Yrjö Soini

Yrjö Vilho Soini alias Agapetus (17. heinäkuuta 1896 Hattula – 6. helmikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja liike- ja kulttuurielämän vaikuttaja.

Henkilöhistoria

Soinin vanhemmat olivat kirjailija, sanomalehtimies ja pankinjohtaja Wilho Soini ja Sigrid Ida Helena af Enehjelm.  Myös hänen sisarensa Elsa Soini oli kirjailija. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1920 oli Aino Irene Viljakainen ja toinen vuodesta 1943 Kaino Annikki Viktoria Kouhi.
Tultuaan ylioppilaaksi 1914 Soini teki useita opintomatkoja eri puolelle Eurooppaa. Hän työskenteli Uuden Suomen toimittajana ja toimitussihteerinä 1919–1923, Suomen varakonsulina Prahassa 1923−1926 ja samaan aikaan Aitan päätoimittajana. Sanomalehtiopin opettaja Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa hän oli 1927−1943 ja Otavan kirjallisen osaston virkailija 1931–1933. Soinilla oli lukuisia luottamustehtäviä kulttuuri- ja liike-elämän piirissä. Suomen Matkailijayhdistyksen (myöhemmin Suomen Matkailuliitto) toimitusjohtaja hän oli 1939–1953 ja Suomen Kirjailijaliiton puheenjohtaja kahdesti, 1933−1942 ja 1945−1958.
Poliittisilta mielipiteiltään Soini oli oikeistolainen, ja hän kuului muun muassa Kokoomuksen puoluevaltuustoon. 1960-luvun lopulla hän arvosteli näkyvästi ja voimakkaasti vasemmistohenkistä opiskelijaradikalismia.

Kirjallinen tuotanto

Soini kirjoitti viihteellisiä romaaneja ja näytelmiä, joista osa on filmattu. Näytelmistä on tullut kesäteattereiden vakio-ohjelmistoa. Agapetuksen nimellä kirjoitetut teokset kuvaavat 1900-luvun alkupuolen kaupunkielämää humoristiseen sävyyn.
Soini kirjoitti omalla nimellään myös poliittisesti kantaa ottavia teoksia, jotka herättivät ilmestyessään vilkasta keskustelua. Erityisesti niistä sai huomiota 1956 ilmestynyt, sotasyyllisyysoikeudenkäyntiä yksityiskohtaisesti käsittelevä Kuin Pietari hiilivalkealla. Soinin mukaan sotasyyllisyysprosessia puuhasivat innokkaimmin vallankaappausta valmistelleet suomalaiset kommunistit, joille Moskova antoi vastahakoisesti vain vähäistä sivustatukea. Tämä vastasi myös poliittisen oikeiston ja SDP:n tannerilaisen siiven näkemyksiä, joiden mukaan prosessi tähtäsi ensisijaisesti SDP:n ja erityisesti puolueen vahvan miehen Väinö Tannerin kukistamiseen. Myöhempien historiantutkijoiden, muun muassa Jukka Tarkan mukaan Neuvostoliitto oli prosessissa kuitenkin huomattavasti aktiivisempi kuin Soini esitti, eikä Suomen kommunistisella puolueella ollut niin itsenäistä asemaa, että se olisi voinut esiintyä asiassa oma-aloitteisesti. Myös Max Jakobsonin mukaan sotasyyllisyysoikeudenkäynti oli luonteeltaan "poliittinen sotakorvaus" Neuvostoliitolle. Suurelta osin Soinin linjoille tulivat kuitenkin Lasse Lehtinen ja Hannu Rautkallio vuonna 2005 julkaisemassaan teoksessa Kansakunnan sijaiskärsijät. Soinin, Lehtisen ja Rautkallion mukaan Neuvostoliiton korkein johto ei koskaan antanut virallista määräystä sotasyyllisyysprosessin käynnistämisestä.
Vuonna 1968 Soini julkaisi vielä teoksen Toinen näytös – entä kolmas?, jossa hän vaati sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä langetettujen tuomioiden kumoamista ja tuomittujen kunnian virallista palauttamista. Nämä teokset eivät olleet presidenttien J. K. Paasikivi ja Urho Kekkonen mieleen, koska heidän toimintaansa käsiteltiin niissä melko kriittisesti. Kuin Pietari hiilivalkealla -teoksesta ei otettu uusia painoksia enää yöpakkaskriisin jälkeen. — Soini kirjoitti myös pakinoita.