei ero kirkosta saanut alueella kannatusta. Pätiälää kyllä kuunneltiin mielellään, mutta sikäläiset evankeliset eivät halunneet erota kansankirkosta.
Vuonna 1950 seurasi Pätiälää seurakuntaliiton esimiehenä B. A. Uusitalo, joka toimi tässä tehtävässä vuoteen 1976 asti. Vuonna 1953 seurakuntaliiton jäsenmäärä oli 543. Tämän jälkeen jäsenmäärä nousi, ollen 602 vuonna 1959. Vuonna 1963 jäsenmäärät seurakunnittain olivat: Veteli 195, Tampere 175, Helsinki 110, Karstula 105, Luopioinen 56 ja Ilmajoki 42, kaikkiaan kuusi seurakuntaa ja 683 jäsentä. 1966 muodostettiin osasta Tampereen seurakuntaa itsenäinen Marttilan seurakunta. Vuonna 1971 jäsenmäärä oli 753.
1970-luvun lopulla seurakuntaliiton sisällä oli kiistaa yhteiskristillisestä toiminnasta. Suurin osa jäsenistöstä kannatti tällaista toimintaa. Osa nuorista kävi kastamassa itsensä uudelleen ja alkoi käyttää luterilaisuudesta poikkeavaa kirjallisuutta ja kasetteja. Tällöin osa jäsenistöstä vaati näitten nuorten erottamista. Koska erottamistoimiin ei ryhdytty, erosi osa seurakuntalaisista SVELS:istä ja perusti Luterilaisen Sanan yhdyskunnan vuonna 1983. Siihen kuuluvat Luopioisten ja Tampereen Luterilaisen Sanan seurakunnat. Näin Seurakuntaliiton jäsenmäärä putosi vuoden 1980 756:sta vuoden 1985 652:een. 1990 jäsenmäärä oli 580, vuonna 2000 551 ja vuonna 2011 530. Vuoden 2012 lopulla seurakuntaliitto muutti viralliseksi nimekseen Suomen evankelisluterilainen seurakuntaliitto. Edellinen nimilyhenne Svels jäi samalla pois käytöstä ja tilalle tuli Seurakuntaliitto. Syinä ”vapaa”-sanan poistoon olivat seurakuntaliiton sekoittaminen vapaisiin suuntiin, jotka eivät noudata luterilaista tunnustusta, sekä lyhyemmän nimen kokeminen paremmaksi.

Toiminta

Seurakuntaliiton yhteistä toimintaa ovat leirit, joita pidetään Kukkian Keidas -nimisellä toimintakeskuksella Luopioisten Kuohijoella, sekä julkaisutoiminta, johon kuuluu esimerkiksi liiton Seurakunta -nimisen lehden julkaisu, jonka levikki on 450 kappaletta. Seurakuntien omia toimintamuotoja ovat jumalanpalvelusten lisäksi nuorten ja lasten kerhot sekä kotikokoukset, joita ovat esimerkiksi raamattupiirit ja lauluillat. Seurakuntaliitolla on oikeus vihkiä avioliittoon.

Kirkolliset yhteydet ja lähetystyö

Seurakuntaliitto on täydessä opillisessa yhteydessä vain jäsenseurakuntiinsa, mutta se on valmis antaakseen todistuksen raamatullisesta uskosta tukemaan valikoidusti niitä, jotka tahtovat toimia Kristuksen ristin ja veren evankeliumin mukaisesti. Käytännössä yhteistyötä tehdään lähinnä lähetystyössä. Seurakuntaliiton lähetyskohde on Sudan. Seurakuntaliiton jäsen voi olla Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon kastettavan kummi.