google/wiki40b huggingface dataset:
Arto Kivimäki

Arto Kivimäki (s. 1963 Seinäjoki) on antiikin maailmaan erikoistunut kääntäjä ja kirjailija. Hän on asunut pitkään Joensuussa ja opiskellut Helsingissä ja Tampereella. Hän asuu Riihimäellä.
Kampylobakteerit

Kampylobakteerit Suomessa

Suomessa tavallisimmat taudinaiheuttajat ovat Campylobacter jejuni (yli 90 % tapauksista) ja Campylobacter coli (5–10 % tapauksista). Tavallisesti Suomessa raportoidaan yli 3000 kampylobakteerien aiheuttamaa tapausta vuosittain, joista valtaosa on saatu ulkomaanmatkoilla. Kotimaisia epidemioita on noin 1–3 per vuosi, ja ne leviävät tavallisimmin juomaveden välityksellä.
Bakteerin aiheuttamat tapaukset Suomessa ovat yleistyneet muiden länsimaiden tavoin voimakkaasti 1990-luvulta lähtien. Vuonna 1995 tapauksia oli 2000, vuonna 2001 noin 4000 ja 2003 noin 3000. Kampylobakteeri ohitti salmonellan yleisimpänä bakteeriripulin aiheuttajana 1998. Marras–joulukuussa 2007 Nokialla tapahtui yhdeksään vuoteen suurin vesijohtoveden saastumisesta johtunut epidemia Suomessa. Tuhannet kaupunkilaiset sairastuivat saastuneen vesijohtoveden välityksellä mahatauteihin, joiden yhtenä aiheuttajana oli kampylobakteeri.

Oireet

Kampylobakteeri-infektion tavallisimpia oireita ovat ripuli, vatsakipu ja kuumeilu. Infektion itämisaika on 1–7, keskimäärin kolme, päivää ja ripulointi kestää tavallisimmin kolmesta viiteen päivää. Kivut ja vatsan muu oireilu voi jatkua kuitenkin jopa viikkoja. Ulosteeseen bakteeria erittyy tavallisesti noin kolmen viikon aikana. Pitempiaikainen bakteerin kantaminen ei ole yleistä. Tartunnan saaneista muutamalle prosentille voi kehittyä reaktiivinen niveltulehdus.

Tarttuminen ja ehkäisy

Bakteeri leviää yleensä ulosteista, saastuneista elintarvikkeista tai vedestä. Harvinaisempaa on tartunta ihmisestä toiseen. Tavallisimmin tartunnan saa huonosti kypsennetystä broilerista, pastöroimattomasta maidosta tai klooraamattomasta vedestä. Vaikka bakteeri ei yleensä lisäänny alle 30 asteen lämpötilassa, se voi kuitenkin elää myös hedelmissä, vihanneksissa ja muissakin tuoretuotteissa, jotka ovat voineet saastua joko pellolla tai keittiötiloissa esimerkiksi raa'an lihan joutuessa niiden kanssa tekemisiin tai puutteellisissa hygieniaolosuhteissa.
Elintarviketeollisuudelle ei ole EU-säädöksissä määrätty raja-arvoja kambylobakteerille ja yersinia-bakteerille, kuten on listeriabakteerille.
Tartuntaa ehkäistään lihan huolellisella kypsentämisellä, raakojen vihannesten perusteellisella pesemisellä ja pastöroimattomien maitotuotteiden välttämisellä. Raaka liha pitää myös säilyttää erillään vihanneksista ja tuoretuotteissa, valmisruuista ja tähteistä. Ruuanvalmistusvälineet ja kädet tulee pestä edellä mainittujen elintarvikkeiden käsittelyn jälkeen. Samoin käsien pesu saippualla ennen ruokailua, WC-käyntien jälkeen ja kotieläinten käsittelyn jälkeen on tärkeää. Klooraamatonta pintavettä ei tule juoda.

Toteaminen ja hoito

Bakteeri voidaan todeta ulostenäytteestä. Kokeet tulee ottaa ennen mikrobilääkityksien aloittamista. Yleensä kampylobakteeri-infektioita ei hoideta mikrobilääkkeillä eli antibiooteilla. Mikrobilääkehoidosta päätetään potilaan taudinkuvan ja yleisen terveyden perusteella.
Nellie McClung

Nellie Letitia McClung (o.s. Mooney; 20. lokakuuta 1873 Chatsworth, Ontario – 1. syyskuuta 1951 Victoria, Brittiläinen Kolumbia) oli kanadalainen kirjailija ja naisasianainen. 
McClung oli aktiivinen Naisten kristillisessä raittiusseurassa. Hän julkaisi ensimmäisen romaaninsa, Sowing Seeds in Dannyn, vuonna 1908. Siitä tuli menestysteos, jota seurasivat lukuisat novellit ja kanadalaisissa sekä yhdysvaltalaisissa lehdissä julkaistut artikkelit. McClung muistetaan ehkä parhaiten Famous Five -ryhmittymän jäsenenä. Famous Fiven jäsenenä hän oli mukana ajamassa läpi Persons Casea, jonka seurauksena naiset tunnustettiin lain silmissä "henkilöiksi".
Ceylonineebenpuu

Kuvaus

Ceylonineebenpuu on keskikokoinen puu, kasvaen noin 30 metriä korkeaksi. Kaarna on kilpimäistä, uurteista ja väritykseltään harmaanmustaa. Lehdet ovat muodoltaan soikeita tai suikeita. Ne ovat yleensä 5–13 senttimetriä pitkiä. Kukat ovat yleensä joko kaksineuvoisia, tai yksineuvoisia hedekukkia. Hedekukat kasvavat 3–16-kukkaisissa viuhkoissa. Niissä on sekä verho- että terälehtiä neljä. Kaksineuvoiset kukat ja emikukat kasvavat yksittäin, verho- ja terälehtien määrä niissä vaihtelee kolmesta neljään. Emillä on yksi 4–5 haarainen luotti ja kahdeksan onteloa, joissa kussakin on yksi siemenaihe. Hedelmä on hieman litistyneen pyöreä marja.

Levinneisyys

Ceylonineebenpuu kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Aasiassa Etelä-Intiassa ja Sri Lankalla. Sitä viljellään puutavaran vuoksi muuallakin eteläisessä Aasiassa, varsinkin Malesiassa.

Käyttö

Ceylonineebenpuun puuaines on arvostettua eebenpuuta. Lajia käytetään myös suojapuuna viljelyksillä suojelemaan muita viljelyskasveja auringolta ja tuulelta.
Jari Puhakka

Jari Jouko Juhani Puhakka (s. 16. kesäkuuta 1965) toimii kapellimestarina ja sovittajana eri TV-produktioissa sekä useissa viihdekonserteissa. Suuren yleisön tietoisuuteen hän nousi viimeistään BumtsiBum!-ohjelman kapellimestarina.
Puhakka aloitti uransa soittaen eri artistien – kuten Kirkan (1984–86) ja Paula Koivuniemen (1986–88) – taustaorkestereissa.
Hän soitti Boulevard-yhtyeessä, joka edusti Suomea vuoden 1988 Euroviisuissa.
Vuonna 1990 Puhakka jäi freelance-muusikoksi ja tuolloin myös äänilevytuotanto astui kuvaan mukaan. Hän on toiminut kapellimestarina ja sovittajana lukuisissa eri artistien levytyksissä 1990-luvulta alkaen sekä tuottanut albumeja muun muassa Eija Kantolalle, Joel Hallikaiselle, Kake Randelinille ja Kari Tapiolle.

Yksityiselämä

Puhakka on asunut Vantaan Metsolassa, mutta päätti vuonna 2012 muuttaa Keski-Suomeen.
Puhakka avioitui tammikuussa 2016 Thaimaassa iskelmälaulaja ja Tangomarkkinoiltakin tutun Kaija Lustilan kanssa.  Pari ehti seurustella ennen liiton solmimista kuutisen vuotta ja he kihlautuivat vuonna 2012. Lokakuussa 2012 Puhakka tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa Lustilan pahoinpitelystä.
Näyttelijä Johanna Puhakka on Jari Puhakan tytär.
Paštun kieli

Levinneisyys ja puhujamäärä

Kieltä puhutaan Afganistanin etelä- ja keskiosissa sekä Pakistanissa etupäässä Luoteisprovinssissa, heimoalueilla ja Balochistanissa. Pieniä puhujaryhmiä on myös Kashmirissa ja Iranissa. Vuonna 2009 paštun äidinkielisiä puhujia arvioitiin olevan noin 7,5 miljoonaa Afganistanissa, 14 miljoonaa Pakistanin Luoteisprovinssissa, yli kaksi miljoonaa Karachissa ja noin 50 000 Iranissa.
Afganistanissa paštun puhujat muodostavat yli puolet väestöstä ja Pakistanin luoteisosassa noin 90 %. Heistä suuri osa on kaksikielisiä. Afganistanissa pataanit osaavat myös daria, Pakistanissa urdua, belutšia tai muita kieliä.

Murteet ja kielen rakenne

Paštu kuuluu iranilaisten kielten itäiseen ryhmään. Se jakautuu lukuisiin alueellisiin ja heimomurteisiin, jotka muodostavat läntisen ja itäisen murreryhmän. Toisinaan puhutaan myös eteläisestä tai keskiryhmästä. Läntisen ryhmän keskus on Kandahar ja itäisen Peshawar sekä vähemmässä määrin Jalalabad. Eräät murteet kuten waziri ja afridi poikkeavat voimakkaasti kirjakielestä.
Kieli on rakenteeltaan monessa suhteessa varsin konservatiivinen. Arkaaisia iranilaisia piirteitä ovat fonemaattinen sanapaino, kieliopillinen suku ja ergatiivirakenne. Morfologialle on tyypillistä nominien ja osittain myös verbien flektiotaivutus. Verbeillä on aspektikategoria. 
Indoarjalaisista kielistä paštuun on omaksuttu kakuminaaliset konsonantit ṭ, ḍ, ṇ, ṛ Lainasanoja on saatu arabiasta, darista, persiasta, indoarjalaisista, turkkilaisista sekä länsieurooppalaisista kielistä varsinkin englannista.

Kirjakieli

Paštun vanhimman kirjallisen muistomerkin kerrotaan olevan peräisin 700-luvulta. Vanhin luotettavasti ajoitettu teksti, Bayazid Ansarin paštuksi, hindiksi, persiaksi ja arabiaksi laatima uskonnollinen runokokoelma Hayr al-bayān (”Hyvä sanoma”) on kuitenkin vasta 1500-luvun lopusta.
Kirjakieli kehittyi pitkään Afganistanin pääkielenä toimineen darin varjossa. Koulutusjärjestelmän ja lehdistön kieli paštusta tuli vasta 1900-luvun aikana. Vuodesta 1936 lähtien se on darin rinnalla toinen Afganistanin virallisista kielistä. Pakistanissa se on yksi Luoteisprovinssin ja Balochistanin alueparlamenttien virallisista työkielistä.
Paštun kirjakielestä on kaksi alueellista varianttia. Afganistanissa kirjakieli perustuu Kandaharin ja Pakistanissa Peshawarin murteeseen. Kieltä kirjoitetaan arabialais-persialaisella kirjaimistolla, jota on täydennetty kymmenellä paštun omia äänteitä osoittavalla lisämerkillä. Kirjakielen normit ja oikeinkirjoitus eivät ole vielä vakiintuneet.
Ashdon Haltin rautatieasema

Historia

Great Eastern Railway avasi aseman paikallisten kampanjoinnin tuloksena 14. elokuuta 1911. Asemalla oli yksi maasta ja klinkkeristä tehty laituri, jonka reunat oli tehty ratapölkyistä. Laiturille tuotiin vuonna 1916 odotushuoneeksi vanha Great Eastern Railwayn vaunun kori, jonka sisukset poistettiin ja tilalle asennettiin puisia penkkejä.
Koska asemalla ei ollut henkilökuntaa, matkustajat nousivat siellä juniin maksamatta ja ostivat lipun joko Bartlow’n, Audley Endin tai Saffron Waldenin asemalta.
Rautateiden käyttäjämäärät laskivat sodan jälkeen, ja vuoden 1963 Beechingin leikkauksissa Saffron Walden Railwayta ehdotettiin suljettavaksi. Paikallisten vastustuksesta huolimatta matkustajaliikenne linjalla loppui 7. syyskuuta 1964. Ashdon Haltin asema suljettiin samana päivänä.

Nykytila

Vaikka aseman laituri on tehty maasta, klinkkeristä ja puusta, se on edelleen melko ehjä, vaikkakin pitkälti umpeen kasvanut. Myös odotushuone on yhä paikallaan.
Egeanmeren laatta

Egeanmeren laatta (myös Egean/Aigeian (meri)laatta, Helleeninen laatta) on pieni mannerlaatta Egeanmeren alueella Kreikan ja Turkin välissä. Laatalla sijaitsevat Egeanmeren ja Egeanmeren saarten pääosan lisäksi Peloponnesoksen niemimaa, Keski-Kreikka ja Kreeta sekä Vähän-Aasian länsiosa. Laatan pohjoispuolella sijaitsee Euraasian laatta, eteläpuolella Afrikan laatta, länsipuolella Adrianmeren laatta ja itäpuolella Anatolian laatta.
Egeanmeren laatan olemassaoloa esitti ensimmäisen kerran D. P. McKenzie (1970, 1972).

Laattatektoniikka

Egeanmeren laatan reunat ovat selvimmät laatan länsi-, lounais- ja etelälaidalla, missä reuna kulkee Jooniansaarten länsipuolelta, Peloponnesoksen lounaispuolelta ja Kreetan eteläpuolelta. Laatan raja Anatolian laatan kanssa on epäselvempi. Joskus Egeanmeren ja Anatolian laatat esitetään yhtenä laattana, sillä niiden liikkeet voidaan mallintaa yhdessä suhteellisen samansuuntaisina. Maanjäristysten ja laattojen nopeuden perusteella ne vaikuttaisivat kuitenkin olevan erillisiä laattoja. On mahdollista, että kyseessä on yksi laatta, joka on hiljalleen repeytymässä kahtia.
Egeanmeren laatta puristuu Euraasian laatan ja Afrikan laatan väliin, minkä seurauksena Egeanmeren alueella esiintyy paljon maanjäristyksiä erityisesti laatan reunoilla. Afrikan laatta liikkuu koilliseen ja työntyy Egeanmeren laatan alle Kreetan eteläpuolella, mikä aiheuttaa maanjäristyksiä Etelä-Kreikassa. Pohjois- ja Keski-Kreikassa maanjäristykset johtuvat Euraasian ja Egeanmeren laattojen suhteellisista liikkeistä. Matalat, alle 50 kilometrin syvyydessä tapahtuvat maanjäristykset sijoittuvat yleensä Egeanmeren laatan reunoille, ja syvemmät, yli 50 kilometrin syvyydessä tapahtuvat maanjäristykset keskemmälle laattaa. Pieniä, magnitudin 1–3 maanjäristyksiä tapahtuu Kreikassa päivittäin.
Egeanmeren laatta liikkuu noin 34–37 mm etelälounaaseen vuodessa. Anatolian laatta liikkuu puolestaan noin 21–40 mm länsilounaaseen vuodessa. Liikkeiden seurauksena Attikan alue Keski-Kreikassa on siirtynyt viimeisen sadan vuoden aikana noin 2 metriä ja Peloponnesos noin 4 metriä etelälounaaseen. Seurauksena ympäröivien mannerlaattojen liike repii Egeanmeren laattaa hitaasti kahtia koillis-lounaissuunnassa suurin piirtein laatan keskeltä. Tämä ilmiö on synnyttänyt Korintinlahden, kun Peloponnesos repeytyy hitaasti irti muusta Manner-Kreikasta, sekä laatan poikki kulkevan vulkaanisen niin kutsutun helleenisen kaaren, jonka alueella on eräitä aktiivisia sekä lukuisia sammuneita tulivuoria, kuten Méthana, Santorínin saaret sekä Nísyros. Laattojen liikkeen seurauksena on syntynyt myös laatan eteläreunan ei-vulkaaninen kaari, johon kuuluvat muun muassa Peloponnesoksen eteläreuna sekä Kreeta, Kárpathos ja Ródos.
Sekasorron aika

Sekasorron aika oli vuosien 1598 ja 1613 välinen Venäjän historian ajanjakso, jolloin vallinnut ankara poliittinen, taloudellinen ja yhteiskunnallinen kriisi johti Venäjän valtakunnan väliaikaiseen luhistumiseen. Tsaarit ja vallanvaihdot seurasivat toisiaan tiheään. Sekasorron aikaa edeltänyt viimeinen Rurikin dynastian hallitsija oli Iivana Julman poika Fjodor I. Hänen jälkeensä viidentoista vuoden aikana valtaa ehtivät pitää Boris Godunov, Fjodor II (vain 49 päivän ajan), Vale-Dmitri I, Vasili Šuiski, Vladislav IV Vaasa ja Mikael Romanov. Myös Vale-Dmitri II vaati kruunua itselleen, ja Ruotsin kruununperillisen Kaarle Filipinkin oletettiin nousevan Venäjän tsaariksi. Kun venäläisten kansannousu oli kukistanut Moskovan vallanneet puolalaiset joukot 1612, uudeksi tsaariksi valittiin Mikael Romanov, joka loi perustan Romanovien hallitsijasuvulle.
Perusjoukko (todennäköisyys)

Perusjoukko  eli otosavaruus  eli näyteavaruus  eli tapahtuma-avaruus  on todennäköisyyslaskennassa peruskäsite, joka tarkoittaa satunnaisilmiön kaikkien erilaisten alkeistapauksien joukkoa. Kun alkeistapausten sijaan käytetään satunnaismuuttujan arvoja, muodostuu perusjoukko satunnaismuuttujan arvojoukosta. Käsitteen yhteydessä käytetään joukko-opin merkintöjä ja ajattelua. Perusjoukkoa merkitään yleensä  (lue "oomega") tai  
Tapahtuman yleisyyttä arvioitaessa tulee ensin selvittää, mitkä satunnaisilmiön alkeistapaukset totetuttavat tarkasteltavan tapahtuman. Sitten selvitetään, mitkä ovat yleensä mahdolliset alkeistapaukset ja niistä muodostetaan perusjoukko. Klassisen todennäköisyysajattelun mukaan tapahtuman joukon koko verrattuna perusjoukon kokoon, määrittää tapahtuman yleisyyden eli todennäköisyyden. Muissakin todennäköisyyden määritelmissä pyritään samantapaiseen ajatteluun.
Perusjoukko voi olla diskreettinen tai jatkuva. Diskreettisessä perusjoukossa arvoja on äärellinen määrä tai korkeintaan numeroituvasti ääretön määrä. Diskreettinen perusjoukko on yksinkertainen, jos sillä on vain äärellinen määrä alkioita. Jatkuvat perusjoukot ovat ylinumeroituvasti äärettömän kokoisia.

Perusjoukon koko

Kun perusjoukko on yksinkertainen, jos se on muodostunut diskreettisistä ja äärellisistä alkeistapauksista tai satunnaismuuttujan arvoista. Tällöin voidaan perusjoukon alkioiden lukumäärä laskea. Esimerkiksi perusjoukossa #1 se on kaksi, perusjoukossa #2 se on kuusi ja #3 se on 52. Äärettömän mutta numeroituvan perusjoukon koko on ääretön.
Jatkuvat perusjoukot sisältävät ylinumeroituvan määrän alkeistapauksia tai arvoja. Perusjoukon koko olisi myös ääretön, etllei käytettäisi mittana muita tapoja. Lukuvälin  pituus  kelpaa koon suuruuden arvioksi. Samalla tavalla tikkataulun pinta-ala (#5) kelpaa todennäköisyyden määrityksen pohjaksi. Tapaa kutsutaan geometriseksi todennäköisyydeksi.

Todennäköisyys

Jos diskreettiset alkeistapaukset ovat symmetrisiä, ovat niiden todennäköisyydet yhtä suuret ja siten ykkösen murto-osia. Yleistäen alkeistapauksilla voi olla eri esiintymistodennäköisyydet johtuen esimerkiksi arpomisvälineen epäsymmetriasta tai satunnaisilmiön erityisestä luonteesta. Samaa ajattelua voidaan soveltaa satunnaismuuttujien kohdalla. Vaikka arpomisväline olisikin symmetrinen, voi siitä johdettu satunnaismuuttuja olla epäsymmetrinen. Näin käy, kun satunnaismuuttujaksi valitaan kahden heiton summat.
Jatkuvan perusjoukon osajoukkojen eli tapahtumien todennäköisyydet tulee määrittää todennäköisyysfunktion avulla. Diskreettisten tapahtumien eli perusjoukon minkä tahansa osajoukon todennäköisyys voidan aina määrittää. On kuitenkin osoittautunut, että jatkuvien perusjoukon osajoukoille määritelmä on liian väljä. On nimittäin olemassa tapahumajoukkoja, joille esimerkiksi additiivisuuden todennäköisyysaksiooma ei ole voimassa. Siksi tulee rajoittaa niiden tapahtumien lukumäärää, joille todennäköisyys määritetään. Parhaaksi menettelyksi on osoittautunut se, että otetaan käyttöön sigma-algebra, jolle todennäköisyydet määritetään.
Ksylofoni

Ksylofoni on eripituisten puukapuloiden muodostama idiofoninen lyömäsoitin, jota soitetaan muovi-, kumi- tai puupäisillä malleteilla. Kapuloiden eli "kielien" koko on viritetty sellaiseksi, että kustakin tulee haluttu sävel. Tyypillisesti ääniala on kolme ja puoli oktaavia, kirjoitetusta f:stä c⁴:ään. Ksylofoni soi oktaavin kirjoitettua korkeammalta. Fysikaalisesti voidaan sanoa, että sen ominaisvärähtely on viritetty halutulle taajuudelle. Ksylofonin kielet järjestetään pianon koskettimien tapaan, "mustat koskettimet" omaan riviinsä "valkoisten" taakse. Ksylofonilla on kielien alla kaikuputkien rivi.
Ksylofonissa on kirkkaampi ääni kuin sen sukulaissoittimessa marimbassa. Moderneissa ksylofoneissa on kielten alla resonanssiputket, jotka toimivat passiivisina äänenvahvistimina.
Klassisessa musiikissa ksylofonia ovat käyttäneet mm. Dmitri Šostakovitš, Camille Saint-Saëns, Giacomo Puccini ja Gustav Mahler. Konserttoja soittimelle ovat säveltäneet Toshiro Mayuzumi ja Daniel Bukvich. Muuta nimenomaan ksylofonille sävellettyä musiikkia ovat tehneet Alan Hovhaness, Thomas Pitfield (ksylofonisonaatti) ja Patrick Moore, joka tunnetaan myös tähtitieteen alalta.
Jumisko

Jumisko on vajaan kolmenkymmenen asukkaan kylä Posion kunnassa Lapin läänissä. Kylä sijaitsee Ala-Suolijärven ja Niemijärven välisellä kannaksella. Jumisko on nimenä tunnettu erityisesti Pohjolan Voiman rakentamasta Jumiskon voimalaitoksesta (1952–1955), joka sijaitsee Kemijärven puolella Soppelassa.

Liikenneyhteydet

Kylän läpi kulkee seututie 945 (Morottajantie). Tie on asfaltoitu ja valaistu keskeltä kylää. Kemijärven keskustaan Jumiskosta on noin 60 km ja Kuusamoon noin 100 km.

Palvelut ja vapaa-aika

1990-luvun vaihteessa Jumiskossa toimi vielä Posti ja kyläkauppa, joten palvelut olivat lähellä. Nykyisin vain kauppa-auto kulkee kahdesti viikossa. Kylä sijaitsee linnuntietä mitattuna noin 30 kilometrin päässä Posion keskustaajamasta, Aholasta.
Jumiskossa oli aikoinaan iso koulu. Silloin Jumiskoon kuului nykyistä paljon isompi alue, ja perheissä oli paljon lapsia. Koulu paloi salaman sytyttämässä tulipalossa. 1980-luvulla vanhalla terveystalolla pidettiin kaksi vuotta koulua, kun myös Ristilän koulu paloi. Tämä palo syttyi kattoremontin yhteydessä. Opettajina toimi silloin Tikkanen Matti ja Aira. Tämän jälkeen oppilaat siirrettiin Vääräjärven ja Lehtiniemen ala-asteisiin. Terveystalolla järjestetään edelleen muun muassa kansalaisopiston ohjelmaa. Suolijärven rannalle rakennettiin uimapaikka, joka ei liiemmin ole käytössä, sillä järvien ympäröimässä kylässä uimapaikkoja on todella paljon. Viereisessä noin 10 km:n päässä olevassa kylässä toiminut Vääräjärven ala-aste antoi hyvät mahdollisuudet eri harrastuksiin. Sieltä löytyi valaistu maastojuoksurata jota talvisin pystyi hiihtämään, liikuntasali sekä jalkapallokenttä. Lisäksi talkoilla pidettiin yllä jääkiekkokenttää. Koulu on kuitenkin lopettanut toimintansa. Lehtiniemen ala-asteelle tehtiin talkoilla myös kaukalo. Sinne on Jumiskosta matkaa noin 15 km.
Jumisko sijaitsee runsaitten kalavesien rannalla ja luonnosta voi löytää monenlaista kerättävää.
Saksojen välinen raja

Saksojen välinen raja oli Saksan liittotasavallan (Länsi-Saksan) ja Saksan demokraattisen tasavallan (Itä-Saksan) välinen raja vuosina 1949–1990. Rajan pituus oli 1 381 kilometriä ja varsinkin vuodesta 1961 lähtien se oli raskaasti vartioitu ja varustettu.
Länsi-Saksassa rajasta käytettiin usein termiä vyöhykeraja (saks. Zonengrenze), kun taas Itä-Saksassa virallinen nimitys oli DDR:n ja Saksan liittotasavallan valtioraja. 
Yhdysvaltain ja Ison-Britannian sekä Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeiden välinen raja määriteltiin toisen maailmansodan jälkeen ja se pysyi muuttumattomana, kun Länsi-Saksasta tuli liittotasavalta ja Itä-Saksan valtio perustettiin 1949.
Zoetrooppi

Zoetrooppi on optinen lieriönmuotoinen laite, jonka sisälaidalle piirretyt kuvat synnyttävät liikkeen illuusion, kun kuvia katselee sen pyöriessä lieriön laidoille tehdyistä rei'istä. Laitteen esitteli 1834 bristolilainen William George Horner.
Hangastenmäen linnavuori

Topografia

Linnavuori sijaitsee Räikälänjoen jokilaakson eteläpuolella aivan yhdystie 13846 vieressä. Mäki kohoaa yli 42 metriä joen vedenpinnan yläpuolelle ja siinä on kaksi jyrkännettä. Noin 15 metrin korkeudella sijaitsee pohjoisempi jyrkänne ja noin 25 metrin korkeudella eteläinen jyrkänne. Myös luoteiskulmassa on hyvin jyrkkää. Mäen laella kasvaa harvaa puustoa, joten sieltä näkyy hyvin joen yli Janakkalan kirkolle, mutta mäen juurella metsä on tiheää. Lakialue on tasainen ja se on kalliopintainen siellä, missä ohut moreenipinta aukeaa.

Muinaislinna

Esivarustuksia on löydetty mäen etelä- ja koillisrinteissä. Päävarustus kiertää mäen lakea ja on ehjimmillään yhä noin 50 metriä pitkä yhtenäinen kivimuuri. Epävarmoja varustusten jäänteitä on todettu mäen länsi- ja itärinteissä. Vallit rajaavat sisällensä suorakaiteen muotoisen alueen. Varustuksissa käytettyjen kivien koko on noin 0,5–1,0 metriä ja niitä on sijoitettu 1–3 rinnakkain ja 1–3 päällekkäin. Koillisvallissa erottuu katkoksia, jotka voisivat olla portinaukkoja. 
Linnavuorelta on havaittu mahdollisia rakennusten sekä mahdollisen sepän pajan jäänteitä.

Ajoitus ja löydöt

Linnavuorella tehdyn koekaivauksen perusteella linnan rakentaminen on alkanut 1200-luvun lopulla ja linna on ollut varmuudella käytössä 1300-luvulla.
Alueelta on löytynyt kymmeniä rautaesineitä tai niiden osia. Löytöaineistoon kuuluu muun muassa hopealla silatut keihäänkärki ja miekanponsi, panssarinuolen kärkiä, hevosenkenkiä ja niiden nauloja sekä soihdunpidike. Kaivauksissa paikalta on löytynyt myös palanut ihmiskallon palanen sekä mahdollinen jäänne palaneesta ihmisen lonkkaluusta.

Tutkimushistoria

Linnavuoren löysi Kanta-Hämeen menneisyyden etsijät ry vuonna 2013 ja se hyväksyttiin muinaisjäännökseksi seuraavana vuonna. Vuonna 2015 linnavuorella tehtiin koekaivaus Turun yliopiston toimesta. Tutkimuksiin osallistui myös linnavuoren löytäneen Kanta-Hämeen menneisyyden etsijöiden jäseniä.
Kreikan vaakuna

Kreikan vaakuna (kreik. Εθνόσημο της Ελλάδας, Ethnósimo tis Elládas) on Kreikan kansallistunnus. Se koostuu sinisestä kilvestä, jossa on valkoinen kreikkalainen risti. Vaakunaa reunustavat laakerinlehdet.

Historia

Kreikan ensimmäisessä vaakunassa vuonna 1822 oli kuvattuna Athene ja pöllö. Kreikan kuningaskunta otti vuonna 1833 käyttöön vaakunan, jossa oli valkoinen risti sinisessä kilvessä nykyisen tavoin. Lisäksi se oli varustettu kruunulla. Kuningas Oton baijerilaisessa virallisessa valtiovaakunassa kilpeä reunustivat leijonat. Kuningas Yrjö I:n aikana otettiin käyttöön tanskalaismallinen valtiovaakuna. Kreikan nykyinen vaakuna otettiin käyttöön 7. kesäkuuta 1975.