google/wiki40b huggingface dataset:
Vähäjärvi (Kangasala, Kautiala)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 0,9 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Salaksenjärven ja Längelmäveden välissä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 400 metriä. Rannat ovat suota. Lammen lähellä sijaitsee kiinteistö ja vapaa-ajan asunto. Niille tule tie kantatieltä 58.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Längelmäveden lähialueeseen (35.721) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 105,8 metriä mpy. Lammen läpi virtaa Salaksenjärven laskuoja, joka laskee Längelmaveden Pispanselän Myllylahteen.

Historiaa

Salaksenjärven ja Vähäjärven välinen alue on ollut suota, joka on raivattu peltomaaksi . Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa lampi oli nimetön, mutta suhteellisesti suurempi kuin se on nykyään Salaksenjärveen verrattuna. Vaikuttaisi siltä, että laskuojan perkaamisella olisi lammen vedenpintaa alennettu. Lammen ympäristö oli raivattu niityiksi, mutta lampi oli tuolloin autio. Laskuojan alajuoksulla oli kaksi vesimyllyä. Vuoden 1954 peruskartassa sijaitsi lammen koillispuolella maatila, joka sai mökin surakseen vuoden 1987 kerttaan.
Agutit

Koko ja ulkonäkö

Aikuiset agutit ovat 30–40  cm pitkiä. Niiden häntä on 1,5-senttinen töpö. Takajalassa on kolme varvasta, jotka päättyvät kaviomaiseen kynteen. Väritys vaihtelee tummanruskeasta kullankeltaiseen.

Elinympäristö ja -tavat

Agutien levinneisyysaluetta ovat Meksiko, Väli-Amerikka, Brasilia ja pienet Antillit. Ne syövät pääasiassa kasviperäistä ravintoa, mutta ravinnoksi kelpaavat myös hyönteiset ja jopa pikkulinnut.
Ihminen on siirtoistuttanut muutamaa agutilajia niiden luontaisten elinalueiden ulkopuolelle Karibianmerelle. Etelä-Amerikan pohjoisosista ja Pieniltä Antilleilta kotoisin olevaa Dasyprocta leporina-lajia on viety Neitsytsaarille, meksikolaista D. mexicana-lajia Kuubaan ja eteläamerikkalaista D. punctata-lajia Kuubaan ja Caymansaarille.

Lisääntyminen

Naaras kantaa kolme kuukautta ja synnyttää kerrallaan kaksi poikasta.
Eteläinen federaatiopiiri

Federaatiopiirien historia

Federaatiopiirejä ei ole mainittu liittovaltiosubjektien ja liittovaltion välisenä hallintoelimenä Venäjän perustuslaissa. Perustuslaki sallii kuitenkin presidentin luoda erilaisia toimielimiä avukseen; federaatiopiirit toimivatkin laajan presidentinhallinnon alaisuudessa. Tarve liittovaltiopiirien määrittelyyn syntyi 1990-luvulla muodostuneesta hallinnon hajanaisuudesta ja ne perustettiin toukokuussa 2000. 
Eteläinen federaatiopiiri oli alkujaan nykyistä laajempi. Tammikuussa 2010 siitä erotettiin omaksi federaatiopiirikseen muslimienemmistöiset Pohjois-Kaukasian tasavallat sekä Stavropolin aluepiiri, yhteensä seitsemän liittovaltiosubjektia, jotka nyt muodostavat Pohjois-Kaukasian federaatiopiirin.
Bellevue (Zürich)

Bellevue on iso, keskeinen aukio sekä liikenteen solmukohta Zürichin sydämessä Sveitsissä. Sen lähellä sijaitsee muun muassa Zürichin ooppera. Paikka on saanut nimensä Grandhotel Bellevuelta, joka rakennettiin 1856, ja on nykyään restauroitu entisenlaiseksi.
Antti Rietrikki Helaakoski

Antti Rietrikki (Rieti) Helaakoski (7. marraskuuta 1858 Raahe – 2. tammikuuta 1945 Tampere) oli suomalainen lyseon lehtori ja maantieteilijä.
Helaakosken vanhemmat olivat merimies Antti Helaakoski ja Maria Hahtola. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta yksityislyseosta 1881 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1886. Myöhemmin hän valmistui filosofian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1936.
Helaakoski oli oppikoulun opettajana Oulussa ja Tampereella. Hän oli vt. saksan kielen, luonnonhistorian ja matematiikan opettajana Tampereen reaalilyseossa 1887–1890,  luonnontieteen, maantieteen ja historian lehtorina Oulun lyseossa 1890–1905, historian, maantieteen ja luonnonhistorian kollegana Oulun klassillisessa lyseossa vuoteen 1912 ja viimeksi historian ja maantiedon lehtorina Tampereen lyseossa 1912–1926.
Helaakoski oli naimisissa vuodesta 1892 Anna Maria Lindmanin kanssa. Heidän lapsiaan olivat filosofian tohtori, runoilija Aaro Hellaakoski ja taidemaalari Aira Helaakoski.
Arado Ar 232

Historia

Ar 232 kehitettiin yleiskäyttöiseksi kuljetuskoneeksi, jonka monipyöräinen laskuteline mahdollisti liikennöinnin etulinjan lentokentille. Koneen rakenneratkaisuissa kokeiltiin uusia ominaisuuksia, kuten  kapselimallista runkoa, joka helpotti kuorman lastaamista ja purkua. Tyypin ensimmäinen, kahdella 1 600-hevosvoimaisella (1 193 kW) BMW 801MA -tähtimoottorilla varustettu prototyyppi teki ensilentonsa kesällä 1941. Tehokkaita BMW 801 -moottoreita tarvittiin kuitenkin enemmän Focke-Wulf Fw 190 -hävittäjän kaltaisissa taistelukoneissa, minkä seurauksena Ar 232 -koneet varustettiin kolmannesta prototyypistä eteenpäin neljällä heikompitehoisella 1 200-hevosvoimaisella (895 kW) BMW Bramo 323 -tähtimoottorilla. Rakenneratkaisut säilyivät samoina 19 valmistetusta Ar 232B -tuotantomallin koneessa, joskin yhdessä koneyksilössä käytettiin Bramo 323 -moottorien sijaan sotasaaliina saatuja ranskalaisia Gnome-Rhòne-moottoreita. Koneista suurin osa sijoitettiin Luftwaffen Kampfgeschwader 200 (KG 200) -erikoisyksikköön, ja niitä käytettiin varsin runsaasti vuosina 1942–1945.
Otowa

Valmistus

Otowan hankinta vahvistettiin Niitaka-luokan kolmantena aluksena vuoden 1897 budjetissa osaksi 2. laivaston laajentamissuunnitelmaa. Kuitenkin budjetin rajoitusten vuoksi alus suunniteltiin uudelleen uppoumaltaan kymmenyksen pienemmäksi ja aseistukseltaan kevyemmäksi. Alus tilattiin Yokosukan laivastontelakalta. Sen köli laskettiin 3. tammikuuta 1903 ja alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 2. marraskuuta. Alus valmistui 6. syyskuuta 1904, jolloin siitä tuli lyhyimmässä ajassa Japanissa valmistunut alus.
Alus oli ensimmäinen, jonka voimanlähteenä oli Japanissa suunnitellut Kampon-vesiputkikattilat. Kattilat tuottivat 227 psi:n (1,57 MPa) paineen, mikä oli hieman enemmän kuin Niitaka-luokassa käytettyjen Niclausse-kattiloiden 213 psi:tä (1,47 MPa). Kolmivaihehöyrykoneet olivat samanlaiset kuin Niitaka-luokan aluksissa, mutta höyrynpaineen kasvaessa ne tuottivat hieman suuremman tehon. Aluksen panssaroinnin ja aseistuksen keventämisen olisi myös pitänyt lisätä aluksen nopeutta, mutta se ei ollut kuin hieman edeltänyttä luokkaa nopeampi. Se oli viimeinen Japanin laivastolle valmistettu törmäyskeulalla varustettu alus.
Ei enää eilispäivää

Juoni

Alikersantti Olavi Laitinen saa rintamalle kirjeen joka järkyttää häntä niin että hän kävelee vihollisen tulitukseen ja haavoittuu. Sairaalassa hän toipuu vammoistaan mutta on yhä sulkeuutnut. Olavi palaa sairaalassa ollessaan mielessään takaisin rauhanaikaisiin purjehdudretkeen jonka hän teki parin ystävänsä kanssa. Myrsky ajoi heidät saarelle jossa Olavi rakastui saaren kaunottareen Birteen. Hän lupaa lähtiessään palata takaisin saarelle mutta sodan syttyminen estää paluun ja hän on vain kirjeenvaihdossa Birten kanssa. Elokuvan kertomus palaa sitten nykyhetkeen ja selviää että kirje jonka Olavi sai ennen haavoittumistaan kertoi Birten kuolleen. Olavi toipuu sairaalassa vammoistaan mutta henkisesti hän on murtunut palatessaan rintamalle.
Heinolan museot

Heinolan museot muodostuvat kolmesta museokohteesta. Kaupunginmuseo kertoo kaupungin vaiheista 1700-luvun lopulta 1930-luvulle. Lisäksi siellä on porvariskodin interiöörejä 1800-luvulta, mitali – ja rahakokoelmat ja suuri kokoelma Anja Juurikkalan Arabialle suunnittelemia esineitä. Heinolan kaupunginmuseo on tullut tunnetuksi eri aika – ja tyylikausia esittelevistä näyttelyistään. Taidemuseossa on pysyvästi esillä Kokoelma Spranger, joka esittelee eurooppalaista posliinia 1700—1900-luvuilta sekä Ministeri P. J. Hynnisen taidesäätiön kirjasto. Taidemuseo järjestää vaihtuvia näyttelyjä ympäri vuoden. Viereisessä WPK-talossa sijaitsee Galleria Lambert, jossa vuoroin esitellään suomalaista taidetta 1920–2000-luvuilta (Niilo Helanderin kokoelma, Heinolan taidemuseon kokoelma) tai vaihtuvia näyttelyjä. Lääninkivalteri Aschanin talon portilta astutaan 200 vuotta ajassa taaksepäin talon pihaan ja puutarhaan. Sisällä kustavilaisen ajan huonekalut, tapetit ja käyttöesineet, ovet ja ikkunat, kertovat maaherran ajan Heinolasta. Talon puutarha on laadittu 1700-luvun lopun tapaan ja joka kesä siellä kasvatetaan tuon ajan hyöty – ja koristekasveja.
Heinolan museotoimenjohtajan Kari-Paavo Kokin irtisanoutuminen marraskuussa 2015 aiheutti kulttuurishokin. Syynä irtisanoutumiseen olivat Heinolan kaupungin museotoimintaan kohdistamat säästöt.

Heinolan Taidemuseon Ystävät ry

Heinolan Taidemuseon Ystävät ry:n tarkoituksena on edistää taidemuseotoimintaa ja siihen liittyvää kuvataiteen harrastusta Heinolan alueella sekä toimia kuvataidetta harrastavien ja siitä kiinnostuneiden henkilöiden ja yhteisöjen yhdyssiteenä. Tarkoituksensa toteuttamiseksi yhdistys tukee Heinolan taidemuseota taide- ja muin lahjoituksin, järjestää luentotilaisuuksia ja tutustumiskäyntejä sekä retkiä taidetilaisuuksiin. Yhdistys voi ottaa vastaan avustuksia, lahjoituksia ja testamentteja, omistaa toimintaansa varten tarpeellista irtainta ja kiinteää omaisuutta sekä asianomaisen luvan saatuaan kerätä varoja järjestämällä arpajaisia, myyjäisiä ja talkootoimintaa. Yhdistyksellä on vuonna 2012 n. 470 jäsentä.
Fritz Stiedry

Fritz Stiedry (11. lokakuuta 1883 Wien, Itävalta – 8. elokuuta 1968 Zürich, Sveitsi) oli kapellimestari. Hän opiskeli konservatoriossa ja luki samalla oikeustiedettä, josta hän sai tohtorin arvon Wienin yliopistossa. Hänen musiikilliset kykynsä herättivät Gustav Mahlerin huomion, ja hän alkoi saada nimityksiä tämän suosituksista. Vuosina 1914–23 Stiedry oli ensimmäinen kapellimestari oopperassa Berliinissä. Hän ohjasi oopperaa myös Wienissä. Hän johti Kurt Weillin Die Bürgschaft -oopperan kantaesityksen vuonna 1932. Natsien noustua valtaan Stiedry lähti Neuvostoliittoon, jossa hän toimi Leningradin filharmonisen orkesterin musiikillisena johtajana neljän vuoden ajan. Hän työskenteli myös Moskovassa. Vuonna 1937 Stiedry poistui Neuvostoliitosta ja asettui pysyvästi Yhdysvaltoihin.
Vuonna 1938 Stiedrysta tuli New Friends of Music Orchestran kapellimestari New Yorkissa. Hän debytoi Metropolitan-oopperassa 15. marraskuuta 1946 johtaen Siegfriedin esityksen. Hän työskenteli Metropolitan-oopperassa yli kymmenen vuoden ajan. Lisäksi hän oli kapellimestarina Chicagon oopperassa ja Glyndebournen festivaalilla. Oopperan ohella Stiedry johti muun muassa J. S. Bachin musiikkia, Haydnin sinfonioita, W. A. Mozartin konserttoja ja sinfonioita sekä Arnold Schönbergin toisen kamarisinfonian kantaesityksen.
HMS Actaeon (U07)

Palvelus

Actaeon valmistui vasta toisen maailmansodan päätyttyä, joten se osallistui sodan jälkeisen ajan laivastopalvelukseen. Alus sijoitettiin kaukaisiin tukikohtiin sen saattajaominaisuuksien vuoksi. Alus palveli muun muassa Etelä-Atlantilla, jossa se oli Länsi-Intian asemalla sekä Etelä-Amerikan rannikon valvonnassa.
Alus poistettiin palveluksesta vuoden 1953 puolessa välissä, jolloin se sijoitettiin Portsmouthin reserviin. Alus siirrettiin toukokuussa 1956 Lisahallyyn ankkuroitavaksi. Se määrättiin siirrettäväksi uudelleen perustettavaan Saksan laivastoon. Alus myytiin 11. marraskuuta 1957 Länsi-Saksalle, minkä jälkeen se huollettiin Britanniassa. Alus otettiin uuden Saksan laivaston palvelukseen 9. joulukuuta 1958 nimettynä Hipperiksi.
Vehkalammi (Tammela)

Maantiede

Lammen pituus on 100 metriä ja leveys 50 metriä. Se sijaitsee Karhuharjun eteläpuolella Rajalammin ja Mustikkalammin takana hiekkaisten mäkien välissä eräänlaisessa painanteessa. Alue on soistunut ja Vehkalammi sijaitsee suon keskellä. Suo-ojat kiertävät lampea ja vaikka yksi oja ulottuu lampeen asti, ei sillä ole lakuojaa. Lampi saa vetensä sadnnasta ja pohjavedestä, jota alueella riittää paljon. Samalla suolla sijaitsee toinenkin lampi. Suo päättyy hiekkaisten mäkien rinteeseen, jossa sijaitsee viisi loma-asuntoa, joille pääsee yhdystieltä 2824.
Lampi sijaitsee Karjuharjun eteläpuolella. Harju on osa Kolmatta Salpausselkään kuuluvaa harjujaksoa ja hiekka-aluetta. Alue kuuluu niin sanottuun Perunnummen hiekkamassiiviin, joka on hyvää pohjavesialuetta. Tämä heijastuu järviin ja lampiin, jotka ovat usein kirkasvetisiä.

Historia

Vuoden 1884 Senaatin kartastossa lampi on nimeltään "Wehka lampi".
Variksenmarja

Ulkonäkö ja koko

Variksenmarjalla on tiheä versosto, ja neulasmaiset reunoilta kiertyneet pienet lehdet sietävät kuivuutta ja selviävät talvesta vähäisenkin lumipeitteen turvin paleltumatta. Lehtihankoihin muodostuvat vaaleanpunaiset pienet kukat, joista kehittyvät kiiltävän mustat mehevät luumarjat. Marjojen keskusta on painunut sisäänpäin. Tuulipölytteisyys varmistaa lähes säännöllisen runsaan sadon joka vuosi. 
Pohjanvariksenmarja on tavallisimmin yksikotinen (heteet ja emit ovat samassa kasvissa), ja sen tunnistaakin siitä, että marjojen tyvellä on kuihtuneiden heteiden jäänteitä. Se marjoo runsaammin kuin eteläisempi kaksikotinen lajitoverinsa, jolla vain emiyksilöt tuottavat marjoja.

Levinneisyys

Laji on yleinen koko pohjoisella pallonpuoliskolla, niin Euraasiassa kuin Pohjois-Amerikassa. Hyvin yleinen myös koko Suomessa.

Kasvuympäristö

Variksenmarjat kasvavat sekä kankailla että rämeillä koko Suomessa. Lapissa se kasvaa myös tuoreissa ja lehtomaisissa metsissä sekä tuntureilla.

Käyttö ravintona

Variksenmarjan maku on mieto, eikä siitä saada paljoa mehua, mutta yhdessä mustikan, juolukan tai mustaherukan kanssa se sopii hyvin mehuihin, marjaviineihin, marmeladeihin ja muihin marjaruokiin. Variksenmarjat sisältävät runsaasti vitamiineja ja kuituja, ja niiden kokonaisflavonoidimäärä on suurempi kuin millään muulla kotimaisella marjallamme. Pohjoisen kansoille variksenmarja on ollut kautta aikojen tärkeä C-vitamiinin (11 mg/100 g) lähde ja mauste.
Marjoista saadaan violettia väriä lankojen värjäykseen.
Nimestä huolimatta varis ei syö variksenmarjoja, mutta kanalinnuille marjat kyllä kelpaavat.

Muu käyttö

Variksenmarjan varvuista on perinteisesti tehty luutia, joita kutsutaan nimillä kraakuvartine luuta tai juuriluuta. Variksenmarjan varvut ovat koivuvarpuja  ohuempia ja joustavampia, joten niistä tehdyllä luudalla on lakaistu mielellään etenkin sisätiloja. Varvuista voi tehdä myös pienempiä harjoja, kuten patahuiskuja.
Amiraali

Muuta

Unkarin valtionhoitajana oli maailmansotien välisenä aikana amiraali Miklós Horthy, vaikkei Unkarilla sisämaavaltiona ollut laivastoa tai merivoimia. Horthyn sotilasarvo johtui siitä, että hän oli palvellut aikaisemmin Itävalta-Unkarin laivastossa.
Il padrone delle ferriere

Juoni

Omaisuutensa menettäneen markiisi Beaulieun tytär Clara joutuu luopumaan avioliittosuunnitelmistaan Blignyn herttuan kanssa. Pelastaakseen perheensä köyhyydeltä hän menee naimisiin alhaissyntyisen rautatehtailijan Filippo Derblayn kanssa. Clara ei rakasta Filippoa, mutta tämä onnistuu lopulta voittamaan hänen sydämensä.

Tuotanto ja vastaanotto

Itala Filmin tuottama Il padrone delle ferriere perustuu ranskalaisen Georges Ohnetin aikoinaan hyvin suosittuun romaaniin Rautatehtailija (Le Maître de forges, 1882; suomennettu 1911). Romaani oli filmatisoitu ensimmäisen kerran Ranskassa vuonna 1912, ja myöhemmin siitä tehtiin vielä useita elokuvaversioita. Tuottaja Giovanni Pastronen versio oli suunniteltu erityisesti Pina Menichellin pääosaa varten. Elokuvan keskeinen teema ovat aristokraattiset ennakkoluulot ja niiden voittaminen.
Vuotta ennen ensi-iltaa alkaneen mainoskampanjan siivittämä elokuva oli valtava yleisömenestys. Aikalaiskritiikki ylisti varsinkin sen kuvausta ja Menichellin näyttelijäntyöskentelyä, tosin eräät pitivät hänen suoritustaan ulkokohtaisena ja elokuvan tarinaa heikkona. Myöhemmän arvion mukaan Eugenio Peregon ohjaustyön vahvuuksia ovat keskittyminen henkilöhahmoihin sekä Menichellin ja Amleto Novellin vastakkaiset, mutta toisiaan täydentävät näyttelijäluonteet.

Restaurointi

Il padrone delle ferriere on restauroitu vuonna 2005 Torinon kansallisen elokuvamuseon ja Bolognan elokuva-arkiston yhteistyönä. Restaurointi on nähtävissä museon Vimeo-sivustolla.
Richard Park

Ura

Pittsburgh Penguins varasi Belleville Bullsissa juniorikiekkoa pelanneen Parkin vuoden 1994 NHL:n varaustilaisuudessa, toisella kierroksella. Parkista tuli NHL-historian toinen korealaissyntyinen pelaaja, Jim Paekin jälkeen,  hänen tehtyään debyyttinsä kaudella 1994–1995.
Vakituiseksi kasvoksi NHL:ssä Park nousi vasta hänen siirryttyä NHL:n uuteen laajennusjoukkueeseen Minnesota Wildiin. Wildin aikanaan Park nousi myös Yhdysvaltain maajoukkueeseen, ja edusti maataan maailmanmestaruuskilpailuissa neljästi, voittaen pronssia vuonna 2004.
Park palasi NHL:ään ja hänet varanneeseen Pittsburgh Penguinsin joukkueeseen kaudeksi 2011–2012, pelattuaan sitä ennen kauden Sveitsin liigan Genève-Servettessä. Penguinsissa Park pelasi 54 ottelua ja teki kauden jälkeen kaksivuotisen sopimuksen Sveitsin pääsarjan HC Ambrì-Piottan kanssa.
Dave Keon

David Michael "Dave" Keon (s. 22. maaliskuuta 1940) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi ammattilaistasolla vuosina 1960–1982 tärkeimpänä joukkueenaan Toronto Maple Leafs.
Keonille on myönnetty muun muassa Calder Memorial Trophy vuonna 1961, kaksi Lady Byng Memorial Trophya vuosina 1962 ja 1963, Conn Smythe Trophy vuonna 1967 sekä kaksi Paul Deneau Trophya vuosina 1977 ja 1978.
Keon otettiin Torontossa sijaitsevaan Hockey Hall of Fameen vuonna 1986.
Bureau d’Enquêtes et d’Analyses pour la Sécurité de l’Aviation Civile

Bureau d'Enquêtes et d'Analyses pour la Sécurité de l'Aviation Civile, BEA (vapaasti suomennettuna Siviili-ilmailuturvallisuusvirasto) on Ranskan valtion virasto, joka tutkii lento-onnettomuuksia ja pyrkii parantamaan lentoturvallisuutta onnettomuustutkimuksiensa perusteella. Viraston päämaja sijaitsee lähellä Pariisia Le Bourgetin lentoasemalla rakennuksessa 153. BEA työllistää 120 työntekijää, joista 30 on tutkijoita ja 12 asiantuntijoita. 
BEA perustettiin vuonna 1946. Se toimii lakiartikkelin R711-1 nojalla. Kansainvälisten säädösten mukaan BEA on toimivaltainen kaikissa ilmailuonnettomuuksissa Ranskan ilmatilan alueella, myös merentakaisissa territorioissa sekä niissä onnettomuuksissa, joissa on osallisena ranskalaisvalmisteinen ilmailualus (esim. Airbus, ATR). BEA on toimivaltainen muissa maissa myös silloin, kun paikallinen onnettomuustutkintavirasto ei avaa teknistä tutkimusta. BEA saatetaan myös kutsua mukaan onnettomuustutkintaan paikallisen viraston päätöksellä.
17. joulukuuta 2001 alkaen BEA:n johtajana on toiminut Paul-Louis Arslanian. Vuonna 2008 hänet valittiin uudelleen virkaan.
Yhdystie 9265

Yhdystie 9265 eli Soimintie on yhdystie Rovaniemellä, joka kulkee Petäjäskosken voimalaitoksen ja Petäjäisen kylän läpi. Tien pituus on noin 4 kilometriä. Tie alkaa valtatien 4 risteyksestä ja päättyy seututien 926 risteykseen. Tie on päällystetty ja kaksikaistainen. Tien nopeusrajoitus on 50km/h.
Sarapiku järv

Maantietoa

Järven pinta-ala on 39 hehtaaria ja se on 1,5 kilometriä pitkä ja 800 metriä leveä. Järvi sijaitsee alle kilometrin päässä meren rannasta. Sen lounaispää on leveä, mutta siitä työntyy loilliseen kapea ja 900 metriä pitkä lahti. Lahden nimi on Ligeauk. Järven ympäristö on täynnäö muinaisia rantapenkereitä. Muutama rantapenkere sijaitsee myös järvessä. Järvessä on 16 saarta, joiden yhteinen pinta-ala on 1,7 hehtaaria. Ainakin osa saarista on muinaisia rantapenkereitä. Suurin saari on nimeltään Jõgendevahe, joka on 550 metriä pitkä ja vain 30 metriä leveä. Järven valuma-alueen laajuus on 3,4 neliökilometriä.
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on noin metri ja sen suurin syvyys on kaksi metriä. Vedenpinnan korkeus on keskimäärin 4,0 metriä mpy. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00039 kuutiokilometriä eli 0,39 miljoonaa kuutiometriä . Järven rantaviivan pituus on 7,0 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa metsämaata. Rannoille on rakennettu kaksi taloa, joille johtaa tiet Tagamõisan kylästä.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (viroksi Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 8) mukaan rannikkojärvi, joka on vielä yhteydessä mereen (viroksi rannikujärv (mereveega ajutiselt ühenduses olev veekogu)).
Järvi luokitellaan limnologisesti halotrofiseksi järveksi, jos sen suolapitoisuus on kohonnutta (viroksi halotroofne tai soolatoiteline, HA). Tällaisia järviä ovat Virossa ne, joilla on matala yhteys mereen.
Binapakryyli

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa binapakryyli on väritöntä tai ruskehtavaa kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee hyvin muun muassa etanoliin, asetoniin ja ksyleeniin. Yhdiste hydrolysoituu hitaasti veden vaikutuksesta dinosebiksi ja metyylikrotonihapoksi. Emäkset ja hapot katalysoivat hydrolyysiä. Binapakryyli itsessään ei ole erityisen myrkyllistä, mutta hydrolyysin seurauksena siitä muodostuva dinosebi on. Binapakryylille altistumisesta voi seurata kuumeilua, huonovointisuutta, hikoilua, pääkipua ja hengenahdistusta. Lisäksi se ärsyttää voimakkaasti ihoa ja silmiä.
Piispa Henrikin liturgia

Piispa Henrikin liturgia on Suomen legendaarisen ensimmäisen piispan Pyhän Henrikin muistoksi noin vuonna 1290 luotu messuliturgia, jota on esitetty hänen muistopäivinään 19.–20. tammikuuta järjestetyissä muistomessuissa, heikinmessuissa. Liturgiaan kuuluva musiikki on vanhin kirjallisessa muodossa säilynyt suomalainen sävelteos.
Liturgia kertoo muun muassa piispa Henrikin marttyyrikuolemasta ja kehottaa Suomen kansaa riemuitsemaan pyhän miehen maalle tuomasta pelastuksesta (Ecce magnus presbiter -sekvenssi). 
Messua on tutkinut erityisesti Ilkka Taitto, joka on kerännyt ja julkaissut sitä koskevaa aineistoa (mm. CD Memoria Sancti Henrici). Liturgia on esitetty rekonstruoituna kokonaisuudessaan vuoden 2000 tammikuussa Helsingin tuomiokirkossa ja Kuopiossa samalla messukaavalla ja puvustuksella kuin keskiajalla.
Erik Gullman

Erik Juhani Gullman (s. 15. maaliskuuta 1951 Varkaus) on suomalainen humanististen tieteiden kandidaatti, teosofi ja kirjailija.
Gullmanin vanhemmat olivat työnjohtaja Veikko Emil Gullman ja osastosihteeri Maire Hillevi Margareta Kainulainen. Hän pääsi ylioppilaaksi Varkauden yhteislyseosta 1971 ja valmistui 1978 humanististen tieteiden kandidaatiksi Joensuun korkeakoulusta. 
Gullman on perehtynyt 1970-luvulta lähtien Pekka Ervastin elämään ja ajatteluun. 
Gullman asuu nykyisin Rovaniemen Pirttikoskella.