Koutokeinon kansannousu

Tausta

Lestadiolaisuus sai jo vuonna 1847 paljon saamelaisia kannattajia myös Koutokeinossa Norjassa. Keväällä 1849 Laestadius muutti Kaaresuvannosta Pajalaan, joka oli paljon kauempana Koutokeinosta. Niinpä Koutokeinolaiset lestadiolaiset alkoivat sen jälkeen käydä kuuntelemassa juuri lestadiolaistuneen Muonion kirkkoherran J. F. Liljebladin saarnoja. Mutta jo talvella 1849–1850 alkoi Koutokeinon saamelaisten lestadiolaisten käytöksessä ja uskonelämässä näkyä huolestuttavia piirteitä, kuten hurmahenkisyyttä, röyhkeyttä ja aggressiivisuutta. Ilmiötä esiintyi myös Kuttasen kylässä. Alkoipa heidän keskuudessaan esiintyä jopa sellaista kolmen kyynärän jumalan oppia, jonka mukaisesti muutamat heistä alkoivat pitämään itseään kristuksena ja jumalana sekä niin pyhinä, etteivät tarvinneet enää synninpäästöä. 
Saamelaisilla yleisesti Koutokeinossa oli tuohon aikaan vaikeat olot. Mainittakoon parina esimerkkinä, että Venäjä lakkautti syksyllä 1852 Norjan saamelaisten oikeudet talvilaiduntamiseen ja kalastukseen Suomen puolella, ja Norjassakin jokien varteen muuttaneet talonpojat estivät saamelaisia kalastamasta Jäämereen laskevien jokien parhailla kalapaikoilla. Olot olivat omiaan herättämään ja provosoimaan Koutokeinon saamelaisissa hurmahenkisyyttä ja aggressiota. Lisäksi porvarien ja talonpoikien harjoittama viinakauppa tuotti paljon ongelmia saamelaisten keskuudessa.
Kapinan taustalla oli useita tekijöitä. Poronhoito oli vaikeutunut huomattavasti norjalaisten uudisasukkaiden tultua alueelle, ja lisäksi perinteiset talvilaidunnusalueet jäivät monien ulottumattomiin, kun Suomen ja Norjan raja suljettiin 1852. Saamelaisten yhteisöt kärsivät myös pahasta alkoholismista. 1850-luvun alussa syntyi lestadiolainen äärilahko Koutokeinon hurmos, joka asettui vastustamaan Norjan hallitusta ja paikallista kirkkoa.
Ensimmäiset levottomuudet alkoivat jo kesällä 1851, kun joukko Koutokeinon hurmoksen jäseniä kävi Kieruassa ja Koutokeinossa jumalanpalvelukseen osallistuneiden kimppuun. 22 saamelaista tuomittiin rangaistuksiin, jotka vaihtelivat kahden vuoden pakkotyöstä viiden päivän arestiin sekä sakkoihin. Pidätettyjen joukossa olivat tulevan kapinan johtajat Aslak Hætta ja Mons Somby. Raskaimmat tuomiot saaneita pidettiin selleissä kuukausia ennen tuomioita. Erityisesti katkeruutta herätti se, että tuomittujen piti maksaa sakkojen lisäksi kaikki oikeudenkäynnin kustannukset, minkä vuoksi moni perhe ajautui vararikkoon.

Kapina

Vuonna 1852 Aslak Hætta, Mons Somby sekä joukko Koutokeinon hurmosliikkeeseen kuuluneita saamelaisia kokoontui paikalliseen siidaan aiemmissa levottomuuksissa pidätettyjen perheiden kanssa. Sunnuntaina 7. marraskuuta lähti 35 aikuisen ja 22 lapsen joukko kohti Koutokeinoa. He pysähtyivät Mortasin kylässä, jonka asukkaita yrittivät saada mukaan kapinaan.
Seuraavana aamuna kapinalliset saapuivat Koutokeinoon ja hyökkäsivät paikallisen viinakauppiaan Carl Johan Ruthin kimppuun. Kun nimismies Lars Johan Bucht tuli apuun, joukko kävi hänenkin kimppuunsa. Ruth ja Bucht kuolivat tappelussa, ja väkijoukko sytytti Ruthin talon tuleen. Talon muut asukkaat vietiin paikalliseen pappilaan, jossa myös pastori Fredrik Waldemar Hvoslef ja muu pappilan henkilökunta otettiin kiinni. Vangit piestiin lukuun ottamatta pastorin vaimoa.
Koutokeinon asukkaita oli sillä välin paennut läheiseen kylään, josta lähti 19–20 hengen saamelaisjoukko torjumaan hyökkäystä. Tämä joukko kokoontui Koutokeinon läheiselle myllylle, jolta he lähtivät opettaja Klemet Gundersenin johtamina kukistamaan kapinallisia. Aslak Hætta yritti saada joukkojaan osallistumaan taisteluun, mutta lopulta vain 15 lähti mukaan. Nuijin ja haloin käydyssä tappelussa kuoli kaksi kapinallista ja loput otettiin kiinni ja sidottiin.