google/wiki40b huggingface dataset:
Paul Nehlen

Poliittiset näkemykset

Media on kuvannut Nehleniä alt-rightin, antisemitismin, valkoisen nationalismin ja valkoisen ylivallan kannattajaksi.

Poliittinen ura

Nehlen oli Paul Ryanin vastaehdokas vuoden 2016 kongressivaalien esivaalissa republikaanien ehdokkaaksi Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen Wisconsinin 1. kongressipiiristä. Asettuessaan ehdolle hän sanoi olevansa teekutsuliikkeen linjoilla ja että Ryan oli pettänyt konservatiivit. Nehlen oli aiemmin tukenut Ryanin kampanjoita, mutta kertoi nyt kokevansa itsensä, vaalipiirinsä ja maansa petetyksi, koska Ryan tuki valtion liiallisia menoja, laitonta maahanmuuttoa ja tuontityövoimaa sekä kannatti ”työpaikkoja tappavaa” Trans-Pacific Partnership -vapaakauppasopimusta. Tukensa Nehlenille osoittivat Breitbart, Laura Ingraham ja Sarah Palin. Hän sai esivaalissa 10 864 ääntä eli 15,92 prosenttia äänistä ja Ryan valittiin puolueen ehdokkaaksi vaalipiirissä.
Nehlen osallistui Roy Mooren vaalikampanjaan Yhdysvaltain senaatin täytevaaleissa 2017, joissa valittiin senaattori Yhdysvaltain senaattiin Alabamasta. Hän kertoi tukeneensa Mooren kampanjaa ”kuusinumeroisella summalla”. Nehlen myös piti puheen Mooren vaalitilaisuudessa Midland Cityssä 7. joulukuuta 2017.
Joulukuussa 2017 Nehlen kertoi lukevansa antisemitistisenä pidettyä The Culture of Critique -kirjaa ja käytti twiiteissään #ItsOkayToBeWhite -aihetunnistetta. Hän myös käytti antisemitistisinä pidettyjä kolminkertaisia sulkuja syyttäessään juutalaista Ari Cohnia siitä, että tämä oli Nehlenin mielestä teeskennellyt olleensa valkoinen aloittaakseen häntä vastaan rotusodan. Tämän jälkeen Breitbart ja Nehleniä siihen asti tukenut Steve Bannon vetivät häneltä tukensa. Nehlenin kirjoittamat tekstit otettiin pois Breitbartin verkkosivuilta ja lehden toimittaja Joel Pollak ilmoitti, ettei lehti tue Nehleniä, joka oli tehnyt itse itsensä kelpaamattomaksi. Lehti ei kuitenkaan erikseen irtisanoutunut hänestä eikä Breitbart eikä Bannon kumpikaan vastaneet kysymyksiin. Bannonin avustaja Arthur Schwartzin mukaan päätös lopettaa välit Nehleniin tehtiin sen jälkeen, kun hän oli aiemmin samassa kuussa vieraillut valkonationalistisessa podcastissa. Helmikuussa 2018 Twitter ilmoitti jäädyttäneensä Nehlenin Twitter-tilin pysyvästi toistuvien käyttöehtorikkomusten vuoksi.
Nehlen on uudelleen ehdolla republikaanien esivaalissa vuoden 2018 kongressivaaleihin.

Yksityiselämä

Ammatikseen Nehlen toimii liike-elämässä veden suodatukseen ja desinfiointiteknologiaan liittyväss teollisuudessa. Hänellä on alan teknologiasta useita patentteja.
Nehlen asuu vaimonsa kanssa Wisconsinin Delavanissa.
Philippe Aghion

Philippe Mario Aghion (s. 17. elokuuta 1956) on ranskalainen taloustieteilijä ja taloustieteen professori (Robert C. Waggoner Professor of Economics) Harvardin yliopistossa. Aghion tunnetaan yhdessä  Peter Howittin kanssa Schumpeterilaisen talouskasvuteorian kehittäjänä. Hänelle myönnettiin Yrjö Jahnsson Award vuonna 2001.
RN Ibis

Palvelus

Alus poistettiin laivastoluettelosta 1971.
Codex Vaticanus

Codex Vaticanus (Bibl. Vat., Vat. gr. 1209; Gregory–Aland nr. B tai 03) on vanhin,  arvokkain ja parhaiten säilynyt Raamatun käsikirjoitus. Se on kirjoitettu kreikaksi pergamentille (vellum) majuskelikirjoituksella. Se on kirjoitettu Codex Sinaiticuksen tavoin 300-luvun alussa ja on peräisin Egyptistä tai Roomasta. Käsikirjoitusta on säilytetty vuodesta 1448 Vatikaanin kirjastossa, mistä se on saanut nimensä.
Codex Vaticanus sisältää suuren osan Vanhaa ja Uutta testamenttia. Vanhasta testamentista puuttuvat Ensimmäisen Mooseksen kirjan alku jakeeseen 1.Moos 46:28 saakka sekä psalmit 106-138. Uudesta Testamentista puuttuu osia Heprealaiskirjeestä, pastoraalikirjeistä, Kirjeestä Filemonille sekä Ilmestyskirjasta.
Reise in das innere Nord-America in den Jahren 1832 bis 1834

Matka

Teos kuvaa Maximilian zu Wied-Neuwiedin, Karl Bodmerin ja David Dreidoppelin vuosina 1832–1834 tekemää kansatieteellistä matkaa Pohjois-Amerikkaan. Tutkimusmatkan tarkoituksena oli tutkia Pohjois-Amerikan kasvistoa ja eläimistöä ja tavata niitä intiaaniheimoja, jotka aikoinaan elivät Missourin länsipuolella ja jotka tulivat Missourin rantamien linnakkeisiin tekemään turkiskauppaa American Fur Companyn kanssa. 
Teos Reise in das innere Nord-Amerika 1832 bis 1834 on merkittävimpiä Yhdysvaltojen intiaanikansojen dokumentointeja.

Teos

Karl Bodmer toi matkalta Saksaan yli 400 luonnosta ja akvarellia intiaaneista, kasveista, eläimistä ja maisemista. Maximilian zu Wied-Neuwied valitsi lukuisista akvarelleista ne, jotka hän halusi liittää teokseen.
Hän pyysi siksi Karl Bodmeria valvomaan valmistusta sadan taalerin kuukausipalkkaa vastaan, josta puolet tämä joutui käyttämään velkojen ja kulujen maksuun.
Kirjan ensimmäiset kappaleet viitenä niteenä ilmestyivät 10. marraskuuta 1837. Vuosina 1837–1842 ilmestyi Koblenzissa kaksiniteinen laitos, jonka julkaisija oli Jakob Hölscher. Ranskankielinen laitos ilmestyi 1840–1843 ja englanninkielinen 1843–1844. Teosta tilattiin 277 kappaletta. Talouslama ja vuoden 1848 vallankumous keskeyttivät kysynnän. Karl Bodmer lupasi 1847 kuvien oikeudet ja alkuperäislaatat Maximilian zu Wied-Neuwiedille ja tämän perheelle. Kokoelmaa säilytettiin Neuwiedin linnassa, jonne se unohtui.

Varkaus

Yhdysvaltalaisen Pittsburgin Carnegie-kirjaston historiallisen kokoelman kappale teoksesta varastettiin monien muiden teosten joukossa. Kirjaston arkistonhoitaja vei teoksia parinkymmenen vuoden aikana lähiseudun antikvaariseen kirjakauppaan. Varkaudet huomattiin vuonna 2017. Kyseisen kappaleen arvoksi määriteltiin tässä yhteydessä yli miljoona euroa. Teos on yhä kateissa.
RN Aliseo

Palvelus

Alus luovutettiin 1949 sotakorvauksena Jugoslavialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Biokovo (RE-52). Alus varustettiin Yhdysvaltalaisella elektroniikalla. Se poistettiin alusluettelosta 1971.
Käärijä

Taustaa

Käärijä on viettänyt suurimman osan nuoruudestaan Vantaan Ruskeasannalla. Hän pelasi pitkään jääkiekkoa ja harrasteli rumpujen soittoa ja sen myötä innostus oman musiikin tekemiseen alkoi vuonna 2014. Käärijän aiheet pyörivät alussa hyvin vahvasti uhkapelaamisen ympärillä ja sama aihe kuuluu osittain nykypäivänkin tuotannossa. Hänen artistinimensä on lähtöisin kaveripiirin vitsistä liittyen rahan käärimiseen uhkapeleissä.
Käärijä julkaisi musiikkia omakustanteisesti loppuvuoteen 2017, jolloin ensimmäinen tuplasingle ”Koppi tules” / ”Nou roblem” julkaistiin Monsp Recordsin kautta. Singlen A-puoli sai hyvän vastaanoton ja Käärijä teki jatkosopimuksen Monsp Recordsin kanssa. Käärijän tuotannosta on vastannut alusta asti Aleksi Nurmi, jonka tuotantoa on kuultu esimerkiksi Töölön Ketterän, Sonnyn ja Adi L Haslan julkaisuissa.
Fureidis

Maantiede

Fureidis sijaitsee Israelissa Karmelvuoren juurella lähellä Zikhron Ya'akovin kaupunkia.

Historia

Arkeologisissa kaivauksissa nykyisen Fureidiksen alueelta on löydetty jäänteitä kalkoliittiselta kaudelta ja pronssikaudelta. Kylän nykyinen nimi Fureidis on johdettu mahdollisesti kreikan kielen paratiisia tarkoittavasta sanasta paradeisos.
Juutalaisten siirtolaisten perustettua Zikhron Ya'akovin Fureidiksen viereen kylän arabit ja juutalaissiirtolaiset muodostivat läheisiä taloudellisia siteitä. Israelin itsenäisyyssodan alettua vuonna 1948 Fureidis oli yksi harvoista lähiseudun arabikylistä, jonka asukkaat eivät paenneet kodeistaan. Paikka sai oman kuntansa aseman vuonna 1952.

Väestö

Fureidiksen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 13 085. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 9 350 ja vuonna 1969 2 810. Kylän asukkaat ovat pääasiassa islaminuskoisia arabeja.
Mantsinsaari

Historia

Ennen toista maailmansotaa saari kuului Suomelle osana Salmin kuntaa. Suomelle kuuluessaan saarella oli kolme kylää ja 1 750 asukasta. Suurin kylistä oli saaren pohjoispäässä sijainnut Peltoinen, jossa oli noin 815 asukasta vuonna 1939 eli noin puolet saaren väestöstä. Peltoisen kylän eteläpuolella sijaitsivat Oritselän kylä (310 asukasta) ja saaren eteläpäässä Työmpäisen kylä (400 asukasta). Saaren väestö harjoitti elinkeinoinaan pääasiassa maataloutta ja kalastusta. Mantsinsaarelle ei johtanut siltaa vaan sinne oli lossiyhteys Lunkulansaaresta, josta oli siltayhteys mantereelle. Mantsinsaaren lossirannassa oli 1 120 metriä pitkä laituri. Lisäksi kesäisin oli säännöllinen laivayhteys Salmin kirkonkylään, Pitkärantaan, Sortavalaan ja Valamoon.
Peltoisen kylässä oli Mantsinsaaren sairaala. Kansakouluja oli yhteensä neljä, joista Peltoisessa kaksi ja Työmpäisessä kaksi. Lisäksi Peltoisessa ja Työmpäisessä oli luotsiasemat. Majakkoja oli kolme: Leppäniemessä ja Sirnitsässä sekä edelleen toiminnassa oleva Heinäluodon majakka. Saarella oli myös Suomen puolustusvoimien toimintaa. Oritselän kylässä oli Härkämäen rannikkotykistöpatteri (2 x 152mm Canet 45 -tykkiä) ja Härkämäen kasarmit ja Työmpäisessä oli lisäksi Laatokan meripuolustuksen tarkkailuasema.

Seurakuntajako

Mantsinsaari muodosti Salmin ortodoksiseen seurakuntaan kuuluneen Mantsinsaaren kappeliseurakunnan, johon kuului Mantsinsaaren lisäksi Lunkulan kylä Lunkulansaaren pohjoispäästä ja Uuksalonpään kylä samannimisen niemen kärjestä mantereelta. Saaren kaikki luterilaiset kuuluivat Salmin luterilaiseen seurakuntaan. Saarella oli Peltoisen kylässä sijainnut Mantsinsaaren kirkko ja kolme tsasounaa: yksi Oritselän kylässä ja kaksi Työmpäisen kylässä.

Talvi- ja jatkosota

Mantsinsaaren tykkipatteristoa vahvistettiin ja ajanmukaistettiin syksyllä 1939. Talvisodan aattona 29. marraskuuta 1939 aloitettiin Mantsinsaaren evakuointi. Evakuointi aloitettiin Mantsinsaaren lossin yhteydessä olevalta 1 120 metriä pitkältä laiturilta, josta laivat kuljettivat asukkaita ja omaisuutta Uuksalonpäähän. Ja kun tämä kävi vihollisen toiminnan vuoksi vaaralliseksi, siirryttiin laivoja lastaamaan saaren pohjoispäähän. Viimeiset lähtijät joutuivat avonaisiin kalastajamoottoriveneisiin ja suuntasivat Uuksalonpäätä lännemmäksi Pitkärantaan. 
Suomen puolustusvoimat vetäytyivät Lunkulansaaresta Mantsinsaareen 5. joulukuuta. Lunkulansaaren pohjoispää vallattiin kuitenkin takaisin joulukuun 8. päivänä. Mantsinsaari pysyi Suomen hallussa sodan loppuun asti, jolloin sieltä oli Moskovan rauhansopimuksen perusteella vetäydyttävä. 
Jatkosodassa Suomi valtasi saaren takaisin vuonna 1941, mutta joutui vetäytymään sieltä vuonna 1944. Lopullisesti saari menetettiin Pariisin rauhassa vuonna 1947.
Ylermi Kuula

Raimo Ylermi Kuula (s. 28. marraskuuta 1928, Keuruu) on suomalainen urkuri, kuoronjohtaja, musiikinopettaja ja kanttori, director musices.
Kuula suoritti Sibelius-Akatemian diplomin 1960, opiskellen Paavo Raussin johdolla ja hän on suorittanut myös humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon.
Kuula on toiminut Helsingin Toisen lyseon, Helsingin Kaksoisyhteislyseon (HKYL, nykyisin Käpylän yläaste ja Helsingin luonnontiedelukio) sekä Sibelius-lukion opettajana, Järvenpään musiikkiopiston rehtorina, ja näiden töiden rinnalla myös Puistolan seurakunnan kanttorina sekä musiikkiarvostelijana ainakin Kirkko ja Kaupunki -lehdessä. Nykyisin hän on eläkkeellä, mutta soittaa edelleen aktiivisesti. Vuonna 1971 hän perusti monissa kilpailuissa menestyneen HKYLn kamarikuoron, joka on yhä toiminnassa nimellä Cantabile-kuoro. Hän toimi kuoron johtajana 1971–1980.
Ylermi Kuula on Toivo Kuulan veljenpoika ja Pentti Kuulan veli. Hänen puolisonsa on urkuri ja rehtori Mervi Kuula. Viulisti Sirkka Kuula-Niskanen on pariskunnan tytär.
Greg Carey (jääkiekkoilija)

Pelaajaura

Viimeisen yliopistossa pelaamansa vuoden jälkeen Carey teki yhden vuoden mittaisen tulokassopimuksen NHL-seura Arizona Coyotesin kanssa 19. maaliskuuta 2014. Hän liittyi tämän jälkeen Coyotesin farmijoukkue Portland Piratesiin kauden 2013–2014 lopuksi. Ensimmäisen kokonaisen ammattilaiskautensa hän pelasi Portlandissa sekä ECHL-joukkue Gwinnett Gladiatorsissa.
Carey teki kaudeksi 2015–2016 AHL-sopimuksen Springfield Falconsin kanssa. Hän teki 64 ottelussa 26 maalia ja antoi 17 maalisyöttöä. Hän oli liigan maalintekijätilaston 11:nnellä sijalla. Kauden jälkeen Carey sopimuksen Philadelphia Flyersin kanssa.
Salon taidemuseo Veturitalli

Salon taidemuseo Veturitalli on Salossa sijaitseva kaupungin taidemuseo, jonka tilat ovat vanhassa veturitallissa ja siihen liittyvässä uudissiivessä. Museo on avattu 1998. Museon johtaja on Laura Luostarinen, joka jää eläkkeelle kesällä 2018. Susanna Luojus aloittaa hänen seuraajanaan lokakuun alussa 2018. 
Alkuperäinen veturitalli oli kaksipilttuinen uusrenessanssia edustava veturitalli, joka rakennettiin vuosina 1898–1899 Knut Nylanderin piirustusten mukaan. Siinä oli myös vesitorni. Tallia laajennettiin eri vaiheissa, ja vuonna 1935 siihen valmistui neljäs pilttuu. Tallin korjauksen ja laajennuksen museokäyttöön on suunnitellut kaupunginarkkitehti Lauri Hollmén. Museon pihalla kääntöpöydällä on Haapamäen veturipuistosta hankittu Kana-veturi. Taidemuseon taustayhteisönä ja tukena toimii Salon Taidemuseo Veturitallin Ystävät ry.
Eddie Constantine

Eddie Constantine (oik. Edward Constantinowsky; 29. lokakuuta 1917 – 25. helmikuuta 1993) oli amerikkalaissyntyinen laulaja ja näyttelijä, joka työskenteli valtaosan urastaan Euroopassa.
Constantinen vanhemmat olivat tulleet Venäjältä emigrantteina. Constantine tuli tunnetuksi Ranskassa esitettyään 1950–1960-lukujen vaihteessa etsivä Lemmy Cautionia useissa B-elokuvissa. Hän uusi Lemmy Cautionin roolin Jean-Luc Godardin Alphavillessa. Myöhemmin Constantine esiintyi muun muassa Rainer Werner Fassbinderin (Warnung vor einer heiligen Nutte, Welt am Draht ja Kolmas sukupolvi), Mika Kaurismäen (Helsinki Napoli All Night Long) ja Lars von Trierin (Europa) elokuvissa. Vuonna 1970 hän esitti italialaista anarkistia Errico Malatestaa Peter Lilienthalin elokuvassa Malatesta. Constantinen viimeinen merkittävä rooli oli jälleen Lemmy Caution Godardin elokuvassa Saksa vuonna 90 yhdeksän nolla (1991).
Oumar Niasse

Seurajoukkueura

Niasse edusti vuodet 2007–2013 kotimaansa pääsarjan US Ouakamia, jossa hän pelasi 154 ottelua tehden 102 maalia. Kaudella 2010–2011 Niasse voitti Senegalin mestaruuden. Vuonna 2012 hän kävi lainalla Norjan Tippeligaenin Brannissa, jossa hän pelasi kolmessa ottelussa. Elokuussa 2013 Niasse siirtyi Turkin Superliigan Akhiar Belediyesporiin, jossa hän pelasi kaudella 2013–2014 34 ottelua tehden 12 maalia. Heinäkuussa 2014 Niasse siirtyi Venäjän valioliigan Lokomotiv Moskovaan, jossa hän voitti Venäjän cupin heti avauskaudellaan. Yhteensä Niasse pelasi Lokomotivin paidassa 28 ottelua tehden niissä 12 maalia.
Helmikuussa 2016 Niasse siirtyi Englannin valioliigan Evertonin paitaan neljän ja puolen vuoden sopimuksella.

Maajoukkueura

Niasse on edustanut Senegalia alle 23-vuotiaiden maajoukkuetasolla. Debyyttinsä Senegalin jalkapallomaajoukkueessa Niasse teki tammikuussa 2013 ystävyysottelussa Chileä vastaan. Avausmaalinsa hän teki viidennessä maaottelussaan, toukokuussa 2014 Kosovoa vastaan osuen tuossa ottelussa kahdesti.

Muuta

Myös Niassen isoveli Ibrahima Niasse on ammattilaisjalkapalloilija. Hän on pelannut muun muassa Venäjän valioliigassa.
Pentti Poukka

Kalle Pentti Poukka (13. syyskuuta 1919 Tampere – 31. lokakuuta 2012 Helsinki) oli Uuden Suomen päätoimittaja ja Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja.

Ura

Poukka kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1939. Hän lähti talvisotaan varusmiehenä ja kävi upseerikoulun. Jatkosotaan Poukka osallistui reservin upseerina panssarintorjunnassa. Hän ehti olla jonkin aikaa Akateemisen Karjala-Seuran jäsen. Sodan jälkeen Poukka valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1946 ja filosofian maisteriksi vuonna 1950. Vuosina 1947–1949 hän työskenteli valtiovarainministeriön kansantalousosastolla.

Toimittajana

Vuosina 1949−1952 Poukka työskenteli Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n tiedotus- ja koulutuspäällikkönä ja vuosina 1952−1954 Taloudellisen Tutkimuskeskuksen tutkijana. Tämän jälkeen hän siirtyi toimittajaksi ja oli Talouselämän päätoimittaja vuosina 1954−1955. Vuosina 1955−1957 Poukka oli Uuden Suomen taloustoimituksen päällikkö ja vuosina 1964–1976 lehden päätoimittaja. Välillä hän toimi Kauppalehden päätoimittajana vuosina 1957–1964. Poukan aikana lehden levikki kasvoi muutamasta tuhannesta yli 20 000:een.
Kun vakaviin talousvaikeuksiin joutuneen Uuden Suomen lakkauttaminen nousi esille 1970-luvun puolivälissä, Poukka ehdotti lehden muuttamista viisipäiväiseksi politiikan ja kulttuurin erikoislehdeksi. Lehtiyhtiön hallituksen puheenjohtaja Jaakko Lassila halusi kuitenkin vaihtaa päätoimittajaa. Poukka hyväksyi omistajan oikeuden erottaa päätoimittaja, mutta torjui tarjouksen ”vapaaehtoisesta” irtisanoutumisesta. Hänet erotettiin toukokuussa 1976, mistä lähtien hän oli vapaa toimittaja ja tietokirjailija ja julkaisi elämäkertoja, historiikkeja ja mielipidekirjoja. Vuosina 1968–1979 Poukka toimi Suomalaisen Sanomalehtimiesliiton puheenjohtajana.

Politiikassa

Poukka liittyi kokoomuksen jäseneksi vuonna 1964 ja lukeutui 1970-luvulla Tuure Junnilan ja Kullervo Rainion ohella puolueen oikeistosiipeen, joka kritisoi presidentti Urho Kekkosen politiikkaa. Niinpä hän esimerkiksi kieltäytyi käyttämästä Uuden Suomen sivuilla käsitettä Paasikiven–Kekkosen linja. Poukan suhteet Kekkoseen viilenivät jo 1960-luvun alkupuolella, kun hän paljasti Kauppalehdessä Maalaisliiton tukeman, pienten suomalaisten metallialan yritysten yhteenliittymän Mekes Oy:n talousepäselvyydet.
Poukka oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1965−1980 ja puheenjohtaja vuosina 1973−1979. Hän kuului lisäksi Helsingin kaupungin metrotoimikuntaan 1970- ja 1980-luvulla. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuoden 1968 vaalissa. Vuonna 1979 Poukka oli ehdokkaana Helsingin uudeksi ylipormestariksi, kun Teuvo Aura jäi eläkkeelle. Helsingin kaupunginvaltuuston äänestyksestä muodostui tiukka: Raimo Ilaskivi sai 43 ja Poukka 40 ääntä.

Yksityiselämä

Sotilasarvoltaan Poukka oli reservin kapteeni. Hänen puolisonsa oli virolainen filosofian maisteri Ejna Jozua, ja he saivat kolme poikaa. Poukan isä oli matematiikan professori Kalle Aukusti Poukka.
SMS Tb 83F

Valmistus

Itävalta-Unkarin laivasto tilasi aluksen Danubiukselta Porto Réstä, missä köli laskettiin 17. marraskuuta 1913. Alus laskettiin vesille 7. marraskuuta 1914 nimellä SMS Tb 83F ja valmistui 7. elokuuta 1915.

Palvelus

SMS Tb 83F luovutettiin Romanialle 1920. Vuonna 1939 aluksen toinen 66 millimetrin tykki vaihdettiin 37 millimetrin tykkiin ja keskilaivaan asennettiin 20 millimetrin tykki. Toisen maailmansodan aikana alukselle asennettiin pääaseiksi kaksi 88 millimetrin tykkiä ja niiden lisäksi kaksi 20 millimetrin tykkiä, mutta torpedoputket jouduttiin poistamaan. Aluksen etukannen tykki poistettiin myöhemmin ja se korvattiin 20 millimetrin tykillä ja konekiväärillä. Alus palveli sodan aikana saattuetehtävissä 1941-1942 Mustanmeren länsirannikolla sekä Krimillä. Toisinaan alus suojasi miinoitusoperaatioita.
Romanian antauduttua alus siirrettiin Neuvostoliiton Mustanmeren laivastoon nimettynä Torokseksi. Se palautettiin 22. syyskuuta 1945 Romanialle, jonka laivastossa se palveli vuodesta 1948 alkaen oltuaan lokakuusta 1945 alkaen modernisoitavana Galatzissa. Alus poistettiin alusluettelosta 1959-1960.
Hiekkaputki

Hiekkaputki on rytmisoittimena käytetty, usein puusta valmistettu putkimainen soitin, yleensä se on täytetty hiekalla. Soittaminen tapahtuu jota kääntelemällä sitä, jolloin hiekka sen sisällä virtaa ja siitä kuuluu käärmemäistä sihinää.
Panssariarmeija Afrika

Panssariarmeija Afrika oli Saksan maavoimien kesällä 1941 muodostettu panssariarmeija toisessa maailmansodassa. Armeija taisteli koko olemassaolonsa ajan Pohjois-Afrikassa, kunnes sen joukot antautuivat liittoutuneille Tunisiassa 1943.

Panssariryhmä Afrika

Kesällä 1941 OKW määräsi muodostettavaksi Afrikkaan uuden yhtymän panssariryhmä Afrikan (saks. Panzergruppe Afrikan), joka perustettiin 1. syyskuuta. Ryhmä muodostettiin Saksan Afrikan armeijakunnasta ja saksalaisista upseereista, jotka olivat palveluksessa Italian Afrikan joukkojen esikunnassa. Erwin Rommel määrättiin 15. elokuuta panssariryhmän komentajaksi ja armeijakunnan komentajaksi tuli Ludwig Crüwell.

Ryhmästä armeijaksi

Ryhmään kuuluivat 21. tammikuuta 1942 Saksan Afrikan armeijakunnan lisäksi Saksan 90. kevyt divisioona ja Italian XX motorisoitu armeijakunta sekä XXI ja X jalkaväkiarmeijakunnat. Motorisoituun divisioonaan kuuluivat panssaridivisioona Ariete ja motorisoitudivisioona Trieste. Jalkaväkidivisiooniin kuuluivat jalkaväkidivisioonat Pavia, Trento, Sabratha sekä Bologna ja Brescia.
Ryhmä muutettiin panssariarmeija Afrikaksi (saks. Panzer-Armee Afrika) 22. tammikuuta 1942 Hitlerin antamalla käskyllä. Lokakuussa 1942 armeijan nimeksi tuli saksalais-italialainen panssariarmeija (saks. Deutsch-Italienische Panzerarmee) helmikuuhun 1943 saakka.
El Alameinin tappion jälkeen ja liittoutuneiden vallatessa läntisen Pohjois-Afrikan OKW vielä kerran vahvisti asemaansa Afrikassa muodostamalla XC armeijakunnan Tunisiassa 19. marraskuuta 1942 ja muodostamalla 8. joulukuuta 5. panssariarmeijan. Panssariarmeija Afrikasta muodostettiin samassa yhteydessä Italian 1. armeija, joka oli italialaisen kenraalin alaisuudessa.
Marja-Leena Komulainen

Marja-Leena Komulainen (s. 5. tammikuuta 1944 Kuusankoski). FM (Helsingin yliopisto), ylimeteorologi Ilmatieteen laitos, jossa toimi koko virkauransa 1969-2007. Toimi oto tv-meteorologina 1978-1983. Laati M/S Estonian uppoamisen (28.9.1994) sääolosuhteiden selvityksen onnettomuustutkintaa varten. Toimi Ilmatieteen laitoksen Akavalaisena pääluottamusmiehenä 1998-2007. Puoliso FT Erkki Komulainen, kaksi lasta.
Farshad Bashir

Farshad Bashir (s. 14. tammikuuta 1988 Kabul) on alankomaalainen poliitikko. Hän on sosialistisen puolueen jäsen, ja hän seurasi Rosita van Gijlswijkiä edustajainhuoneen jäsenenä 15. tammikuuta 2008.
Bashir on afganistanilaissyntyinen. Hänen isänsä oli kommunistihallinnon aikana journalistina Anis-lehdessä. Talibanin otettua valtaansa suuren osan maata vuonna 1996 Bashir pakeni perheineen Tadžikistaniin ja sitten vuonna 1997 Alankomaihin, joka antoi turvapaikan. Bashir asettui Mantgumiin. 10. heinäkuuta 2002 hänestä tuli sosialistipuolueen ja sen nuorisojärjestö ROOD:n jäsen. 16. maaliskuuta 2006 hänet valittiin Leeuwardenin kunnanvaltuustoon, jossa hän istui tammikuuhun 2008.
Bashir on opiskellut matematiikkaa ja fysiikkaa Groningenin yliopistolla sekä vero-oikeutta Leidenin yliopistolla. Hänestä tuli vuonna 2008 nuorin hollantilainen kansanedustaja koskaan.
Nuori Voima

Kritiikki-lehti

Nuoren Voiman Liitto julkaisee myös puolivuosittain ilmestyvää Kritiikki-lehteä. Sen yhteyteen on perustettu kriitikoille myönnettävä palkinto. Palkinto jaetaan kahdelle kriitikolle, joista toisen kritiikki on julkaistu edellisen vuoden aikana Kritiikki-lehdessä, toisen jossakin muussa viestimessä.
David Oistrah

David Fjodorovitš Oistrah (ven. Давид Фёдорович Ойстрах; 30. syyskuuta (J: 17. syyskuuta) 1908 Odessa, Ukraina – 24. lokakuuta 1974 Amsterdam, Alankomaat) oli yksi 1900-luvun menestyneimpiä viulisteja, orkesterinjohtajia ja viulupedagogeja. Ensimmäisen julkisen esiintymisen Oistrah piti Odessassa 6-vuotiaana. Vuonna 1937 David Oistrah voitti Brysselissä Eugène Ysaÿe‎ -viulukilpailun. Tämän jälkeen Oistrah nimitettiin Moskovan konservatorioon opettajaksi. Oistrahin luokassa opiskelivat sellaiset tähdet kuten Liana Isakadze, Oleg Kagan, Gidon Kremer ja Davidin poika Igor Oistrah.
Oistrahin levytykset ja esitykset Dmitri Šostakovitšin viulukonsertoista ovat erityisen kuuluisia, mutta hän esitti myös klassisempia konserttoja; varsinkin hänen 1950-luvun tulkintojaan Tšaikovskin, Brahmsin ja Sibeliuksen konsertoista pidetään lähes ylittämättöminä. Hän työskenteli venäläisten orkesterien, mutta myös ulkomaalaisten muusikoiden kanssa. Beethovenin Kolmoiskonserton levytys yhdessä Svjatoslav Richterin ja Mstislav Rostropovitšin kanssa on toinen tunnettu levytys. Sekä Šostakovitš että Aram Hatšaturjan omistivat viulukonserton Oistrahille.
Vuonna 1955 hän Yhdysvaltain kiertueen aikana alkoi myös johtaa useita yhdysvaltalaisia sinfoniaorkestereita.
Uskonnoltaan Oistrah oli juutalainen.