Ritarisaagat

Ritarisaagat (isl. riddarasögur) ovat keskiajan islantilaista ja norjalaista saagakirjallisuutta. Termiä käytettiin jo keskiajalla. Sillä viitataan nykyään sekä käännettyihin että kotoperäisiin ritarisaagoihin. Käännetyillä ritarisaagoilla tarkoitetaan Norjan kuninkaan hovissa 1200-luvun alkupuolella tehtyjä proosamuotoisia käännöksiä eurooppalaisista ritariromansseista, eeppisistä sankarirunoelmista ja arturiaanisesta eli kuningas Arthurista ja tämän ritareista kertovasta kirjallisuudesta. Kotoperäisillä ritarisaagoilla viitataan niihin Islannissa 1200-luvun lopun jälkeen sepitettyihin fiktiivisiin saagoihin, jotka syntyivät käännettyjen ritarisaagojen esimerkin innoittamina ja sijoittuivat niiden tavoin eurooppalaisiin ja eksoottisiin hoviympäristöihin. Molemmista puhutaan yleisesti ritarisaagoina. Ritarisaagoja ei ole suomennettu.

Kansankielisten ritariromaanien käännökset

Eurooppalaisia ritariromansseja ja arturiaanisia tekstejä alettiin kääntää kuningas Haakon IV Haakoninpojan toimeksiannosta 1200-luvun alkupuolen Norjassa. Suurin osa käännettyjen ritarisaagojen käsikirjoituksia on kuitenkin säilynyt vain Islannissa. Ensimmäinen Norjassa käännetty ritariromanssi oli Thomas de Bretagnen teos Tristan. Sen käännös tunnetaan nimellä Tristrams saga ok Ísöndar. Myöhemmin kuninkaan hovissa käännettiin arturiaanisesta kirjallisuudesta myös Chrétien de Troyes’n teokset Yvain (isl. Ívens saga), Erec et Enide (isl. Erex saga) ja Perceval/Le Conte du Graal (isl. Parcevals saga ja Valvens Þáttr) sekä Möttuls saga, joka pohjautuu ranskalaiseen runoelmaan Le Lai du cort mantel/Le Mantel mautaillié. Arturiaanisen kirjallisuuden yhteydessä mainitaan yleensä myös laulukokoelma Strengleikar, joka sisälsi muun muassa Marie de Francen (aktiivisena 1160–1215) arturiaaniseen perinteeseen kuuluvat runot Chèvrefeuil ja Lanval. Näiden käännökset tunnetaan nimellä Geitarlauf ja Januals ljóð.  
 Kuningas Haakon IV mainitaan käännöksen tilaajana Ívens sagassa ja Möttuls sagassa sekä Strengleikar-kokoelmassa ja Tristanista kertovassa saagassa. Viimeksi mainittu on saagan 1600-luvulta säilyneen käsikirjoituksen mukaan tehty vuonna 1226. Kaikissa käännetyistä arturiaanisista teksteistä ei ole mainintaa työn tilaajasta, mutta tyylillisin perustein pidetään todennäköisenä, että edellä mainittujen tekstien lisäksi myös Erex saga, Möttuls saga, Parcevals saga ja Valvers þáttr olisi kaikki tehty samassa paikassa.  

Vanhin arturiaaniselle tarinaperinteelle pohjautuva käännös on kuitenkin islantilaisen benediktiinimunkin, Gunnlaugr Leifssonin teksti Merlínússpá (”Merlinin ennustus”, ei suom.). Se on Geoffrey Monmouthilaisen teoksen Historia regum Britanniae osan Prophetiae Merlini käännös. Geoffreyn koko teos käännettiin Islannissa todennäköisesti samaan aikaan kuin Merlínússpá, tai hieman sen jälkeen, ja se tunnetaan nimellä Breta sögur. Sisältämästään arturiaanisesta tarinaperinteestä huolimatta Breta sögur luetaan yleensä latinakielisten historiateosten pohjalta laadittuihin antiikkisaagoihin. 

Käännetyistä ritarisaagoista myös ranskalaiselle chanson de geste -runoelmalle pohjautuva Elis saga ok Rósamundu ja ranskalaisen ritariromanssin käännös Flóres saga ok Blankiflúr on yhdistetty kuningas Haakoniin. Niiden lisäksi ranskalaiseen tarinaperinteeseen pohjautuvia käännöksiä tehtiin frankkien kuninkaasta Kaarle Suuresta ja hänen miehistään kertovista sankarirunoelmista. Tälle tarinamateriaalille pohjautuvia saagoja olivat esimerkiksi Karlamagnús saga ja Bevers saga. Ranskalaiselle tarinaperinteelle perustui myös Partalopa saga, joka pohjautui 1100-luvulta peräisin olevalle eepokselle Partenopeus de Blois.

Latinasta käännetyt ritarisaagat

Käännetyihin ritarisaagoihin luetaan yleensä myös latinakielisiin alkuperäisteksteihin pohjautuva Amícus saga ok Amilíus sekä Pamphilus saga. Amícus saga ok Amilíus pohjautuu Vincent Beauvais’laisen teoksessaan Speculum historiale kertomaan tarinaan. Pamphilus saga taas perustuu 1100-luvulta peräisin olevalle runoelmalle Pamphilus de amore, joka oli keskiajalla hyvin suosittu muuallakin Euroopassa.

Eufemiavisor

Arturiaanista kirjallisuutta käännettiin jonkin verran myös Ruotsin kuninkaan hovissa 1300-luvun tietämillä. Käännökset toimeenpani Ruotsin kuninkaan puolison, Ingeborg Norjalaisen äiti, kuningatar Eufemia Rügeniläinen (k. 1312). Käännetyt teokset tunnetaan hänen nimensä mukaisesti yhteisnimellä Eufemiavisor. Niihin kuuluu muinaisruotsinkielinen käännös arturiaanisesta runoelmasta Yvain, ritariromanssista Floire et Blanchefort sekä saksalaisesta teoksesta Herzog Ernst.