google/wiki40b huggingface dataset:
Amanda Seyfried

Varhainen elämä

Seyfried syntyi Allentownissa, Pennsylvaniassa joulukuussa 1985. Hänen isänsä Jack Seyfried on farmaseutti ja äiti Anne (o.s. Sander) toimintaterapeutti. Hänellä on yksi vanhempi sisko, muusikkona toimiva Jennifer Seyfried. Amanda Seyfried on sukujuuriltaan saksalainen. Hän valmistui William Allen High Schoolista vuonna 2003.

Ura

Seyfried aloitti uransa lapsimallina 11-vuotiaana. Hän esiintyi muun muassa vaatetusalan yritysten mainoksissa yhdessä Leighton Meesterin kanssa. Hän lopetti mallinuransa 17-vuotiaana. Seyfried opiskeli oopperaa kaksi vuotta ja kävi laulutunneilla Broadway-opettajan valmennuksessa viisi vuotta.
Seyfried aloitti näyttelijänuransa 15-vuotiaana televisiossa, ja teki ensiesiintymisensä statistina televisiosarjassa Guiding Light. Sen jälkeen hän näytteli vuoden ajan sivuroolia amerikkalaisessa saippuasarjassa As the World Turns. Ensimmäisen elokuvaroolinsa Seyfried sai elokuvasta Mean Girls vuonna 2004. Tämän jälkeen hän on näytellyt merkittäviä rooleja useissa elokuvissa, kuten Mamma Mia!, Haikein terveisin, Red Riding Hood – Punahilkka ja Rakkauskirjeitä Julialle. Mamma Mia! -elokuvan lisäksi hänen lauluaan kuullaan Les Misérablesissa, sekä elokuvassa Haikein terveisin. Vuonna 2015 Seyfried näytteli Peter Panin äitiä elokuvassa Pan.
Elokuvien ohella Seyfried on jatkanut esiintymistään televisiossa. Hän näytteli pääroolia, Sarah Henricksonia, HBO:n draamasarjassa Big Love vuosina 2006–2011. Hän on näytellyt myös tv-sarjassa Veronica Mars.

Yksityiselämä

Seyfried tapaili lyhyesti elokuvan Alpha Dog vastanäyttelijäänsä Emile Hirschiä. Vuosina 2005–2008 hän seurusteli näyttelijä-muusikko Jesse Marchantin kanssa.
Seyfried seurusteli Mamma Mia! -vastanäyttelijänsä Dominic Cooperin kanssa vuosina 2009–2010. Sen jälkeen tapaili näyttelijä Ryan Phillippeä kolmen kuukauden ajan, mutta erosi hänestä alkuvuodesta 2011.
Vuonna 2013 Seyfried alkoi seurustella näyttelijä Justin Longin kanssa. He lopettivat suhteensa syyskuussa 2015. Seyfried alkoi tapailla näyttelijä Thomas Sadoskia vuonna 2016. He avioituivat maaliskuussa 2017 yksityisessä vihkiseremoniassa. 24. maaliskuuta Seyfried synnytti parin esikoistyttären.
Seyfried kertoi joulukuussa 2012 Late Show with David Letterman -keskusteluohjelmassa kärsivänsä ahdistuneisuushäiriöstä ja paniikkikohtauksista. Hän kärsii myös esiintymiskammosta ja vältteli näyttämöesiintymistä huhtikuuhun 2015 asti, jolloin hän debytoi teatterissa Off Broadway -tuotannossa The Way We Get By.
Vuonna 2013 Seyfried alkoi työskennellä Givenchyn mallina.

Muuta

People-lehti valitsi Amanda Seyfriedin maailman kauneimmaksi naiseksi vuonna 2011. Hän sijoittui saman lehden vuosittaiselle "25 kauneinta (ja kuuminta)" -listalle myös vuosina 2009 ja 2010.
Gabriel Rein

Gabriel Rein (20. joulukuuta 1800 Jääski – 24. kesäkuuta 1867 Helsinki) oli Rein-sukuun kuulunut professori, historiantutkija, kanslianeuvos ja Helsingin yliopiston rehtori.

Elämäkerta

Reinin vanhemmat olivat kappalainen Karl Rein ja Sofia Dorotea Lilius. Rein valmistui ylioppilaaksi Viipurin saksalaisesta koulusta ja valmistui maisteriksi Turussa 1823. Historian dosentiksi hänet nimitettiin 1825, konsistorin vakinaiseksi amanuenssiksi 1829 ja saksan kielen lehtoriksi 1832. Helsingin yliopiston historian professorina hän toimi 1834–1861 ja rehtorina yhteensä neljä kertaa vuosien 1848–1858 aikana. Rein joutui eroamaan rehtorinvirasta vuonna 1858 niin sanotun Ditt och datt -skandaalin seurauksena. Hän kuului myös Suomen ensimmäisiin tilastotieteilijöihin, joka toimi 1856 perustetun Suomen tilastollisen viraston vt. johtajana kuolemaansa saakka.
Rein oli erityisesti keskiajan ja karjalaisten historian tutkija. Hän tutki myös katolisen kirkon asemaa Suomessa. Suomen historiaan vakiintunut aikakausijako on Reinin kehittämä. Tässä hänen mallissaan niin sanottuina taitevuosina olivat 1. ristiretki 1156, Pähkinäsaaren rauha 1323, kuningas Kustaa Vaasan valtaannousu 1521, kuningas Kaarle XI:n kuolema 1697 sekä Suomen autonomian ajan alku 1809. Reinin kuoleman jälkeen vuosina 1870–1871 ilmestynyt ja hänen luentokäsikirjoituksistaan koottu Suomen historia on ensimmäinen merkittävä tällainen teos.
Rein kuului Lauantaiseuraan ja oli perustamassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraa, jonka esimiehenä hän toimi 1841–1853 ja 1863–1867. Hän oli myös aatelissäädyn valtiopäiväedustaja vuosina 1863 ja 1867, tultuaan aateloiduksi 1856, jolloin hän sai myös kanslianeuvoksen arvon.
Reinin puoliso vuodesta 1829 oli Sedig Edla Ekbom (k. 1849), Vaasan hovioikeuden presidentin Selim Ekbomin sisar. Heidän poikansa oli filosofian professori, Helsingin yliopiston rehtori ja vt. sijaiskansleri Thiodolf Rein (1838–1919).
Felix Saarikoski

Felix Florentin Saarikoski (vuoteen 1906 Serenius) (21. kesäkuuta 1857 Kuopio – 4. heinäkuuta 1920) oli suomalainen senaattori ja asianajaja. 
Saarikoski valmistui ylioppilaaksi 1878, opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa ja valmistui varatuomariksi 1892. Sen jälkeen hän toimi Tampereen maistraatin ja raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä 1891–1903, jona aikana edusti säätyvaltiopäivillä Tampereen kaupunkia porvarissäädyssä 1897.
Saarikoski valittiin Turun hovioikeuteen 1903, vapautettiin sortokauden päättyessä venäläismielisyytensä vuoksi maaliskuussa 1907, mutta palasi assessorin tehtävään uudelleen heinäkuussa 1908. Saarikoski myötäili kenraalikuvernööri A. F. Seynin johtamaa venäläistämispolitiikkaa, minkä vuoksi hänet nimitettiin senaattoriksi 21. tammikuuta 1910 oikeustoimituskunnan päälliköksi Markovin senaattiin ja edelleen 24. tammikuuta 1913 senaatin oikeusosaston varapuheenjohtajaksi. Tässä tehtävässä hän toimi aina tsaarivallan kukistumiseen asti 3. huhtikuuta 1917. Tunnustuksena palveluksistaan keisarikunnalle ja keisarille Saarikoski sai 1916 todellisen valtioneuvoksen arvon.
Suomen itsenäistyttyä Saarikoski toimi yksityisenä asianajajana Helsingissä kuolemaansa asti.
Wienin filharmonikot

Wienin filharmonikot (saks. Wiener Philharmoniker) on Itävallan merkittävin ja yksi maailman tunnetuimmista sinfoniaorkestereista.
Orkesterin kotisali on kuuluisa Musikverein-sali Wienissä. Orkesterin soittajat valitaan Wienin valtionoopperan soittajistosta.
Euroopan eturivin orkesterina pidetty Wienin filharmonikot sijoittui 2008 Gramophone-lehden kriitikkoänestyksessä kolmanneksi Concertgebouw-orkesterin ja Berliinin filharmonikkojen jälkeen.

Historia

Orkesterin syntyhistoria voidaan ajoittaa vuoteen 1842, jolloin Otto Nicolai perusti "Filharmonisen akatemian", joka oli demokraattisin pelisäännöin toimiva itsenäinen orkesteri. Orkesteri käyttää tätä demokraattista toimintamallia edelleenkin. Kun Nicolai lähti Wienistä vuonna1847, orkesterin toiminta hiipui. Elpyminen alkoi vasta vuonna 1860, jolloin Carl Eckert tuli orkesterin kapellimestariksi. Vuodet 1875–1882 Hans Richter toimi pääkapellimestarina, ja orkesteri kantaesitti Brahmsin toisen ja kolmannen sinfonian.
Gustav Mahler toimi kapellimestarina vuodet 1898–1901, ja orkesteri esiintyi ensi kertaa ulkomailla (Pariisissa). Mahleria seurasivat kapellimestareina  Felix von Weingartner (1908–27), Wilhelm Furtwängler (1927–30) ja Clemens Krauss (1930–33). Vuodesta 1933 lähtien orkesterilla ei ole ollut pääkapellimestaria, sen sijaan monet nimekkäät kapellimestarit ovat vierailleet orkesterissa, kuten Richard Strauss, Karl Böhm, Herbert von Karajan, Georg Solti, Erich Kleiber, Carlos Kleiber, Leonard Bernstein ja Claudio Abbado.
Vuodesta 1941 alkaen orkesteri aloitti jokavuotisen uudenvuodenkonserttien tradition, jossa soitetaan Straussin perheen (erityisesti Johann Strauss nuoremman) musiikkia. Vuonna 2011 konsertit on johtanut pitkästä aikaa wieniläissyntyinen kapellimestari, Wienin valtionoopperan ylikapellimestari Franz Welser-Möst.

Kritiikkiä syrjinnästä

Vaikka orkesteria pidetään yhtenä maailman parhaista, se on saanut osakseen kritiikkiä sukupuolisesta sekä etnisyyteen liittyvästä syrjinnästä. Vasta vuonna 1997 ensimmäinen naismuusikko (harpisti Annan Lelkes) hyväksyttiin orkesterin jäseneksi. Orkesteria on moitittu rasistisesta asenteessa soittajia valittaessa .
Lalo Schifrin

Boris Claudio (Lalo) Schifrin (s. 21. kesäkuuta 1932 Buenos Aires) on argentiinalainen pianisti, jazzmuusikko ja säveltäjä. Hän syntyi Buenos Airesissa juutalaiseen perheeseen. 
Konserttimestarin poikana syntynyt Schifrin sai tiukan musiikillisen kasvatuksen, jossa jopa Richard Wagner ja Claude Debussy olivat isän mielestä sopimatonta kuunneltavaa. Lalo Schifrin aloitti musiikinopintonsa Argentiinassa jo lapsena, mutta päätyi lukemaan sosiologiaa ja lakia Buenos Airesin yliopistoon. Hän pääsi kuitenkin 20-vuotiaana stipendillä Pariisin konservatorioon ja sai opetusta muiden muassa Olivier Messiaenilta ja Charles Koechlinilta.
Kotimaahansa palattuaan Schifrin perusti oman big bandinsa, mutta jo pian hän aloitti uransa elokuvamusiikin säveltäjänä, jona hänet nykyisin tunnetaan parhaiten. Tunnetuimpien töiden joukkoon lukeutuvat Lohikäärmeen kidassa (1973) ja Ratkaiseva isku (1983) ja ehkä kaikkein tunnetuimpana vuosina 1966–1973 tehdyn TV-sarjan Vaarallinen tehtävä (engl. Mission: Impossible) tunnusmusiikki.
Schifrin on voittanut neljä Grammy-palkintoa (21 ehdokkuutta), ollut kuudesti ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi ja lisäksi saanut tähden Hollywood Walk of Famelta.
Pasianvuorenmedestäjä

Levinneisyys

Pasianvuorenmedestäjää tavataan kotoperäisenä Mindanaolla Filippiineillä. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, mutta sen levinneisyysalue on hyvin pieni, joten se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Mika Riipi

Mika Riipi (22. maaliskuuta 1975 Sodankylä, Suomi) on Lapin maakuntajohtaja. Sitä ennen hän toimi Posion kunnanjohtajana.
Riipi asuu Ro­va­nie­mel­lä. Hän har­ras­taa met­säs­tys­tä koi­ran kans­sa ja muu­ta luon­nos­sa liik­ku­mis­ta. Hän on opis­kel­lut myös nuo­ri­so-oh­jaa­jak­si.
Grand Beach (Kanada)

Grand Beach on Winnipegjärven itärannalla Manitoban provinssissa Kanadassa sijaitseva ranta-alue. Se sijaitsee Grand Maraisin kylän laidalla St. Clementsin maalaiskunnassa. Alue on ollut winnipegiläisten suosimaa lomailualuetta 1920-luvulta lähtien.
Grand Beach on osa Grand Beach Provincial Parkia, ja sen kuuluisin nähtävyys on kolmen kilometrin mittainen valkeasta hiekasta muodostuva hiekkaranta, jonka dyynit kohoavat jopa kahdentoista metrin korkeuteen vesirajan yläpuolelle. Rannan länsipäässä sijaitsevan laudoitetun kävelykadun varrella on pieni kauppakeskus ravintoloineen. Rannalla on lisäksi runsaasti puku- ja suihkuhuoneita.
Grand Beach sijoittui Playboy Magazinen järjestämässä äänestyksessä maailman kymmenen parhaimman ranta-alueen joukkoon.

Historia

Alueen kehitys alkoi vuonna 1916, kun Canadian Northern Railway rakensi rautatien Winnipegistä Grand Beachiin tarkoituksenaan kehittää aluetta Winnipegin alueen matkailukohteeksi ja täten hyötyä matkustajatuloista. Alueen kehittäminen kesti viitisentoista vuotta, ja siitä tuli niin suosittu, että suuren laman aikana se oli provinssin ainoa voittoa tuottanut viihdekeskus.
Grand Beachiin rakennettiin suuri tanssipaviljonki, joka oli tiettävästi aikansa suurin paviljonki Kansainyhteisön maissa. Paviljonki tuhoutui tulipalossa vuonna 1950. Rautatieasemalta rakennettiin aivan laguunin rantaan saakka ulottunut lankutettu kävelytie, jonka varrelle nousi pieniä kauppoja ja ruokapaikkoja.
Kekkosen I hallitus

Kekkosen I hallitus oli Suomen tasavallan 33. hallitus. Se oli Maalaisliiton, Edistyspuolueen ja RKP:n muodostama porvarillinen vähemmistöhallitus, jolle kertyi 307 hallituspäivää. Hallitus toimi 17. maaliskuuta 1950 - 17. tammikuuta 1951.
Fagerholmin hallitus erosi 1. maaliskuuta 1950. Seuraavana päivänä eduskunnan puhemies Urho Kekkonen ja eduskuntaryhmien edustajat kävivät keskustelemassa presidentti J. K. Paasikiven kanssa hallituskysymyksestä. Kekkonen ilmoitti 14. maaliskuuta ottaneensa vastaan tehtävän muodostaa hallitus. Kekkosen hallitus nimitettiin lopulta 17. maaliskuuta.
Ulkoministerinä yhtäjaksoisesti elokuusta 1944 lähtien toiminut, presidentti Paasikiven lähimpiin avustajiin ja neuvonantajiin kuulunut, puolueisiin sitoutumaton Carl Enckell kieltäytyi ikäänsä ja heikentyneeseen terveyteensä vedoten enää jatkamasta tehtävässä, ja presidentti nimitti ulkoministeriksi Ahlström Oy:n apulaisjohtajan, vuorineuvos Åke Gartzin. Sisäministeri Lauri Riikonen siirtyi syksyllä 1950 Kuopion läänin maaherraksi ja uudeksi sisäministeriksi tuli kansanedustaja Johannes Virolainen.
Kekkosen I hallitus merkitsi eräänlaista ulkopoliittista käännekohtaa Suomen suhteissa Neuvostoliittoon. Kekkonen otti presidentti Paasikiveä aktiivisemman roolin, ja suostui, toisin kuin presidentti, allekirjoittamaan Neuvostoliiton sponsoroiman Maailman rauhanneuvoston vetoomuksen atomiaseen kieltämiseksi. Lisäksi kesäkuussa 1950 Kekkonen matkusti Moskovaan sopimaan ensimmäisen viisivuotissopimuksen Suomen ja Neuvostoliiton keskeisestä kaupankäynnistä. 
Hallituksen toimintaa vaikeutti Korean sodan laukaisema inflaatiokehitys, sekä työmarkkina- ja muiden etujärjestöjen vaatimukset. SAK uhkasi hallitusta yleislakolla kaksi kertaa ja MTK kieltäytyi 1950 keväällä korottamasta työntekijöidensä palkkoja, ellei maidon ja viljan hintaa saada nostettua.
Virkamiesliitto vaati 5. huhtikuuta 1950 hallitusta vastaamaan palkkavaatimuksiinsa. Hallitus vastasi 11. huhtikuuta esittelemällä alustavan suunnitelman kiistan ratkaisemiseksi. Virallinen esitys virkamiesten palkkausuudistuksesta annettiin 8. toukokuuta 1950. Hallitus päätti 12. huhtikuuta 1950 nostaa kahvitullia sekä -veroa ja sokerin hintaa, mutta eduskunta hylkäsi korotukset 26. toukokuuta 1950. Hallitus asetti myös 26. huhtikuuta ministerivaliokunnan selvittämään työmarkkinakiistoja.
Veturimiehet aloittivat 3. toukokuuta 1950 lakon. Hallitus määräsi vastatoimena veturimiehet ylimääräisiin kertausharjoituksiin. Päätös kuitenkin peruttiin kolme päivää myöhemmin ja lakko loppui lopulta 8. toukokuuta.
Ohio Machine

Historia

MLL päätti tammikuussa 2011 laajentumisesta ja liigaan liittyivät Ohion lisäksi Charlotte Hounds. Huhtikuussa 2011 MLL ilmoitti, että uuden joukkueen nimi on Ohio Machine, edeltäjän Chicago Machinen mukaan. Chicago Machine pelasi liigassa vuosina 2006–2010.
Kausi 2012 oli joukkueen ensimmäinen liigassa. Machine jäi sarjan viimeiseksi, kun se onnistui voittamaan vain kaksi ottelua 14:stä pelatusta. Joukkueen paras pistemies oli 38 pistettä tehnyt hyökkääjä Chazz Woodson.
Seuraava kausi, 2013, oli kuin kopio edellisestä. Joukkue jäi samoilla tilastoilla liigan viimeiseksi. Joukkueen paras pistemies oli 35 pistettä tehnyt hyökkääjä Logan Schuss.
Arja Koriseva

Julkaisut

Arja Koriseva on tehnyt uransa aikana yli 15 pitkäsoittoa, joista seitsemän on myynyt vähintään kultaa. Platinalevyjä on kertynyt neljä. Esikoisalbumia ”Arja Koriseva” on myyty tuplaplatinaan oikeuttaneet yli 100 000 kappaletta ja se on Suomen 53. myydyin kotimainen albumi. Kesällä 2003 tangosinkku, Voitko vain unohtaa, myi kultaa, eli yli 5 000 kappaletta, Seinäjoen Tangomarkkinoilla.
Arja Korisevasta sanotaan usein ettei hänellä ole yhtään todellista hittiä. Kuitenkin esimerkiksi Suomen euroviisukarsinnoista tuttu "Enkelin silmin" (1991) on ollut varsin suosittu. Muita  soittolistojen kärkisijoille kohonneita kappaleita ovat muun muassa "Rannalla", "Et saa mua unohtaa", "Rakastunut nainen", "Tuulen värit" (Disneyn animaatiosta Pocahontas) sekä "Nauran ja rakastan". 
Vuosi 2009 oli Arja Korisevalle uran 20-vuotisjuhlavuosi. Keväällä 2009 Arja Koriseva siirtyi Ile Vainion Edel Records Finlandiin ja artistin 15. studioalbumi Minä taistelen julkaistiin marraskuussa 2009.
Keväällä 2012 Arja levytti yhdessä pianisti Jouni Someron kanssa hengellisen levyn Kirkossa, sekä saman vuoden syksyllä hengellisen joululevyn Joulukirkossa.
Lokakuussa vuonna 2015 ilmestyi Kuningatar Arja, ammattina artisti-kirja, jonka hän on kirjoittanut yhdessä Hellevi Poudan kanssa. Kirjassa Arja kertoo julkisuudessa olemisesta ja antaa myös vinkkejä artistiksi haluaville.

Urheilu

Arja Koriseva pelasi salibandyn naisten liigassa kaudella 1991–1992 viisi ottelua hämeenlinnalaisessa m/s ICS:ssä ilman tehopisteitä.

Yksityiselämä

Arja Koriseva meni naimisiin 20. heinäkuuta 1996 erityisopettaja Juha-Pekka (Pekka) Karmalan kanssa. Heillä on kolme lasta. Arja Korisevan sisar on juontaja Piia Koriseva.
Koulutukseltaan Koriseva on luokanopettaja, mutta tätä työtä hän ei ole tehnyt, kun hän voitti Tangokuningatar-tittelin Tangomarkkinoilla 1989.
Koriseva ilmoitti marraskuun alussa 2015 sairastuneensa rintasyöpään ja vetäytyvänsä vähintään puoleksi vuodeksi pois julkisuudesta. Hän palasi esiintymään Tangomarkkinoiden finaalikarsinnassa 18. kesäkuuta 2016.
Seth Gabel

Seth Gabel (s. 3. lokakuuta 1981 Hollywood, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Da Vinci -koodi ja Take Me Home Tonight sekä useissa televisiosarjoissa, kuten Muodon vuoksi, C.S.I., Dirty Sexy Money, Fringe – rajamailla ja Arrow.
Seth Gabelin puoliso on vuodesta 2006 ollut lähtien näyttelijä Bryce Dallas Howard. Heillä on vuonna 2007 syntynyt poika ja vuonna 2012 syntynyt tytär. Perhe asuu tällä hetkellä Los Angelesissa.
Edward England

Laivat

Edward Englandilla oli kaksi laivaa, aluksi Pearl,  jonka hän vaihtoi seuraavaan laivaansa Fancyyn vuonna 1720.

Lippu

Edward Englandin lippu oli merirosvolippu, jossa oli edestä kuvattu pääkallo ja sen alla kaksi luuta ristittynä. Nykyään usein merirosvoja kuvatessa heidän lippunaan on samanlainen lippu.

Kuolema

Kun England päätti vallata englantilaisen kauppalaiva Cassandran (kapteenina James Macrae), hänen miehistönsä ryhtyi kapinaan. Hänet hylättiin Mauritiuksen saarelle kahden muun miehistönsä jäsenen kanssa. Siellä he rakensivat pienen lautan, ja seilasivat Madagaskarille. England eli vielä jonkun aikaa kerjäämällä ruokaa, mutta kuoli vuoden 1720 lopulla tai 1721 alkupuolella, tarkka päivämäärä ei ole tiedossa.
Remi Joseph De Roo

Remi Joseph De Roo (s. 24. helmikuuta 1924) on kanadalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Saint-Bonifacen arkkihiippakuntaan 8. kesäkuuta 1950 ja nimitettiin Victorian hiippakunnan johtoon 29. lokakuuta 1962. Piispaksi konsekroinnin suoritti 14. joulukuuta Maurice Baudoux, jota avustivat Georges Cabana ja Martin Michael Johnson.
De Roo osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän toimi hiippakuntansa johdossa, kunnes jäi eläkkeelle 18. maaliskuuta 1999.
De Roo oli kapitalismin arvostelija ja puolusti vapautuksen teologiaa. Hän joutui kuitenkin omilla sijoituksillaan keskelle talousskandaalia, joka jätti hänen hiippakuntansa miljoonien velkoihin.
Aleksanteri Suuren elämäkerta (Plutarkhos)

Vertaus Caesarin kanssa

Plutarkhos vertaa Aleksanteria ja Julius Caesaria, koska hän kertoo, ettei halua vain verrata valloittajia vaan myös hallitsijoita. Caesar ei vain valloittanut Galliaa, vaan teki itsestään myös Rooman hallitsijan. Aleksanteri ja Caesar olivat kummatkin kunnianhimoisia, sotilaallisia neroja; kummatkin joutuivat ystäviensä pettämiksi ja kuolivat ennenaikaisesti. Kummatkin miehet sopivat varoitukseksi keisareille, jotka hallitsivat Plutarkhoksen aikana, eritoten Rooman keisari Trajanukselle, joka ihaili suuresti Aleksanteria. Trajanus valloitti ja liitti useita uusia alueita Rooman valtakuntaan. Plutarkhos ei sinänsä tuomitse valloituksia, mutta painottaa, että henkilön todellinen arvo mitataan muilla kriteereillä.

Plutarkhoksen lähteet

Perinteisesti Aleksanteri Suurta käsittelevät lähteet on jaoteltu vulgata-lähteisiin, joille kaikille on yhteistä että ne seuraavat Kleitarkhoksen elämäkertaa, ja niin sanottuihin hyviin lähteisiin, jotka seuraavat Ptolemaioksen elämäkertaa. Plutarkhoksen teoksen ei voi sanoa kuuluvan täysin kumpaankaan näistä ryhmistä. Plutarkhos eli noin 400 vuotta Aleksanterin kuoleman jälkeen ja hän käytti useita lähteitä elämäkertaa kirjoittaessaan, mutta Aleksanterin elämän pääpiirteet juontavat juurensa vulgata-traditiosta. Esimerkiksi Tarnin mielestä Plutakhoksen elämäkerta kuului omaan kolmanteen ryhmäänsä.
Plutarkhoksen elämäkerta eroaa muista nykypäivään säilyneistä lähteistä siten, että se sisältää paljon tarinoita Aleksanterin lapsuudesta. Nämä tarinat ovat luultavasti peräisin Marsyaan teoksesta Aleksanterin koulutuksesta. 
Plutarkhos mainitsee myös useaan otteeseen käyttäneensä useaa Aleksanterin itsensä kirjoittamaa kirjettä. Niiden aitoudesta ei ole varmaa tietoa.
Värisokeus

Värisokeus on tila, jossa ihmisen väriaisti on häiriintynyt tai se puuttuu kokonaan.

Mitä on värisokeus?

Täysin värisokea ihminen näkee vain tummuuden ja vaaleuden eri asteet (kaikki on hänelle kuin mustavalkoista). Hän ei tunne yhtään väriä eikä edes ymmärrä, mitä väri tarkoittaa, tai erota toisistaan kahta valokuvaa, jotka eroavat toisistaan vain niin, että toinen on mustavalkoinen ja toinen värillinen. Tämä on erittäin harvinaista (yksi tällainen henkilö 300 000 henkilöä kohti); esim. Suomessa todettiin vasta vuonna 1937 ensimmäisen kerran täysin värisokeita henkilöitä, kaksi sisarusta. 
Tavallisesti sanalla värisokeus tarkoitetaan värinäön heikkoutta, jolloin ihminen näkee edes joitakin värejä. Yleisin värinäön heikkouden muoto, puna-vihersokeus, on miehillä varsin yleinen; siitä kärsii noin 8 prosenttia miehistä. Naisista sen sijaan vain noin 0,4 prosenttia on puna-vihersokeita. Puna-vihersokeutta on eri asteista: jotkut puna-vihersokeat eivät koskaan erota punaista ja vihreää, jotkut sekoittavat nämä värit vain niiden joutuessa vierekkäin. Purppurasokeus on erittäin harvinainen väriheikkoustyyppi. Mahdollisia ovat myös esimerkiksi ruskean ja vihreän eri sävyjen rajoittunut erottelukyky. Kaiken kaikkiaan jonkin asteisesta värinäkökyvyn puutteesta kärsii miehistä noin 10 prosenttia ja naisista vastaavasti noin 0,5 prosenttia.
Näön ollessa normaali silmän verkkokalvon valoherkät tappisolut reagoivat valon eri aallonpituuksiin ja tunnistavat ne väreinä. Värisokealla jokin tappityyppi saattaa puuttua tai olla viallinen.
Rooman kansalaisuus

Rooman kansalaisuus oli tietyille miehille annettu etuoikeutettu asema antiikin Rooman yhteiskunnassa. Asema toi etuja esimerkiksi lainkäytön ja omistuksen suhteen. Kansalaisuuden merkitys vaihteli suuresti aikojen kuluessa.
Rooman tasavallassa ja keisariaikana ihmiset voitiin karkeasti jakaa orjiin, kansalaisiin, naisiin ja muihin ihmisiin. Orjilla oli hyvin vähän oikeuksia. Myös naisilla oli varsin vähän virallista valtaa patriarkaalisen järjestelmän puitteissa, mutta heidän todellinen asemansa vaihteli. Kansalaiset olivat ”oikeita roomalaisia”, joilla oli täydet poliittiset ja lailliset oikeudet. Jäljelle jäi joukko valloitettujen alueiden asukkaita, joille myönnettiin eri aikoina ja eri paikoissa erityyppisiä oikeuksia. Esimerkiksi Rooman klienttivaltioille tai liittolaisille saatettiin myöntää rajoitetut kansalaisoikeudet. Tunnetuin näistä oikeustyypeistä oli niin sanotut latinalaiset oikeudet Italian latinalaisille kansoille.
Rooman kansalaisoikeudet saattoi saada monella tavalla. Ne saattoi saada syntymässä, jos oli syntynyt laillisessa avioliitossa Rooman kansalaiselle tai vapautetulle orjalle. Oikeudet saatettiin myöntää, kuten kävi aikojen kuluessa monilla valloitetuilla alueilla, tai yksilö saattoi saada ne palkintona poikkeuksellisista palveluksistaan Roomalle. Kansalaisuuden pystyi myös ostamaan, tosin hyvin korkealla hinnalla. Lopulta valtakunnan lopulla oikeudet myönnettiin kaikille imperiumin miespuolisille asukkaille.
Rooman tasavallan aikana kansalaisuus merkitsi äänioikeutta kansankokouksissa. Kansalaisella oli oikeus mennä naimisiin, solmia laillisia sopimuksia, kantaa asetta kaupunginrajojen ulkopuolella ja asettua ehdolle julkiseen virkaan. Rooman kaupungin alueella hänellä oli oikeus oikeudenkäyntiin ja oikeus valittaa tuomioista (kaupungin ulkopuolella viranhaltijalla oli sitä vastoin oikeus teloituttaa kenet tahansa). Kansalainen voitiin tuomita kuolemaan harvemmista rikoksista kuin muut ja kuolemaan tuomittuna hänellä oli aina oikeus tulla teloitetuksi miekalla, mikä oli huomattavasti helpompi tapa kuolla kuin esimerkiksi ristiinnaulitseminen. Tämä on syynä esimerkiksi siihen, että Paavali ja Pietari saivat samasta rikoksesta eri tuomion.