google/wiki40b huggingface dataset:
Porsche Carrera GT

Yleistä

Carrera GT on valmistettu katukäyttöön soveltuvaksi. Ominaisuuksiensa puolesta sen voidaan kuitenkin sanoa olevan kilpa-auto. Varusteista voidaan mainita muun muassa luistonesto, ilmastointi, GPS-navigaattori, Bosen hifijärjestelmä ja viisiosainen nahkainen laukkusarja.
Autoa valmistettiin Saksassa Leipzigissä. Ensimmäiset autot olivat vuosimallia 2004 ja tulivat myyntiin Yhdysvalloissa tammikuun lopussa. Viimeinen auto valmistui 6. toukokuuta vuonna 2006.

Tekniikka

Pohjalevy ja jousitus perustuvat pitkälti vuoden 1998 Porsche 911 GT1 Le Mans -autossa käytettyihin ratkaisuihin. Auton kori on itsekantava hiilikuiturakenne apurungolla. Popular Science -tiedelehti nimesi auton vuonna 2003 Best of What's New -palkinnon saajaksi siinä käytetyn teknologian ja korisuunnittelun vuoksi. Rakenne on erittäin kevyt, mutta samalla vahva. Koko runko painaa vain runsaat 100 kg. 
Autossa käytetään PCCC-kytkintä (Porsche Ceramic Composite Clutch), jonka halkaisija on ainoastaan 169 mm.
Hôtel de Toulouse

Hôtel de Toulouse, joka tunnetaan myös nimellä Hôtel de La Vrillière on Pariisin 1. arrondissementissa sijaitseva kaupunkipalatsi eli hôtel particulier. Se sijaitsee rue La Vrillièren varrella, Place des Victoires-aukion lähellä.
Rakennus on arkkitehti François Mansartin suunnittelema ja se valmistui noin vuonna 1640. Sen viimeisimpiin vaiheisiin kuuluu osto vuonna 1808 Ranskan valtionpankille (Banque de France), joka asettui sinne 1811 ja jossa se on siitä alkaen toiminut. Koko 1800-luvun rakennusta laajennettiin toistuvasti. Muutoksista merkittävin oli uuden julkisivun rakentaminen rue Croix des Petits-Champs -kadun suuntaisesti.
Palatsin rakennuttaja ja ensimmäinen omistaja Louis Phélipeaux de La Vrillière oli italialaisen taiteen ystävä. Hän antoi rakentaa taloon kokoelmiaan varten 40 metriä pitkän gallerian, jonka katto koristeltiin freskoilla. Tämä barokkityylinen Kullattu galleria (la Galerie dorée), restauroitiin vuonna 1865 ja se on yksi rakennuksen merkittävistä nähtävyyksistä. Gallerian puuosat ovat olleet vuodesta 1926 alkaen suojeltuja rakennusmuistomerkkinä.
Crash Time: Autobahn Pursuit

Vastaanotto

Peli sai kriitikoilta huonon vastaanoton. Kriitikoiden mukaan pelin juoni ja grafiikat olivat huonot ja englanninkielinen ääninäyttely oli myös huonoa. IGN nimesi sen yhdeksi viidestä huonoimmista Xbox-peleistä.
Painkiller Jane (elokuva)

Juoni

Emmanuelle Vaugierin esittämä merijalkaväen sotilas Jane Browning altistuu tehtävänsä aikana tuntemattomalle kemialliselle aseelle, jonka jälkeen hän pystyy parantumaan fyysisistä vahingoista paljon normaalia ihmistä nopeammin.
Tuomas Prusti

Tuomas Prusti (s. 9. joulukuuta 1989) on pelaajauransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija. Hän pelasi vuosina 2005-2016 Suomensarjassa, Ykköspesiksessä ja Superpesiksessä pääasiassa kasvattajaseurassaan Nurmon Jymyssä. Lisäksi Prusti edusti urallaan Seinäjoen JymyJusseja, Vaasan Mailaa, Ylistaron Kilpa-Veljiä sekä Ylihärmän Pesis-Junkkareita.
Prustin ulkopelirooli on ykkösvahti ja sisäpelissä hän lyö tavallisesti numerolla kahdeksan.     
Prusti pelaa pesäpallon lisäksi salibandyä, jossa hän edustaa myös Nurmon Jymyä.
Neutroniaktivointi

Neutronaktivointi on prosessi, jossa aine altistetaan neutronisäteilylle. Käsittelyn ansiosta materiaalin atomiytimet kaappaavat vapaita neutroneja päätyen viritystilaan. Yleensä virittynyt tila on lyhytikäinen ja ydin hajoaa säteillen. Esimerkiksi indiumin (In) neutronikaappaus prosessi ja purkautuminen tapahtuvat seuraavasti:
.
Edellä * tarkoittaa metastabiilia tilaa,  on ytimestä irtoava elektroni eli beetahiukkanen ja  on antineutriino. Viritystilan purkautuessa indiumatomi muuttuu tinaksi.
Muissa tapauksissa ja riippuen neutronin kineettisestä energiasta, neutronisieppaus voi aiheuttaa fission. Esimerkiksi yksi tällainen fissioon johtava reaktio:
.
Paikoissa, joissa neutronivuo on tiheä, kuten ydinreaktoreiden ytimissä, neutroniaktivointi aiheuttaa materiaalien eroosiota. Kyseiset materiaalit luokitellaan matala-aktiiviseksi jätteeksi reaktorin purkamisen yhteydessä. Tietyt materiaalit ovat alttiimpia neutroniaktivaatiolle kuin toiset, joten sopivasti valituilla materiaaleilla neutroniaktivaation ongelmia voidaan vähentää.
Lavina-Uragan

Lavina-Uragan on Ural-532362 alustalle rakennettu suurten väkijoukkojen hallitsemiseen esimerkiksi mellakantorjunnassa tarkoitettu ajoneuvo.
Toivo Salokorpi

Toivo Kustaa Salokorpi (aiemmin Sirén; 24. helmikuuta 1892 Tampere – 18. joulukuuta 1976 Tampere) oli suomalainen ekonomi ja tiedustelu-upseeri. Hän toimi yleisesikunnan  tiedustelun palveluksessa Viipurin alatoimiston päällikkönä 1920–1930-luvuilla ennen talvisotaa. Sotilasarvoltaan hän oli tuolloin reservivänrikki. Hänen tiedustelu-uransa alku ajoittuu sisällissotaan.

Ura

Salokorpi opiskeli ylioppilaaksi päästyään Kauppakorkeakoulussa ja valmistui ekonomiksi 1914. Hän erikoistui Venäjän kauppaan ja oli hyvä Venäjän olojen asiantuntija. Vuonna 1918 Salokorpi liittyi pietarinsuomalaisten perustamaan suojeluskuntaan ja toimi joukkueenjohtajana. Hän palasi Suomeen jo Suomen sisällissodan aikana ja hänestä tuli toukokuussa 1918 Suomen sotilastiedustelun Viipurin osaston eli Itäisen Tiedusteluosaston virkailija ja sittemmin osaston edustaja Terijoella.
Alatoimistossa Salokorpi huolehti muun muassa asiamiesten (vakoilijoiden) koulutuksesta apunaan emigrantti Pjotr Sokolov. Koulutus tapahtui Helsingin Punavuoressa Robertin- ja Fredrikinkatujen kulmatalossa, toimistokäytössä olleessa huoneistossa. Muista suomalaisista 1920–1940-lukujen tiedustelu-upseereista poiketen häntä on luonnehdittu "siviilianalyytikoksi" ekonomin koulutuksen näin korostuessa.
Kun pääesikunnan Osasto V perustettiin helmikuussa 1940 hoitamaan erityisesti Baltian maihin kohdistuvaa tiedustelua, Salokorpi siirtyi alatoimistosta vielä talvisodan aikana sen johtoon. Häntä seurasi alatoimiston päällikkönä Hannes Vehniäinen. Kapteeniksi ylennyt Salokorpi johti Osasto V:tä sen lakkauttamiseen, elokuuhun 1945, saakka. Osaston viimeisiä tehtäviä oli varjostaa ja salakuunnella Liittoutuneiden valvontakomission henkilökuntaa.
Jouppilanvuoren tekonurmi

Kentän ominaisuudet

Nimensä mukaan kentän pinnoite on tekonurmi. Alun perin kentälle asennettiin hiekkatekonurmi vuonna 1991. Tuolloin nurmen alle laitettiin myös 25 mm paksu joustokerros. Uusi ns. kolmannen sukupolven pestyllä ja kuivatulla pyöreärakeisella erikoishiekalla ja kumirouheella täytetty pitkäkuituinen nurmi sinne kuitenkin vaihdettiin vuonna 2005. Tuon kuidun pituus on 60 mm. Vanha joustokerros kuitenkin jätettiin tämän OmniGrass-tekonurmen alle. Vanha hiekkatekonurmi siirrettiin Kasperin kentälle. Kentällä on puiset katsomot kentän kummallakin reunalla ja siellä on myös kuulutusmahdollisuus. Lisäksi kenttä on valaistu. Jalkapallokentän rajat on tehty valkoisesta ja amerikkalaisen jalkapallon rajat keltaisesta tekonurmesta. Vuoden 2008 helmikuusta lähtien on käyty alustavia neuvotteluja muuttaa kenttä myös koulu-ja esteratsastukseen soveltuvaksi.
Erämaan armoilla

Juoni

Tapahtumat sijoittuvat toisen maailmansodan jälkeisiin vuosiin. Suomalainen teinipoika Matti on sodan aikana joutunut jäämään Englantiin yhdessä merimiesisänsä kanssa, joka on saanut surmansa ilmapommituksessa. Sodan jälkeen Matti matkustaa jäniksenä kutterilla Englannista Norjan Lofooteille ja aloittaa yksinäisen vaelluksensa tuntureiden yli kohti Suomea ja Pikkuniemi-nimistä maatilaa, josta hän on kotoisin. Vaelluksellaan Matti kohtaa omanikäisiään nuoria ja muita ihmisiä, jotka auttavat häntä eteenpäin. Matkan aikana kertojanääni kommentoi Matin näkemiä eläimiä ja muita pohjoisen luonnon elämyksiä.

Tuotanto

Elokuvaa kuvattiin toukokuusta marraskuuhun 1956, kuvauspaikkoina Norjan Vesterålen, Ruotsin Jokimukka, Åre ja Tarfaladalen sekä Tornionjokilaakso ja Suomen Lappi Rovaniemen pohjoispuolella.
Lars V. Werner ohjasi elokuvan näytelmälliset kohtaukset, kun taas Bertil Haglund vastasi luontokuvauksista. Werner oli tehnyt tilauselokuvia Nordisk Tonefilm -yhtiölle, Haglund oli taas tunnettu dokumentaristi Norstedts-kustantamon opetusfilmiosastolla. Englantilainen osatuottaja Countryman Films oli vuonna 1953 tehnyt menestysdokumentin Everestin valloitus (ohj. Thomas Stobart) ja vastasi Erämaan armoilla -elokuvan jälkituotannosta leikkauksineen ja äänitöineen.

Vastaanotto

Erämaan armoilla ei juurikaan menestynyt Ruotsin tai Britannian teattereissa, mutta sitä esitettiin myös ainakin Suomessa, Itä- ja Länsi-Saksassa sekä Espanjassa. Ensi-illan aikaisissa ruotsalaisarvioissa elokuvan näytelmällistä osuutta pidettiin kömpelönä ja naiivina, mutta luontokohtausten kuvausta ylistettiin.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle kaksi tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Lunohod 2

Lunohod 2 oli Neuvostoliiton toinen kuukulkija. Se laukaistiin Luna 21 -luotaimen kanssa Mare Serenitatisiin eli Kirkkauden mereen Lunohod 1:n jälkeen tammikuussa 1973. Laukaisu tapahtui 8. tammikuuta 1973 ja Kuuhun laskeutuminen 15. tammikuuta 1973.
Lunohod 2 oli 135 cm korkea, ja sen massa oli 840 kg. Sen pituus oli 170 cm ja leveys 160 cm. Sen kussakin kahdeksassa pyörässä oli itsenäinen jousitus, oma moottori ja jarru. Kuukulkijalla oli kaksi nopeusaluetta: n. 1 km/h ja n. 2 km/h.
Lunohod 2:ssa oli kolme televisiokameraa, joista yksi oli sijoitettu korkealle suunnistusta varten ja pystyi ottamaan korkealaatuisia kuvia 3,2, 5,7, 10,9 ja 21,1 sekunnin valotusajoilla. Näitä kuvia tutki Maassa oleva viisihenkinen ohjaustiimi, joka lähetti kuukulkijaan komentoja reaaliajassa. Energialähteenä oli aurinkopaneeli. Radioaktiivisen polonium-210-isotoopin lämpöä käytettiin kuukulkijan lämmittämiseen Kuun pitkän yön aikana. Kuukulkijassa oli neljä panoraamakameraa.
Tieteellisiä mittalaitteita olivat maaperän mekaaninen mittauslaite, Auringon röntgensäteilyä mittaava laite, astrofotometri näkyvän ja ultravioletin valon mittaamiseen, magnetometri, joka oli sijoitettu kuukulkijan eteen 2,5 metrin varren päähän, radiometri, valoilmaisin (Rubin-1) lasermittauksia varten ja ranskalainen laserheijastin. Laskeutuja ja kuukulkija painoivat yhteensä 1 814 kg.
Richard Garriott hankki joulukuussa 1993 Sotheby'sin huutokaupasta Lunohod 2:n ja eräitä muita neuvostoliittolaisia avaruusesineitä omistukseensa.

Lunohod 2:n toiminta Kuussa

Kuukulkija kulki Kuun päivän aikana pysähtyen välillä lataamaan akkujaan aurinkopaneelinsa avulla. Kuun yöaikaan kuukulkija lepäsi radiotooppisen isotooppinsa lämmittämänä.
Lunohod 2 toimi noin neljän kuukauden ajan, kulki 37 km ja lähetti 86 panoraamakuvaa ja yli 80 000 televisiokuvaa. 4. kesäkuuta 1973 Lunohod 2 -ohjelman ilmoitettiin päättyneen, mikä herätti arveluja, että kuukulkijaa ei saatu enää käyntiin vian takia tai että sitä ei enää saatu hereille Kuun pitkän yön jäljiltä. Kuukulkijan laserheijastin oli sellaisessa asennossa, ettei sitä voitu enää käyttää, ja siksi vikaantumisen oletettiin tapahtuneen äkillisesti.
Myöhemmin todettiin, että luotaimen avoin kansi oli 9. toukokuuta koskettanut kraatterin reunaa ja peittynyt kuupölyyn. Kun kansi suljettiin, erittäin hyvin lämpöä eristävä pöly peitti jäähdyttimen. Seuraavana päivänä lennonvalvojat huomasivat luotaimen sisäisen lämpötilan nousevan liian korkeaksi, ja kuumuus johti luotaimen tuhoutumiseen. Kulkijan signaali menetettiin 11. toukokuuta.
Gilda Radner

Gilda Susan Radner (28. kesäkuuta 1946 – 20. toukokuuta 1989) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi varsinkin esiintymisistään Saturday Night Livessä. Hän sai vuonna 1978 Emmy-palkinnon. Hän oli naimisissa Gene Wilderin kanssa vuodesta 1984, kunnes kuoli munasarjasyöpään Los Angelesissa vain 42-vuotiaana.
Juutalaiseen perheeseen Detroitissa syntyneellä Radnerilla oli bulimia. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
RN Ostro (1901)

Palvelus

Alus romutettiin 30. syyskuuta 1920.
Yleinen suomalainen asiasanasto

Yleinen suomalainen asiasanasto (lyhennettynä YSA) on indeksoinnin ja tiedonhaun apuvälineeksi tarkoitettu asiasanasto eli tesaurus, jonka tavoitteena on sisältää kaikkien tieteen- ja tiedonalojen sanastoa. YSAn tarkoitus on tarjota dokumentteja koskevien tietojen tallentajille (luetteloijille ja sisällönkuvailijoille) sekä tiedonhakijoille yhteistä kieltä. Se toteuttaa tiedon tallentamiseen ja hakuun liittyvää sanastokontrollia, jossa vapaita termejä korvataan tai täydennetään ennalta määritellyillä termeillä ja vakiintuneilla muodoilla. Yhteinen sanasto ja sanastokontrolli helpottavat tiedon kuvailua ja hakua. YSAa on käytetty tietokannoissa vuodesta 1987 lähtien.  
YSAssa on noin 33 000 termiä, joista maantieteellisiä nimiä on noin 6 000. Sanastoa kartutetaan vuosittain noin 1 000 termillä, ja uudet asiasanat valitaan noin neljä kertaa vuodessa järjestettävissä sanastopalavereissa. Palavereihin osallistuu edustajia Kansalliskirjastosta, Åbo Akademin kirjastosta, Helsingin kaupunginkirjastosta, Helsingin yliopiston Viikin kampuskirjastosta, Eduskunnan kirjastosta, BTJ Finlandista ja Yleltä.
YSAn ruotsinkielinen vastine on Allmän tesaurus på svenska (ALLÄRS). YSA:n kaltainen yleissanasto on esimerkiksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston laatima Library of Congress Subject Heading (LCSH). Yleissanastojen rinnalla käytetään erikoissanastoja, jotka kattavat tietyn tai tiettyjä tiedonaloja eivätkä pyri yleisyyteen. 
YSA antaa ohjeita termien valintaan usealla tavalla. Se ohjaa käyttämään tarvittaessa suppeampaa tai laajempaa termiä ja kertoo, mitkä termit ovat yhteydessä keskenään (rinnakkaistermi-ohjaus). Se ohjaa valitsemaan toisen termin (käytä-ohjaus) tai kertoo, että tietty termi on käytössä toisen sijasta (korvaa termin -ohjaus, KT). YSA antaa myös ohjeita siitä, miten käytetään sellaisia termejä, joita sanastoon ei sisälly. Esimerkiksi kaikki erisnimet ovat YSA:n kannalta ”sallittuja” termejä.
Aiemmin YSA julkaistiin Helsingin yliopiston kirjaston kustantamana kirjana ja vuodesta 1999 eteenpäin myös verkkoversiona nimellä VESA-verkkosanasto. Kummassakin oli sekä aakkosellinen että alanmukainen hakemisto ja VESA:ssa lisäksi tekstihakuominaisuus. Lisäksi niihin sisältyi liitetaulukoita esimerkiksi eläinten ja kasvien nimistä.
Nykyisin YSAa käytetään VESA-palvelun sijaan Finto-palvelussa, jonka kautta pääsee tutustumaan useampaan tesaurukseen ja ontologiaan.
YSA on laadittu Suomenkielisen tesauruksen laatimis- ja ylläpito-ohjeiden (SFS 5471) mukaan.
Sietikka

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,0 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Arrajoen valuma-alueella (14.16), jonka Iso-Kukkasen–Kärkjärven alueeseen (14.163) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 103,4 metriä mpy.
Loreley

Loreley (myös Lorelei) on korkea kallio Reinin itärannalla Reininlaakson keskiosassa, Saksassa. Se kohoaa noin 120 metrin korkeuteen joen pinnasta. Kallion kohdalla Rein on kapeimmillaan Pohjanmeren ja Sveitsin välillä: 113 metriä leveä ja 25 metriä syvä. Voimakas virtaus ja vedenalaiset kivet ovat aiheuttaneet joella monia veneonnettomuuksia. Loreleyn lähellä alavirrassa on Sankt Goarshausenin kylä.

Paikan nimen taustaa

Loreleyn nimi tulee mahdollisesti vanhan Reininmaan murteen sanoista lureln (’kuiskata’) ja ley (’kallio’), eli kyseessä olisi ”kuiskaava kallio”. Virtaukset ja pieni vesiputous, joka oli näkyvissä vielä 1800-luvun alussa, saivat aikaan kuiskaavan äänen, jota kallion erikoinen kaiku vahvisti. Ääntä on vaikeaa kuulla enää nykyään alueen kaupungistumisen takia. Toinen teoria johtaa nimen alkuosan sanasta luren (’vaania’), jolloin nimi tarkoittaisi ”vaanivaa kalliota” ja viittaisi joella sattuneisiin onnettomuuksiin.

Legendat ja kansantarinat

Kallioon liittyy monia legendoja ja kansantarinoita. Saksalainen kansantarina kertoo, että Loreley-niminen merenneito tai näkki istuu kalliolla ja yrittää lumota laulullaan joella ohi matkustavia ihmisiä, houkutella nämä kuolemaan. Vastaavaa tekivät muinaisen Kreikan seireenit.
Eräänlaisen legendan Loreleista kehitti saksalainen kirjailija Clemens Brentano romaanissaan Godwi oder Das steinerne Bild der Mutter (1801). Häntä oli siihen innoittanut Ovidiuksen myytti Ekhosta ja Narkissoksesta. Brentano on kirjoittanut useita versioita Lorelein tarinasta. Toinen tunnettu Loreleista kirjoittanut oli saksalainen runoilija Heinrich Heine.
Nimi Loreley on myös levinnyt laajalle kulttuurin eri osa-alueilla: useita musiikkikappaleita on nimetty Loreleyksi, on sen nimisiä runoja ja ooppera, henkilöitä kirjallisuudessa ja elokuvissa.
Ranuan kirkko

Sisätilat

Ranuan kirkon alttaritaulun Jeesuksen toinen tuleminen (330x215 cm öljymaalaus kankaalle) on maalannut Matti Visanti vuonna 1951. Taulun alareunassa on teksti Ilmestyskirjan 1. luvun 7. jakeesta. Visantin taulun ja sen samana vuonna pahville peitevärillä tehdyn luonnoksen (58x36 cm) taustalla voi nähdä hänen jo 1943-1945 tekemänsä litografiat Johanneksen ilmestys. Kirkon tekstiilit on suunnitellut taiteilija Kristiina Hänninen. Kirkon 14-äänikertaiset mekaaniset urut on puolestaan valmistanut Urkurakentamo Hans Heinrich vuonna 1990.
Humiliaatit

Humiliaatit olivat Pohjois-Italian uskonnollinen oppositioliike 1100-luvulla: he muodostivat veljestöjä, jotka pitäen kiinni maallisesta ammatista ja avioliitosta sitoutuivat elämään katumuksessa ja köyhää Kristusta seuraten. Heidät tuomittiin kerettiläisiksi kataarien ja valdolaisten kanssa vuonna 1184, mutta Innocentius III tunnusti myöhemmin heidän maallikkosaarnansa ja veljestönsä.
The Isle of Pingo Pongo

The Isle of Pingo Pongo (Pingo Pongon saari) on Merrie Melodies -piirroselokuva, joka julkaistiin vuonna 1938 ja jonka ohjasi Tex Avery.

Juoni

Lyhytelokuva seuraa risteilyaluksen matkaa New Yorkista saarelle, joka oletettavasti sijaitsee Etelämerellä. Alus purjehtii Vapaudenpatsaan ohi, joka toimii liikennepoliisina, "Kanarian saarten" ja "Sandwichsaarten" ohi.
Animaatio pyörii jazzin ja primitivismin teemojen ympärillä, ja se tapahtuu syrjäisellä saarella. Keskeinen hahmo on varhainen versio Elmeristä, joka  tunnetaan Älyniekkana, ja suurin osa elokuvasta koostuu matkakertomus-tyyppisestä kerronnasta ja blackout-piloista, joissa monessa on mukana Älyniekka. Pingopongolaiset ovat enimmäkseen pitkiä, mustaihoisia, ja heillä on isot jalat ja huulet. Kuten muut ajan piirroselokuvat, alkuasukkaat muistuttavat eläimiä ja heijastavat ajan stereotypioita. Alkuasukkaat soittavat ensin rumpuja, ja innostuvat sitten jazziin, jota kuvataan  "primitiiviseksi villiksi rytmiksi", joka johtaa siihen, että yleisö yhdistää viidakon villi-ihmiset viidakon moderniin jazz-musiikkin.
Elokuvassa on pilakohtaus, jossa Älyniekka sanoo, "Joko nyt pomo?", mutta kertoja sanoo "Ei vielä." Kun aurinko ei lopulta laskekaan, kun hän sanoo "kun aurinko laskee hitaasti länteen", Älyniekka ilmestyy ja sanoo, "Joko nyt, Pomo?" Pomo sanoo, että "Joo, nyt!" Munapää ampuu aurinkoon ja saa sen laskemaan länteen ja  elokuva päättyy.
Sanansaattaja (vuoden 1971 elokuva)

Juoni

Nuori koulupoika Leo (Dominic Guard) ryhtyy kesälomallaan aikansa kuluksi välittäjäksi aristokraattisen nuoren naisen Marianin (Julie Christie) ja tämän aiemman rakastajan Tedin (Alan Bates) välillä. Asia on pidettävä salassa, koska tytön perhe on jo järjestänyt tälle paremman sulhasen, Triminghamin varakreivi Hugh’n (Edward Fox). Kun viestinvaihto ja romanssi tulevat ilmi, heistä jokainen joutuu vaikeuksiin. Viisikymmentä vuotta myöhemmin leskeksi jäänyt Triminghamin varakreivitär Marian tarvitsee jälleen Leon (Michael Redgrave) palveluja: pojanpojalle olisi kerrottava, ettei tämän isoisä olekaan varakreivi vaan talonpoikainen Ted.

Vastaanotto

Sanansaattaja jäi lippuluukulla hieman tappiolle, mutta sai pääosin hyviä arvosteluja. Toistakin mieltä oltiin: Yhdysvalloissa toiminut brittiläinen elokuvakriitikko David Thomson ei pitänyt elokuvasta lainkaan, vaan hänen mukaansa se on ”tyypillistä kaunisteltua kirjallista pönötystä, jollainen Britanniassa kelpaa älykkääksi elokuvataiteeksi”.
Sanansaattaja voitti Cannesissa Kultaisen palmun ja nimettiin ehdolle 12 Bafta-palkintoon, joista se voitti neljä. Margaret Leighton oli Oscar-ehdokkaana sivuosastaan.
British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät Sanansaattajan vuonna 1999 mukaan kaikkien aikojen sadan parhaan brittielokuvan listalle. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Uusintaversio

Vuonna 2015 BBC tuotti L. P. Hartleyn tarinasta televisioelokuvan, jossa ikääntynyttä Leoa esittää Jim Broadbent.
Jesper Kruus

Jesper Kruus af Edeby (ruots. Jesper Mattson Cruus) (1577 – syksy 1622) oli suomalais-ruotsalainen Ruotsin sotamarsalkka ja hallintomies. 
Vuonna 1605 Kruus nimitettiin Pärnun käskynhaltijaksi. Hän osallistui Puolan sotaan ja nimitettiin vuonna 1608 Suomen ja Liivinmaan joukkojen ylipäälliköksi. Kalmarin sodan sytyttyä vuonna 1611 hänestä tehtiin Länsi-Götanmaan joukkojen komentaja ja helmikuussa 1612 hän löi tanskalaiset Köllerydin taistelussa. Samana vuonna hänestä tuli valtaneuvos. 
Vuonna 1615 Kruus sai sotamarsalkan arvon ja hänet nimitettiin valtiovarainhoitajaksi, tehtävänään toisten Älvsborgin lunnaiden kerääminen. 1618 hän järjesti Suomen aatelin tilojen ja läänitysten tarkastamisen. Kruus oli Riian ensimmäinen ruotsalainen kuvernööri 1621–1622.
Kruus oli vuodesta 1614 naimisissa Pontus De la Gardien tyttären Brita De la Gardien kanssa. Hän kuoli Lempisaaren kartanossa. Hänen isänsä oli Matts Larsson Kruus.
Lääkkeiden riskiluokitus raskauden ja imetyksen aikana

Lääkkeiden riskiluokitus raskauden ja imetyksen aikana ilmaisee lääkeaineen riskiä aiheuttaa sikiövaurioita ja vaurioita imetyksen aikana, jos äiti ottaa lääkettä ohjeen mukaisesti.

Suomi

Suomessa on käytössä raskauden aikana käytettävien lääkkeiden riskiluokitustietokanta Gravbase. Imetyksen aikainen luokitustietokanta on nimeltään Lactbase. Tietokannat sisältävät riippumatonta näyttöön perustuvaa tietoa raskauden ja imetyksen aikaisen lääkehoidon turvallisuudesta. Ne sisältävät myös tietoa vitamiineista, hivenaineista, huumeista sekä tavallisimmista nautintoaineista. Jatkuvasti päivittyviä tietokantoja ylläpitää Medbase, ja se on käytössä vain ammattilaisille maksullisena, eikä yleisötietokantaa ole ainakaan toistaiseksi.
James Rado

James Rado (synt. James Radomski, s. 23. tammikuuta 1932), on yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja säveltäjä, joka tunnetaan ennen muuta vuonna 1967 kantaesityksensä saaneen Hair-musikaalin käsikirjoittajana. Rado ja toinen käsikirjoittaja Gerome Ragni saivat teoksellaan Parhaan Musikaalin Grammy-palkinnon vuonna 1969.
Jon Lee

Jon Henry Lee (28. maaliskuuta 1968 – 7. tammikuuta 2002) oli Feederin alkuperäinen rumpali.  
Lee syntyi Newportissa, Walesissä. Hän aloitti urheilun harrastamisen nuorella iällä, mutta joutui keskeyttämään sen jalkavamman takia. Hän oli yksi Feederin perustajajäsenistä vuonna 1992.
Lee meni vuonna 2000 naimisiin malli Tatiana Englehartin kanssa. Hän teki itsemurhan hirttäytymällä kotonaan Miamissa vuonna 2002. Hänet korvasi Feederin rumpalina Mark Richardson.