google/wiki40b huggingface dataset:
Run (Snow Patrolin kappale)

Vastaanotto

Lewisin cover sai kriitikoilta paljon positiivista palautetta. Snow Patrolin laulaja Gary Lightbody itse kommentoi versiota näin: "Hän selvästi tutkiskeli kappaletta ja mietti pitkään ja hartaasti kuinka tulkita se. Hän osui siinä sen ytimeen. Olen sitä mieltä, että hän kuulostaa aivan ilmiömäiseltä. En ole suuri The X Factor -tyyppisten ohjelmien fani, mutta kun lahjakkuus kuten hän tulee esille, en voi kieltää sitä. Hän tulee olemaan pinnalla seuraavien 20 vuoden aikana. Hän on seuraava Whitney. Hän salpaa hengitykseni.
Music Radar kehui Lewisin coveria sanoen "Leona Lewis koskettaa sydämiä". Newsround ylisti kappaletta kolmentoiden, että "suuri gospelkuoro ja orkesteri sopivat hyvin Leonan voimakkaaseen ääneen - ja muistuttaa kuuntelijoita, miksi kappale sai heidät itkemään, kun he kuulivat sen ensikertaa "Live Loungessa" viime vuonna. The Sentinel-lehden mielestä Lewisin single on monta kertaa parempi kuin Snow Patrolin alkuperäinen versio. "Se on voimakas, koskettava ja kuoro sen taustalla vie sen toiselle tasolle.

Listasijoitukset

Kappale ylsi Irlannin singlelistan kärkeen sen julkaisuviikolla. Se pysyi Irlannissa ensimmäisenä yhteensä neljä viikkoa. Joulukuussa 2008 single sijoittui Iso-Britanniassa ensimmäiseksi ollen Lewisin kolmas listaykkönen. Runista tuli nopeiten myynyt lataussingle Iso-Britanniassa myytyään 69 244 kopiota vain kahdessa päivässä. Kappale piti ennätystä hallussa vuoden 2009 joulukuuhun asti. 
Run sijoittui ensimmäiseksi Irlannin ja Iso-Britannian lisäksi Itävallassa. Saksassa kappale oli parhaimmillaan kolmannella sijalla, maaliskuussa 2011. Suomen virallisella listalla Run oli parhaimmillaan seitsemäntenä.
Helmut Berger

Helmut Berger (oik. Helmut Steinberger s. 29. toukokuuta 1944 Bad Ischl, Itävalta) on itävaltalainen näyttelijä, joka on tullut tunnetuksi italialaisen ohjaajan Luchino Viscontin ohjaamista elokuvista.

Elämänvaiheet

Helmut Steinberger syntyi hotellialan yrittäjäperheeseen Itävallassa, mutta hotelli- tai ravintola-ala ei kiinnostanut häntä. Hän matkusti kahdeksantoistavuotiaana Lontooseen, jossa hän teki sekalaisia töitä samalla kun opiskeli näyttelemistä. Opiskeltuaan italiaa Perugiassa hän päätti muuttaa Roomaan.

Visconti

Vuonna 1964 hän tapasi elokuvan Tuhon tähdet (Vaghe stelle dell'Orsa) kuvausten aikana ensimmäisen kerran italialaisohjaaja Luchino Viscontin. Tämä kohtaaminen muutti hänen koko ammatillisen ja henkilökohtaisen elämänsä, sillä hänestä tuli Viscontin elämänkumppani.
Vuonna 1967 hän sai ensimmäisen elokuvaroolinsa usean ohjaajan kooste-elokuvassa Nykypäivän noitia (Le streghe) (1966), johon Visconti ohjasi osuuden "La strega bruciata viva". Hän nousi kuitenkin kansainväliseen maineeseen vasta Martin von Essenbeckin roolissa Viscontin elokuvassa Kadotetut (La caduta degli dei) (1969).
Tämän jälkeen hän osallistui keskeisesti Viscontin elokuvien Ludwig II (1973) ja Intohimo ja väkivalta (Gruppo di famiglia in un interno) (1974) kuvaamiseen.

Muut elokuvat

Berger työskenteli Viscontin ohella muidenkin tunnettujen ja tunnustettujen ohjaajien elokuvissa. Hän kuvasi Vittorio De Sican kanssa Finzi Continin puutarha'' (Il giardino dei Finzi-Contini) (1970), Joseph Loseyn kanssa elokuvan Romanttinen nainen (The Romantic Englishwoman) (1975) sekä Yino Brassin elokuvan Salon Kitty (1977).
Vuonna 1984 Berger sai osan amerikkalaisessa televisiosarjassa Dynastia ja 1990 hän näytteli osan elokuvassa Kummisetä III. Vuonna 1993 hän palasi Baijerin kuninkaan Ludvig II:n persoonaan tulkitessaan nimiroolin elokuvassa Ludvig 1881. Viimeisimpiä osasuorituksia Bergerillä on ollut esimerkiksi suomalaisen ohjaajan Mika Kaurismäen elokuvassa Honey Baby (2002) ja Raines Matsutanin ohjaamassa televisioelokuvassa Damals warst du still (2005).
Josef Bremer nuorempi

Josef Bremer nuorempi, vuodesta 1850 Brehmer, (23. tammikuuta 1789 – 5. joulukuuta 1874 Pyhäjärvi Ul) oli suomalainen kapteeni ja tehtailija.
Bremerin vanhemmat olivat turkulainen tukkukauppias, Teijon ruukinpatruuna, ylitirehtööri Josef Bremer vanhempi ja Anna Charlotta Kijk. Hän pääsi ylioppilaaksi Uppsalassa 1801. 
Bremer palveli tykkijunkkarina Suomen tykistörykmentissä vuodesra 1808 ja hänestä tuli aliluutnantti samana vuonna. Hän sai siirron Wenden tykistörykmenttiin vuonna 1811, erosi rykmentistä samana vuonna mutta palasi sitten uudestaan palvelukseen Wenden rykmenttiin 1812. Bremeristä tuli aliluutnantti 1814 ja hän sai eron kapteenina vuonna 1817 palaten sitten Suomeen.
Bremer omisti Kirjakkalan ruukin 1817–1827. Vuonna 1822 hän vuokrasi Jokioisten ruukin ja kartanon ja lunasti ne omistukseensa vuonna 1827. Högforsin (Karkkilan) ruukin Bremer omisti vuodesta 1836 lähtien. Hän perusti Högforsiin Suomen ensimmäisen putlauslaitoksen vuonna 1852 ja valssaamon sekä Joroisille Huutokosken masuunin 1858.
Josef Bremer oli naimisissa vuodesta 1817 Albertina Sofia Baerin (k. 1878) kanssa. Heidän poikansa oli vuorihallituksen intendentti Valfrid Leopold Brehmer. Bremerillä oli viisi veljeä, joista mainittakoon turkulainen kauppias ja verkatehtailija Jakob Reinhold Bremer (1773–1830), masuunimestari ja tehtailija Karl Otto Bremer (1776–1828), kauppalaivuri Hans Henrik Bremer (1779–1832) sekä Teijon ja Kirjakkalan ruukkien omistaja Robert Bremer (1777–1844).
Latvian venäläiset

Historia

Ensimmäiset venäläiset nykyisen Latvian alueella olivat luultavasti Latgalen alueelle tulleita kauppiaita 1100-1200-luvuilla. Vanhauskoisia tuli Latviaan 1600-luvulla Venäjällä tapahtuneen vainon seurauksena. Laajamittaisempi muuttoliike syntyi kun Latvia päätyi Venäjälle Uudenkaupungin rauhan jälkeen vuonna 1721, jonka jälkeen alkoi varsinainen historiankirjoitus venäläisistä Latviassa. Muuttoliikettä vauhditti etenkin Riian teollistuminen 1800-luvun loppupuolella. 1880-luvulla Riiasta tuli jo koko Venäjänkin mittakaavassa merkittävä teollisuuskeskus. Venäläiset perustivat Riikaan etenkin tiilitehtaita, joita käytettiin kiihtyvässä rakennustoiminnassa. Yritykset toimivat tyypillisesti suhteessa vähän tuottavilla aloilla, eivätkä ne harjoittaneet juurikaan ulkomaankauppaa. Ensimmäiset tiedot venäläisten määrästä Latviassa ovat vuodelta 1897, jolloin maassa asui 171 000 venäläistä. Suurin osa heistä asui Latgalessa, jossa heitä oli 77 000. Liivinmaalla heitä oli 68 000 ja Kuurinmaalla sekä Zemgalessa 26 000.
Toisen maailmansodan jälkeen alkoi entistä suurempi muuttoaalto Latviaan, mikä johtui Riian teollistamisesta 1960-luvulla. Latviassa ja muualla Baltiassa palkkataso oli korkeampi kuin muissa Neuvostomaissa. Riikaan rakennettiin suuria lähiöitä työvoimavarastoiksi. Venäläisiä suosittiin esimerkiksi asuntojonoissa. Riian ohella paljon muuttajia tuli Väinänlinnan kaupunkiin, mutta myös muihin kaupunkeihin. Maalle muutti vain pieni osa. Maahanmuuton seurauksena latvialaiset alkoivat oppia venäjää, mutta venäläisille ei ollut kovin tavallista opetella latviaa.

Nykypäivä

Maan virallinen kieli on latvia ja vain liivin kielellä on virallisen vähemmistökielen asema. Suuri osa Latvian venäläisistä, erityisesti nuorempi sukupolvi, osaa latvian kieltä. Venäläiset ovat Latvian vähemmistökansallisuuksista suurin ja venäjä on suurin vähemmistökieli. Noin 26% maan kaikista oppilaista käy koulua venäjä pääkielenään. Venäjän kielen opetusta antavia kouluja on 250 ja niitä on melkein kaikissa suurissa kaupungeissa. Useat televisio- ja radiokanavat lähettävät ohjelmaa venäjäksi. Venäläinen vähemmistö on syyttänyt toistuvasti Latviaa oikeuksiensa loukkaamisesta. Latviassa järjestettiin 18. helmikuuta 2012 äänestys venäjän kielen virallistamisesta. Äänestysaktiivisuus nousi yli 70 prosentin, ja virallistamista kannatti noin 25 prosenttia äänestäneistä.
Hippos (Palestiina)

Maantiede

Hippos sijaitsi vuorella Genesaretinjärven itäpuolella vastakkaisella puolella Tiberiaasta katsottuna ja parin kilometrin päässä järven rannasta. Se oli rakennettu noin 350 metrin korkeudelle järven pinnasta laskettuna, ja täytti vuoren laen ollen pituudeltaan itä-länsisuunnassa noin 600 metriä ja leveydeltään pohjois-eteläsuunnassa noin 200 metriä. Hippoksella oletetaan olleen satama järven rannalla. Kaupungin ympäristöstä käytettiin nimitystä Hippēnē (Ἱππηνή).

Historia

Hippos oli alkuperältään hellenistinen kaupunki. Se perustettiin Seleukidien aikana noin 200 eaa. sen jälkeen, kun nämä olivat vallanneet alueen Ptolemaioksilta. Kaupungin alkuperäinen nimi oli Hippoksen Antiokheia (Ἀντιόχεια τοῦ Ἵππου, Antiokheia tū Hippū). Nimi Hippos tarkoittaa ”hevosta”. Hippoksen väestö oli pääosin ei-juutalaisia. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Hippēnos (Ἱππηνός).
Keisari Augustus luovutti Hippoksen Herodes Suuren hallintavaltaan. Tämän kuoleman jälkeen se kuului Syrian provinssiin. Roomalaisella kaudella Hippos luettiin osaksi Dekapolista. Se näyttäytyi monella tavoin Tiberiaan, jonka väestö oli pääosin juutalaista ja muuta seemiläistä väestöä, kilpailijana. Juutalaiset tuhosivat kaupungin ensimmäisessä juutalaissodassa, mutta sen asukkaat kapinoivat lopulta, ja surmasivat monia juutalaisia.
Varhaisella kristillisellä kaudella 300-luvulla jaa. Hippos oli piispanistuin, ja sen piispat mainitaan kirkolliskokouksissa Seleukeiassa vuonna 359 ja Jerusalemissa vuonna 536. Bysanttilaisella kaudella Hippos luettiin Palaestina Secundan eli ”toisen Palestiinan" provinssiin. Kaupunki tuhoutui maanjäristyksessä 18. tammikuuta 749, ja jäi tämän jälkeen lopullisesti asumattomaksi.
Hippoksen paikka löydettiin vuonna 1883. Paikalla suoritettiin ensimmäisiä arkeologisia kaivauksia vuosina 1951–1955. Alue suojeltiin vuonna 1964. Kaupungin laajamittaiset kaivaukset alkoivat vuonna 2000.

Rakennukset ja löydökset

Hippos oli ympäröity kaupunginmuureilla, joissa oli eteläsivulla suuri bastioni. Kaupungin decumanus maximus -pääkatu oli pituudeltaan noin 600 metriä ja kulki kaupungin poikki itä-länsisuunnassa. Kaupunginmuureissa oli portti pääkadun kummassakin päässä. Katu oli reunustettu pylväiköillä. Kaupungin keskellä oli kivetty forum, joka oli ympäröity kolmelta sivulta pylväshalleilla. Forumin laidalla olivat myös keisarikultille omistettu temppeli, joka on ajoitettu 200- tai 300-luvulle, sekä hellenistinen pyhäkkö ja kylpylärakennus. Toinen kylpylärakennus, johon kuului myös palaestra, on löydetty kaupungin eteläosasta. Forumin koillispuolella sijaitsi roomalainen basilika. Kaupungin itäosassa sijaitsi odeion.
Maan alta on löydetty holvattuja vesisäiliöitä. Varhaiskristilliseltä ajalta kaupungista on löydetty ainakin seitsemän kirkkoa, joista monet oli rakennettu pakanallisten pyhäköiden paikalle. Kaupungin nekropoliit eli hautausmaat on löydetty sen etelä- ja kaakkoispuolelta.
Serpentiinitanssin synty

Juoni

Tanssimestari soittaa viulua ja opastaa tanssijoita. Sisään astuu mies, joka saa tanssijat katoamaan. Mies muuttuu taikuriksi, joka vie soittajan työpajaansa. He valmistavat suuressa kattilassa taikakeitoksen, josta ilmestyy serpentiinitanssia esittävä nainen. Myöhemmin hänen seuraansa liittyy muita tanssijoita. Lopulta he muuttuvat tulipatsaiksi.

Tuotanto

Elokuvan tyylilaji on 1900-luvun alussa suosittu ”taikakuva” (ransk. féerie). Satunäytelmistä alkunsa saanut genre esittää visuaalisesti hämmästyttäviä taianomaisia tapahtumia, jotka perustuvat trikkikuvaukseen, lavastukseen, puvustukseen ja usein sapluunan avulla tehtyyn filmin väritykseen. Monet taikakuvista olivat tanssiesityksiä. Loïe Fullerin vuonna 1892 luoma serpentiinitanssi oli monissa elokuvissa esiintynyt aihe. Pathé Frèresillä työskennellyt espanjalainen Segundo de Chomón oli Georges Mélièsin ja Gaston Vellen ohella yksi tyylilajin mestareista.
”Loistavasti väritettyä haaveilukuvasarjaa” esitettiin helsinkiläisessä Maailman Ympäri -teatterissa syyskuussa 1908 nimellä Serpentiinien luominen. Se tuli uudelleen ohjelmistoon vuonna 1910 sekä vuonna 1914, jolloin elokuvaa mainostettiin myös Max Linderin nimellä.
Serpentiinitanssin synty on säilynyt kokonaisuudessaan vain mustavalkoisena kopiona, joka on nähtävissä European Film Gateway -sivustolla. Vuonna 2014 löydettiin värillinen katkelma, joka vajavaisuudestaan huolimatta antaa käsityksen elokuvan alkuperäisestä asusta.
Mikko Alkio

Mikko Tuukka Samuli Alkio (s. 3. maaliskuuta 1972 Hattula) on suomalainen lakimies ja keskustalainen vaikuttaja. Hän toimi 16. tammikuuta 2008 alkaen elinkeinoministeri Mauri Pekkarisen poliittisena valtiosihteerinä työ- ja elinkeinoministeriössä. Keskustan jouduttua oppositioon vuoden 2011 eduskuntavaalien jälkeen Alkio on työskennellyt asianajotoimistossa mutta on tehnyt edelleen selvityksiä työ- ja elinkeinoministeriölle.
Aiemmin Alkio on toiminut muun muassa Microsoftin tietoyhteiskuntasuhdejohtajana, Matti Vanhasen talouspoliittisena neuvonantajana ja komissaari Olli Rehnin kabinetin jäsenenä Euroopan komissiossa. Hän toimi Keskustanuorten puheenjohtajana vuosina 1995–1997. Koulutukseltaan Alkio on oikeustieteiden kandidaatti.
Samasta sukunimestä ja samasta puoluetaustasta huolimatta Mikko Alkio ei ole Maalaisliiton perustajan ja ideologin Santeri Alkion jälkeläinen.

Puoluesihteeriehdokkuus

Alkio ilmoitti 25. helmikuuta 2006 pyrkivänsä keskustan puoluesihteeriksi. Hänen tavoitteenaan oli luoda vahva side kentän ja puoluesihteerin välille. Alkio tuli toiseksi puoluesihteerivaalissa 10. kesäkuuta 2006. Puoluesihteeriksi valittiin Jarmo Korhonen. Suomen Keskustan eduskuntaryhmän jäsenistä Kyösti Karjula ja Aila Paloniemi kuuluivat Alkion puoluesihteeriyttä tukeneen kampanjaryhmän johtonelikkoon. Muita johtonelikon jäseniä olivat Pekka Myllymäki ja entinen Euroopan parlamentin jäsen sekä kansanedustaja Mirja Ryynänen. Muita kampanjaryhmässä olleita kansanedustajia olivat Antti Kaikkonen ja Maija-Liisa Lindqvist.
Itä-Tyynenmeren keskiselänne

Itä-Tyynenmeren  on kahden toisistaan loittonevan manner­laatan välissä sijaitseva keskiselänne Tyynen­meren pohjassa. Selänne nousee 1800-2700 m ympäröivää merenpohjaa ylemmäs. Se on osa maapallon ympäri kulkevaa keskiselänteiden ketjua, jossa syntyy uutta maankuorta. Keskiselänne kulkee Etelä-Amerikan rannikon länsipuolella yli 3000 km rannikosta. Kalifornianlahden suulla se yhtyy Tyynenmeren laatan ja Pohjois-Amerikan laatan väliseen rajaan.
Läntinen Litsa

Läntinen Litsa eli Läätsi (ven. Западная Лица, Zapadnaja Litsa) on entinen kuolansuomalainen kalastajakylä, joka sijaitsi noin 45 kilometriä nykyisestä Norjan ja Venäjän rajasta itään Litsavuonon pohjukassa, Litsajoen suulla.
Saamelaisten vakituinen poropolku yhdisti Läätsin kylän Uura- eli Orjalahden suomalaiskylään ja edelleen Aleksandrovskiin (nykyinen Poljarnyi) Kuolanvuonon länsirannalle.
Toisen maailmansodan aikaan vuonna 1941 saksalaisten hyökkäys operaatio Platinakettu pysähtyi puolustajien kovan vastarinnan vuoksi Litsajoelle. Vanha kalastajakylä tuhoutui täysin taisteluissa. Asukkaat oli siirretty muualle Neuvostoliittoon jo Stalinin vainojen aikana.
Sodan jälkeen 1950-luvun lopulta alkaen Litsavuonon rannoille perustettiin Neuvostoliiton Pohjoisen laivaston ydinsukellusvenetukikohta Zapadnaja Litsa, joka käsittää neljä eri satamaa, ja vuonon itäpuolelle Zaozjorskin asutustaajama. Paikkakunnalta on maantieyhteys Kuolanvuonolle ja Petsamoon (67 km).
Siirtohinnoittelu

Siirtohinnoittelu tarkoittaa hinnoittelua samaan konserniin kuuluvien yhtiöiden välisissä liiketoimissa. Tällaisia liiketoimia voivat olla esimerkiksi tavaroiden ja palvelujen kauppa, korvaus aineettomien oikeuksien hyödyntämisestä sekä rahoitus. Jos yritys ei noudata markkinaehtoisuuden periaatetta vaan pyrkii välttämään verojen maksamista, verottaja voi oikaista hinnoittelua määräämällä jälkiveroja ja tarvittaessa veronkorotuksia.
Eri maiden veroviranomaisille siirtohinnoittelu on erityinen kiinnostuksen kohde, sillä siirtohinnoittelun avulla voidaan harjoittaa veronkiertoa. Esimerkiksi Nokia oli Intian veroviranomaisen hampaissa. Suomalaisten yritysten kokemusten mukaan siirtohinnoittelun ongelmat kiteytyvät oikeusvarmuuden puutteeseen. Verottajan linjauksista ei aina ole tietoa. Lisäksi verottajan toimintatavat koetaan aggressiivisiksi maailmanlaajuisesti nimenomaan siirtohinnoittelua koskien.
Jos emoyhtiö antaa lainaa tytäryhtiölleen eri ehdoilla kuin ulkopuoliselle yritykselle, kyse voi olla kielletystä siirtohinnoittelusta.
Öljy-yhtiö Jukos hyödynsi siirtohinnoittelua Venäjällä verorasituksen pienentämiseksi.
ATTACin mukaan kehitysmaat menettävät 100 miljardia dollaria verotuloja vuodessa laittoman siirtohinnoittelun vuoksi.
Suomelta jää saamatta vuosittain n. 1,6 miljardin euron edestä verotuloja vilpillisen siirtohinnoittelun takia, Siirtohinnoittelua harjoittavat yleensä suuret yritykset, joilla on kansainvälistä toimintaa. Yritykset käyttävät vilpilliseen siirtohinnoitteluun myös veroparatiseissa, eli alhaisemman verotuksen maissa sijaitsevia tytäryhtiöitään. Eräs menetelmä on ottaa lainaa esimerkiksi Luxemburgiin sijoitetulta emoyhtiöltä ylisuurella korolla. Kun lainaa ottanut yhtiön Suomen osasto maksaa lainaa takaisin emoyhtiölle, nousee sen liiketulos korkeaksi. Koska laina oli korkeakorkoista saadaan täten keinotekoisesti Suomen yksikön tulos tappiolliseksi, joten veroja ei joudu maksamaan Suomessa vaan niitä maksetaan vain halvan verotuksen maassa toimivassa yrityksen "menestyneessä" haarassa.
Skriaudžiai

Skriaudžiai on kylä Prienain kunnallispiirissä, Kaunasin läänissä, eteläisessä Liettuassa. Vuonna 2001 kylässä asui 727 asukasta.
Arbeitsgemeinschaft Mennonitischer Gemeinden in Deutschland

Arbeitsgemeinschaft Mennonitischer Gemeinden in Deutschland on mennoniittakirkko Saksassa. Vuonna 2006 sillä oli 5 900 jäsentä ja 54 seurakuntaa.
NRP Almirante Pereira da Silva (F472)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1989.
Diatsoyhdisteet

Diatsoyhdisteet ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenne sisältää diatsoryhmän. Diatsoyhdisteiden rakennetta voidaan kuvata yleisellä kaavalla R=N⁺=N⁻. Hiileen sitoutumaton typpiatomi voi olla sitoutuneena esimerkiksi nitro-, amino-, hydroksyyli-, sulfonyyli- tai halogeeniryhmään. Diatsoyhdisteet ovat usein melko pysymättömiä ja hyvin reaktiivisia. Niitä käytetään muun muassa väriaineteollisuuden välituotteina.

Alifaattiset diatsoyhdisteet

Alifaattiset diatsoyhdisteet ovat suhteellisen pysymättömiä ja saattavat reagoida hyvin voimakkaasti jopa räjähdysmäisesti. Tunnetuin ja käytetyin ryhmän yhdisteistä on diatsometaani. Diatsokarbonyyliyhdisteet ovat hieman pysyvämpiä. Alifaattisten diatsoyhdisteiden rakenteesta oli epäselvyyttä 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Epäselvyys koski sitä sisältävätkö diatsoyhdisteet syklisen diatsiriinirakenteen vai ovatko ne avoketjuisia. Vuonna 1911 Johannes Thiele esitti, että alifaattiset diatsoyhdisteet ovat avoketjuisia. Alifaattisilla diatsoyhdisteillä on useita resonanssimuotoja. Tyypillisin tapa valmistaa alifaattisia diatsoyhdisteitä on niin kutsuttu diatsoryhmän siirtoreaktio, jossa areenisulfonyyliatsidit reagoivat happamia vetyjä sisältävien orgaanisten yhdisteiden kanssa.

Aromaattiset diatsoyhdisteet

Aromaattisista diatsoyhdisteistä tärkeimmät ovat diatsoniumsuolat, jotka reagoivat muun muassa atsokykennällä, joka on tärkeä reaktio valmistettaessa atsoväriaineita. Diatsoniumryhmä irtoaa helposti muodostaen typpikaasua ja muodostuva fenyylikationi reagoi helposti nukleofiilien kanssa nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla. Tällainen on esimerkiksi Sandmeyer-reaktio. Aromaattisia diatsoyhdisteitä valmistetaan aniliinijohdannaisten ja typpihapokkeen välisellä reaktiolla.
Karhu (elokuva)

Juoni

1800-luvun Brittiläisessä Kolumbiassa harmaakarhun pentu on leikkimässä sillä välin kun sen emo etsii vuorenrinteessä olevasta mehiläispesästä hunajaa. Kaivamisen seurauksena ylempänä rinteessä oleva kiviröykkiö romahtaa emon niskaan ja murskaa sen kuoliaaksi. Orvoksi jäänyt pentu pysyttelee aluksi emonsa ruumiin lähettyvillä. Jonkin ajan kuluttua sen huomio kuitenkin kiinnittyy ohitse lepattelevaan perhoseen, jota seuraten pentu lähtee vaeltelemaan rinteellä.
Pian pentu kohtaa aikuisen uroskarhun, joka vilvoittelee vesilammikossa haavoituttuaan metsästäjien luodista. Uros murisee pennulle uhkaavasti, mutta pentu hivuttautuu varovaisesti lähemmäksi. Lopulta se alkaa nuolla uroksen haavaa, eikä uros enää uhittele sille, vaan nuolee vuorostaan sitä. Sillä välin karhua haavoittaneet kaksi metsästäjää saavat seurakseen kolmannen, jolla on mukanaan lauma metsästyskoiria. Löydettyään karhut metsästäjät usuttavat koiransa niiden perään. Pentu piiloutuu pieneen luolaan sillä välin kun uros kamppailee kimppuunsa käyvien koirien kanssa. Uros pakenee selänteen toiselle puolelle koirien jahtaamana, ja sillä välin metsästäjät löytävät äskeiseltä taistelutantereelta yhden kuolettavasti haavoittuneen koiran sekä pelosta kankeana olevan karhunpennun.
Metsästäjät vievät pennun mukanaan leiriinsä, sitovat sen naruun ja härnäävät sitä. Seuraavana aamuna he jättävät pennun leiriin ja jatkavat jahtiaan. Metsästäjistä nuorempi jää kallionkielekkeelle passiin. Jonkin ajan kuluttua hän lähtee läheiselle vesiputoukselle vilvoittelemaan. Siellä hän huomaa yhtäkkiä jäävänsä kallion ja paikalle ilmestyneen ison uroksen väliin ilman asettaan. Karhun karjuessa ja huitoessa tassujaan uhkaavasti metsästäjä alkaa nyyhkyttää ja rukoilla karhua jättämään hänet henkiin. Karhu lopettaa uhkailun, kääntyy ympäri ja lähtee. Metsästäjä juoksee takaisin passipaikalleen, tarttuu kivääriinsä ja ryntää karhun perään. Hän saa karhun tähtäimeensä, mutta tuleekin toisiin ajatuksiin ja suuntaa laukauksensa ilmaan, yrittäen hätistää karhun piiloon.
Metsästäjistä vanhempi tulee laukaukset kuultuaan paikalle. Nuorempi väittää ampuneensa karhua niin, että se putosi selänteen reunalta. Vanhempi kuitenkin huomaa karhun pakenevan toisessa suunnassa, ja kohottaa kiväärinsä ampuakseen sitä. Nuorempi tarttuu rauhallisesti hänen aseeseensa estäen häntä ampumasta. Palattuaan leiriinsä metsästäjät pakkaavat tavaransa, vapauttavat pennun ja aloittavat matkan pois vuorilta. Jäätyään jälleen yksin pentu vaeltelee vuorilla. Se joutuu puuman jahtaamaksi ja pakenee joelle. Lopulta puuma saa pennun kiinni, jolloin se yrittää murista karkottaakseen puuman. Säikähtänyt puuma lähtee, mutta pian paljastuu, että pennun taakse onkin ilmestynyt iso uros, joka karjuu vihaisesti pakoon pötkivälle puumalle. Pentu juoksee uroksen luokse, ja tämä nuolee pennun kuonoon puuman raapimisesta syntyneet haavat.
Talven tullen karhut kömpivät yhdessä luolaan talviunille. Elokuva päättyy James Oliver Curwoodin sitaattiin:
»Suurin hurma ei ole tappamisessa vaan eloon jättämisessä.»