Jazz (albumi)

Albumin tyyli ja työstö

Jazz on tyylillisesti hajanainen albumi, jolla on hyvin erilaista musiikkia. Levyn arvostelleen Allmusic-sivuston Stephen Thomas Erlewinen mielestä Jazzia onkin verraten hankala arvostella kokonaisuutena hajanaisen tyylinsä vuoksi. Albumin merkitys koostuu yksittäisistä tyylillisesti sangen vaihtelevista kappaleista. Levylle on mahtunut muun muassa rockia pilke silmäkulmassa, varhaista diskoa, solisti Freddie Mercurylle ominaisia pianoballadeja, hard rockia, poppia sekä lähi-idän tunnelmaa. Brian Mayn kitaransoiton ansiosta Jazz on äänimaailmaltaan raskaampi albumi kuin edellislevy News of the World ja samalla yhtyeen ensimmäinen albumi, jolla käytettiin syntetisaattoria, tosin kyseessä ei ollut kosketinsoitinsyntetisaattori. Albumilla on myös tavallista enemmän akustisia raitoja. Levyn nimestä huolimatta albumilla ei ole kappaleita, joita voitaisiin luokitella tyylillisesti jazz-musiikiksi.
Jazz oli ensimmäinen Queen-albumi, joka äänitettiin Britannian ulkopuolella. Levytykset alkoivat heinäkuussa 1978 Mountain-studiossa Montreux’ssä Sveitsissä, ja päättyivät lokakuussa Super Bear -studiossa Nizzassa Ranskassa. Albumi oli samalla pienen tauon jälkeen viimeinen, jonka tuottamisessa oli mukana Roy Thomas Baker, joka oli osallistunut myös yhtyeen neljän ensimmäisen albumin tuottamiseen. Äänittäjinä toimivat Geoff Workman ja John Etchells.

»Ajattelimme, että olisi mukavaa yrittää uudestaan tuottajan kanssa, jota kunnioitimme (Roy Thomas Baker). Olimme löytäneet muutamia omia menetelmiä, kuten hänkin. [...] Ajattelimme, että yhteenpalaaminen toisi vähän uutta kamaa, ja se toimi aika hyvin.» 
(Brian May, Queenin kitaristi.)
Bakerin paluun on katsottu tuoneen yhtyeen jäsenten lauluntekoon lisää luovuutta. Edellisalbumi News of the World oli ollut eräänlainen paluu yhtyeen juurille, mutta Jazz merkitsi jälleen kokeilujen tielle siirtymistä ja tutkimusmatkaa musiikillisille sivuteille. Tuloksena oli materiaalia 13 kappaleen verran, mikä tekee Jazzista yhden Queenin pisimmistä albumeista. Yhtye myös osoitti jälleen, että kaikki sen jäsenet kykenevät lauluntekoon, sillä Freddie Mercuryn ja Brian Mayn lisäksi sekä basisti John Deacon että rumpali Roger Taylor kirjoittivat levylle kaksi kappaletta.

Yleistä kappaleista

Musiikkinäytteet
”Mustapha”
Avausraita ”Mustapha” sisältää vaikutteita arabialaisesta musiikista, ja myös osa sanoituksista on laulettu arabiaksi.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
”Bicycle Race”
Progressiivinen ”Bicycle Race” lukeutuu Jazz-albumin suurimpiin klassikoihin. Se oli myös albumin ensimmäinen singlejulkaisu yhdessä kappaleen ”Fat Bottomed Girls” kanssa.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
”Don’t Stop Me Now”
”Don’t Stop Me Now” oli Jazzin suurin hitti sen yltäessä brittilistan yhdeksänneksi.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Albumin avauskappaleessa ”Mustapha”, josta lähes puolet on miksattu monofonisesti, on vaikutteita arabialaisesta musiikista. Alun intro parodioi moskeijan rukouskutsujien, muezzinien laulua. Myös osa laulusta on arabian kieltä. Kun Jazz ilmestyi, Creem-lehden kriitikko Mitchell Cohen epäili ”Mustaphaa” kaikkien aikojen oudoimmaksi aloituskappaleeksi. ”Fat Bottomed Girls” on Brian Mayn käsialaa, ja sen innoittajina ovat toimineet yhtyeiden perässä juoksevat bändärit ja tytöt. Kahdessa ensimmäisessä kertosäkeistössä May laulaa päävokaalit, Mercuryn laulaessa taustoja, joten periaatteessa ”Fat Bottomed Girls” on Mercuryn ja Mayn duetto. Kappale myös julkaistiin kahden A-puolen singlenä yhdessä ”Bicycle Race” -kappaleen kanssa, ja siitä tuli niin suosittu livenumero, että se soitettiin lähes jokaisessa konsertissa aina 1980-luvun alkuun asti.
”Jealousy” on Freddie Mercuryn akustinen, klassisvaikutteinen balladi, jossa Brian May imitoi sitarin ääntä akustisella kitaralla. Kappale kertoo nimensä mukaisesti mustasukkaisuuden aiheuttamasta tuskasta. Freddie Mercury sävelsi ”Bicycle Race” -kappaleen Tour de France -pyörilykilpailun innoittamana, joka kulki yhtyeen äänityspaikan Nizzan läpi. Kappaletta on kuvattu kaikkien aikojen progressiivisimmaksi kolmen minuutin hitiksi, ja se on samalla albumin todennäköisesti monimutkaisin kappale. Yhtyeen konserteissa faneilla oli tapana soittaa polkupyörän kelloja kappaleen aikana, ja usein esiintymisten aikoihin kellot myytiin loppuun paikallisista pyöräilyliikkeistä. ”If You Can’t Beat Them” on todennäköisesti basisti John Deaconin kirjoittamista kappaleista kaikkien aikojen raskain. Se on samalla yhtyeen harvoja kappaleita, jonka työstössä on käytetty vaiheistustekniikkaa (engl. tape-phasing). Toinen tällainen kappale on ”Killer Queen” albumilta Sheer Heart Attack (1974). Kappaleessa ”Let Me Entertain You” Mercury laulaa halustaan viihdyttää yleisöä. Se jäi Mercuryn viimeiseksi raskaaksi kappaleeksi pitkäksi aikaa, ja lopussa käytetään tuntemattomia taustalaulajia, joiden nimiä ei ole merkitty albumin tietoihin.
B-puolen aloittavassa ”Dead on Timessa” on kuultavissa ukkosen jyrinää. Tämä tallentui levylle Brian Mayn toimesta, joka nauhoitti rajuilmaa äänitysten aikana Montreux’ssä Sveitsissä. Tämän hard rockia edustavan kappaleen rumpuraitaa on pidetty Roger Taylorin kaikkien aikojen monimutkaisimpana. John Deaconin jazz-vaikutteista ”In Only Seven Daysia” on pidetty hyvin samantyyppisenä kuin edellisalbumi News of the Worldin kappaletta ”Spread Your Wings”. Kappaleen teksti kertoo lomaromanssista. Creem-lehti kuvasi Brian Mayn New Orleans -vaikutteista kappaletta ”Dreamer’s Ball” yliammutuksi blues-jazziksi.
Rumpali Roger Taylorin kirjoittamalla kappaleella ”Fun It” Queen teki ensimmäisen harppauksensa diskomusiikin pariin. Siinä on käytetty syntetisaattorirumpuja, joita ei kuitenkaan tule sekoittaa konerumpuihin. Laulusta vastaavat sekä Taylor että Freddie Mercury. Brian Mayn laulaman rockballadi ”Leaving Home Ain't Easyn” ”naisosuudet” ovat todellisuudessa Mayn nopeutettua laulua. ”Don’t Stop Me Now” on radioystävällinen raita, jonka on työstänyt yksin Freddie Mercury. Tyylillisesti se muistuttaa Mercuryn vanhemmista teoksista kappaleita ”Seaside Rendezvouz” ja ”Good Old-Fashioned Lover Boy”. Vaikka kappaleeseen kuuluisan kitarasoolon soittanut Brian May ei juurikaan pitänyt kappaleesta, julkaistiin se singlenä, jolloin se ylsi top 10:een Britanniassa. Jazzin päättää Roger Taylorin laulama ”More of That Jazz”, joka perustuu pitkälti itseääntoistavasta nauhaluuppauksesta. Erityisesti Taylor teki tämän tyyppisiä kappaleita myös tuleville albumeille The Game (1980) ja Hot Space (1982). Raidan lopussa kuullaan vielä lyhyitä pätkiä useammasta albumin kappaleesta.

Kansitaide

Albumin kansikuva oli rumpali Roger Taylorin idea. Taylor näki vastaavan pyörteenmuotoisen kuvion Berliinin muurissa, ja hänen mielestään se oli sopiva uuden levyn kanteen muiden jäsenten ollessa samaa mieltä. Yhtye teki kannen konseptin ja lopullisesta luonnoksesta vastasi Cream-yhtiö. Kansi herätti ilmestyessään huomiota, sillä se erosi Queenin edellisten levyjen kansikuvista, eikä sillä tuntunut olevan mitään yhteyttä albumin nimeen.
Sisäkannessa olevan yhtyekuvan otti roudari Peter 'Ratty' Hince Montreux’n studioilla. Sisäpussin kuvan puolestaan otti Nizzan Super Bear -studioilla Chris Hopper. Mukana tuli myös suuri juliste alastomista, pyöräilevistä mallitytöistä.

Myöhempiä tapahtumia

Albumin 35 konsertin nimikkokiertue käynnistyi Dallasista 28. lokakuuta ja päättyi Inglewoodiin 20. joulukuuta. Yhtye esiintyi Yhdysvaltojen lisäksi myös muutaman kerran Kanadassa. Marraskuisessa konsertissa New Yorkin Madison Square Gardenissa yhtye toisti ”Bicycle Race” -videon tapahtumat, kun joukko vähäpukeisia naisia pyöräili lavalla.
Tammikuussa 1979 alkoi 44 konserttia kattava Live Killers -kiertue, joka käsitti Euroopan lisäksi lähes kaksikymmentä esiintymistä Japanissa. Erityisesti kappaleet ”Fat Bottomed Girls” ja ”Let Me Entertain You” nousivat livesuosikeiksi. Kiertue päättyi toukokuussa ja Euroopan-osuudelta koostettiin livealbumi Live Killers, joka ilmestyi kauppoihin kesäkuussa. Live Killers -kiertueen merkittävin ero Jazz-kiertueeseen oli siinä, että kappale ”Fat Bottomed Girls” oli pudotettu settilistasta ja sen tilalla soitettiin ”Don’t Stop Me Now”.
Vuoden 1978 lopulla Queen oli ilmoittanut haluavansa esiintyä Wimbledonin keskusstadionilla, mutta lupaa tähän ei kuitenkaan annettu. 
Jazz-albumi julkaistiin CD-levynä ensimmäisen kerran vuonna 1986 ja uudelleen Yhdysvalloissa vuonna 1991 kahden uudelleensovitetun kappaleen kera. Albumi julkaistiin uudelleen CD-levynä Euroopassa ja Japanissa vuosina 1993–94 sekä uudelleen Japanissa vuonna 1998. Remasteroituna CD-levy julkaistiin Japanissa vuonna 2001 ja uudelleen vuonna 2004 Euroopassa ja Japanissa japaninkielisin kansin.