google/wiki40b huggingface dataset:
Aurinkomme ylösnousi

Aurinkomme ylösnousi on Leonard Typön virsiruno vuodelta 1902. Laulu lisättiin Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjaan vuonna 1986 numerolla 105. Se on myös monissa lestadiolaisen liikkeen laulukirjoissa (mm. Siionin laulut sekä Siionin matkalaulut. 
Laulun sanat on käännetty myös ruotsiksi (Sions sånger nro 44 Upp steg solen, Jeesus Kristus) ja englanniksi (Pohjois-Amerikan vanhoillislestadiolaisten virsikirja Songs And Hymns Of Zion nro 119 Risen is our Sun in vict'ry). Norjan kirkon virsikirjasta laulu löytyy numerolla 846 Aurinkomma ylösnousi (kveenin kielellä) ja norjaksi Morgonsola varmar kjærleg.
Quentin Rew

Quentin Rew (s. 16. heinäkuuta 1984 Wellington) on uusiseelantilainen kilpakävelijä.
Daegun MM-kisoissa 2011 hän sijoittui 50 kilometrin kävelyssä 23:nneksi ajalla 4.08.46. Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli 27:s ajalla 3.55.03. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui 17:nneksi ajalla 3.50.27. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän oli 50 kilometrin kävelyssä kymmenes ajalla 3.48.48 ja 20 kilometrin kävelyssä 17:s ajalla 1.22.18. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän sijoittui 50 kilometrillä 12:nneksi ajalla 3.49.32, mutta hylättiin 20 kilometrillä. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän oli 50 kilometrillä kahdestoista ajalla 3.46.29.
Rew kilpaili aluksi eri juoksumatkoilla, mutta siirtyi nilkkavamman vuoksi kilpakävelijäksi. Hän on voittanut kävelyssä useita Uuden-Seelannin mestaruuksia. Vuonna 2009 hän saapui ensimmäisenä maaliin maansa mestaruuskisoissa 3 000 metrin ratakävelyssä. Hänet kuitenkin hylättiin epäurheilijamaisesta käytöksestä, sillä hän teki kuperkeikan maaliviivalla.
Barin pommitus

Hyökkäys

Iltapäivällä 2. joulukuuta 1943 Luftwaffe -lentäjä yliluutnantti Werner Hahn suoritti tiedustelulennon Barin yllä Messerschmitt Me 210 -koneellaan. Luftwaffen komentaja kenraalimarsalkka Albert Kesselring antoi hyökkäyskäskyn hänen ilmatiedusteluraportin perusteella. Ilmahyökkäys alkoi klo 19.25. Kaksi 3000 metrin lentokorkeudella lentävää konetta pudottelivat valosoihtuja ja tutkanjumitussoihtuja. Laivasto aloitti ilmatorjuntatulituksen, aiheuttaen vain vähäisiä vahinkoja. Luftwaffen kenraalimarsalkka Wolfram von Richthofenin johtaman Luftflotte 2:n (eli Saksan toisen ilmalaivaston) 105 Junkers Ju-88 -pommikonetta hyökkäsivät yllätyksenä liittoutuneille, aiheuttaen nopealla ja tarkalla hyökkäyksellään raskaat tappiot, näin liittoutuneiden Italian operaatioiden materiaalihuoltoa suorittavan sataman toiminnan aina helmikuuhun asti lamaannuttaen. Nopea pommitus kaikkine hyökkäysaaltoineen kesti kaiken kaikkiaan vain noin 20 minuuttia.

Liittoutuneiden menetykset

Hyökkäyksen yhteydessä ja seurauksena tuhoutui tai upposi 26 liittoutuneiden sotarahtialusta, yksi kuunari ja yksi aseistettu partiovene. Lisäksi hyökkäys vahingoitti tusinan muita aluksia.

Sinappikaasu

Liberty-luokan sotarahtialus John Harvey sai useamman pommiosuman iskussa. Vaikka alus ei uponnut välittömästi, se syttyi palamaan. Aluksella oli salainen sinappikaasulasti osana rahtia. Miehistö ei ryhtynyt välittömästi pelastustoimiin, vaan yritti sammuttaa alukseen levinnyttä tulipaloa viime hetkeen asti. Urhoollisesti. Alus räjähti. Sinappikaasua levisi sataman ilmaan ja veteen.
Aluksen sotatavararahdin seassa oli perinteisen pommin näköiseksi muovattuja sinappikaasupommeja n. 2000 kpl, ne olivat tyyppiä M47A1, ja niissä oli n. 27 - 32 kg:n sinappikaasuannos / pommikärki. Barin liittoutuneiden lääkintämiehet ja upseerit eivät tienneet sinappikaasusta. Altistuneita ja haavoittuneita ei osattu hoitaa oikein, mistä syystä moni sataman vedestä pelastettu menehtyi tai sokeutui. Paikalle saapunut lääkäri (Dr. Stewart F. Alexander) sai kuitenkin selvitettyä potilastietojen ja kaatuneiden luettelon perusteella, että satamassa täytyi olla sinappikaasua ilmassa sekä vedessä. Hän antoi ohjeistuksen, että potilaat pitää hoitaa sinappikaasumyrkytystapauksina, mikä pelasti monen potilaan hengen. Sinappikaasuvuotoa ympäröi liittoutuneiden salailu, sillä se oli laiton ase kansainvälisen sotaoikeuden ja sotalain mukaan.

Seuraukset

Ilmahyökkäyksen jälkeen Barin satama suljettiin täysin kolmen viikon ajaksi.
Albanyn piirikunta (Wyoming)

Asukkaat

Piirikunnan asukkaista 82,1 prosenttia on valkoisia, 9,3 prosenttia latinalaisamerikkalaisia ja 2,91 prosenttia aasialaisia. 95,3 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 27,1 vuotta.
John Berryman

John Allyn Berryman (25. lokakuuta 1914 – 7. tammikuuta 1972) oli yhdysvaltalainen runoilija.
Berryman syntyi McAlesterissa, Oklahomassa, ja valmistui Columbian yliopistosta vuonna 1936. Hän piti esikuvanaan William Butler Yeatsia, ja hänen ensimmäinen kokoelmansa Poems on vuodelta 1942. 77 Dream Songs ilmestyi vuonna 1964 ja toi kirjoittajalleen Pulitzer-palkinnon.
77 Dream Songs ja sen ”jatko-osa” His Toy, His Dream, His Rest koottiin vuonna 1969 yhdeksi kokoelmaksi, joka julkaistiin nimellä Dream Songs. Runoilija kärsi nuoresta aikuisiästään saakka alkoholismista ja oli lisäksi kliinisesti masentunut ja epileptikko. Hän teki 57-vuotiaana itsemurhan hyppäämällä Minneapolisin Washington Avenue Bridgeltä.
Mapungubwe

Mapungubwe on rauniokaupunki nykyisen Etelä-Afrikan alueella, aivan Zimbabwen ja Botswanan rajalla. Se kukoisti vuosina 1050-1270 alueella, jossa Shosha- ja Limpopo-joet kohtaavat toisensa. Rauniokaupunki on nykyisin UNESCOn maailmanperintökohde. Sen arvellaan olleen afrikkalaisen kuninkaan pääkaupunki, mutta sen hallitsijasta ei ole kirjallista eikä suullista perimätietoa.
Mapungubwessa on tehty arkeologisia kaivauksia 1930-luvulta alkaen, ja sieltä on löydetty monia hienoja esineitä, mm. kultainen sarvikuono.
Mapungubwessa on kolme kuninkaallista hautaa, kukkulalla, jota ympäröi pengerretty asuma-alue. Kuningas sotajoukkoineen asui lähellä kukkulan huippua, ja alemmilla penkereillä asuvat talonpojat hoitivat heille elintarvikkeita. Hautalöydöistä käy ilmi, että ihmiset söivät monipuolista ruokaa, heidän elintasonsa oli korkea ja he pitivät monia kotieläimiä: nautakarjaa, lampaita, vuohia ja koiria. Varastojen hiiltyneistä jäänteistä nähdään, että penkereillä kasvatettiin hirssiä, durraa ja puuvillaa.
Työkalut ovat tyypillisiä rautakaudelle. Keramiikka, norsunluu, puu, luu ja strutsinmunan kuoret osoittavat että kauppaa käytiin laajalla alueella - Itä-Afrikkaa, Persiaa, Egyptiä, Intiaa ja jopa Kiinaa myöten.
Malthusin väestöteoria

Soveltaminen energian/resurssien kulutukseen

Eräs tapa soveltaa malthusilaista teoriaa on tarkastella väestön ja ruoan asemesta muita resursseja kuten energiaa ja ruokaa, tai energian kulutusta ja väestönkasvua. Koska energiankulutus kasvaa paljon nopeammin kuin väestö ja suurin osa energiasta tulee uusiutumattomista energian­lähteistä, katastrofi näyttää olevan lähempänä, tosin ei niin varmasti, sillä ruoka ja väestönkasvu eivät välttämättä käyttäydy niin, että niistä voisi ennakoida Malthuksen teoriaa.
Wall Street Journal esitti maaliskuun 2008 etusivun uutisessaan useita rajallisia luonnonvaroja, jotka saattavat tulevaisuudessa rajoittaa ihmispopulaation kasvua, koska yleinen usko jokaisen yksilön säilymisen tärkeydestä on laajaa ja kehittyvien maiden, kuten Kiinan ja Intian kulutus on kovassa kasvussa.

Arvostelu

Ester Böserup kirjoitti kirjassaan The Conditions of Agricultural Growth: The Economics of Agrarian Change under Population Pressure, että väestön määrä määrittelee maataloutta, eikä toisinpäin, kuten Malthus väitti. Hänen kirjansa nojaa vahvasti keksintöjen tarpeellisuuteen. Maatalouden innovaatiot on saavutettu, kun ihmisillä heräsi tarve keksiä, mistä saada ruokaa kasvavalle väestölle. Julian Simon oli yksi monesta ekonomistista, joka haastoi Malthusin. Vapaasti lainaten: "Uuden tietotaidon olemassaolo ja koulutetut ihmiset ottamassa siitä kaikki irti." "Vapaassa kaupassa on mahdollista yrittää siellä, missä yrittäminen tuottaa voittoa." Ekonomi Henry Geroge väitti, että Malthus ei todistanut, millä tavalla väestönkasvu hukuttaa ihmisen kyvyn säilyä hengissä. Hänen mielestään Malthus osoitti esimerkeissään kurjuudelle ainoastaan sosiaalisia syitä, kuten välinpitämättömyyttä ja ahneutta, eikä riittämätöntä ruoantuotantoa.
Echinus acutus

Koko ja ulkonäkö

E. acutuksen ruumis on suhteellisen korkea ja puolikartiomainen eikä pallomainen kuten sen lähisukulaisella ruokamerisiilillä (E. esculentus). Molemmat lajit ovat läpimitaltaan enintään 15 senttimetriä ja pystyvät risteytymään keskenään. E. acutuksen tukiranko on tavallisesti valkoinen tai vihreä ja siinä on vaihtelevanlevyisiä, punaruskeita raitoja. Tukirangon pinnalla on suuria, tanakoita kalkkipiikkejä säännöllisinä, pystysuuntaisina jonoina, joiden välissä on hennompia piikkejä. Piikit ovat tyvestään punertavat tai vihertävät ja kärjestään valkoiset. Niiden lomassa on kahdenlaisia pihtipiikkejä eli pedikellaarioita, joista toiset ovat pyöreäpäisiä ja toiset kolmileukaisia. Suuta ympäröivistä kalkkilevyistä piikit puuttuvat kokonaan ja myös tukirangon laella niitä on vain vähän.

Levinneisyys

E. acutusta tavataan vain Atlantin valtameren koillisosissa. Levinneisyysalue ulottuu pohjoisessa Karhusaaren lähistölle ja etelässä Välimerelle ja Cabo Bojadorin rannikolle. Pohjanmeressä sitä esiintyy ainoastaan alueilla, jotka ovat vähintään 100 metrin syvyisiä.

Elinympäristö

E. acutus elää yleensä karkealla pohjalla 20 metrin syvyydestä aina 1,3 kilometriin asti.

Ravinto

E. acutus syö leviä sekä pieniä merieliöitä, kuten äyriäisiä.
Nummikirvinen

Koko ja ulkonäkö

Pituus 16–18 cm, siipien kärkiväli 27 cm, paino 23 g.
Suurikokoinen, vaalea kirvinen. Västäräkkimäinen. Selkäpuoli hiekanvärinen, alapuoli valkea. Rinnan sivuilla vähäistä viirutusta. Koivet vaalean punertavat. Nuoren linnun selkäpuoli tummaviiruinen.
Ääni hieman varpusmainen ”tsirp”. Laulu on västäräkkimäinen lyhyt säe, jota esittää rytmikkäästi aaltoilevassa laululennossa.
Juoksee maassa kyyryssä ja piiloutuu usein heinikkoon. Lento västäräkkimäistä.

Levinneisyys

Nummikirvinen pesii Euroopan ja Aasian lauhkeilla alueilla sekä Pohjois-Afrikassa, ja talvehtii trooppisessa Afrikassa ja Intiassa. Pohjois-Euroopan kanta on taantunut. Suomesta on muutamia pesälöytöjä lähinnä Turun ja Hangon seuduilta. Laji on tavattu Suomessa n. 200 kertaa. Havainnot keskittyvät toukokuulle. Havaintojen määrä ei ole kasvanut, vaikka havainnoinnin teho on lisääntynyt voimakkaasti, ja nykyään nummikirvisiä ei havaita kuin joitakin yksilöitä vuosittain.

Elinympäristö

Nummikirvisen elinympäristöä on avoin maasto: arot, nummet, hiekkaharjut, ratapenkat ja täytemaa-alueet.

Lisääntyminen

Pesä on maassa mättään kupeessa. Munia on 4–5, vaaleita ja täplikkäitä. Naaras hautoo n. 2 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä vajaan 2 viikon ikäisinä, emot huolehtivat niistä vielä parisen viikkoa.

Ravinto

Nummikirvinen on hyönteissyöjä, joka syö myös matoja ja nilviäisiä.
Leevi Rantalaiho

Ura

Leevi Rantalaihon vanhemmat olivat maanviljelijä Aarne Aleksander Rantalaiho ja Lyyli Maria Rantalaiho. Hän työskenteli kiinnitettynä kapellimestarina ja näyttelijänä Helsingin Ympäristöteatterissa 1947–1953, Lohjan Työväen Teatterissa 1954–1961 ja Porin Teatterissa 1961–1980.
Rantalaiho säesti lukuisia operetteja, musikaaleja ja laulunäytelmiä sekä sävelsi näyttämömusiikin useisiin näytelmiin, joita olivat muun muassa Miehen kylkiluu, Täällä Pohjantähden alla II ja Arvottomat. Hänen näyttämörooleistaan mainittakoon kenraali Pickering näytelmässä Pygmalion ja keisari näytelmässä Valkoinen hevonen. Rantalaiholla oli roolitehtäviä myös muun muassa teoksissa Juurakon Hulda ja Täällä Pohjantähden alla.
Leevi Rantalaiholla oli myös yksi elokuvarooli: hän näytteli Jokioisten kartanon isännöitsijä Paul Petterssonia Jotaarkka Pennasen vuonna 1973 ohjaamassa draamaelokuvassa Mommilan veriteot 1917.

Perhe-elämä

Leevi Rantalaihon ensimmäinen aviopuoliso oli Liisa Ekström, pariskunta avioitui 1943. Toinen aviopuoliso oli Meimi Rakel Rannanjärvi (myös Ojala), pariskunta avioitui 1961. Rantalaiholla oli lapset Marja-Leena (s. 1943), Ulla-Maria ja Sirkka-Liisa (s. 1947) sekä Leo Kalevi (s. 1962).
Mika Häkkisen aukio

Mika Häkkisen aukio on aukio Vantaan Martinlaaksossa uimahallin ja Martinlaakson koulun vieressä Martinlaaksonkujan ja Martinlaaksonpolun risteyksessä. Se on nimetty Mika Häkkisen kunniaksi ja sen juhlalliset avajaiset olivat 1. kesäkuuta 1999.
Vaatimattomana pidettyä aukiota suunnitellaan muutettavaksi ostoskeskuksen uudistamisen yhteydessä. Paalu poistuu, ja tilalle tulee muuta Häkkisen uraa muistavaa. Paalu sijaitsee nykyään Vantaan kartingradalla Kiilassa.
Paalun aikoinaan suunnitellut mieshenkilö ei halua nimeään julki, mutta sanoo että se tehtiin säästöbudjetilla ja korkeus puolitettiin.
”Paalu” on Paalupaikka-niminen kolmemetrinen teräksestä tehty taideteos. Se on tehty neljästä yhteenliitetystä putkesta. Paalun kahdella sivulla on aukion nimi suomeksi ja ruotsiksi. Kolmannelle sivulle on merkitty Häkkisen mestaruusvuodet 1998 ja 1999, paalun huipussa on ruutulippukuvio. Punakivinen aukio on rajattu nurkistaan noin puolimetrisillä terästolpilla.
3-fosfoglyseraattidehydrogenaasi

3-fosfoglyseraattidehydrogenaasi on entsyymi, joka katalysoi ensimmäistä vaihetta seriinin biosynteesissä. Reaktiossa 3-fosfoglyseriinihappo hapetetaan fosfohydroksipalorypälehapoksi. Samalla kofaktorina toimiva NAD⁺ pelkistyy NADH:ksi.
3-fosfoglyseraattidehydrogenaasin entsyyminumero on EC 1.1.1.95 ja CAS-numero 9075-29-0.

Olosuhteet, kofaktorit ja inhibiittorit

3-fosfoglyseraattidehydrogenaasi toimii parhaiten lämpötilan ollessa eliöstä riippuen 25–80 °C ja pH 5,2–10.  Entsyymin toiminnalle välttämätön kofaktori on NAD⁺ ja eräät sen johdannaiset, kuten 3-asetyylipyridiini-NAD⁺ ja tio-NAD⁺. Lisäksi eräät anionit, kuten kloridi- ja sulfaatti-ionit parantavat entsyymin stabiilisuutta. Myös ditiotreitoli vaikuttaa stabilisoivasti. 3-fosfoglyseraattidehydrogenaasin inhibiittoreina toimivat monet aminohapot, kuten seriini, glysiini ja alaniini. Muita inhibiittoreita ovat muun muassa ATP, N-etyylimaleimidi ja hopea- sekä sinkki-ionit.

Puutos

Virhe 3-fosfoglyseraattidehydrogenaasin tuotantoa säätelevässä geenissä voi johtaa tilaan, jossa entsyymin määrä on liian vähäinen tehokkaaseen seriinin biosynteesiin. 3-fosfoglyseraattidehydrogenaasin puutetta sairastavat potilaat ovat vaikeasti psykomotorisesti jälkeenjääneitä, saavat helposti epileptisiä kohtauksia ja myös mikrokefaliaa esiintyy. Epileptisiä kohtauksia voidaan hoitaa seriinilääkityksellä.
Yinchuan

Historia

Vuonna 119 eaa. Yinchuan tunnettiin Lian-nimisenä piirikuntana. 500-luvulla jaa. sen nimi muutettiin muotoon Huaiyuan. Tang-dynastian romahtaessa vuonna 907 Yinchuanin alueen valloittivat tanguttien paimentolaiskansa, jotka perustivat läntisen Xia-dynastian (1038-1227). Yinchuan toimi valtakunnan pääkaupunkina. Läntinen Xia-dynastia kukistui puolestaan mongoleille vuonna 1227 ja mongolien Yuan-dynastiaa seurasivat Ming-dynastia (1368-1644) ja sittemmin Qing-dynastia (1644-1911). Näiden dynastioiden aikana Yinchuanista tuli Ningxia-nimisen prefektuurin pääkaupunki. Ningxian maakunta muodostettiin osista Gansun maakuntaa ja Sisä-Mongoliaa vuonna 1929. Maakunta lakkautettiin vuonna 1954, mutta vuonna 1958 perustettiin Ningxian hui-kiinalaisten autonominen alue, jonka pääkaupungiksi Yinchuan päätyi. Vielä 1950-luvulla kaupungissa ei ollut nykyaikaista teollista toimintaa, mutta joitakin tehtaita alettiin siirtää maan rannikolta Yinchuaniin ja teollinen kehittyminen johti kaupungin huomattavaan kasvuun.

Talous

Yinchuanin teollisuus on keskittynyt koneteollisuuteen ja rakennusmateriaalien valmistukseen. Shizuishanista noin 100 kilometriä kaupungista pohjoiseen tehdyt huomattavat kivihiililöydöt ovat johtaneet myös kemianteollisuuden kasvuun. Yinchuanin ympäröivillä alueilla harjoitetaan maataloutta ja alue on tunnettu tuottoisuudestaan. Yinchuan on alueen pääasiallinen maataloustuotteiden kauppapaikka. Paikallisiin maataloustuotteiden erikoisuuksiin kuuluvat esimerkiksi susimarjat ja Nostoc flagelliforme -levä, jota käytetään kiinalaisessa keittiössä etenkin uutenavuotena.

Liikenne

Aina 1950-luvulle saakka kaupungin pääasiallinen liikenneväylä oli Keltainenjoki. Sittemmin on rakennettu maanteitä Baotouhun, Lanzhouhun, Wuweihin ja Xi’aniin. Vuodesta 1958 kaupunki on ollut osa myös Lanzhoun ja Baotoun välistä rautatietä. Yinchuanin lentokenttä avattiin 1990-luvulla ja se sijaitsee kaupungin kaakkoispuolella.

Väestö

Yinchuanin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 1 993 088. Noin kolmannes kaupungin asukkaista on islamia harjoittavia hui-kiinalaisia ja kaupungilla on tästä syystä kulttuurillisia ja taloudellisia yhteyksiä muihin muslimimaihin.
Lintuhaukat

Koko ja ulkonäkö

Lintuhaukat ovat pieniä tai keskikokoisia petolintuja. Niillä on leveät siivet ja pitkä pyrstö.

Ravinto

Lintuhaukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa lintuja, mutta myös pieniä nisäkkäitä. Lintuhaukat paikallistavat saaliinsa väijyen istumapaikalla tai tiedustelulennossa, jolloin ne voivat kaarrella korkeallakin. Saaliin paikallistettuaan lintuhaukat yllättävät uhrinsa nopealla yllätyshyökkäyksellä tai jahtaavat sitä ilmassa luottaen nopeuteensa. Lintuhaukat voivat saalistaa tiheässäkin metsässä, koska ne kykenevät nopeisiin käännöksiin pyöristyneiden siivenkärkiensä ja pitkän pyrstönsä ansiosta.

Lisääntyminen

Lintuhaukkojen risupesä sijaitsee korkealla puussa, usein havupuussa.
Lauri Rikala

Lauri Rikala (7. toukokuuta 1885 Tampere – 5. lokakuuta 1936 Kouvola) oli pappi, päätoimittaja ja järjestöjohtaja.

Henkilöhistoria

Lauri Rikalan vanhemmat olivat kauppias ja tehtailija Juho Jeremias Rikala ja Edla Augusta Paulina Grönberg ja puoliso vuodesta 1910 Martta Lovisa Silvenius. Rikala tuli ylioppilaaksi 1905 ja suoritti teologian erotutkinnon 1909 ja pastoraalitutkinnon 1912. Vaasassa ja Ruotsinpyhtäällä hän toimi kirkkoherran apulaisena 1909 ja sitten Vaasassa pappina 1910–1912. Hän oli SNKL:n pääsihteeri 1913–1923 ja päätoimikunnan jäsen vuodesta 1923, samoin kuin Nuorten Airut -lehden päätoimittaja 1913–1923. Kouvolaan hän tuli kirkkoherraksi vuonna 1923, oltuaan sitä ennen kirkkoherrana Helsingissä 1913–1923. Vartija-lehden toimittajana Rikala työskenteli 1922–1927. Hänellä oli useita seurakunnallisia ja muita luottamustehtäviä. Vuodesta 1931 hän oli Lapuan liikkeen Kouvolan osaston varaesimies.
Borgå Tidning

Borgå Tidning oli Porvoossa vuosina 1838–1858 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Borgå Tidning perustettiin tiedotuslehdeksi Porvoon hiippakunnan papistolle. Se painotti myös kirjallista ja historiallista sisältöä ja kehittyi 1840-luvulla uutislehdeksi. 1850-luvulla Borgå Tidning keskittyi kirkollisiin ja koulupoliittisiin kysymyksiin ja kävi kiivasta polemiikkia uskonnolisesti vapaamielisen Wiborgin kanssa. Lehden ilmestyminen lakkasi Petter Widerholmin kirjapainon siirtyessä Helsinkiin.
Lehti ilmestyi aluksi kahdesti, vuosina 1856–1857 kerran ja vuonna 1858 jälleen kahdesti viikossa. Levikki oli suurimmillaan 519 kappaletta vuonna 1844, mutta laski loppuvuosina alle kahden sadan. Päätoimittajina olivat Johan E. Öhman (1838–1845), Otto Mauritz Nordström (1846), Adolf Fredrik Siren (1847–1850), August Lindfors (1851 ja 1853–1854) ja L. Alm (1852).
Terijoen ortodoksinen kirkko

Ensimmäinen puukirkko

Terijoen ortodoksisen kirkon edeltäjä oli vuonna 1880 Kuokkalaan valmistunut puukirkko, joka rakennettiin 1870-luvulla syntyneen Terijoen huvilayhdyskunnan venäläisten kesäasukkaiden tarpeisiin. Kirkon lahjoitti liikemies Andrei Ivanovitš Durdin (k. 1888) ja sen suunnitteli arkkitehti Fedor Harlamov. Kuokkalassa sijainnut kirkko kuului Raivolan seurakuntaan, jonka oma kirkko valmistui samaan aikaan. Se kävi kuitenkin nopeasti liian pieneksi kasvavan huvilayhdyskunnan tarpeisiin ja vuonna 1894 Kuokkalan kirkkoa laajennettiin arkkitehti J. F. Brunin piirustusten mukaan Andrei Durdinin pojan Nikolain lahjoittamilla varoilla. Samalla valmistui myös uusi kellotorni. Neljä vuotta myöhemmin muodostettiin Terijoen ortodoksinen seurakunta, jota Kuokkalan kirkko palveli kunnes se tuhoutui tulipalossa 5. joulukuuta 1907.

Uuden kirkon rakentaminen

Puukirkon palamisen jälkeen toiminta jatkui Kuokkalassa tilapäisessä kirkkorakennuksessa, mutta uuden suunnittelu aloitettiin välittömästi. Tiilirakenteisen kirkon rakennustyöt käynnistyivät lopulta vuonna 1910. Kuokkalan sijasta se rakennettiin näkyvälle paikalle Terijoen kirkonkylään, Viipuriin ja Kivennavalle johtavien maanteiden risteyksessä sijaitsevalle mäelle. Vuonna 1915 valmistuneen Terijoen ortodoksisen kirkon vihki heinäkuussa Suomen ortodoksisen hiippakunnan arkkipiispa Sergei. Tilaisuudessa oli läsnä myös kenraalikuvernööri Franz Albert Seyn. Terijoen seurakunnan perustaja ja ensimmäinen kirkkoherra oli Petr Potašev, joka haudattiin kirkon alle hänen kuoltuaan vuonna 1917. Potaševin seuraajaksi tuli aikaisemmin Savonlinnassa pappina toiminut Gregori Svetlovski.

Myöhemmät vaiheet

Vuonna 1925 Terijoen ortodoksisessa kirkossa oli tulipalo, joka vaurioitti muun muassa sisätilojen maalauksia sekä alttaria. Toisen maailmansodan aikana se kärsi lisää vaurioita ja myös kirkonkellot hävisivät sotavuosina. 
Korkea kellotorni sortui tykistötulessa Talvisodan aikana.
Terijoen siirryttyä jatkosodan jälkeen Neuvostoliiton haltuun, kirkko muutettiin varastoksi, jossa säilytettiin lähinnä erilaisia maataloustuotteita. Vuonna 1970 se päätettiin purkaa, mutta Leningradin alueen johtavana arkkitehtina tuolloin toiminut akateemikko Gennadi Buldagov onnistui kuitenkin pelastamaan kirkon. Vuonna 1980 järjestettyjen Moskovan olympialaisten edellä kisaturistien reiteille osuneita rakennuksia kunnostettiin eri puolilla Neuvostoliittoa ja samalla myös Terijoen ortodoksista kirkkoa alettiin saneeraamaan. Korjaustyöt kestivät lopulta vuoteen 1990 saakka, jona aikana se muun maussa maalattiin ja kirkon kellotornia entisöitiin. Myös rakennuksen käyttö varastotilana loppui. Alkuperäisenä tarkoituksena oli tehdä kirkosta kulttuurihistoriallinen museo, mutta lopulta se luovutettiin kesällä 1989 pari vuotta aikaisemmin perustetulle uudelle Siestarjoen seurakunnalle. Ensimmäinen jumalanpalvelus sitten talvisodan alkamisen pidettiin saman vuoden lokakuussa ja virallisesti kirkon vihki uudelleen käyttöön patriarkka Aleksei II elokuussa 1990. Uudelleenvihkimisen yhteydessä kirkon perustajana pidetyn Petr Potaševin maalliset jäännökset siirrettiin viereiselle hautausmaalle.
Akmiitti

Akmiitti on pyrokseeniryhmään kuuluva ketjusilikaattimineraali. Akmiitti on akmiitti–augiitti-sarjan natrium-päätejäsen. Sen kemiallinen kaava on NaFeSi₂O₆, jonka rauta on varaukseltaan Fe³⁺. Akmiitti–augiitti-sarjassa natriumin korvaa toisinaan kalsium ja rauta, jolloin magnesium korvaa raudan sähkövarauksen tasapainottamiseksi. Osan raudasta korvaa tällöin alumiini.
Akmiitti esiintyy tummanvihreinä monokliinisinä prismakiteinä. Kiilloltaan se on lasikiilto, ja sen lohkeavuus on täydellinen. Sen kovuus Moshin asteikolla on 5–6, ja akmiitin ominaispaino on 3,2–3,4.
Mineraalia esiintyy emäksisissä nefeliinisyeniiteissä ja sen kaltaisissa magmakivissä.