google/wiki40b huggingface dataset:
Cristian Tello

Jalkapalloura

Cristian Tello aloitti jalkapalloilun 11-vuotiaana CF Can Rullissa ja siirtyi jonkin ajan päästä FC Barcelonaan. Tämän jälkeen hän siirtyi vuodeksi lainaksi Dammiin. Vuonna 2008 hänen siirtosopimuksensa umpeutui ja RCD Espanyol otti hänet joukkueeseen.
Vuonna 2010 Tello siirtyi takaisin Barcelonaan ja pelasi kauden 2010 Barcelona B:ssä. 9. marraskuuta 2011 Tello teki debyyttinsä Barcelonan ykkösmiehistössä Copa del Reyn ottelussa CE L'Hospitaletia vastaan. Ensimmäisen esiintymisensä Primera Divisiónissa Tello teki 28. tammikuuta 2012 ottelussa Villarrealia vastaan tullen kentälle Adrianon paikalle 75. minuutilla. Vuonna 2014 kesän siirtoikkunassa Tello siirtyi Barcelonasta Portoon kahden kauden lainasopimuksella.

Yksityiselämä

Tellon ensimmäinen lapsi, tytär Carlota, syntyi 27. maaliskuuta 2014.
Cecilia Samartin

Cecilia Samartin (s. 1961 Havanna, Kuuba) on kuubalaistaustainen yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut lähinnä viihdekirjoja, mutta Kirottu kauneus käsittelee ihmiskauppaa.
Kuubassa syntynyt Samartin vietti lapsuutensa kaksikulttuurisessa ja kaksikielisessä Kaliforniassa. Hänen äidinkielensä on espanja. Hän on työskennellyt aiemmin psykoterapeuttina.
Olli Lehtinen

Olli Lehtinen (s. 1966) on helsinkiläinen kirjailija, entinen merimies, rakennusmaalari ja taidemaalari. 
Lehtinen on valmistunut Merimiesammattikoulusta ja työskennellyt merillä. Hänellä on ollut maalausalan yritys, ja hän on opiskellut taidemaalausta Lasse Marttisen oppilaana ja Vapaassa taidekoulussa. Hän menetti näkönsä vuonna 2001 näköhermon surkastumisen vuoksi, minkä jälkeen hän opetteli kirjoittamaan kymmensormijärjestelmällä, sai puhuvan tietokoneen ja alkoi kirjoittaa. Hänen pakinoitaan ja kolumnejaan julkaistaan näkövammaisten lehdissä. Lehtinen on opiskellut kirjoittamista Kriittisessä korkeakoulussa.
Lehtisen esikoisromaani Sokea etsivä ilmestyi toukokuussa 2009. Se ei kriitikon mielestä ole dekkari, vaikka kustantaja teoksen sellaiseksi esitteleekin, vaan kuvaa sokean selviytymistä näkevien maailmassa. Se on pikemminkin sanoilla leikkivä rakkausromaani.
Medborgarhuset

Medborgarhuset (suom. Kansalaistalo; myös Forsgrénska Medborgarhuset) on Tukholman Södermalmilla, Medborgarplatsenin aukion laidalla sijaitseva rakennuskompleksi. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Karl Martin Westerberg, joka voitti vuonna 1930 järjestetyn suunnittelukilpailun. Talo valmistui 1939. Kompleksi koostuu kolmesta rakennuksesta, joissa sijaitsee muun muassa luentosali, uimahalli ja kirjasto. Sisäänkäynti on toisen kerroksen korkeudella. Julkisivut on verhoiltu keltaisilla tiilillä. Sisustuksessa ja siäänkäynnissä on käytetty paikalta puretusta vanhasta rakennuksesta peräisin olevia koristeita. Pääoven eteen on pystytetty vuonna 2003 surmatun Ruotsin ulkoministeri Anna Lindhin muistomerkki.
Kauniaisten keskuskenttä

Ominaisuudet

Kauniaisten keskuskentällä oli alun perin luonnonnurmi, joka vaihdettiin tekonurmeksi vuonna 2014.
Aikaisemmin, 1970–1980-lukujen taitteessa juoksuratojen päällysteenä oli kumiasfaltti ja talvisin ne jäädytettiin kuntoluistelua varten. Juoksuratojen nykyinen Tartan-pinnoite on asennettu vuonna 1996. Kentän nurmi on perustettu niin sanottuun hiekkamonttuun ja sen keskialue on täytetty vettäläpäisevälle savipitoisella multamaalla (noin 50 cm). Kentälle asennettiin automaattinen kastelujärjestelmä vuonna 2001.
Leukalappuorneero

Levinneisyys

Leukalappuorneeroa tavataan Argentiinassa, Brasiliassa, Paraguayssa ja Uruguayssa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Yliopistoromaani

Yliopistoromaani on yliopistomaailmaan sijoitettu yleensä koominen tai satiirinen romaani, jossa tarkastellaan akateemisen elämän piirteitä. Tämä kirjallisuuslaji kehittyi 1950-luvun anglosaksisessa maailmassa. Vuonna 1952 julkaistu Mary McCarthyn The Groves of Academe (Akateemian lehdot) on ensimmäisiä lajille tyypillisiä julkaisuja.
Lajia edustavat mm. C. P. Snown The Masters (1951), Kingsley Amisin Lucky Jim (1954, Onnellinen Jim) ja Malcolm Bradburyn The History Man (1975, Historiamies).
Ajo-oikeus

Ajo-oikeus tarkoittaa Suomessa lupaa kuljettaa moottorikäyttöistä ajoneuvoa. Ajoneuvot jaetaan eri luokkiin, ja kuljettajalla on oltava ajoneuvon luokkaa vastaava ajo-oikeus. Ajo-oikeuden osoittava asiakirja on nimeltään ajokortti.
Ajoneuvoa saa kuljettaa tieliikennelain tarkoittamien teiden ja muiden yleisten liikenteelle käytettyjen alueiden ulkopuolella ilman ajo-oikeutta. Pienitehoista mopoa, jonka maksimiteho on 1 kW ja rakenteellinen nopeus enintään 25 km/h, saa yli 15-vuotias ajaa myös ilman ajo-oikeutta. Ennen vuotta 1985 syntyneiltä henkilöiltä ei vaadita ajo-oikeutta tavallisen mopon kuljettamiseen.

Ajo-oikeuden voimassaolo

Ajo-oikeus astuu voimaan, kun ajokortti luovutetaan tai kun todistus kuljettajatutkinnon hyväksytysti suorittamisesta on saatu. Aluksi ajo-oikeus on lyhytaikainen ja kestää kaksi vuotta. Tämän jälkeen saatava pysyvä ajo-oikeus on voimassa siihen saakka, kunnes sen haltija täyttää 70 vuotta. Sen jälkeen poliisi voi myöntää ajo-oikeuden korkeintaan viideksi vuodeksi kerrallaan. Linja- ja kuorma-auton ajo-oikeus voidaan kuitenkin myöntää vain kahdeksi vuodeksi kerrallaan sen jälkeen, kun pysyvä ajo-oikeus on päättynyt.
Säilyttääkseen ajo-oikeutensa jokaisen ajo-oikeuden omistajan on todistettava näkökykynsä 45 vuoden iässä. Kuorma- ja linja-auton ajo-oikeuden säilyttämiseksi on lähetettävä poliisille lääkärintodistus 50, 55, 60 ja 65 vuoden iässä.
Ajo-oikeuden menettää, jos sen haltija määrätään ajokieltoon tai väliaikaiseen ajokieltoon. Ajokiellon päättymisen jälkeen ajo-oikeus astuu voimaan taas, kun ajokortti luovutetaan. Rattijuopumuksesta tuomitulle henkilölle voidaan tuomitun pyynnöstä määrätä valvottu ajo-oikeus. Se tarkoittaa oikeutta kuljettaa yhtä tai useampaa alkolukolla varustettua ajoneuvoa.
Softaaja

Softaaja oli airsoft-harrastajien lehti, joka ilmestyi vuosina 2005-2009. Lehteä ilmestyi 8 numeroa vuodessa. Vuonna 2005 lehti oli 56-sivuinen, vuodenvaihteessa se oli jo 64-sivuinen ja alkuvuodesta 2007 vaihtui 68-sivuiseksi, jolloin lehti sai myös paksummat kannet. Vuonna 2008 lehti oli 68-sivuinen ja saanut kiiltäväpintaiset kannet.
23. lokakuuta 2009 Fire-kustannuksen toimitusjohtaja ilmoitti Softaaja-lehden kotisivuilla, että Softaajan julkaiseminen loppuu. Syyksi hän ilmoitti taloudelliset vaikeudet.

Softaajalehden verkkoversio

Paperilehden vanhoista tekijöistä entinen päätoimittaja Esa Toivonen jatkoi vanhan Softaaja-lehden perinteitä jatkaneen uuden verkko-Softaajan (Softaaja.fi) päätoimittajana marraskuussa 2010 kun sivuston omistajaksi tuli Muovisotilas -kauppa. Verkkolehdessä alettiin julkaisemaan artikkeleita, blogeja, uutisia jne. kuten aikaisemmassa paperiversiossakin. Esa Toivosen päätoimittajan tehtävät verkkolehdessä jatkuivat syyskuun 2011 alkuun asti. Softaajalle tuli sen jälkeen uusi toimituskunta sekä päätoimittajaksi Johan Sandell.

Softaajan nykyinen verkkolehti

Softaajalehti jatkaa verkkolehtenä toimintaansa lähinnä vapaaehtoisvoimin. Softaajan verkkolehtiversiossa on mm. laaja foorumi, airsoft-aiheinen fiilistelykuvagalleria sekä maanlaajuinen pelikalenteri, josta löytyy suurimmat "viralliset" pelit, joita tarinalla varustettuna voidaan skenaarioiksikin kutsua. Softaajan verkkolehti julkaisee artikkeleita, blogeja, uutisia jne erilaisista airsoft-aiheista. Lukijoilla on myös mahdollisuus kirjoittaa omia uutisia sekä lähettää blogeja/artikkeleita lehteen.
ICC-profiili

ICC-profiili on kuvatuotannossa käytettävän laitteen mitattu värintoistokyky, laiteprofiili. Kaikkien kuvatuotannossa käytettävien laitteiden laiteprofiilit ovat yksilöllisiä. Jokainen laite toistaa värit omalla tavallaan. ICC-profiilia käytettäessä värit toistuvat kunkin laitteen suurimmalla värintoistokyvyllä, mahdollisimman samanlaisena tuotantoketjun jokaisessa laitteessa.
Laiteprofiilin ansiosta voidaan – kuvankäsittelyn aikana ja julkaisua taitettaessa – nähdä varsin luotettavasti, miltä lehteen painettu kuva lopulta näyttää. Painotuotanto voidaan toteuttaa laitteistoriippumattomasti. Kuvatun kohteen tai skannatun kuvan värit säilyvät muuttumattomina kaikissa työvaiheissa. ICC-profiili helpottaa painotuotteiden värinhallintaa.
Kari Sara

Kari Sara on suomalainen elokuvatuottaja. Hän on tuottanut useita Markku Pölösen ohjaamia ja käsikirjoittamia elokuvia, joista tunnetuimpia ovat Kivenpyörittäjän kylä, Kuningasjätkä ja Koirankynnen leikkaaja. Kari Sara teki Markku Pölösen kanssa elokuvia yhdessä Fennada-Filmin nimellä, mutta vuonna 2005 Markku Pölönen osti oikeudet Suomen Filmiteollisuus-nimeen, jonka jälkeen on tehnyt elokuvia SF-yhtiön nimissä.
Presidentti (televisiosarja)

Vastaanotto

Presidentti on saanut negatiivisia arvosteluja. Aamulehden Jussi Saarinen kuvaili sarjaa tylsäksi ja poukkoilevaksi ja sanoi, että siitä on vaikea saada otetta. Myös Helsingin Sanomien Leena Virtanen piti sarjaa pettymyksenä.
Gavrilov-Jam

Gavrilov-Jam (ven. Гаври́лов-Ям) on kaupunki Jaroslavlin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgaan laskevan Kotorosljoen varrella 46 kilometriä Jaroslavlista etelään. Kaupunki on Gavrilov-Jamin piirin keskus. Siellä on Semibratovista haarautuvan tavaraliikenteen sivuradan pääteasema. Asukkaita on 18 400 henkeä (vuonna 2008).
Rostovin ja Suzdalin välisen maantien lähellä sijainnut kylä on syntynyt vuonna 1545. Vuonna 1872 sinne rakennettiin kutomo, jonka yhteyteen syntyi viisi työläisasutusta. Vuonna 1938 Gavrilov-Jamista tuli kaupunki. Nykyään kaupungin suurimmat yritykset ovat Agatin konepaja ja Gavrilov-Jamin pellavanjalostuslaitos.
Kasinotalous

Kasinotalous oli paheksuva nimitys, joka levisi käyttöön 1980-luvulla. Kasinotaloudella tarkoitetaan erityisesti 1980-luvun loppupuolen ja aivan 1990-luvun alun Suomen talouden "hulluja vuosia", joissa 1980-luvun puolivälissä vapautuneiden markkinoiden toiminta johti talouden ylikuumenemiseen. Kasinotalous johti lopulta suuriin tappioihin pankeille ja sijoitusliikkeille sekä oli osaltaan vaikuttamassa Suomen talouden ajautumisessa lamaan 1990-luvun alussa. 
Kasinotalouden tyypillisimpiä piirteitä olivat jupit, lainojen tyrkyttäminen heikkoja vakuuksia vastaan, helposti saatujen lainojen käyttäminen kalliisiin hyödykkeisiin, kuten muskeliveneisiin, luksuskesämökkeihin ja autoihin sekä sijoituskuplat. 
Kasinotalous toi pörssin ja sijoittamisen palkansaajien tietoon ennennäkemättömällä tavalla; muun muassa lehdissä esiintyi kirjoituksia tunnetuista pörssimiehistä (esimerkiksi Jukka Keitele). Kasinotalousvaiheesta alkoi kuluttajien säästämisen painopiste siirtyä korkotalletuksista pörssisidonnaisempiin sijoituselementteihin, kuten osakkeisiin ja sijoitusrahastoihin. 
Jotkut kasinotalouden nimekkäistä toimijoista pakoilivat ulkomailla, mutta joutuivat myöhemmin syytteeseen eri talousrikoksista. Kuuluisimpia näistä olivat Peter Fryckman, Jussi ja Kari Uoti sekä Jukka-Pekka Mattila. 
Kasinotalous oli myös talousrikollisten kulta-aikaa. Usein lainoja otettiin talousrikollisten pöytälaatikkofirmojen nimiin. Lainojen vakuuksien (esimerkiksi tonttien, rakennusten) arvot yliarvioitettiin (esimerkiksi väärennettiin asiakirjoja tai sitten arviot teetettiin muiden talousrikollisten tätä tarkoitusta varten tehtailemilla pöytälaatikkofirmoilla). Perusteettomien lainojen myöntämisessä helpotti myös pankin johtohenkilökunta, joka saattoi saada ns. kick-backinä takaisin tietyn osuuden myönnetystä lainasta. 
Muita kasinotalouden nostamia julkisuuden henkilöitä olivat Taito Tuunanen ja Kai Mäkelä.
Eduardo Paolozzi

Sir Eduardo Luigi Paolozzi (7. maaliskuuta 1924 – 22. huhtikuuta 2005) oli brittiläinen kuvataiteilija. Hänet tunnetaan muun muassa veistostöistä ja julkisista mosaiikeista. Hänen työtään on niin ikään Red Rose Speedwayn (1973) levynkansi.
Paolozzi syntyi Skotlannissa italialaisille vanhemmille. Hän tuli valituksi Royal Academyyn vuonna 1979, ja hänet lyötiin ritariksi 1989.
Paolozzi kuului brittiläisen poptaiteen edelläkävijöihin. Hän joutui käyttämään viimeisinä vuosinaan pyörätuolia vuonna 2000 sattuneen sairauskohtauksen seurauksena.
Myllyharjun lukio

Myllyharjun lukio on Loviisassa, Brandensteininkadulla, sijaitseva suomenkielinen lukio. Vuonna 2008 siellä oli 72 oppilasta.
Myllyharjun lukio muodostaa yhdessä Myllyharjun yläasteen, Länsiharjun ala-asteen ja Harjuntaustan koulun kanssa Loviisan suomenkielisen kouluyhteisön.
Vasyl Stus

Vasyl Semenovytš Stus (ukr. Васи́ль Семе́нович Стус; 6. tammikuuta 1938 Rahnivka, Vinnytsja, Ukrainan neuvostotasavalta, Neuvostoliitto – 4. syyskuuta 1985 työleiri lähellä Permiä, Venäjä, Neuvostoliitto) oli ukrainalainen runoilija, kääntäjä, kirjallisuudentutkija ja Neuvostoliiton aikaisen Ukrainan toisinajattelijoiden aktiivisimpia jäseniä. Neuvostohallinto kielsi poliittisista syistä hänen teoksensa, ja hän oli eristyksissä 12 vuotta. Ukrainan valtio myönsi hänelle postuumisti vuonna 2005 arvonimen Ukrainan sankari.
Stus valmistui Ukrainan kielen ja kirjallisuuden opettajaksi, ja työskennellessään opettajana hän alkoi julkaista runojaan kirjallisuuslehdissä. Hän aloitti 1963 maisterinopinnot Ukrainan kirjallisuusinstituutissa, ja siihen vaiheeseen osuu hänen tuottelias Kiovan-kautensa. Leonid Brežnevin kaudella tilanne Ukrainassakin kiristyi. Kun Stus esiintyi julkisesti kommunistihallinnon arvostelijana, hänet erotettiin instituutista "järjestelmällisestä käyttäytymissäntöjen rikkomisesta". Samana vuonna hän avioitui. Hänen ei ollut alun pitäen tarkoitus nousta neuvostojärjestelmää vastaan vaan hän ryhtyi toimiin näkemänsä epäoikeudenmukaisuuksien, ihmisoikeusrikkomusten ja Ukrainan kielen ja kulttuurin kriisin vuoksi. Kielloista huolimatta hän osallistui 1970 hämäräperäisesti kuolleen taiteilijan Alla Gorskan hautajaisiin ja esitti tilaisuudessa julkisesti syytöksen, että Gorskan kuoleman takana oli KGB. Kahden vuoden kuluttua KGB:llä oli riittävästi aineistoa häntä vastaan, ja hänet pidätettiin. 
Kansainvälinen komitea esitti häntä vuoden 1986 Nobelin kirjallisuuspalkinnon ehdokkaaksi.
HMS Hazard (1894)

Palvelus

Alus muutettiin vuonna 1901 maailman ensimmäiseksi sukellusveneiden emälaivaksi. Alus törmäsi 2. helmikuuta 1912 sukellusvene HMS A.3:een, jolloin sukellusvene vei syvyyksiin 14 miehistönsä jäsentä.
Ensimmäisen maailmansodan alettua alus muutettiin vuonna 1914 miinanraivaajaksi, mutta se oli edelleen myös sukellusveneiden emälaivana. Alus upposi 28. tammikuuta 1918 kolaroituaan SS Western Australian kanssa.
Tampereen Höyrypolttimo

Tampereen Höyrypolttimo Oy – Tammerfors Ångbränneri Ab oli Tampereella vuosina 1873–1919 toiminut raakaväkiviinaa ja siitä jalostettuja alkoholijuomia valmistanut yritys.
Yhtiön perusti 1873 apteekkari Edvard Julius Granberg yhdessä kauppias Emil Hagelbergin ja kapteeni Anselm Grahnin kanssa.  Granberg oli jo vuonna 1866 perustanut Tampereelle väkiviinatehtaan sen jälkeen kun viinan kotipoltto oli kielletty 1866. Uuden tehtaan rakennukset valmistuivat Näsijärven rannalle lähelle Tammerkosken niskaa. Vuonna 1880 yhtiöön liitettiin Tampereella Kauppakadun ja Hämeenpuiston kulmauksessa niin sanotun Spriitehtaan talon tontilla sijainnut väkiviinantislaustehdas joka valmisti jalostettuja juomia raakaspriistä. Vuonna 1879 valmistui uusi raakaväkiviinatehdas Näsijärven rantaan vastapäätä Pajasaarta. Kun Porin rata valmistui 1893 uusi tehdas jäi radan pohjoispuolelle aivan radan viereen. Alkuperäisen polttimon rakennukset jäivät radan eteläpuolelle. Kauppakadulla sijainnut jalostustehdas siirrettiin 1910-luvulla Näsijärven rantaan Onkiniemeen jonne myös polttimo oli tarkoitus siirtää myöhemmin mutta tämä ei toteutunut. Työntekijöitä oli 1878 17 henkilöä ja 1908 noin 30 henkilöä.
Tampereen Höyrypolttimo valmisti viljasta 60–96 % raakaväkiviinaa ja siitä edelleen jalostettuja 30–50% vahvuisia alkoholijuomia kuten paloviinaa (tuotemerkit Suomi Wiina, Fahlu, Annis, Kumina, Pomeranssi) sekä erilaisia värjättyjä viinoja kuten "konjakkia", "rommia", likööriä ja punssia. Raakaväkiviinaa laimennettiin jalostuksen aikana vedellä, poistettiin siitä epäpuhtaudet tislaamalla ja lopuksi lisättiin siihen mausteita, uutteita ja väriaineita. Vaikka näitä viinoja myytiin konjakkina tai rommina ne oli valmistettu kokonaan eri raaka-aineista.
Vuonna 1897 Tampereen Höyrypolttimoon liitettiin Emil Hagelbergin 1868 perustama Emil Hagelberg & Co:s Ångbränneri Ab jonka polttimorakennus sijaitsi lähellä Tampereen Höyrypolttimon tehdasta sekä Konstantin Hakulinin vuonna 1868 Tampereelle perustama toinen viinanpolttimo. Vuoden 1900 tienoilla yhtiö hankki vielä O. S. Mellgrenin 1868 perustaman Tammerfors Spritförädlings Ab viinanjalostustehtaan. 
Tampereen kunnallisen kieltolain ollessa voimassa 1903 yhtiö valmisti puhdistettua ja tislattua väkiviinaa teknisiin tarkoituksiin. Valtakunnallisen kieltolain tultua voimaan 1919 loppui viinanvalmistus ja 1920-luvulla valmistettiin enää mietoja mallasjuomia. Yhtiön Tammerkosken niskalla sijainneet tehdasrakennukset jotka sijaitsivat Tampereen kaupungilta vuokratulla maalla purettiin 1929.
Tampereella oli toiminut ensimmäinen kruunun omistama viinanpolttimo jo 1778–1785 sen jälkeen kun kuningas Kustaa III oli julistanut viinan polton kruunun yksinoikeudeksi 1775. Polttimo työllisti yli 100 henkilöä ja se oli Tampereen merkittävin teollisuuslaitos. Polttimon yhteyteen perustettiin myös kruununmakasiini jonka ansiosta Tampereesta tuli sisämaan viljakaupan merkittävä keskus. Polttimon lopetettua toimintansa sen rakennukset myytiin huutokaupalla 1801 ja myöhemmin polttimon paikalle rakennettiin Finlaysonin puuvillatehdas.
Schlieren

Maantiede

Schlieren sijaitsee Limmatjoen laaksossa Zürichin länsipuolella ja Dietikonin kaakkoispuolella muodostaen näiden kaupunkien kanssa yhtenäisen taajama-alueen.

Liikenneyhteydet

Moottoritiet A1 ja A3 ohittavat Schlierenin pohjois- ja länsipuolitse. SBB:n rautatiet Zürichistä Affoltern am Albisiin, Badeniin ja Lenzburgiin kulkevat Schlierenin kautta.
Peter James

Peter James (s. 22. elokuuta 1948 Brighton) on  englantilainen rikoskirjailija.  Hänen tunnetuimmat teoksensa käsittelevät brightonilaista ylikomissaario Roy Gracea. Tämän sarjan teoksia on myyty yli 13 miljoonaa kappaletta ja käännetty 36 kielelle. Hänen teoksilleen on myönetty useita palkintoja: Best Crime Writer of the year, Prix Polar International, Prix Cœur Noir, Sounds of Crime Award for best novel, Sainsbury Popular Fiction book of the Year sekä  People's Bestseller Dagger for Crime Novel of the Year.
Alkyyli

Alkyyli on radikaali hiilivety, joka muodostuu ainoastaan hiili- ja vetyatomeista. Alkyylimolekyylin yleinen kaava on CₙH₂ₙ₊₁. Esimerkiksi metyyli CH₃·, etyyli C₂H₅· ja butyyli C₄H₉·. Alkyylejä ei ole tavallisesti luonnossa vapaana vaan ne ovat osa isompaa orgaanista yhdistettä. 'Puuttuvan' vetyatomin vuoksi ne ovat hyvin reaktiivisia.
Ro-56 (1921)

Palvelus

Alus nimettiin 1. marraskuuta 1924 Ro-56:ksi. Se poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1940.
Takauma (narratologia)

Takauma eli takautuma on romaanissa, elokuvassa tai muussa fiktiossa jakso, jossa kerronnassa siirrytään ajassa taaksepäin. Takaumaa voidaan käyttää esimerkiksi syventämään taustatarinaa tai jonkin henkilöhahmon luonnetta.

Takauma elokuvassa

Eripituiset takaumat (engl. flashback) ovat elokuvakerronnassa tavallisia. Joskus valtaosa teoksesta kerrotaan takauman muodossa, ympärillään vain lyhyt kehyskertomus tarinan alussa ja ehkä myös lopussa. Elokuvissa tavallisin siirtymä kehyskertomuksesta takaumaan on sellainen, missä henkilöhahmo kertoo menneisyydestään, ja siitä leikataan ajassa taaksepäin muistelmaosuuteen esimerkiksi niin, että hahmon puhe jatkuu takauman kertojanäänenä. Lopussa kehyskertomukseen eli elokuvan nykyhetkeen voidaan palata, kuten Billy Wilderin elokuvassa Nainen ilman omaatuntoa (1944) tai Rob Reinerin lapsuusmuistelossa Stand by Me – viimeinen kesä (1986).
David Bordwell jakaa takaumat hahmokeskeisiin ja ulkopuolisiin takaumiin. Hahmokeskeinen eli subjektiivinen takauma on henkilökohtainen muisto, jonka henkilöhahmo kokee tai kertoo elokuvan aikana. Subjektiivisuus edellyttäisi, ettei takaumassa näytetä asioita, mitä takaumaa kertova hahmo ei ole ollut todistamassa, mutta näin kuitenkin usein tehdään. Ulkopuolinen eli objektiivinen takauma ei ole sidottu mihinkään hahmoon vaan siinä tarina vain siirtyy ajassa taaksepäin.
Subjektiivisen takauman muunnelma on valheellinen takauma, joka osoittautuu tarinan edetessä epätodeksi. Hitchcock elokuvassa Esirippu laskee (1950) todistaja kertoo rikoksesta, joka nähdään hänen subjektiivisena takaumanaan. Lopussa paljastuu, että nähty takauma olikin valhetta. Akira Kurosawan Rashomon (1950) rakentuu neljän eri silminnäkijän erilaisista kertomuksista samasta menneestä tapahtumasta.
Gyokuon-hōsō

Gyokuon-hōsō (jap. 玉音放送, ”jalokiviääninen lähetys”) oli radiolähetys, jossa Japanin keisari Hirohito luki ääneen Keisarillisen asetuksen sodan päättämiseksi (jap. 大東亜戦争終結ノ詔書, Daitōa-sensō shūketsu no shōsho). Keisari julisti asetuksessa japanilaisille, että Japanin hallitus oli hyväksynyt Potsdamin julistuksen, joka vaati Japanin armeijalta ehdotonta antautumista toisen maailmansodan lopussa. Puhe lähetettiin 15. elokuuta vuonna 1945 keskipäivällä Japanin aikaa Okinawan taistelun, atomipommien pudottamisen ja Neuvostoliiton sodanjulistuksen jälkeen.
Hirohiton puhe oli luultavasti ensimmäinen kerta, kun Japanin keisari puhui (joskin levyn kautta) suoraan kansalleen. Puhe tehtiin muodollisella, jokseenkin arkaaisella vanhan keisarillisen hovin käyttämällä japanilla. Lisäksi Hirohiton puhe ei suorasti viitannut antautumiseen lainkaan, vaan siinä ilmoitettiin keisarin ohjanneen hallitusta hyväksymään täysin Potsdamin julistuksen ehdot. Tämä aiheutti sekaannusta kuuntelijoissa, joista monet eivät olleet varmoja oliko Japani antautunut vai kannustiko Hirohito heitä vastustamaan vihollisen hyökkäystä. Radiolähetyksen huono äänenlaatu ja liiallisen muodollinen hovikieli lisäsivät hämäännystä. 
Puhetta ei lähetetty suorana, vaan se soitettiin keisarillisessa palatsissa 13. tai 14. elokuuta tehdystä tallenteesta. Monet Japanin armeijan jäsenet olivat äärettömän vihaisia Hirohiton päätöksestä, jota he pitivät kunniattomana. Niinpä jopa tuhat upseeria yritti hyökätä keisarilliseen palatsiin illalla 14. elokuuta tuhotakseen tallenteen. Se salakuljetettiin onnistuneesti palatsista pyykkikorissa naisten alusvaatteiden seassa ja lähetettiin seuraavana päivänä, vaikka radioasemallakin sen lähettäminen yritettiin estää.

Sisältö

Puheessa Hirohito huomauttaa, että sota joka on tarkoitettu ”suojelemaan japanilaisia ja tuomaan rauhaa ja vakautta Itä-Aasian alueelle […] ei ole ollut Japanille menestyksellinen” ja että ”sota ei ole täysin edennyt toivomallamme tavalla”. Sitten hän kertoo, että ”vihollisella on nyt uusi ja kauhea ase, jolla on mahdollisuus tuhota lukuisia viattomia henkiä ja aiheuttaa lukematonta tuhoa”. Huomautuksen uskotaan viittaavan vain päiviä aiemmin tapahtuneisiin Hiroshiman ja Nagasakin pommituksiin. Keisari ei kuitenkaan lainkaan maininnut muutamaa päivää aikaisemmin alkanutta Neuvostoliiton hyökkäystä. Lopuksi hän kuuluisasti sanoo: ”kuitenkin, ajan ja kohtalon sanelun mukaan Me olemme päättäneet päällystää tien suurelle rauhalle kaikille tuleville sukupolville kestämällä mikä on kestämätöntä ja sietämällä mikä on sietämätöntä”. 
Lauseen loppuosasta tuli Yhdysvaltain miehityskaudella lukemattomia kertoja toistettu motto, joka kuvasi paitsi ”tappion nöyryytystä, kipua hyväksyä se, mitä 20 vuoden äärinationalistinen indoktrinointi oli teroittanut japanilaisten mieliin kaikkein kivuliaimmaksi asiaksi, mutta myös kamppailua löytää maailmassa kokonaan uusi asema ja identiteetti.” Se tarkoitti myös selviytymistä maan lähes täydellisestä romahduksesta.