Korkeushyppy

Välineet

Korkeushyppykenkä on hiukan erilainen kuin muiden yleisurheilulajien kengät. Korkeushyppykengässä käytetään paksua pohjaa ja piikkejä myös kantapäässä, jotta ponnistusvaiheeseen saadaan pitoa. Yleisurheilun kansainvälisten sääntöjen mukaan korkeushyppykengän anturan suurin sallittu paksuus on 13 millimetriä ja kannan suurin sallittu paksuus 19 millimetriä. Piikkejä kengässä saa olla korkeintaan 11 kappaletta ja piikin korkein sallittu mitta on 12 millimetriä, mikä on 3 millimetriä enemmän kuin useimmissa muissa yleisurheilulajeissa.
Korkeushyppyrima on poikkileikkaukseltaan ympyrän muotoinen ja halkaisijaltaan enintään 30 millimetriä, pituudeltaan 4,00 metriä ja painoltaan enintään 2 kilogrammaa. Materiaaliksi käy sopiva materiaali, mutta ei kuitenkaan metalli. Riman päissä on päätykappaleet, joissa on yksi tasainen pinta. Rima saa riippua keskikohdastaan enintään 2 senttimetriä. Rima ripustetaan telineillä oleville kannattimille. Alastulopatjan on oltava vähintään 5 × 3 metriä.

Hyppytekniikka

Hyppytekniikalle on kaksi perusvaatimusta: kehon painopiste on saatava mahdollisimman korkealle ja keho sellaiseen asentoon, joka sallii riman ylittämisen mahdollisimman läheltä hypyn maksimikorkeutta. Tämän saavuttamiseksi on edullista pitää jotkin kehon osat mahdollisimman alhaalla, jotta toiset osat saadaan nousemaan korkeammalle. Myös käytettyyn hyppytyyliin soveltuva ja riittävän nopea vauhdinotto on tärkeä. Se antaa hyppääjälle tarvittavan nopeuden ja oikean vartalon asennon ponnistusvaiheessa.

Tyylien kehitys

1800-luvun alussa korkeutta hypättiin tehottomasti kyykkyasennossa ylävartalo pystysuorassa ja jalat koukussa riman yllä. 1870-luvulla opittiin käyttämään saksaustyyliä, jossa jalat ylittivät riman vuorotellen tehden saksien leikkausliikkeen. Pitämällä jalat vuorollaan riman alapuolella saatiin lantio korkeammalle ja näin rima pystyttiin ylittämään korkeammalta. 1890-luvulla keksittiin ulkojalantyyli: siinä ylävartalo pidettiin matalassa vaakasuorassa asennossa ja näin lantio saatiin korkeammalle kuin saksauksessa. Ulkojalantyyli vaati kuitenkin hyppääjältä paljon notkeutta. 1910-luvulla opittu sisäjalantyyli oli helpompi hallita kuin ulkojalantyyli: siinä rima ylitettiin kylki edellä ponnistusjalka vartalon ja riman välissä.
Kierähdystyyli alkoi korvata sisä- ja ulkojalantyylejä 1930-luvulla. Kierähdyksessä rima ylitetään mahapuoli alaspäin keho riman suuntaisesti. Koska kierähdyksessä osat jaloista saatiin pidettyä riman alapuolella hypyn lakipisteessä, lantio saatiin korkeammalle, mikä tehosti hyppyä. Vuosien myötä kierähdystekniikkaa kehitettiin monin tavoin niin vauhdinoton, ponnistuksen kuin ilmalennonkin osalta. Tehokkain kierähdystekniikka opittiin 1960-luvulla, kun Neuvostoliiton maajoukkuevalmentaja Vladimir Djatškov selvitti tutkimuksissaan parhaan hyppytekniikan ja opetti sen valmennettavilleen hyvällä menestyksellä. Djatškov kehitti kierähdyksestä uuden sukellusmuunnelman, jossa pää pudotettiin hypyn lakipisteessä riman tason alle ja näin vartalo saatiin korkeammalle. Tehokkaimpaan kierähdykseen kuului nopea ja matala vauhdinotto, käsien heilautus ponnistettaessa, vapaan jalan heilauttaminen suorana eteen, pystysuora kehon asento ponnistuksen jälkeen ja sukellus riman yli.
Dick Fosbury teki tunnetuksi 1960-luvun puolivälissä kehitetyn floppaustyylin voittamalla sitä käyttäen olympiakultaa vuonna 1968. Tyylin käyttöönottoa edesauttoi se, että alastulopaikoista oli alettu tehdä entistä turvallisempia. Floppauksessa käännetään ponnistuksen jälkeen selkä rimaa kohti ja jalat heilautetaan riman ylitse, kun selkä on ylittänyt riman. Floppaaja ei heilauta ponnistaessaan käsiään tai ojenna vapaata jalkaansa suoraksi samoin kuin kierähtäjä, vaan raajojen liike on vähäisempää. Hänen vauhdinottonsa on myös kaarevampi ja nopeampi kuin kierähtäjällä.
Floppauksessa hyppääjän ei tarvitse nostaa kehonsa painopistettä yhtä korkealle kuten muissa tyyleissä. Floppaaja voittaa näin 5–7 senttimetriä kierähtäjään nähden. Floppaaja saa lisäksi enemmän vauhtia hyppyynsä nopeamman vauhdinoton ansiosta. Toisaalta floppaaja häviää 5 senttimetriä siinä, että hänen painopisteensä on ponnistusvaiheessa alempana kuin kierähtäjällä. Koska floppauksen tekniikka on helpompi oppia kuin kierähtämisen, se on syrjäyttänyt kaikki muut hyppytyylit, vaikka joillekin hyppääjille kierähdystyyli ehkä sopisi floppausta paremmin.

Historia

Korkeushypyssä on kilpailtu 1800-luvun alkupuolelta asti. Antiikin olympialaisissa korkeushypyn ei tiedetä vielä olleen mukana.
Korkeushyppy on mukana olympialaisten ja muiden arvokisojen ohjelmassa, ja laji oli mukana jo ensimmäisissä nykyaikaisissa olympialaisissa 1896. Lajin ensimmäinen olympiavoittaja oli Ellery Clark tuloksella 181 cm. Vuoteen 1912 asti olympialaisten ohjelmassa oli myös vauhditon korkeushyppy. Korkeushyppytyylit kehittyivät nopeasti 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa: aluksi suosittiin saksaustyyliä, josta siirryttiin ulkojalan ja sisäjalan tyyleihin.
Ensimmäinen tunnettu naisten ennätyshyppy oli yhdysvaltalaisen Nancy Voorheesin 146 cm vuonna 1922. Naisten olympiaohjelmaan korkeushyppy tuli vuoden 1928 olympialaisissa, jolloin kisan voitti kanadalainen Ethel Catherwood. Ensimmäiset kahdeksan miesten korkeushypyn olympiakultaa menivät Yhdysvaltoihin. Suomen paras olympiasaavutus korkeushypyssä on Kalevi Kotkaksen neljäs sija Berliinissä 1936.
1930-luvulla alettiin käyttää kierähdystyyliä. Vuonna 1960 yhdysvaltalainen John Thomas korotti maailmanennätyksen lukemiin 223 cm. Neuvostoliittolaiset kehittivät kierähdystyylin tekniikan huippuunsa, ja Valeri Brumel hyppäsi vuonna 1963 jo 228 cm. Kesäolympialaisissa 1968 yhdysvaltalainen Dick Fosbury voitti kultaa uudella floppaustyylillä, jossa rima ylitetään selkä edellä. Neljä vuotta myöhemmin suurin osa huippuhyppääjistä käytti jo floppaustyyliä, ja nykyisin kaikki huippuhyppääjät käyttävät sitä.
Vuonna 1993 kuubalainen Javier Sotomayor hyppäsi edelleen voimassa olevan maailmanennätyksen 245 cm. Myös naisten ennätys on vanha: Stefka Kostadinova hyppäsi 209 cm vuonna 1987. Kaudet 2013 ja 2014 olivat miesten korkeushypyssä korkeatasoisimpia sitten 1990-luvun alun, sillä vuonna 2013 kaksi hyppääjää (Bohdan Bondarenko ja Mutaz Essa Barshim) ja vuonna 2014 kuusi hyppääjää (Barshim, Bondarenko, Ivan Uhov, Derek Drouin, Andri Protsenko ja Aleksei Dmitrik) ylittivät 240 cm.

Kaikkien aikojen parhaat tulokset ulkoradoilla

Kultakin urheilijalta vain paras tulos. Päivitetty 30. heinäkuuta 2018.