google/wiki40b huggingface dataset:
Ranskanpodenco

Ulkonäkö

Urosten säkäkorkeus ei mennyt yli 70 cm eikä narttujen yli 65 cm.

Alkuperä

Ranskanpodenco oli kotoisin Provencen, Languedocin ja Roussillonin alueilta. Jotkut arvelevat sen "polveutuneen vinttikoiran ja griffon-tyyppisen ajokoiran välisestä risteytyksestä, joista jälkimmäiseltä se olisi perinyt riippuvat korvat. Samankaltaiset yhdistelmät Espanjassa ja Portugalissa ovat erittäin hyviä metsästämään viljelemättömillä ja ryteiköiden peittämillä tasangoilla: ne eivät juokse vaan loikkivat."
Toinen, uskottavampi teoria on että rotu kuului samaan tyyppiin sisilialaisen cirneco dell'etnan tai Baleaarien ibizanpodencon kanssa ja olisi täten polveutunut muinaisesta faaraoiden aikaisesta egyptinmetsästyskoirasta. Useat mosaiikit todistavat että muinaiset roomalaiset käyttivät sitä metsästykseen. Se saattoi kulkeutua Provenceen Maghrebista saraseenien mukana heidän miehityksensä aikaan.
Ranskanpodencoa käytettiin 19. vuosisadan loppuun asti villikaniinin metsästykseen. Kivääriä ei edes tarvittu, sillä koira paitsi karkotti saaliin liikkeelle ja ajoi sitä takaa, otti sen myös kiinni. Salametsästäjät käyttivät sitä paljon. Aix-en-Provencen oikeustalon päätöksestä ja kassaatioistuimen vahvistuksesta sillä metsästäminen kiellettiin vuonna 1844. Tämän vuoksi sen kasvattaminen lopetettiin, minkä jälkeen se katosi vähitellen.
Kaulusvälskäri

Koko ja ulkonäkö

Kaulusvälskäri kasvaa 30 cm pitkäksi. Vartalo on sininen, selkäevä keltainen, pää musta ja leuan alla on valkea kauluskuvio. Pyrstössä on sinisellä pohjalla musta kuvio.

Alkuperä

Kaulusvälskäreitä elää Intian valtamerellä Afrikan itärannikolta Andamaaneille, Indonesian lounaisosaan ja joulusaarelle. Sitä on tavattu myös läntisen Tyynenmeren puolelta Indonesiaa ja Balilta. Se viihtyy varsin matalassa vedessä, koralliriuttojen ylärinteillä ja tasangoilla.

Käyttäytyminen

Kaulusvälskäri viettävät aikaansa joko yksin tai suurina ruokailuryhminä. 
Akvaariossa kaulusvälskäri on hyvin aggressiivinen lajitovereitaan ja muita välskäreitä kohtaan. Sen sijaan selkärangattomat ja korallit se jättää yleensä rauhaan, joten sitä voi pitää riutta-akvaariossa. Se tarvitsee kuitenkin paljon uimatilaa, ja on herkkä saamaan pilkkutaudin. 
Kaulusvälskärin ei tiedetä lisääntyneen vankeudessa.

Ravinto

Kaulusvälskärit syövät pääasiassa kasvisruokaa, etenkin akvaariossa kasvavaa levää, mutta myös kuivattua levää tai leväpitoista kuivaruokaa. Luonnossa levää syövä kala saa levän joukossa pieniä äyriäisiä, ja akvaariossa sen ruokavalioon suositellaan lisättäväksi myös kuivattuja tai pakastettuja pikkueläimiä.
Olbia

Olbia oli kreikkalainen siirtokunta Krimillä Borysthenesjoen (nykyinen Dnepr) varrella. Se perustettiin luultavasti noin 645 eaa. Olbia oli 400-200 luvuilla eaa. tärkeä vilja-, kala-, ja orjakaupan keskus. Se välitti myös attikalaista keramiikkaa skyyteille. Daakialaiset olivat kuningas Burebistan johdolla hyökänneet Olbiaan ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
Antarktiksen sopimus

Antarktiksen sopimus määrittelee valtioiden käyttäytymistä Etelämantereella. Sen avulla suljetaan pois Antarktiksen sotilaallinen käyttö ja varataan manner vain tieteellisiä ja rauhanomaisia tarkoitusperiä varten.
Antarktiksen sopimus solmittiin Washingtonissa 23. kesäkuuta 1961, jolloin sen allekirjoitti 12 valtiota: Argentiina, Australia, Belgia, Chile, Etelä-Afrikka, Iso-Britannia, Japani, Neuvostoliitto, Norja, Ranska, Uusi-Seelanti ja Yhdysvallat. Tähän mennessä Antarktiksen sopimuksen on ratifioinut 50 valtiota, joiden joukossa on muun muassa Suomi.
Runar Finnilä

Runar Valfrid Finnilä (5. elokuuta 1891 Vaasa–6. joulukuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.

Elämä ja ura

Runar Finnilä oli liikemies ja harrastajavalokuvaaja Ernst Finnilän poika. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta arkkitehdiksi vuonna 1915, oman toimiston hän perusti seuraavana vuonna. Hän teki lukuisia opintomatkoja Pohjois- ja Keski-Eurooppaan Italiaa myöten. Finnilällä oli merkittäviä suhteita suomalaisen liikemaailman huipulle, joiden ansiosta hän sai suunnitellakseen usein teollisuuslaitoksia ja pankkirakennuksia. Hän toimi erinäisten teollisuuslaitosten johtokunnissa sekä vuodesta 1931 Turun Verkatehtaan ja vuodesta 1940 Silferberg & Weckselin Yhdistettyjen Hattutehtaiden sekä Hattuteollisuus Oy:n toimitusjohtajana.
Runar Finnilän toimistossa suunniteltiin muun muassa Suomen Sokerin tehtaat Helsinkiin, Turkuun ja Vaasaan. Lisäksi Finnilä suunnitteli pankkirakennuksia muun muassa Pohjoismaiden Yhdyspankille sekä Helsingin Osakepankille. Poriin hän suunnitteli Finlaysonin konttorirakennuksen, joka valmistui 1935. Sortavalaan kohosi vuonna 1936 Finnilän käsialaa oleva pitkänomainen kulmarakennus Helsingin Osakepankille. Hänen maineikkaisiin töihinsä lukeutuu niin ikään Savonlinnan ravintola-hotelli Tott kuin myös helsinkiläiset asuinrakennukset Tehtaankatu 6 (Château Finnilä), Puistokatu 11 b, Merikatu 7, Raatimiehenkatu 3 sekä Fabianinkatu 6. Finnilä oli mukana myös suunnittelemassa Ruskeasuon siirtolapuutarhaa Helsingissä. Edelleen hänen käsialaansa on pursiseura HSS:n kerhorakennus Helsingin Liuskasaaressa. Finnilä toimi myös 50-luvulla seuran kommodoorina.
Finnilän piirustusten luultiin kadonneen, kunnes kesällä 1988 sattumoisin löydettiin 23 kansiota hänen töitään Ehrensvärdintie 3:sta.
BepiColombo

Historiaa

Merkurius on kuvattu vain Nasan Mariner 10 -luotaimella sen kolmella ohilennolla 29. maaliskuuta 1974, 21. elokuuta 1974 ja 16. maaliskuuta 1975 alimmillaan 327 kilometrin korkeudelta. Tällöinkin kuvattiin vain toinen puoli planeetasta. Ohilennoilla mitattiin planeetan pinnan ja kaasukehän ominaisuuksia sekä viimeisellä ohilennolla magneettikenttää. Mariner 10 -luotain laukaistiin 11. maaliskuuta 1973, ja se toimi 24. maaliskuuta 1975 asti. Nasan MESSENGER-luotain laukaistiin elokuussa 2004, ja se asettui kiertoradalle maaliskuussa 2011. BepiColombo asettunee Merkuriuksen kiertoradalle joulukuussa 2025. Hanke on saanut nimensä italialaiselta matemaatikolta Giuseppe (”Bepi”) Colombolta (1920–1984), joka oli mukana Mariner 10 -tutkimusohjelmassa.
Jussi Vähämäki

Juhani (Jussi) Vähämäki (s. 1956) on suomalainen valtiotieteen tohtori ja dosentti. Vähämäki työskentelee yliopistonlehtorina Itä-Suomen yliopistossa.
Vähämäki on tutkinut työelämän ja talouden muutoksia yhteiskuntatieteellisestä näkökulmasta. Teemaa käsittelee erityisesti Tutkijaliiton julkaisema teos Kuhnurien kerho (2002).
Vähämäen yhdessä Jakke Holvaksen kanssa tekemä kirja Odotustila (2005) on kuvaus työelämän viime aikojen ja lähitulevaisuuden muutoksista.
Kirjojen lisäksi Vähämäki on julkaissut artikkeleita tieteellisissä aikakauslehdissä ja kokoelmateoksissa ja suomentanut eurooppalaista filosofiaa.
Markat Takas!

Historia

Yhtyeen nimeä kantava debyyttialbumi Markat Takas! julkaistiin 20. toukokuuta 2009. Markat Takas! julkaisi 16. joulukuuta 2010 internetissä ilmaisen kappaleen "Kotipolttost", joka ei kuitenkaan ole mukana millään heidän albumeistaan. Yhtyeen toinen, 2011 -niminen, studioalbumi ilmestyy vuoden 2011 keväällä. Albumilta julkaistiin "Suomiwrap" -niminen kappale 14. helmikuuta 2011. "Suomiwrap" toimii ns. katuträkkinä ennen virallista singlejulkaisua. Albumin ensimmäinen virallinen single "Titteleittä" julkaistaan 4. huhtikuuta 2011. Singlellä vierailee Entwine -yhtyeen keulahahmo Mika Tauriainen. Toisen albumin tuotannosta vastaa kokonaisuudessaan, ensimmäisen albumin tavoin MGI.
Alfredo Bonanno

Alfredo Bonanno (s. 1937, Catania) on italialaissyntyinen anarkisti
Bonanno on ollut useita kertoja vankilassa Italiassa. Hän sai 18 kuukautta vankeutta kirjan "Aseistettu Riemu" kirjoittamisesta. Vuonna 2003 hänet tuomittiin kuudeksi vuodeksi vankeuteen "aseellisesta ryöstöstä", mutta hänet vapautettiin ennenaikaisesti "terveyssyistä".
Tokatin maakunta

Tokatin maakunta on yksi Turkin 81. maakunnasta. Se sijaitsee pohjois-Turkissa ja sen naapurimaakuntia ovat Amasya, Yozgat, Sivas ja Ordu. Maakunnan pääkaupunki on Tokat. Tokatista on 422 kilometriä maan pääkaupunkiin Ankaraan.
Vuoden 2015 lopussa arvioitu väkiluku oli 593 990.
Itävallan moottoritieverkko

Itävallan moottoritieverkkoon kuului 1.1.2013 noin 1 700 kilometriä moottoritietä ja 485 kilometriä moottoriliikennetietä. Tällä hetkellä maassa ei ole rakenteilla merkittävästi uusia moottoriteitä, ja iso osa uusien moottoriteiden suunnitelmista on 70-luvulta, joten osa niistä on jo vanhentunut. Tällä hetkellä voimassa olevia suunnitelmia on vain noin 300 moottoritiekilometrille.
Maan moottoritieverkolla on yleinen nopeusrajoitus 130 km/h lukuun ottamatta kaupunkeja ja tunneleita. Tunneleiden nopeusrajoitus on enintään 100 km/h, ja varsinkin useisiin pitkiin tunneleihin on viime vuosina asennettu muuttuvat nopeusrajoitukset ja varoitusmerkit. Moottoritieverkkoa saavat käyttää vain ajoneuvot, joiden huippunopeus ylittää 60 km/h.
Itävallan lähes kaikki moottoritiet ovat maksullisia. Niiden käyttöön oikeuttavan Autobahnvignette-nimisen kortin voi ostaa joko 10 päivän, 2 kuukauden tai vuoden ajalle. Moottoriteillä on noin 30-50 kilometrin välein palvelualueita, joista isoin osa on auki 24 h/vrk. Yleensä palveluasemat ovat hyvin varusteltuja, ja niissä on vähintään polttonesteen myynti, kauppa ja ravintola. Tärkeimpien moottoriteiden isommista palveluasemista löytyy yleensä myös motelli.
Eritasoliittymät on numeroitu kilometrien mukaan tien alkupisteestä, esim. 72 kilometrin kohdalla olevan eritasoliittymän numero on 72. Toisin kuin Saksassa, Itävallassa ei erotella erikseen kolmi- ja nelihaaraisia usean moottoritien liittymiä tai tavallisia moottoritien eritasoliittymiä, vaan kaikkien eritasoliittymien nimi on Knoten.
Federico Chueca

Federico Chueca (5. toukokuuta 1846 – 20. heinäkuuta 1908) oli espanjalainen säveltäjä. 
Chueca syntyi Madridissa ja pääsi konservatorioon 8-vuotiaana. Osin perheensä painostuksesta hän jätti musiikin ja keskittyi lääketieteen opiskeluun. Hänet pidätettiin vuonna 1866 opiskelijamielenosoituksessa, ja kolmen vankeuspäivänsä aikana hän sävelsi Lamentos de un preso -sarjan, joka nousi Francisco Asenjo Barbierin tuella huomattavaan suosioon.
Chueca saattoi omistautua musiikille. Hän työskenteli pianistina ja sävelsi mm. lukuisia zarzueloja, joista tunnetuimpia ovat La gran vía (1886), Cádiz (1886), El chaleco blanco (1890), La alegría de la huerta (1900) ja El bateo (1901). Hän kuoli 62-vuotiaana.
Andrew Joseph McDonald

Andrew Joseph McDonald (24. lokakuuta 1923 Savannah, Georgia – 1. huhtikuuta 2014 Palatine, Illinois) oli Little Rockin roomalaiskatolisen hiippakunnan piispa Arkansasissa vuosina 1972–2000. 
McDonald opiskeli Marist Schoolissa (Georgia), St. Charles Collegessa (Maryland) ja St. Mary’s Seminaryssa (Maryland). Hän sai pappisvihkimyksensä piispa Emmet M. Walshilta 8. toukokuuta 1948, minkä jälkeen hän jatkoi opintojaan Amerikan katolisessa  yliopistossa ja Rooman Paavillisessa lateraaniyliopistossa.
McDonald sai 4. heinäkuuta 1972 nimityksen Little Rockin piispaksi. Hänet vihittiin piispaksi 5. syyskuuta arkkipiispa Thomas McDonoughin toimiessa pääkonsekraattorina, ja hänet asetettiin virkaan virallisesti 7. syyskuuta. Hänen edeltäjänsä oli Albert Lewis Fletcher ja seuraajansa J. Peter Sartain.
McDonald vastusti abortin sallimista korkeimman oikeuden taholta tapauksessa Roe vastaan Wade vuonna 1973. Hän johti tammikuisin abortinvastustajien vuosittaista March for Lifea Little Rockissa. Hän oli omistautunut ekumeenisille suhteille ja olikin mukana tukemassa Billy Grahamin herätyskokousta War Memorial Stadiumilla 1989. Vuonna 1990 McDonald otti kantaa John Edward Swindlerin teloitusta vastaan. Kyseessä oli ensimmäinen teloitus Arkansasin osavaltiossa yli 25 vuoteen.
John William Nylander

John (Johan) William Nylander (23. maaliskuuta 1869 Tammisaari – 19. marraskuuta 1949 Drammen, Norja) oli suomenruotsalainen kirjailija ja aktivisti.
Nylanderin vanhemmat olivat kollega Bruno Fabian Nylander ja Hilma Augusta Engström. Nylander purjehti merillä 1884–1899 ja suoritti perämiehen tutkinnon 1893. Hän kävi maanviljelyskoulun 1899–1900 ja toimi sitten maanviljelijänä Suomessa vuodesta 1900, Laikan kartanossa vuodesta 1902–1904, sekä Dyvikin tilan tilanhoitajana Tukholman lähellä 1904–1906.
Nylander osallistui vapaaehtoisena vuonna 1897 käytyyn Kreikan–Turkin sotaan. 1900-luvun alussa hän oli mukana aktivistien toiminnassa ja toimi syksyllä 1905 kapteenina John Grafton -laivalla, joka toi Suomeen salaa aseita. Myöhemmin Nylander oli mukana 1912 Jäämerelle tehdyllä pyyntiretkellä ja 1925–1926 Galápagossaarille matkanneessa retkikunnassa.
Evelyn Venable

Evelyn Venable (18. lokakuuta 1913 Cincinnati, Ohio – 15. marraskuuta 1993 Coeur d’Alene, Idaho) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi muun muassa elokuvissa Kuoleman lepopäivä (1934), Pikku eversti (1935) ja 19-vuotiaana (1935). Hän oli Sinisen haltiattaren äänenä Disneyn Pinocchio-animaatiossa (1940).
Oltuaan stipendillä Vassar Collegessa Venable opiskeli Cincinnatin yliopistossa. Elokuvauraltaan vetäydyttyään hän opiskeli Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa pääaineinaan kreikka ja latina. Hän liittyi lopulta kyseisen yliopiston henkilökuntaan.
Venable oli naimisissa elokuvaaja Hal Mohrin kanssa vuodesta 1934 tämän kuolemaan vuonna 1974 saakka. Pari sai kaksi tytärtä. Venable kuoli syöpään 80-vuotiaana. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Masayoshi Son

Masayoshi Son tunnetaan parhaiten japanilaisen operaattorin Softbankin toimitusjohtajana. Hän on syntynyt vuonna 1957. Hän on Forbes-lehden mukaan Japanin rikkain mies 23 miljardin dollarin omaisuudellaan. Hän on myös menettänyt kaikista suurimman määrän rahaa (70 miljardia) vuoden 2000 dotcom kuplassa. Hänet tunnetaan hyväntekeväisyydestä.
BN Aetos (1911)

Valmistus

Argentiinan hallitus tilasi aluksen vuonna 1909 Birkenheadistä Cammell Lairdilta. Alus laskettiin vesille 2. helmikuuta 1911 nimellä ARA San Luis ja se oli valmis aloittamaan matkan Argentiinaan syyskuussa 1912. Kreikka osti aluksen 12. syyskuuta 148 000 punnalla liittäen sen laivastoonsa nimellä Aetos.

Palvelus

Ranska valtasi aluksen joulukuussa 1916 ja se palveli Ranskan merivoimissa ensimmäisen maailmansodan lopun ennen palauttamistaan Kreikalle. Alus poistettiin alusluettelosta 1945.
Suomen Mensa

Suomen Mensa on kansainvälisen Mensa-organisaation alainen kansallinen järjestö, jonka toiminnan tarkoituksena on älykkyyden tunnistaminen ja kehittäminen ihmisyyden hyväksi, älykkyystutkimuksen tukeminen sekä älyllisen ja sosiaalisen ympäristön tarjoaminen jäsenilleen.
Suomen Mensan älykkyyden arviointiin käyttämä testi on kuviopäättelytesti, minkä ansiosta testissä menestyminen ei ole kulttuurista riippuvaista. Testin lähtökohta on, etteivät testattavan koulutus, ammatti ja muut taustatekijät olennaisesti vaikuta testitulokseen. Mensan jäseneksi voi liittyä jokainen, joka saavuttaa älykkyystestissä paremman tuloksen kuin 98 % väestöstä.
Sanna Perkiö

Sanna Leena Perkiö (s. 28. maaliskuuta 1962 Sauvo) on helsinkiläinen kokoomuslainen poliitikko. Hän toimi kansanedustajana vuosina 2007–2011, Helsingin kaupunginvaltuutettuna vuosina 2004–2012 ja Helsinki-säätiön (Helsingin Juhlaviikot)  hallituksen puheenjohtajana vuonna 2009.  Hän on Tekniikan Akateemisten Liiton valtuuston jäsen. 
Koulutukseltaan Perkiö on tekniikan tohtori. Hänen väitöskirjansa käsitteli ympäristötekniikkaa ja kilpailukykyä. Ennen kansanedustajuuttaan hän toimi perustamansa ympäristöalan insinööritoimiston toimitusjohtajana ja toimii edelleen samassa yrityksessä. Perkiö on saanut Nuori akateeminen yrittäjä -palkinnon ja Liikeideapalkinnon. Hän on Teknillisten Tieteiden Akatemian jäsen. Hän harrastaa nykytaidetta, kirjoittamista ja luontoa.
Äiti kulta

Äiti kulta (Mommie Dearest) on vuonna 1981 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, joka kertoo filmitähti Joan Crawfordin elämästä. Frank Perryn ohjaama elokuva perustuu Crawfordin tyttären Christina Crawfordin samannimiseen kirjaan. Elokuvan pääosia esittävät Faye Dunaway, Diana Scarwid ja Mara Hobel.
Elokuva oli taloudellinen menestys kritiikistä huolimatta. Se sai viisi Razzie-palkintoa: huonoimpana elokuvana, huonoimmasta naispääosasta, huonoimmasta miessivuosasta, huonoimmasta käsikirjoituksesta ja huonoimmasta naissivuosasta. Nykyään elokuva on saanut kulttiklassikon maineen.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvailee Äiti kultaa rautalangasta väännetyksi sensaatiokamaksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kaksi tähteä neljästä.
Lagosin siirtomaa

Historia

Nigerian rannikko oli ollut tuttu Britannialle jo kauan. Tämä johtui alun perin brittien sekaantumisesta orjakauppaan. Britannian kieltäessä orjuuden 1800-luvulla maan intressit siirtyivät palmuöljyyn, jota käytettiin saippuoissa ja koneiden voiteluöljynä. Britannian orjuuden kieltäminen oli tosin ollut yksipuolista, ja monet muut maat jatkoivat vielä sitä. Britannian laivastolle annettiin tehtäväksi etsiä ja takavarikoida laivat, jotka sekaantuivat orjakauppaan. Nigerian rantaviivan saaret ja suistot olivat vaikea vartioida. 
Britannian laivasto käytti läheistä Fernando Pon saarta tukikohtana. Espanja tosin vaati saarta takaisin vuonna 1855, ja Britannian laivaston piti etsiä toinen tukikohta.
Ajateltiin, että Lagosista voisi tulla hyvä vaihtoehto tukikohdan sijaintipaikaksi, sillä Lagosilla oli hyvä satama ja britit olivat vastikään auttaneet Lagosin kuningasta pääsemään valtaistuimelle. Vuonna 1841 Oba Akitoye nousi Lagosin valtaistuimelle ja yritti lopettaa orjakaupan. Jotkut lagoslaiset vastustivat kieltoa ja yrittivät suistaa hänet vallasta ja nostaa valtaan hänen veljensä Oba Kosokon. Oba Akitoye puolestaan sai brittien tuen abolitionistisen näkökantansa vuoksi. Häntä autettiin Britannian laivaston laivoilla. Vuonna 1851 hänet nimitettiin Lagosin Obaksi.
Britannian laivasto perusti tukikohdan Lagosiin vuonna 1861. Lagosista tuli strategisesti hyödyllinen ja siitä tuli suuri kaupankäynnin keskus, kun kauppiaat huomasivat, että Britannian laivasto suojelisi heitä merirosvoilta tai muilta häiriköiltä. Se näytti myös Britannian sitoutumisen alueeseen muille Euroopan valtioille, jotka halusivat kolonisoida alueen. Ranska yritti laajentaa vaikutustaan alueella ja 1880-luvulta alkaen Saksa yritti myös siirtyä alueelle. Britannian sotilaallinen ja kaupallinen läsnäolo alueella oli niin vahva, että se pystyi vaatimaan aluetta protektoraatikseen vuoden 1885 Berliinin konferenssissa. 
Vuonna 1887 Lagosin siirtomaata laajennettiin sisämaahan ja vuonna 1906 se liitettiin Etelä-Nigerian protektoraattiin.
Arnold Wilson

Sir Arnold Talbot Wilson (18. heinäkuuta 1884 – 31. toukokuuta 1940) oli brittiläinen siviilikomissaari, joka tunnetaan osuudestaan Mesopotamian (nykyinen Irak) siirtomaahallinnossa ensimmäisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen 1918–1920. 1920 hänet poistettiin tehtävästä ja ylennettiin ritariksi. Tämän jälkeen hän toimi Anglo-Iranian Oil Companyssä liittyen sen toimintaan Lähi-idässä. 1933 hänet valtittiin parlamentin jäseneksi. Toisen maailmansodan puhjettua hän liittyi Kuninkaallisiin ilmavoimiin ollessaan edelleen parlamentin jäsen. 31. toukokuuta 1940 hänen koneensa tuhoui maahansyöksyssä Dunkerquessa Pohjois-Ranskassa.
Arnold Wilson on haudattu Eringhemin hautausmaalle Ranskaan.
Lazy Jones

Pelaaminen

Sen peliympäristönä toimii kuvitteellinen hotelli, jossa pelin päähenkilö on hotellin talonmies, joka velvollisuuksiensa sijasta tunkeutuu hotellihuoneisiin pelaamaan erilaisia videopelejä. Näitä ala- tai minipelejä on kaikkiaan noin 15. Ne muodostavat koko pelin olennaisimman osan, joskin päähenkilö joutuu välillä tekemään muutakin, kuten väistelemään esimiestään siirtyessään huoneesta toiseen.
Pihlajasaaret

Pihlajasaaret (ruots. Rönnskären) on Helsingissä Lauttasaaren ja Ruoholahden edessä pienen matkan päässä mantereelta sijaitseva saariryhmä, johon kuuluvat Itäinen Pihlajasaari, Läntinen Pihlajasaari, Vadelmakupu sekä joukko pieniä luotoja. Pihlajasaaret on suosittu kesäulkoilualue, jossa on uimarantoja ja ravintola. Pihlajasaareen pääsee reittiveneellä Ullanlinnan Merisatamasta ja Ruoholahdesta. Pihlajasaaressa on myös vierasvenesatama.
Krimin sodan aikana Pihlajasaaret hakattiin avoimiksi, jotta vihollinen ei olisi voinut piiloutua metsiin.  Viaporiin elokuussa 1855 kohdistunut tykistötuli kuitenkin ammuttiin Pihlajasaaren läheisyydestä. Todennäköisimmin juuri Krimin sodan aikana saarten eteläpuolelle upposi venäläinen Pihlajasaaren kuulahylky.
1800-luvun lopulla Helsingin kaupungin omistama Läntinen Pihlajasaari jaettiin vuokratuiksi huvilapalstoiksi, ja useimmat tuolloin rakennetut huvilat ovat vieläkin jäljellä, joskaan eivät enää yksityiskäytössä. Yhdessä niistä toimii nykyisin kesäravintola ja toisessa toimi vuosina 1995–2016 eläkeläisten virkistyskeskus Wirkkula. Huvilapalstojen vuokra-aika päättyi vuoden 1928 lopussa, ja seuraavana vuonna saaret avattiin yleisölle ulkoilualueeksi.
Majorette

Historia

Majoretten perusti Emile Véron vuonna 1961, jolloin se nimettiin Noreviksi. Ensin yritys valmisti junia Rail-Route-nimeä kantavalle junasarjalle ja vasta vuonna 1964 Norev valmisti ensimmäiset leluautonsa. Vuonna 1967 yrityksen nimi muutettiin Majoretteksi. Majorettesta tuli Ranskan tärkein Matchbox-kokoisten leluautojen valmistaja. Yhtiö on yleensä keskittynyt tekemään ranskalaisten ja eurooppalaisten autojen malleja. Majoretelle kuuluu myös muiden lisenssien alaisia malleja kuten General Motors, Ford ja Chrysler. Japanilaiset Nissan ja Toyota ovat myös edustettuina.
Vuoden 1980 lopulla Majorette osti 1:43 mittakaavan kokoisten autojen valmistajan, Solidon. Majorette ja Solido ovat nykyään osa Simba-Dickie Groupia.
Are (yritys)

Historia

Aren historia alkaa vuodesta 1924, jolloin Jyväskylässä perustettiin Keski-Suomen Sähköliike. 1927 se alkoi myydä myös autoja. Niiden omistukset erotettiin 1929, ja autoliikkeen nimeksi tuli Keski-Suomen Auto. Vuonna 1938 molemmat liikkeet saivat yhteisnimen ARE, josta vuonna 1941 muodostettiin osakeyhtiö. Sähkö-Aren toiminta laajeni vähitellen koko maahan, ja yritykselle muodostettiin tytäryhtiöitä. Vuonna 1988 yhtiön osake-enemmistö siirtyi Kansallis-Osake-Pankille ja seuraavana vuonna yrityksen sähköurakointi ja nimi siirtyivät Imatran Voiman ja Hankkija-Tekniikan yhteisomistukseen. Hankkijan tytäryhtiöksi se tuli 1989 ja oli tuolloin Suomen kolmanneksi suurin sähköurakoitsija ja harjoitti vientiä. Vuonna 1989 liikevaihto oli 256 miljoonaa markkaa ja henkilöstöä oli 365, kun henkilöstöä oli parhaimmillaan itsenäisenä yrityksenä ollessa ollut 1 200. 1990-luvulla Are siirtyi Onnisen omistukseen ja saman vuosikymmenen aikana muodostettiin Onvest-konserni, jossa eriytettiin asennus- ja huoltotyöt Areen ja tukkukauppa Onniseen. 2000-luvulla Aren toimintaan tuli talotekniikan urakoinnin lisäksi kiinteistöpalvelut ja korjausrakentaminen, ja sitten painopiste siirtyi urakoinnista kiinteistöjen ylläpitoon ja huoltoon.
Vuonna 1941 jyväskyläläisen linja-autoyhtiön Rikkinen & Lievonen Oy:n toinen omistaja Toivo Rikkinen myi omistusosuutensa yhtiöstä Are Oy:lle, ja seuraavana vuonna linja-autoyhtiön nimi muutettiin Jyväskylän Liikenne Oy:ksi. Vuonna 1953 Jyväskylän Liikenteen koko osakekanta siirtyi Aren omistukseen, kun toinen alkuperäisistä omistajista, Oskar Lievonen, luopui osakkeistaan. Hankittuaan omistukseensa useita muita linja-autoyrityksiä Jyväskylän Liikenne kasvoi Keski-Suomen suurimmaksi alan yritykseksi. 1970-luvun lopulta lähtien Are pyrki pääsemään eroon sen mielestä liian huonosti kannattavasta linja-autoliikenteestä, ja vuonna 1984 Jyväskylän Liikenteen koko osakekanta siirtyi Koiviston Auto -konsernille, josta tuli kaupan myötä yksi koko Suomen suurimmista linja-autoliikenteen harjoittajista.