Saksan miehitysvalta Ranskassa

Hallinto

Kun Ranska ja Saksa päättivät Ranskan touko- ja kesäkuussa kärsimien tappioiden jälkeen tehdä aselevon, marsalkka Wilhelm Keitel ja kenraali Charles Huntzinger Saksan edustajina sekä marsalkka Philippe Pétain Ranskan edustajana allekirjoittivat aselepo­sopimuksen 22. kesäkuuta 1940 Compiègnen metsässä. Koska se alle­kirjoitettiin samassa paikassa ja samassa rautatievaunussa kuin ensimmäisen maailman­sodan lopettanut aselepo­sopimus, se tuli tunnetuksi Compiègnen toisena aselepo­sopimuksena. 
Ranska jaettiin miehitettyyn pohjoiseen ja miehittä­mättömään eteläiseen vyöhykkeeseen, aselepo­sopimuksen mukaan ”Saksan valta­kunnan etujen suojaamiseksi”. Ranskan siirtomaat pysyivät myös myös Pétainin Vichyn hallituksen alaisuudessa. Ranskan suvereenisuus säilyi periaatteessa koko Ranskan alueella, miehitetty vyöhyke, Elsass ja Moselle mukaan luettuina, mutta aseleposopimuksen kolmannen artiklan mukaan miehitetyllä vyöhykkeellä Ranskan viranomaisten oli noudatettava miehityshallinnon määräyksiä ja Saksa käytti miehitysvallan oikeuksia:

»Ranskan miehitysvyöhykkeellä Saksan valtakunta käyttää kaikia miehitysvallan oikeuksia. Ranskan hallitus ryhtyy kaikkin mahdollisn tavoin edesauttamaan näiden oikeuksien voimaanpanoa ja tarjoaa siinä tarkoituksessa ranskalaisia hallinnollisia palveluja. Ranskan hallitus määrää välittömästi kaikki virkamiehet ja hallintohenkilöt miehitetyllä vyöhykkeellä noudattamaan saksalaisten sotilasviranomaisten määräyksiä ja toimimaan niiden kanssa täydessä yhteistoiminnassa.» 
Sotilashallinto vastasi miehitetyllä vyöhykkeellä myös siviilihallinnosta. Se jakautui eri tasoisiin kommandantuureihin, joita alenevassa hierarkisessa järjestyksessä olivat ylikenttäkommandantuurit (saks. Oberfeldkommandanturen, kenttäkommandantuurit (saks. Feldkommandanturen), piirikommandantuurit (saks. Kreiskommandanturen) ja paikalliskommandantuurit (saks. Ortskommandanturen). 
Saksan laivastoa Ranskassa hallitsi keskusvirasto nimeltä Höheres Kommando der Marinedienststellen in Groß-Paris (”Suur-Pariisin alueen laivastopalvelujen ylin johto”), joka oli vastuussa koko Ranskan alueen vanhemmalle komentajalle, jonka arvonimenä oli Admiral Frankreich. Operaatio Antonin jälkeen Admiral Frankreichin laivastojohto jaettiin pienempiin virastoihin, jotka olivat vastuussa suoraan läntisen laivastoryhmän operationaaliselle johdolle.

Ranskalaisten yhteistoiminta miehittäjän kanssa

Partisaanien ja vastarintaliikkeen taistelijoiden kukistamiseksi sotilashallinto toimi läheisessä yhteydessä Gestapon, Sicherheitsdienstin, SS:n tiedustelupalvelun ja turvallisuuspoliisin, Sicherheispolizein kanssa. Sitä tukivat myös Ranskan viranomaiset ja poliisivoimat, joiden oli aselepoehtojen mukaan toimittava saksalaisten kanssa yhteistoiminnassa juutalaisten, fasismin vastustajien ja muiden toisinajattelijoiden etsimiseksi ja heidän toimittamisekseen saksalaisten käsiin. Heidän oli myös autettava Saksan miehityshallinnon kanssa yhteistoiminnassa olleita avustavia tahoja kuten Miliisiä, Franc-Gardeja ja Service d’ordre légionnairea. Yhteistoimintaa miehittäjän kanssa kannattaneita puolueita olivat Ranskan kansanpuolue (ransk. Parti Populaire Français) ja Rassemblement national populaire, joista edellisellä oli noin 20 000, jälkimmäisellä 30 000 jäsentä.
Miliisi osallistui Lyonin Gestapon päällikkö Klaus Barbien kanssa vastarintaliikkeen jäsenten ja vähemmistöjen kuten juutalaisten toimittamisessa keskitysleireille kuten Drancyyn, joista vangit edelleen kuljetettiin Auschwitziin ja muihin Saksan keskitysleireihin kuten Dachauhun ja Buchenwaldiin. 
Jotkut ranskalaiset myös taistelivat vapaaehtoisina Saksan sotavoimissa puolustaakseen Saksaa tai sotiakseen bolševikkeja vastaan. Heistä muodostettiin erityinen joukko-osastonsa, Légion des volontaires français contre le bolchevisme. Siinä ja muissa Saksan joukko-osastoissa palvelleista vapaaehtoisesista muodostettiin myöhemmin SS Charlemagnen 33. asekrenatöörien divisioona (saks. 33. Waffen-Grenadier-Division der SS „Charlemagne“).
Vuonna 1974 Stanley Hoffmann ja hänen jälkeensä muutkin historioitsijat kuten Robert Paxton ja Jean-Pierre Azéma ovat käyttäneet nimitystä kollaborationistit (ransk. collaborationnistes) niistä fasisteista ja natsien kannattajista, jotka ideologisista syistä halusivat voimistaa yhteistoimintaa Hitlerin Saksan kanssa, erotukseksi kollaboraattoreista (ransk. collaborateurs), jotka vain osallistuivat yhteistoimintaan oman etunsa vuoksi. Kollaborationisteja olivat esimerkiksi PPF:n johtaja Jacques Doriot, kirjailija Robert Brasillach ja Marcel Déat. Heidän pääasiallisena motiivinaan ja ideologisena perusteena oli kommunismin vastustaminen.

Pommitukset

Sodan aikana Ranskaan pudotettiin noin 550 000 tonnia pommeja, ja Ranska olikin Saksan jälkeen länsirintaman toiseksi pahiten pommituksista kärsinyt maa. Pommitukset olivat ankarillaan juuri ennen Normandian maihinnousua 1944 ja sen aikana.
Pommituksilla liittoutuneet yrittivät ennen kaikkea hävittää Ranskan rautateiden ratapihat ja rautatiesillat, mikä vuonna 1944 aiheutti huomattavia vaikeuksia myös ranskalaisille siviileille. Esimerkiksi 26. toukokuuta 1944 pommit osuivat rautatieliikenteen kannalta tärkeisiin kohteisiin Kaakkois-Ranskan kaupungeissa ja niiden lähistöllä, mikä samalla aiheutti 2 500 siviilihenkilön kuoleman.

Vaikutukset siviilielämään

1. huhtikuuta 1941 suoritetun väestönlaskennan mukaan miehitetyllä vyöhykkeellä oli 25 071 255 asukasta, kun taas vapaalla vyöhykkeellä oli noin 14,2 miljoonaa asukasta. Lukuihin eivät sisälly 1 300 000 sotavankia, 60 000 Saksassa työskennellyttä ranskalaista eivätkä Elsass-Lothringenin departementtien asukkaat.

Pariisin yöelämä

Heinäkuusta 1940 lähtien Pariisin kommandantuuri julkaisi kahden kuukauden välein saksalaisille sotilaille tarkoitettua lehteä Der Deutsche Wegleiter für Paris (”Saksalainen Pariisin opas”), josta tuli menestys. Vastaavia julkaisuja perustettiin muitakin, esimerkiksi Guide aryien, joka luki muun muassa Moulin Rougen Pariisin tärkeimpien nähtävyyksien joukkoon. Suosittuja olivat myös tunnetut klubit kuten Folies-Belleville ja Bobino. Suuri joukko saksalaisia yksiköitä siirrettiin vuorollaan Ranskaan lepäämään ja keräämään voimia; saksalaiset käyttivät tunnus­lausetta ”Jeder einmal in Paris” (”jokainen kerran Pariisissa”) ja järjestivät sota­väen­osastoilleen ”virkistys­vierailuja” kaupunkiin. Monet tunnetut esiintyjät kuten Yves Montand ja myöhemmin Les Compagnons de la chanson aloittivat uransa miehityksen aikana. Édith Piaf asui L'Étoile de Kléber -nimisen bordellin yläpuolella Rue Lauristinia, lähellä Carlinguen päämajaa ja tapasi usein saksalaisia joukkoja. Öisestä ulkona­liikkumis­kiellosta ei Pariisissa pidetty kiinni yhtä tarkasti kuin muissa kaupungeissa.
Django Reinhardtin laulu ”Nuages”, jonka Reinhardt esitti yhdessä Quintet of the Hot Club of Francen kanssa Salle Pleyelissä, tuli suosituksi sekä ranska­laisten että saksa­laisten keskuudessa. Reinhardt jopa kutsuttiin esittämään se Oberkommando de Wehrmachille. Saksalaisten sotilaiden käyttäytyminen Pariisissa sodan aikana johti myöhemmin vastatoimiin: laajalle levinneestä prostituutiosta teki lopun Marthe Richardin aloitteesta vuonna 1946 säädetty laki, joka sulki bordellit ja muutti riehakkaat lavaesitykset pelkiksi tanssi­tapahtumiksi.

Pakkotyö ja vainot

Saksan miehityksen aikana pantiin toimeen pakollinen työpalvelu, ransk. Service du Travail Obligatoire (STO). Sadattuhannet ranskalaiset työläiset joutuivat vastoin tahtoaan työskentelemään Saksan sotatoimien hyväksi. Tehtaiden, maatalouden ja rautateiden työleirien lisäksi pakkotyötä käytettiin myös V1-ohjusten laukaisujärjestelmien rakentamiseen ja muihin sotilaallisiin tarkoituksiin, joita vastaan liittoutuneet sittemmin panivat toimeen Operaatio Crossbow'n. Vuodesta 1942 lähtien monet kieltäytyivät lähtemästä STO:n yhteydessä määrättyihin tehtaisiin ja maatiloille Saksaan, jolloin he joutuivat piileksimään välttyäkseen vangitsemiselta ja kuljetukselta Saksaan. Suurin osa näistä ”työtä karttaneista” (ransk. réfractaires) liittyi sittemin maquisardeihin. 
Monet juutalaiset joutuivat natsien vainojen uhreiksi. Ranskassa toimi miehityksen aikana 49 keskitysleiriä, joista suurin oli Drancy. Miehitetyllä vyöhykkeellä juutalaisten oli vuodesta 1942 lähtien käytettävä keltaista daavidintähteä, ja Pariisin metrossa he saivat kulkea vain viimeisessä vaunuissa. Ranskalaiset viranomaiset vangitsivat 16.-17 heinäkuuta 1942 natsien toimeksiannosta 13 152 Pariisin seudulla asunutta juutalaista, jotka kuljetettiin Auschwitziin surmattaviksi. Tapaus tunnetaan nimellä Vel d'Hivin joukkokokous (ransk. Rafle du Vélodrome d'Hiver).
Serge Klarsfeldin johdolla suoritettujen lakelmien mukaan hieman alle 75 700 Ranskan juutalaista kuoli sodan aikana, suurin osa heistä tuhoamisleireillä. Ranskassa vuonna 1940 asuneista noin 350 000 juutalaista sai siis surmansa vajaa neljännes. Niin kauhistuttavaa kuin tämä onkin, heidän kuolleisuutensa jäi kuitenkin pienemmäksi kuin muissa miehitetyissä maissa; esimerkiksi Alankomaiden juutalaisista surmattiin 75 prosenttia. Kun lisäksi enemmistö Ranskan juutalaisista oli vain vähän aikaisemmin maahan muuttaneita, enimmäkseen Saksasta paenneita, Ranskassa asui miehityksen päättyessä enemmän juutalaisia kuin kymmenisen vuotta aikaisemmin, Hitlerin noustessa valtaan Saksassa.

Miehityksen loppu

Liittoutuneet vapauttivat Ranskan Saksan miehityksestä kesällä ja alkusyksyllä 1944. Länsiliittoutuneet nousivat maihin Normandiassa 6. kesäkuuta sekä Ranskan Rivieralla 15.-26. elokuuta 1944 (operaatio Dragoon). Normandian rannikolta he etenivät sisämaahan heinäkuusta 1944 lähtien. Pariisi vapautettiin 25. elokuuta, minkä jälkeen Charles de Gaullen väliaikainen hallitus siirtyi välittömästi sinne.  Syyskuuhun 1944 mennessä Saksan miehitys oli päättynyt jo lähes koko Ranskassa. Muutamat vahvasti linnoitetut sukellusveneiden tukikohdat pysyivät kuitenkin Saksan hallussa sen antautumiseen saakka toukokuussa 1945. Vapaan Ranskan pakolaishallitus julisti Ranskan tasavallan uudelleen perustetuksi kolmannen tasavallan seuraajavaltiona. Se sai kootuksi uusia sotajoukkoja, jotka osallistuivat liittoutuneiden etenemiseen Reinille ja keskelle Saksaa apunaan Ranskan sisäiset joukot (French Forces of the Interior) ja sotilaalliset kaaderit, joihin kuului kokeneita taistelijoita, jotka mahdollistivat Ranskan vapautusarmeijan laajan ja nopean etenemisen. Lend-Leasen ansiosta armeija oli hyvin varustettu huolimatta miehitysajan taloudellisesta romahduksesta, ja sen vahvuus kasvoi 500 000 sotilaasta kesällä 1944 yli 1,3 miljoonaan Saksan antautuessa, mikä teki siitä liittoutuneiden neljänneksi suurimman armeijan Euroopassa.
Ranskan 2. panssaridivisioona oli Vapaan Ranskan sotavoimien valiojoukko, joka osallistui Normandian taisteluihin ja vapautti Pariisin 25. elokuuta 1944, jatkoi Strasbourgiin, jonka se vapautti 23. marraskuuta 1944 ja toteutti tällöin sen, minkä kenraali Philippe Leclerc oli vannonut tekevänsä Kufran valassa lähes neljä vuotta aikaisemmin. Hänen johtamansa yksikkö, joka oli vain hieman komppaniaa suurempi vallatessaan Italian linnoituksen, oli kasvanut täysimittaiseksi divisioonaksi.
Vapaan Ranskan keihäänkärkenä toiminut Ranskan 1. armeija nousi maihin Provencessa 15. elokututa 1944. Sen johtava yksikkö, Ranskan 1. panssaridivisioona, saapui ensimmäisenä länsiliittoutuneiden yksikkönä Rhônelle 25. elokuuta 1944, Reinille 19. marraskuuta 1944 ja Tonavalle 21. huhtikuuta 1945. 22. huhtikuuta 1945 se valtasi Baden-Württenbergissä sijainneen Sigmaringenin enkaavin, jossa monet Vichyn hallituksen jäsenet, myös marsalkka Pétain, olivat paenneet ja jossa saksalaiset olivat järjestäneet heille turvapaikan eräässä Hohenzollern-dynastian vanhassa linnassa.
Yhteistoimintamiehet asetettiin oikeuden eteen laillisissa puhdistuksissa (épuration légale), ja monet heistä teloitettiin tuomittuina maanpetoksesta, muun muassa Pierre Laval, joka oli toiminut Vichyn hallituksen pääminsisterinä 1942–1944. Myös marsalkka Pétain, ”Ranskan valtion johtaja” ja Verdunin sankari, tuomittiin 14. elokuuta 1945 kuolemaan, mutta kolme päivää myöhemmin tuomio muutettiin de Gaullen määräyksestä elinkautiseksi vankeudeksi. Kaikkiaan kuolemantuomion sai noin 800 henkilöä. Lisäksi paikalliset vastarintajoukot olivat teloittaneet tuhansittain yhteistoimintamiehiä ilman oikeudenkäyntiä niin sanoituissa ”villeissä puhdistuksissa” (ransk. épuration sauvage).