google/wiki40b huggingface dataset:
Myrsky

Myrsky on voimakas, 21−32 metriä sekunnissa puhaltava tuuli. Sitä voimakkaampi eli yli 32 metriä sekunnissa puhaltava tuuli on hirmumyrsky. Kovan tuulen raja on säätiedotuksissa 14 metriä sekunnissa. Tuulen nopeus lasketaan 10 minuutin aikana puhaltaneesta keskituulesta, eli tuulen nopeus alueella voi ajoittain olla voimakkaampaakin.
Suomalaisten meteorologien kielenkäytössä sanaa myrsky käytetään kuvaamaan yllä mainittua tuulta sekä voimakasta matalapainetta, joka tällaisen tuulen aiheuttaa ("Janika-myrsky liikkui maamme yli koilliseen..."). Muun muassa englannin ja ruotsin kielissä sana storm ei välttämättä liity tuuleen vaan mihin tahansa voimakkaaseen sääilmiöön (snowstorm – lumipyry, thunderstorm – ukonilma, icestorm – voimakas jäätävä vesisade). Viranomaiset pyrkivät vakiinnuttamaan suomen kieleen sanaa rajuilma kuvaamaan voimakkaita pienialaisia sääilmiöitä, joihin liittyy ukkosta ja ehkä rakeitakin, mutta 10 minuutin keskituuli ei ylitä myrskyn rajaa.
Degerön kartano

Degerön kartano on kartano Helsingissä, Laajasalon itärannalla. Kartano perustettiin 1600-luvulla, mutta sen nykyinen päärakennus ja maisemapuisto ovat peräisin 1800-luvulta.
FS Premier maître L'Her (F792)

Palvelus

Alus on vuonna 2014 edelleen aktiivipalveluksessa.
Punakaulagaselli

Tuntomerkit

Punakaulagasellilla on antilooppimaisen suuret korvat ja silmät, pienet terävät suorat tummat sarvet. Itäinen alalaji on punaista kaulaa lukuun ottamatta valkoinen, mutta levinneisyysalueensa länsiosassa laji on lähes kokonaan punaruskea valkoista kinkkua ja vatsanalusta lukuun ottamatta.
Lento-osasto Kuhlmey

Lento-osasto Suomessa

Hyökkäyksen alettua 9. kesäkuuta 1944 marsalkka Mannerheim pyysi Saksalta lisäapua. Adolf Hitler lähetti osaston Suomeen 12. kesäkuuta. Se saapui Immolan lentokentälle 17. kesäkuuta, jonka jälkeen kenttä oli kokonaan osaston käytössä. Osasto teki 1 242 taistelulentoa ja pudotti 577 tonnia pommeja. Se tuhosi 151 vihollisen konetta, vähintään 200 panssarivaunua sekä kymmeniä siltoja ja huoltokuljetuksia . 23 osaston lentäjää kuoli ja 24 haavoittui taisteluissa. Osasto menetti taistelutoiminnassa 27 konetta. Suomen ilmavoimien lisänä osasto kaksinkertaisti hävittäjävahvuuden Karjalankannaksella ja auttoi siten haastamaan Neuvostoliiton ilmaherruuden. Immolassa olonsa aikana osasto teki myös muutaman sotalennon Viroon Narvan rintamalle.
Venäläistutkijoiden tekemät yleiset tutkimukset ilmahyökkäysten vaikutuksista eri rintamayhteenotoissa olivat antaneet syyn suhtautua  Osasto Kuhlmeyn väitteisiin esimerkiksi panssarivaunujen tuhoamisista hyvinkin kriittisesti. Nämät tutkimukset, koottuna sekä itä- että länsirintamalta, ovat osoittaneet että maataisteluosastojen väitteet tuhotuista vihollisen panssarivaunumääristä paljastuivat kriittisissä tutkimuksissa vahvasti liioitelluiksi. On esitetty kriittinen arvio että vain 2% itärintaman panssarivaunujen tuhoutumisista aiheutui ilmahyökkäyksistä. Lentäjien väitteiden ja todellisuudessa ilmahyökkäyksissä tuhottujen panssarivaunujen määrän välillä näytää olleen valtava kuilu. Esim Luftwaffe Kurskissa onnistui tuhoamaan vain 40-100 vihollispanssaria 27 000 sotalennolla.
Osasto Kuhlmey suoritti Kannaksella vain 1/10 noista lentomääristä (2 690). 
Osasto Kuhlmeyhin kuuluneen hävittäjäosaston (Stab./JG54, 4./JG54 ja 5./JG54) ilmavoittoväitteistä (n.120) on osaston toimintaan perehtynyt Hannu Valtonen todennut vuonna 1997:
"Uudempi tutkimus tulee luultavasti suhtautumaan ilmavoittoilmoituksiin jakamalla luvuin noin kolmella."
Neuvostoarkistojen perusteella esim. 9.6-30.6.44 Leningradin Rintaman tappiot olivat: 89 hävittäjien pudottamaa, 35 ilmatorjunnan pudottamaa ja 36 kadonnutta. Itämeren Laivaston Ilmavoimien tappiot olivat 48 lentokonetta mutta käsittää kesäkuun lisäksi myös heinäkuun ja Baltian alueella tapahtuneet menetykset. Suomalaisten lentäjien ja Osasto Kuhlmeyn lentäjien ilmavoittoväitteet ajalta 9.-30.6.44 olivat sen sijaan 397. Hävittäjälentäjien ilmavoittoväitteet olivat varsin tyyppillisesti 2-3 suuremmat kuin mitä pudotuksia oikeasti oli.
Neuvostoarkistojen avautuminen 2010-luvulla ei ole ainoastaan varmistanut Osasto Kuhlmeyn raportoiman pommitustoiminnan vihollisen selustassa oikeaksi, vaan se on ylittänyt Suomessa aikaisemmin tehdyt arviot sen aikaansaamista tuhoista. Näitä tietoja ei ollut aikaisemmin varmistettavissa mm.venäläisten reservien ja rintamalle toimituksen alaisissa kolonnissa tuhottujen panssarivaunujen osalta, jotka eivät olleet vielä merkitty taisteluvahvuuteen. Täten Osasto Kuhlmeyn tuki Kannaksen torjuntataisteluissa sen viiden viikon komennuskauden aikana voidaan todeta erityisen merkittäväksi. Pääosa osastosta poistui Suomesta 23. heinäkuuta, mutta I/SG 5 jäi maahan 13. elokuuta asti.
Carl Peters

Carl Peters (27. syyskuuta 1856 – 10. syyskuuta 1918) oli saksalainen seikkailija, joka perusti saksalaisen siirtomaayhdistyksen. Sen pohjalta rakennettiin Itä-Afrikkaan Saksan siirtomaa Saksan Itä-Afrikka. 
Peters oli luterilaisen kirkonmiehen poika Neuhausista. Hän opiskeli Göttingenissä, Tübingenissä ja Berliinissä ja työskenteli Englannissa, jossa tutustui brittiläisen imperialismin käytäntöihin. Palattuaan Saksaan hän perusti kolonialistisen yhdistyksen Gesellschaft für Deutsche Kolonisation. Syksyllä 1884 hän matkusti kumppaneineen Itä-Afrikkaan ja solmi yhdistyksen nimissä sopimuksia alueen päälliköiden kanssa. Hän perusti 1885 Saksan Itä-Afrikan komppanian (Deutsch-Ostafrikanische Gesellschaft).
Bismarckin johtama Saksan hallitus kieltäytyi aluksi tukemasta Petersiä, joka kiristi kansleria ilmoittamalla myyvänsä alueen Belgian Leopold II:lle, joka oli halukas hankkimaan lisämaita Kongon vapaavaltionsa lisäksi, jonka jälkeen Bismarck myöntyi.
Peters solmi 1888 sopimuksen Sansibarin sulttaanin kanssa mannermaan rannikon vuokraamisesta ja 1890 sopimuksen Ugandan kuninkaan kanssa. Uganda jäi kuitenkin Saksan ja Britannian sopimuksessa briteille.
Peters julkaisi 1891 kokemuksistaan kirjan Die deutsche Emin Pasha Expedition. Hänelle annettiin samana vuonna Kilimanjaron piirin komissaarin asema. Petersin brutaalit toimintatavat johtivat kuitenkin takaisinkutsuun ja 1897 hän menetti asemansa ja etunsa. Parlamentin sosiaalidemokraatit ja katolilaiset pitivät Petersiä teurastajana ja kansallisena häpeänä ja hän sai lisänimen Hänge-Peters (Hirttäjä-Peters). Afrikassa häntä nimitettiin nimellä Mkono-wa-damu, mies jolla on veriset kädet.
Peters vältti kuitenkin lopullisen tuomion pakenemalla Lontooseen, jossa hyödynsi Rhodesiaa ja Portugalin Itä-Afrikkaa. Hän löysi 1899 tutkimusmatkallaan muinaisten kaupunkien raunioita ja hylättyjä kultakaivoksia.
Kolonialismia kannattavissa piireissä Peters oli kuitenkin sankari ja Vilhelm II palkitsi hänet keisarillisen komissaarin arvonimellä ja eläkkeellä. Adolf Hitler rehabilitoi Petersin 20 vuotta hänen kuolemansa jälkeen.
Keisarisarvinokka

Koko ja ulkonäkö

Keisarisarvinokka kasvaa pituudeltaan 95–120 cm pitkäksi ja siipien kärkiväliltään jopa 152 cm kokoiseksi. Keisarisarvinokat kasvavat tavallisesti 2,15–4 kg:n painoiseksi. Näkyvimpiä piirteitä ovat suuri keltaisenoranssi ja musta keratiinista muodostunut "sarvi", joka on koiraalla suurempi kuin naaraalla sekä valkoiset pyrstösulat joissa on musta raita. Siivet ovat pääasiassa mustat mutta siipien reunat ovat valkoiset sekä siipien sisäpuolella on valkoinen raita. Niska on valkoinen. Ohimot, posket, leuka, silmien ympärys ja nokan alku ovat mustat sekä kaula ja rinta ovat valkoisia. Jotkin höyhenet näyttävät keltaisilta, mutta se johtuu rauhasten tuottamasta öljystä. Kyljet, vatsa ja selkä ovat mustia. Jalkojen ympärys on valkoinen ja jalat ovat harmaat. Suuren, mutta sisältä onton nokan ylempi puoli on oranssinkeltainen ja alempi osa valkoinen. Naaraat ovat koiraita pienempiä ja niillä on punaisten silmien sijaan siniset silmät.

Elinalueet

Keisarisarvinokkan levinneisyysalue on melko laaja, ja niitä tavataan Kiinassa Intiassa, Nepalissa, Bhutanissa, Myanmarissa, Thaimaassa, Laosissa, Vietnamissa, Kambodžassa, Malakan niemimaalla sekä Sumatralla.

Elinympäristö

Keisarisarvinokkien elinympäristö on korkealla sademetsien katolla. Ne voivat löytää suojaa puiden rei'istä, ja ne voivat tutkia laajan alueen sademetsää yhden ainoan päivän aikana ruoanetsintämatkoillaan.

Ravinto

Keisarisarvinokat syövät pääasiassa hedelmiä. Ne saattavat kuitenkin syödä myös pieniä nisäkkäitä, lintuja, liskoja, käärmeitä ja hyönteisiä.

Pesä ja pesiminen

Keisarisarvinokat pesivät puun onkalossa. Naaras rakentaa pesän koloon. Kun naaras on valmis munimaan, se menee puunkoloon, minkä jälkeen koiras kerää muta-, savi- ja ulostekappaleita ja muuraa pesäaukon kiinni lähes täysin. Muuriin jätetään pieni aukko jotta koiras voisi tuoda naaraalle ruokaa, kun naaras on munimis- ja hautomisvaiheessa. Muuri on suojana saalistajilta.

Muniminen ja haudonta

Naaras munii 1-2 munaa, joita se hautoo neljästä viikosta kuukauteen.

Harvinaistuminen

Keisarisarvinokat harvinaistuvat koska läntisen Intian, Kaakkois-Aasian ja Indonesian sademetsät, joissa ne elävät ovat suurelta osin hakattu puutavaraksi tai pelloiksi. Lajia harvinaistuttaa myös metsästys. Keisarisarvinokat on listattu CITES-sopimukseen liitteeseen I.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee keisarisarvinokan vaarantuneeksi.
Kanariansitruunaperhonen

Koko ja ulkonäkö

Kanariansitruunaperhonen on joissakin lähteissä jaettu kolmeksi eri lajiksi, joiden elinalueet ja siipien väritys eroavat yksityiskohtien osalta. Lajit ovat ”teneriffansitruunaperhonen” Gonepteryx cleobule, ”gomeransitruunaperhonen” Gonepteryx eversi ja ”palmansitruunaperhonen” Gonepteryx palmae
Kanariansitruunaperhosen siipien yläpinnan pohjaväri on koiraalla kirkkaankeltainen ja naaraalla himmeämpi. Kaikissa siivissä on oranssinpunainen keskipilkku. Siipien alapinnat ovat vihertävänkeltaiset, ja keskipilkku erottuu ruskeana. Koiraiden etusiipien värityksessä ja muodossa on eroja eri populaatioiden välillä. G. cleobulen etusiiven ulkoreuna on melko kovera ja takasiiven kannus pieni. Koirailla etusiipi on oranssi, ja keltaista näkyy vain parin millimetrin levyisellä alueella. G. eversin koiraat muistuttavat G. cleobulea, eikä siiven ulkoreunassa näy keltaista juuri lainkaan, mutta naaraat ovat selvästi vaaleampia. G. palmaen etusiiven ulkoreuna on lähes suora ja takasiiven kannus on tylppä. Koiraalla etusiiven yläpinta on vain vaalean oranssinsävyinen ja ulkoreuna leveälti keltainen. Erot eivät kuitenkaan ole aivan suoraviivaisia, sillä yksilökohtaista vaihtelua esiintyy.
Kanariansitruunaperhosilla koiraan siipien yläpinnalla ultraviolettivaloa heijastava alue on laajempi kuin mannereurooppalaisella kleopatralla.
Eri saarilla elävien sitruunaperhosten muna- ja toukkavaiheet eivät eroa toisistaan, eikä niiden genitaaleissa ole havaittavia eroja. Toukka on pääväritykseltään vihreä, mutta sen kyljessä on kaksi valkoista raitaa, joita reunustavat ohuet keltaiset raidat. Kotelon pääväri on myös vihreä, mutta siinä on myös ruskeita alueita ja valkoisia raitoja.

Levinneisyys ja lentoaika

Kanariansitruunaperhosen nimimuotoa tavataan ainoastaan Teneriffan pohjoisosissa. Gonepteryx eversi elää puolestaan La Gomeralla Gonepteryx palmae ja La Palmalla. Perhoset lentävät ympäri vuoden, erityisesti huhtikuusta syyskuulle.

Elinympäristö ja elintavat

Kanariansitruunaperhoset elävät pääasiassa ikivihreissä laurisilvametsissä, mutta liikkuvina ne voivat päätyä kauaksikin alkuperäisen elinpaikkansa ulkopuolelle. Metsissä ne viihtyvät erityisesti aurinkoisilla aukkopaikkoilla ja käyvät ahkerasti imemässä mettä etenkin setronellan kukista.
Muilta osin lajien elintavat tunnetaan huonosti. Perhoset lisääntyvät ilmeisesti ympäri vuoden, mutta perhossukupolvien lukumäärää vuodessa ei tunneta, sillä aikuiset perhoset ovat pitkäikäisiä. Ei myöskään tiedetä, vaipuukko osa perhosista talvikuukausien ajaksi talvilevolle.
Maa- ja metsätalous sekä asutuksen leviäminen ovat uhka kanariansitruunaperhosten säilymiselle.

Ravintokasvi

G. cleobulen ja G. palmaen toukat elävät nyhäpaatsamalla (Rhamnus crenulata) sekä nyppypaatsamalla (Rhamnus glandulosa), G. eversni ilmeisesti vain nyhäpaatsamalla.
Taylor Hanson

Elämäkerta

Taylor Hanson on toinen Hansonin perheen seitsemästä lapsesta ja keskimmäinen Hanson-yhtyeen muodostavista veljeksistä. 
Taylor Hanson avioitui kesäkuussa 2002 Natalie Anne Bryantin kanssa. Parilla on viisi lasta: Jordan Ezra (s. 2002) Penelope Anne (s. 2005) River Samuel (s. 2006), Viggo Moriah (s. 2008) ja Wilhelmina Jane (s. 2012).
Luis Morales Reyes

Luis Morales Reyes (s. 5. heinäkuuta 1936 Churumuco) on meksikolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Tacámbaron hiippakuntaan 2. joulukuuta 1962 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Burcan titulaaripiispaksi 8. maaliskuuta 1976. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi José Abraham Martínez Betancourt, jota avustivat Mario Pio Gaspari ja Gilberto Valbuena Sánchez.
Morales Reyes sai 5. kesäkuuta 1979 nimityksen Tacámbaron piispaksi. 19. helmikuuta 1985 hänet nimitettiin Torreónin koadjuuttoripiispaksi, ja hänet asetettiin tähän virkaan 20. huhtikuuta. Hänestä tuli 27. kesäkuuta 1990 Torreónin piispa. Hänet nimitettiin 20. tammikuuta 1999 San Luis Potosín arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 18. maaliskuuta. Hän jäi eläkkeelle 3. huhtikuuta 2012.
Saimaan Laivamatkat

Saimaan Laivamatkat Oy oli Itä-Suomalaisten kuntien omistama Saimaalla sisävesiliikennettä harjoittanut yhtiö. Yhtiön höyrylaivat liikennöivät päivittäin kaikkiin Saimaan kaupunkeihin. Yhtiön toiminta päättyi vuonna 1981 konkurssiin.
Uusi Saimaan Laivamatkat Oy on toukokuussa 2007 kaupparekisteriin merkitty yhtiö. Yhtiön pääkonttori on Savonlinnassa. Yhtiö harjoittaa Saimaalla sisävesiliikennettä yhdellä entisellä höyryaluksella. Purjehduskaudella 2007 koottiin useita aluksia ja reittejä markkinoitavaksi aiemmin käytössä olleen nimen alle.
Irti tavarasta

Irti tavarasta on Kari Ojalan vuonna 2009 ilmestynyt kirja ihmisen suhteesta aineelliseen kuluttamiseen.
Hallapuro

Hallapuro on kylä Vimpelissä, Etelä-Pohjanmaan maakunnan Järviseudun seutukunnassa.
Elisabet Wittfooth

Elisabeth Wittfooth (synt. Tottie 1716 Tukholma – 3. lokakuuta 1791 Turku) oli suomalainen yrittäjä, laivanvarustaja ja kauppahuoneen johtaja. Hän otti haltuunsa edesmenneen puolisonsa Wittfoothska- yhtiöt ja hoiti niitä kuolemaansa asti. Hän oli myös perusti useita yrityksiä.

Elämä

Elisabet Wittfooth oli merkittävään tukholmalaiseen Tottien kauppahuonesukuun kuuluvan kauppias Thomas Tottien tytär. Hän muutti Tukholmasta Turkuun avioiduttuaan Gustaf Adolf Wittfoothin kanssa. Hänen miehensä hampurilaista alkuperää oleva suku oli asettunut Turkuun Tukholmasta 1600-luvulla. Miehen äiti Catharina Havemann oli kuitenkin Viipurista. Perheeseen kuului kolme lasta miehen ensimmäisestä avioliitosta ja yhdessä pariskunta sai viisi poikaa. 
Miehensä kuoleman jälkeen hän sai luvan ottaa miehensä liiketoiminnan haltuunsa. Naisena Elisabet Wittfooth ei voinut suorittaa kauppatutkintoa eikä saada omissa nimissään porvarisoikeuksia. Sen sijaan hän kävi kauppaa mieheltään perimiensä oikeuksien varassa ja säilyttämällä kuolinpesän jakamattomana.  Viimeisten vuosiensa aikana hänen poikansa Tomas Wittfooth (1742–1804) auttoi häntä liiketoimissa ja otti ne haltuunsa hänen kuolemansa jälkeen. Elisabet Wittfoothin omaisuuden arvo oli kuolinhetkellä 34 594 riksiä.

Liiketoiminta

Elisabet Wittfooth omisti osuuksia suolavarastossa, satamalaituripaikan Beckholmenin satamassa, varaston, kaupungin ensimmäisen sokeritehtaan, purjekangastehtaan sekä useita aluksia ja sahoja, osuuksia useissa turkulaisissa laivanvarustusyhtymissä, tuontisuolaa, tupakanlehtiä ja viljaa sekä toi viljaa ja puuta. Hän huolehti kaupunginkellarista Turussa vuosina 1758–1777, vuodesta 1770 yhdessä Anna Elisabeth Baerin kanssa. Hän perusti vuonna 1763 tupakkatehtaan, joka oli kaupungin toinen ja menestyksekkäin. Sillä oli 70 työntekijää 1780-luvulla. 
Elisabet Wittfooth hankki osuudet 1763 valmistuneeseen fregatti Printz Friedericiin, 1764 valmistuneeseen priki Stor-Fursten af Finlandiin, 1773 valmistuneeseen fregatti Libertas Gustavianaan, 1774 rakennettuun fregatti Sophia Christinaan ja 1780 valmistuneeseen fregatti Marsiin. Lisäksi hän oli perinyt mieheltään osuudet ainakin kolmeen fregattiin.
Tiiton koulu

Tiiton koulu (aiemmin Tiiton kansakoulu) on peruskoulun alakoulu Haapajärven Tiitonrannalla, Kalajoen länsirannalla noin kolme kilometriä Haapajärven keskustasta luoteeseen. Koulussa on satakunta oppilasta ja viisi opettajaa. Kouluaikojen ulkopuolella koulun liikuntatiloja käyttävät muun muassa Jokilatvaopisto ja Tanssiopisto Uusikuu.

Historiaa

Tiitonrannan koulupiiri perustettiin jo Venäjän vallan aikana 1902, mutta oma koulu saatiin vasta vuoden 1925 paikkeilla. Se toimi aluksi vuoden Uuno Hedetniemeltä vuokratuissa tiloissa, opettajana Alma Aaltonen. Poikien käsitöitä opetti aluksi Jalmari Haapanen ja toiseksi kansakoulunopettajaksi tuli 1927 Katri Aaltonen.
Oma koulurakennus valmistui vuonna 1934 Esa Tiitolta ostetulle tontille. Siihen tuli uudeksi opettajaksi Fanni Kyrölä. Sotien aikana koulu oli armeijan käytössä ja evakoiden majoituspaikkana, jatkosodan jälkeen muutaman viikon ajan kulkutautisairaalana lavantauti- ja kurkkumätäepidemian vuoksi.
Tiiton koulun lisärakennus liikuntasaleineen valmistui 1992.
Gre-No-Li

Gre-No-Li on yhteisnimitys ruotsalaisille jalkapalloilijoille Gunnar Grenille, Gunnar Nordahlille ja Nils Liedholmille, jotka pelasivat 1950-luvulla italialaisessa AC Milanissa.
Gren, Nordahl ja Liedholm johdattivat Ruotsin kultaan vuoden 1948 olympialaisissa. Nordahl siirtyi ensin AC Milaniin vuonna 1949 ja Gren sekä Liedholm seurasivat pian perässä. Yhdessä he muodostivat legendaariseen asemaan nousseen hyökkäyskolmikon, jolle italialainen toimittaja antoi nimen Gre-No-Li. He olivat avainasemassa Milanin nousuun takaisin huipulle. Kolmikon johdolla Milan voitti vuonna 1951 ensimmäisen mestaruutensa 44 vuoteen. Toinen mestaruus tuli 1955, ja Nordahl voitti Serie A:n maalikuninkuuden viidesti. Liedholm voitti mestaruuden vielä kahdesti 1957 ja 1959 Grenin ja Nordahlin lähdettyä.
Pikarellit

Lajit ja anatomia

Varhaisimmat pikarellien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikauden loppupuolelle. Nykyään heimoon kuuluu 2 sukua ja 8 lajia. Lajeja ovat muun muassa rusopikarelli (Centracanthus cirrus), täpläpikarelli (Spicara maena) ja pikkupikarelli (Spicara smaris). Pikarellilajit kasvavat kooltaan korkeintaan noin 38 cm pitkiksi. Ruumi on pitkulainen ja hieman litteä. Selkäevässä on etuosassa piikkejä ja takaosassa pehmeitä tuoroja, peräevässä on kolme terävää piikkiä. Kalat voivat työntää yläleukaansa ulospäin. Pikerellien kuono ja silmien ympäristö on suomuton, muuten ruumis on kokonaan suomupeitteinen. Ne ovat tyypillisesti väriltään selästään punaisia tai vihreitä ja kyljistään hupeisen harmaita. Monella lajilla on kyljessä selvä musta täplä.

Levinneisyys

Pikarellien heimon lajeja tavataan Atlantin itärannikolta Euroopasta ja Afrikasta sekä Välimereltä. Ne ovat lämpimien ja lauhkeiden vesien kaloja, jotka viihtyvät niin kivikko- kuin mutapohjilla ja vesikasvillisuuden seassa aina 200 metrin syvyyteen saakka. Kalojen ravintoa ovat planktoneliöt.
J. W. Suominen

Juho Wiktor Suominen (26. kesäkuuta 1877 Lappi Tl – 27. elokuuta 1935 Pori) oli suomalainen tehtailija, joka oli kotoisin Satakunnan Lapin pitäjän Kuljun kylästä. Vuonna 1898 hän perusti Nakkilaan nahkurinverstaan, josta 1908 muodostui J. W. Suominen Oy. Kansainvälistynyt yritys tunnetaan nykyään nimellä Suominen Oyj. Vuonna 1928 Nakkilaan valmistui Suomisen yksityiskodikseen rakennuttama Koskilinna, jonka suunnitteli arkkitehti Väinö Vähäkallio.
Suominen kuoli kävelyretkellä harhaluodista saamiinsa vammoihin Porin kaupunginsairaalassa vuonna 1935. Villilän kartanon puutarhuri oli pelotellut harakoita, jolloin pienoiskiväärin luoti osui läheisellä maantiellä kulkenutta Suomista vatsaan. Se onnistuttiin poistamaan leikkauksessa, mutta sydänvaivoista kärsinyt Suominen menehtyi muutaman päivän kuluttua korkeasta kuumeesta kärsittyään. Kuolinvuoteellaan laatimassa testamentissa hän lahjoitti varat Nakkilan uuden kirkon rakentamiseen. Suominen on haudattu kirkon alla olevaan kryptaan yhdessä puolisonsa Emma Koskisen (1878–1953) kanssa.
J. W. Suomisen poika oli kauppaneuvos Leo Suominen, jonka poika puolestaan on poliitikko ja entinen ministeri Ilkka Suominen.
Kalevi Wiik

Ura

Wiik väitteli filosofian tohtoriksi Turun yliopistossa 1965. Hän työskenteli Turun yliopistossa vuodesta 1959 lähtien ja toimi professorina Helsingin yliopistossa 1966–1968. Vuonna 1968 hän aloitti Turun yliopiston fonetiikan professorina ja toimi tässä virassa eläkkeellejäämiseensä saakka 1997.
Varsinaisen työnsä ohella hän vieraili muun muassa Texasin yliopistossa lingvistiikan määräaikaisena professorina ja Joensuun yliopistossa fonetiikan ja kielitieteen dosenttina.
Wiik aktivoi 1970-luvulla voimakkaasti suomalaisia kielentutkijoita. Hänen aloitteestaan järjestetään yhä vuosittaiset fonetiikan päivät, ja yhdessä professori Paavo Siron kanssa hän käynnisti kielitieteen päivät. Wiik oli perustamassa sekä Suomen kielitieteellistä yhdistystä että Suomen soveltavan kielitieteen yhdistystä. Vuonna 1997 Wiik kutsui Turkuun parikymmentä eurooppalaisten kansojen kielten juurien etsijää kahdeksasta maasta. Näin sai alkunsa kansainvälisten Roots-symposiumien sarja.
Wiik oli murteiden, erityisesti kotikaupunkinsa Turun murteen tuntija ja julkaisi aihepiiristä sekä tietokirjoja että lukuisia lehtikirjoituksia. Wiikin oppilaisiin kuului murrerunoilija Heli Laaksonen, jonka esikoisrunokoelmaan Wiik kirjoitti esipuheen.

Yksityiselämä

Kalevi Wiikin puoliso oli arkkitehti Kirsti Wiik (o.s. Tavio) vuodesta 1960. Lapset Marikki (s. 1965), Ville (s. 1968).
HMS Psilander

Ruotsin merivoimissa

Joulukuussa 1939 saapui Italiaan Ruotsista lähetystö, jonka tehtävänä oli selvittää mahdollisuudet ostaa sotalaivoja. Matka johti maaliskuussa 1940 Psilander- ja Romulus-luokkien alusten hankintaan. Kaikki ostetut alukset lähtivät 14. huhtikuuta La Speziasta. Niiden matka kuitenkin keskeytyi Skaalefjordissa, kun Britannian kuninkaallisen laivaston osasto pakotti alukset Kirkwalliin. Diplomaattisten keskustelujen jälkeen alukset pääsivät 1. heinäkuuta jatkmaan matkaansa ja saapuivat 10. heinäkuuta Göteborgiin.
Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja romutettiin 1949 Karlskronassa.
Laihajärvi (Jämsä, Lahdenkylä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,8 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 128,6 metriä mpy.
Matti Honkanen

Matti Honkanen on suomalainen tietokirjailija, jonka teokset käsittelevät onnistunutta liiketoimintaa Venäjällä.

Ura

Matti Honkanen on suomalainen asianajaja, jolla on 30 vuoden kokemuksen suomalaisvenäläisen kaupan lainsäädännön asiantuntijana. Honkanen on kirjoittanut yhteensä kahdeksan teosta, jotka käsittelevät onnistuneen liiketoiminnan harjoittamista Neuvostoliitossa ja myöhemmin, Venäjällä.