Antinatalismi

Antinatalismi tai anti-natalismi on filosofinen näkemys, joka antaa syntymälle negatiivisen arvon. Antinatalistit väittävät, että ihmisten tulisi pidättäytyä lisääntymisestä, koska se on moraalisesti pahaa (jotkut tunnustavat myös muiden tuntevien olentojen lisääntymisen moraalisesti pahaksi). Tutkimus- ja kirjallisissa kirjoituksissa antinatalismille on esitetty erilaisia eettisiä perusteita.  Jotkut varhaisimmista selityksistä sille, että olisi parempi olla parempi olla syntymättä, ovat peräisin muinaisesta Kreikasta.  Termi antinatalismi on vastakohtana terminille natalismi tai pronatalismi, ja Théophile de Giraud (s. 1968) käytti todennäköisesti ensimmäistä kertaa näkemyksen nimeä kirjassaan L'art de guillotiner les procréateurs: Manifeste anti-nataliste.

Uskonnoissa

Hari Singh Gour (1870–1949) tulkitsee Buddhan (n. 400 eKr.) opetuksia seuraavasti: 
Marcionilaiset uskoivat, että näkyvä maailma on raa'an, julman, mustasukkaisen, vihaisen demiurgin, Jahven, paha luomus. Tämän opetuksen mukaan ihmisten tulisi vastustaa häntä, luopua hänen maailmastaan, ei luoda ihmisiä, ja luottaa hyvään armon jumalaan.   
Kreetit havaitsivat, että syntymä johtaa kuolemaan. Kuoleman voittamiseksi ihmisten tulisi estää lisääntyminen: "eikä tuotta tuoretta rehua kuolemaan".   
Maniikkalaiset,    bogomiilit    ja kataarit    uskoivat, että lisääntyminen tuomitsee sielun vankeuteen pahaan aineeseen. He näkivät lisääntymisen pahan jumalan, demiurgin tai saatanan välineenä, joka vangitsee jumalallisen elementin aineessa ja saa siten jumalallisen elementin kärsimään.

Pahan ongelma ja ongelma ihmisen luomisessa

Julio Cabrera liittää luojana olemisen kysymyksen pahan ongelmaan ja väittää, että aivan kuten on mahdotonta puolustaa ajatusta hyvästä jumalasta luojana, ei ole myöskään mahdollista puolustaa ajatusta hyvästä ihmisestä luojana. Vanhemmuudessa ihmisen vanhempi jäljittelee jumalallista vanhempaa siinä mielessä, että koulutus voitaisiin ymmärtää "pelastuksen", "oikean tien" harjoittamisen muotona lapselle. Ihminen voisi kuitenkin päättää, että on parempi olla kärsimättä lainkaan kuin kärsiä ja myöhemmin saada mahdollisuus pelastua kärsimyksestä. Cabreran mukaan paha ei liity olemisen puuttumiseen, vaan elossa olevien kärsimykseen ja kuolemaan. Joten päinvastoin, paha liittyy vain ja ainoastaan olemiseen .  
Tämän moraalisen ongelman takia Karim Akerma esittelee antropodisian, kaksoiskonseptin teodisialle (pahan ongelmalle). Hän on sitä mieltä, että mitä vähemmän uskoa kaikkivaltiaaseen luoja-Jumalaan on, sitä tärkeämmäksi antropodisuuskysymys tulee. Akerma uskoo, että niille, jotka haluavat elää eettistä elämää, kärsimyksen syy vaatii perustelua. Hänen mukaansa ei ole mitään metafysiikkaa tai moraaliteoriaa, joka voisi perustella uusien ihmisten luomisen.

Peter Wessel Zapffe

Peter Wessel Zapffe (1899–1990) piti ihmisiä biologisena paradoksina. Hänen mukaansa tietoisuus on kehittynyt ihmisissä liian kehittyneenä, mikä tekee meistä kyvyttömiä toimimaan normaalisti kuten muut eläimet: kognitio antaa meille enemmän kuin pystymme kantamaan. Heikkoutemme ja merkityksemme kosmoksessa ovat meille näkyviä. Haluamme elää, ja vaikka olemmekin kehittyneet, olemme ainoa laji, joiden edustajat ovat tietoisia siitä, että heidän on tarkoitus kuolla. Pystymme analysoimaan menneisyyttä ja tulevaisuutta, sekä meidän, että muiden tilannetta, sekä kuvittelemaan miljardien ihmisten (samoin kuin muiden elävien olentojen) kärsimyksiä ja tuntemaan myötätuntoa heidän kärsimyksestään. Kaipaamme oikeudenmukaisuutta ja merkitystä maailmassa, josta puuttuu molemmat. Tämä varmistaa, että tietoisten yksilöiden elämä on traagista. Meillä on toiveita: hengellisiä tarpeita, joita todellisuus ei kykene tyydyttämään, ja lajimme on edelleen olemassa vain siksi, että rajoitamme tietoisuuttamme siitä, mitä tämä todellisuus todella tarkoittaa. Ihmisen olemassaolo on sotkuinen puolustusmekanismien verkosto, jota voidaan havaita sekä yksilöllisesti että sosiaalisesti jokapäiväisissä käyttäytymismalleissamme. Zapffen mukaan ihmiskunnan tulisi lopettaa tämä itsepetos, ja luonnollinen seuraus olisi sen ajautuminen sukupuuttoon pidättäytymällä lisääntymisestä.

Muiden eläimien vahingoittaminen

David Benatar,   Gunter Bleibohm (s. 1947),  Gerald Harrison ja Julia Tanner  ovat tarkkaavaisia haitoista, joita ihmiset aiheuttavat muille tunteville olennoille.Heillä on taipumus olla yhtä mieltä eläinten oikeuksien ajattelijoiden kanssa siitä, että haitta, jota me heille teemme, on moraalitonta. He pitävät ihmislajia tuhoisimpana planeetalla, väittäen, että ilman uusia ihmisiä ei ole mitään haittaa muille tunteville olennoille uusien ihmisten kautta. 
Jotkut antinatalistit ovat myös kasvissyöjiä tai vegaaneita moraalisista syistä, ja olettavat, että näiden näkemysten tulisi täydentää toisiaan, sillä niillä on yhteinen nimittäjä: ei aiheuta haittaa muille tunteville olennoille.   Tämä asenne oli läsnä jo manihaismissa ja katarsismissa.

Vaikutukset ympäristöön

Vapaaehtoisen liikkeen ihmiskunnan lopettamiseksi vapaaehtoiset väittävät, että ihmisen toiminta on ensisijainen syy ympäristön pilaantumiseen, ja siksi lisääntymisen estäminen on "humanitaarinen vaihtoehto ihmiskatastrofeille".

Adoptio lisääntymisen sijaan

Herman Vetter,  Théophile de Giraud,  Tina Rulli,  Karim Akerma  ja Julio Cabrera  väittävät, että nykyisin sen sijaan, että harjoitettaisiin lisääntymisprosessin moraalisesti ongelmallista toimintaa, voitaisiin tehdä hyvää hyväksymällä jo olemassa olevat lapset. De Giraud korostaa, että kaikkialla maailmassa on miljoonia nykyisiä lapsia, jotka tarvitsevat hoitoa.