google/wiki40b huggingface dataset:
Fleksopaino

Fleksopaino on kohopainomenetelmä, jossa painolaattana käytetään joustavaa materiaalia. Fleksopaino oli pitkään varsin karkea painomenetelmä, jota käytettiin muun muassa aaltopahvipakkausten painamiseen, mutta 1900-luvun loppuvuosina tekniikkaa kehitettiin monin tavoin. Tänään fleksopainon voi sanoa olevan nykyaikainen versio vanhasta kohopainomenetelmästä, ja sillä voi painaa hyvin monenlaisille materiaaleille, mukaan lukien metalli- ja muovilevyt. Painopinta voi olla sileä tai karhea, päällystetty tai päällystämätön.
Fleksopainatuksen edut korostuvat pitkissä sarjoissa nykyaikaisten fotopolymeerilaattojen kestävyyden vuoksi. Levyvaihtoja ei tarvita pitkissäkään ajoissa. Digitalisoitumisen ja kehittyneen reprotekniikan myötä fleksopainatus on saavuttanut  nykyaikaisissa pakkauspainatuksissa kilpailukykyisen laatutason verrattuna muihin käytössä oleviin painatusmenetelmiin. 
Nykyisin fleksolla painetaan myös sanomalehtiä, kuten brittiläiset Daily Mail, Mail on Sunday, Evening Standard ja London Metro.

Historiaa

Fleksopainaminen on kehittynyt yksinkertaisista kumileimasimista. 1860-luvulla Yhdysvalloissa myönnettiin patentti kumista valmistetulle painolevylle. Menetelmää kutsuttiin aluksi aniliinipainatukseksi siinä käytettyjen aniliinia sisältävien painovärien mukaan. 1950-luvun alussa menetelmää alettiin kutsua fleksoksi. 1940-luvulla keksittiin käyttää painovärin siirrossa sileiden tilojen sijasta niin sanottuja anilox-teloja, joiden pinta on täynnä pieniä, säännöllisen muotoisia rasterikuppeja. Tämä oli ensimmäinen merkittävä parannus fleksopainatuksen laadussa. 1970-luvulla kumisia painolaattoja alettiin kaivertaa laserin avulla, ja samalla vuosikymmenellä alkoi yleistyä valoherkkien fotopolymeerien käyttö painolaattamateriaalina, mikä mahdollisti kuvan valottamisen painolaatalle negatiivifilmiltä. 1980- ja 1990-luvuilla fleksopainatusta kehitettiin muun muassa raakelin käyttöönotolla värimäärän tasoittamisessa anilox-telalla sekä vesipohjaisten ja ultraviolettivalon avulla kuivuvien painovärien kehittämisellä. Negatiivifilmiä vaativan painolaatan valotuksen on yhä enemmän korvannut tietokoneohjattu laservalotus (engl. computer-to-plate-tekniikka).
Fleksopainon etuja muihin painomenetelmiin verrattuna ovat erilaisten painomateriaalien lisäksi suuret nopeudet, nopea aloitus ja oikean värimäärän saavuttaminen, nopea jälkikäsittely, eri kokoisten painotelojen käyttömahdollisuus ja jatkuvien kuvioiden painomahdollisuus.
H.263

H.263 on videokoodekki, jonka ITU-T kehitti vuosina 1995-96. Sen alkuperäinen käyttötarkoitus oli toimia pienen bittivirran videokonferenssien pakkausmenetelmänä. H.263 on osa H.26X -standardiperhettä. H.263 on parannettu versio aiemmasta H.261-standarista ja H.264/AVC:n edeltäjä.
Alkujaan koodekki suunniteltiin käytettäväksi piirikytkentäisissä videokonferensseissa ja kuvapuheluissa (H.324-järjestelmät), mutta se otettiin käyttöön myös IP-pohjaisissa (H.323), ISDN-pohjaisissa (H.320), RTSP (streamaus) ja SIP-videokonferenssijärjestelmissä.
Koodekin voi purkaa libavcodec-kirjastolla, joka on ilmaisen LGPL-lisenssin alainen. Libavcodec on osa ffmpeg:iä, jota käyttävät mm. ffdshow, VLC media player ja MPlayer.
H.263 on saanut uutta suosiota eri videopalveluiden ja mobiililaitteiden koodekkina, sillä se ei vaadi järjestelmältä yhtä paljon tehoa kuin AVC. Koodekki on käytössä mm. Flash-videoissa, joita käyttävät Googlen YouTube ja sen mobiiliversio, Google Video ja MySpace. Myös RealVideon koodekki perustui H.263:een aina versioon 7 asti.
Orsitsa

Maantiede

Orsitsan kunnan pinta-ala on 64,14 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Lomonosovin piirin Penikkalan, koillisessa Teppolan, idässä ja etelässä Ropsunhovin sekä lounaassa ja lännessä Kosteritsan kuntiin. Pinta-alasta 51,7 % on metsää, 38,0 maatalousmaata, 9,3 % asuinaluetta.
Maisemaa leimaa laaksojen rikkoma kalkkikiviylängön törmä eli klintti. Seudulla virtaavat Joutsenjoki (ven. Šingarka), Mustajoki ja joukko puroja. Hyötykaivannaisiin kuuluu hiekka.

Asutus

Kuntaan kuuluu kuusi kylää: Iljankylä (ven. Iljino), Makkola (Maloje Zaborodje), Orsitsa, Petrovski (Petrovskoje), Vilppusi (Vilpovitsy) ja Äilälä (Bolšoje Zaborodje). Noin 200 asukkaan keskuksia ovat Petrovski ja Vilppusi.
Kunnan alueella on useita puutarhapalsta- ja huvila-alueita. Niillä asuvien lomanviettäjien määräksi arvioidaan 1 300 henkeä.

Historia

Kylän nimi perustuu Oržitskin aatelissuvun omistamaan kartanoon. Alun perin paikalla oli useita kyliä: Isala (ven. Isajevo), Levola (Levvolovo), Malkusi eli Malkunaisi (Malkunovo) ja Väinkylä (Tšudinovo). Ennen toista maailmansotaa useissa kylissä oli inkerinsuomalaista ja venäläistä seka-asutusta. Levola, Vilppusi ja Väinkylä olivat vielä 1800-luvun puolivälissä etupäässä inkerikkojen asuttamia. Suomalaiset kuuluivat Serepetan luterilaiseen ja inkerikot Paastonkylän ortodoksiseen seurakuntaan.

Liikenne, talous ja palvelut

Tärkein liikenneväylä on kunnan läpi kulkeva Pietarhovin ja Haavikon välinen maantie.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat rakentaminen, erilaiset palvelut ja maatalous. 74 % työvoimasta käy töissä Pietarissa.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo kirjastoineen, pieni poliklinikka, posti ja yleinen sauna.

Nähtävyydet

Kulttuuriperintökohteita ovat Lapinskajan kartanoalue Vilppusissa, dekabristi Nikolai Oržitskin kartano Orsitsassa sekä Pietarhovin vesijohtojärjestelmään kuuluvat lammet.
Suomen venäläiset

Historia

Suomen suuriruhtinaskuntaan muutti venäläisiä sotilaita noin 40 000, siviilityöläisiä ja liikemiehiä noin 6 000 (venäläisten siviilien osuus koko Suomen väestöstä oli vain 0,22 prosenttia). Monet heistä olivat kauppiaita, joita oli jo Vanhan Suomen ajasta 1700-luvulta alkaen asettunut vakituisesti Suomeen. Erityinen venäläisryhmä olivat Karjalankannaksen venäläiset huvila-asukkaat. Lisäksi erityisesti Itä-Suomen maaseudulla liikkui kulkukauppiaita (reppureita), joita kaupunkien suomalainen porvaristo pyrki häätämään pois. Kaupan rajoitusten poistaminen vuonna 1859 teki heidän toiminnastaan täysin laillista.
Helsinkiin muodostui autonomian aikana vauras venäläinen kauppiaskunta. He olivat aluksi venäläisen sotaväen varuskuntakauppiaita, mutta usein he anoivat ja saivat oikeuden yleiseen kauppaliikkeeseen. Ura alkoi yleensä ruokatavarakaupalla. Vuonna 1871 yli puolet Helsingin ruokakauppiaista oli venäläisiä. Useat heistä harjoittivat myös rakennusurakointia. Esimerkiksi Nikolai Korostilev urakoi Senaatintorin rakennuksia. Vauraat venäläiset solmivat usein suhteita Suomen muihin säätyläisiin ja pääsivät heidän seurapiireihinsä. Useat kouluttivat lapsiaan yliopistossa. Maan ensimmäinen naisylioppilas oli kauppaneuvos Feodor Tschetschulinin tytär Maria Tschetschulin. Vauraimmaksi kohosi Sinebrychoffien suku.
Kun Suomi itsenäistyi, useimmat venäläiset sotilaat karkotettiin. Monet liikemiehistä jäivät Suomeen, sillä neuvosto-Venäjä ei tarjonnut heille mahdollisuutta yrittäjyyteen. Vallankumouksen jälkeen aatelisia ja upseereita, sekä heihin sidoksissa olleita ihmisiä tuli Suomeenkin pakolaisina. Suurin pakolaistulvan vuosi oli 1922, jolloin heitä oli Suomessa noin 33 500 henkilöä. Osalla heistä oli pitkään Nansen-passi. Myös Kronstadtin kapinan matruuseja ja upseereita pakeni Suomeen kapinan jälkeen, yhteensä noin 1 600 matruusia jäi Suomeen.
Toisen maailmansodan alkaessa Suomessa oli noin 15 000 venäläissyntyistä henkilöä. Suomen kansalaisuuden saaneet asekuntoiset ja -ikäiset venäläismiehet palvelivat sodan aikana Suomen armeijassa.
Neuvostoliiton hajottua maiden välillä ollut suuri elintasokuilu houkutteli aluksi venäläisiä vierastyöläisiksi ennen kaikkea pienipalkkaisiin töihin. 1990-luvun aikana muuttomäärä kasvoi. Ensisijaisesti Suomeen muutti ns. paluumuuttajia, joilla ainakin yksi perheenjäsen oli suomalaista sukujuurta. He mainitsivat haastattelussa muuttosyiksi paremman elintason, sukulaiset ja paremmat tulevaisuudennäkymät. Olojen vakiinnuttua varakkaat venäläiset ovat alkaneet rakentaa huviloita ja pysyviäkin asuntoja etenkin Itä-Suomeen, josta voivat käydä töissä lähialueilla.

Kulttuuri

Suomessa ilmestyy vuodesta 1998 lähtien venäjänkielinen kuukausijulkaisu Spektr  sekä toimii venäjänkielinen radiokanava Radio Sputnik (välillä nimellä Russkoje Radio Helsinki).
Monia Suomen venäläisiä yhdistää Suomen ortodoksinen kirkko sekä yksityisemmät järjestöt kuten vuonna 1885 perustettu Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunta, Ortodoksinen Pyhän Nikolauksen seurakunta ja pieni Pokrovan seurakunta. Ortodoksisen uskontunnustajien lisäksi Venäjältä on muuttanut juutalaisia, muslimeita ja inkerinluterilaisia.
Vezina Trophy

Historia

Palkinto on nimetty Montreal Canadiensin edesmenneen maalivahdin, Georges Vézinan, mukaan. Vézinalla diagnosoitiin tuberkuloosi tämän lyyhistyttyä kesken pelin 28. marraskuuta 1925. Vézinan kuoleman jälkeen joukkueen entiset omistajat lahjoittivat palkinnon NHL:lle. Ensimmäisen kerran se annettiin kauden 1926–1927 päätteeksi.
Kauteen 1981–1982 asti palkinto annettiin maalivahdille, jonka joukkue päästi runkosarjassa vähiten maaleja. Vuosina 1965–1981 palkinto saatettiin jakaa saman joukkueen kahden ensimmäisen maalivahdin kesken. Tämä kuitenkin tarkoitti sitä usein, että voittaja oli vain hyvän joukkueen maalivahti, eikä loistava yksilö. Kaudella NHL toi uuden palkinnon William M. Jennings Trophyn, joka jatkossa annettiin maalivahdille, jonka joukkue oli päästänyt vähiten maaleja.
Useimmin palkinnon on voittanut Jacques Plante (7 kertaa). Joukkueista eniten voittoja ovat keränneet Montreal Canadiensin pelaajat (28 kertaa). Suomalaisista Miikka Kiprusoff, Tuukka Rask ja Pekka Rinne ovat voittaneet palkinnon. Niklas Bäckström oli kolmen Vezina-finalistin joukossa kaudella 2008–2009 sekä Antti Niemi kaudella 2012–2013.
Budapest Stars

Historia

Budapest Stars perustettiin vuonna 2001. Kaudella 2009–2010 Stars voitti MOL ligan mestaruuden.
Pitkähäntähedelmälepakko

Ulkonäkö ja koko

Pitkähäntähedelmälepakko on kuononkärjestä peräaukkoon noin kymmenen senttiä pitkä. Sen häntä on pitkä, hiirimäinen.

Levinneisyys

Pitkähäntähedelmälepakkoa tavataan vain Vanuatulla ja kolmella Fidžin saarella. Se on kuollut sukupuuttoon Tongalta.

Elintavat

Pitkähäntähedelmälepakko käyttää ravinnokseen kukkien mettä, ja tarvitsee elääkseen monipuolista metsää.
Lowell Bailey

Arvokilpailut

Bailey on osallistunut Torinon 2006, Vancouverin 2010, Sotšin 2014 ja Pyeongchangin 2018 talviolympialaisiin sekä yksitoista kertaa ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailuihin. Sotšin olympialaisissa hän oli normaalimatkalla kahdeksas ja Pyeongchangissa miesten viestissä kuudes. MM-kilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi viestissä Hanty-Mansijskissa 2011, 13:nneksi takaa-ajokilpailussa ja yhteislähdössä Nové Městossa 2013 sekä yhteislähdössä Kontiolahdella 2015. Oslossa 2016 hän sijoittui yhteislähtökilpailussa kymmenenneksi ja normaalimatkalla 15:nneksi. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän voitti nolla-ammunnalla normaalimatkan maailmanmestaruuden 3,3 sekunnin erolla Ondřej Moraveciin. Lisäksi hän oli pikakilpailussa neljäs sekä takaa-ajossa ja yhteislähdössä kuudes.
Bailey saavutti Euroopan-mestaruuskilpailuissa pronssia pariviestissä 2018.

Maailmancup

Bailey on sijoittunut ampumahiidon maailmancupin yhteistuloksissa parhaimmillaan kahdeksanneksi kaudella 2016–2017. Normaalimatkan cupissa hän oli samalla kaudella kolmas. Hän saavutti ensimmäisen palkintosijansa ampumahiihdon maailmancupissa oltuaan kolmas Kontiolahden pikakilpailussa kaudella 2013–2014. Tätä ennen hänen paras sijoituksensa maailmancupin osakilpailuissa oli viides sija, jonka hän saavutti kaudella 2011–2012 kahdesti. Hochfilzenin maailmanmestaruus oli samalla hänen ensimmäinen maailmancupvoittonsa. Myöhemmin samalla kaudella hän oli toinen Pyeongchangin pikakilpailussa.
Bailey lopetti uransa ampumahiihtäjänä keväällä 2018.
Vilho Harle

Vasili Vilho Harle (s. 1947 Nilsiä) on suomalainen kansainvälisen politiikan tutkija ja professori.
Yhteiskuntatieteiden tohtori Vilho Harle on toiminut Tampereen yliopiston kansainvälisen politiikan professorina (emeritus 2010) ja valtio-opin professorina (2000–2003). Hän oli myös Lapin yliopiston kansainvälisen politiikan professorina 1997–2004 ja Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin (kansainvälinen politiikka) dosenttina 1985–1993.
Vilho Harle on Kansalaispuolue rp.:n kannattaja, asiantuntijajäsen.
Vähä Paljärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 7,1 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Ruotsalaisen alueella (14.14), jonka Paljärven valuma-alueeseen (14.144) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 82,5 metriä mpy.
Suomen huutokauppakeisari esittää: Markku hoitaa

Suomen huutokauppakeisari esittää: Markku hoitaa on suomalainen televisiosarja, jonka pääosassa on Suomen huutokauppakeisari -sarjasta tuttu Markku Saukko ja tämän ystävä Timo Hyppönen. Sarjaa esittää Nelonen.

Juoni

Saukko rientää ympäri Suomea ystävänsä Timon kanssa tarvikkeita pursuavalla pakettiautollaan. He auttavat tavallisia suomalaisia erilaisissa pulmissa, olivat ongelmat sitten pieniä tai suuria. Jokaisessa jaksossa yksi kohteista on julkisuudesta tutun henkilön kummikohde.
ZAKSA Kędzierzyn-Koźle

Historia

Seura perustettiin vuonna 1947. Vuonna 1955 se nousi Puolan korkeimmalle sarjatasolla ja nousi samalla yhdeksi liigan menestysjoukkueeksi. Ensimmäisen Puolan lentopalloliigan mestaruuden joukkue voitti kaudella 1998. Toisen kerran joukkue nousi mestaruuteen asti kaksi kautta myöhemmin vuonna 2000. Puolan lentopalloliigaan muututtua ammattilaissarjaksi joukkue otti peräti kolme mestaruutta peräkkäin kausien 2001-2003 välisenä aikana. Ennen vuotta 2009 se pelasi nimellä Mostostal-Azoty Kędzierzyn-Koźlen.
Ystäväkirja

Ystäväkirja tai kaverikirja on kirja, johon sen omistajan ystävät voivat kirjoittaa oman nimensä ja tietoja itsestään, kuten puhelinnumeron ja kotiosoitteen.
Airomalawintonkija

Elinympäristö ja levinneisyys

Laji elää tavallisesti 50–70 metrin syvyydessä. Airomalawintonkijaa on tavattu Malawista, Mosambikista ja Tansaniasta. Laji elää kotoperäisenä Njassajärvessä. Lajin uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen.
Minna Mikkonen

Minna Mikkonen (s. 27. elokuuta 1983 Suomussalmi) on suomalainen kirjailija ja sanataideohjaaja. Hänen esikoisteoksensa Kivenkerääjät ilmestyi 2015.

Yksityiselämä

Mikkonen on kotoisin Suomussalmelta, Kainuusta. Hän asuu ja työskentelee Oulussa.

Työskentely

Mikkosen esikoisteos Kivenkerääjät (Minerva 2015) kertoo perheen surutyön pienen pojan näkökulmasta, kun perheen teini-ikäinen tytär katoaa. 
Kiiltomato-verkkojulkaisussa teosta arvioidaan seuraavasti: “Mikkonen onnistuu käsittelemään surua kuulaasti ja herkkävireisesti. Teos on ihailtavan eheä ja symmetrinen. Mikkonen on vahva kertoja, ja hän yltää yllättävän tasapainoiseen ja täyteläiseen esikoisromaaniin.” 
Helsingin sanomat kirjoittaa: “Kalanpoikaseksi itsensä kuvittelevan Veinin muistoissa Meri on sekä läsnä että poissa; läheisyys vaihtuu haavoittavaan yksinäisyyteen, itsepintainen toivo syvään murheeseen. Tämän tunneaaltoilun kuvaajana Mikkonen on herkimmillään.”  
Mikkonen kirjoittaa toista romaaniaan ja työskentelee sanataideohjaajana yhteisötaiteen kentällä Kulttuuriosuuskunta ILMEn jäsenenä. Aiemmin hän on työskennellyt myös lasten ja nuorten parissa mm. Valveen sanataidekoululla. 
Mikkonen on toiminut kirjailijana Välittävä tekijä -työryhmässä, joka tutki kirjoittamisen ja liikkeen yhteyksiä.
VITJA

VITJA eli Viranomaistietojärjestelmä on Suomen kansalaisista kerättäviä tietoja yhdistelevä hyvin laaja tietojärjestelmä, jolla viranomaiset pyrkivät tehostamaan toimintaansa. Tietojärjestelmällä viranomaiset pääsevät kansalaisten tietoihin nopeammin ja helpommin käsiksi. VITJAssa on Poliisin, oikeusministerin, Rajavartiolaitoksen, Tullin ja Puolustusvoimien tietokantoja ja sitä käyttävä henkilö näkee kerralla kaikki ne tiedot, joihin tällä on käyttövaltuudet. Uusi toiminnanohjausjärjestelmä perustuu Oraclen Siebel-asiakkuudenhallintajärjestelmään ja sen toimittavat Tieto, Fujitsu ja Accenture. Tarvemäärittelyistä ja ohjauksesta vastaavat Poliisihallinto ja Hallinnon tietotekniikkakeskus, Haltik.
Järjestelmä korvaa esimerkiksi Poliisin tärkeimmän tietojärjestelmän, Poliisitietojärjestelmän (PATJA), jonka käyttämiseen poliisimiehellä kuluu jopa 20–30 % työajasta. Esimerkiksi edeltävää PATJA-järjestelmää käyttänyt poliisi joutui henkilön taustatietoja tarkistaessaan käymään läpi useita eri rekistereitä ja aikaa kului perustarkistukseen noin 2,5 tuntia. Nyt tiedot ovat saatavilla heti henkilötunnuksen syöttämällä. Poliisin oli tarkoitus ottaa VITJA käyttöön vuoden 2014 alussa, mutta halu varmistua sen toimivuudesta lykkäsi käyttöönoton ensimmäisen vaiheen tammikuun lopulle. Käyttöönotto ei tapahdu kerralla ja vanhoja järjestelmiä ylläpidetään yhä.
Hangasjärvi (Kuhmoinen)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 15,8 hehtaaria, se on 1,2 kilometriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 3,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Virtalanojan valuma-alueeseen (14.264) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,2 metriä mpy.
Keltalieko

Ulkonäkö ja koko

Keltalieko muodostaa jopa yli metrin pituisia, litteitä varpumaisia versoja, jotka luikertelevat pitkin maanpintaa tai sammalkerroksen alla. Pääversosta kohoaa kellanvihreitä, 5–30 senttimetrin korkuisia ja monihaaraisia pystyversoja, joiden kärjet ovat litteitä. Keltalieon lehdet ovat pieniä, varrenmyötäisiä ja suomumaisia. Lehdet ovat varsissa neljänä pitkittäisrivinä. Kynttilämäiset, vaaleankeltaiset itiötähkät ovat pituudeltaan 1–3 cm. Yhden haaran päässä on yhdestä kolmeen itiötähkää. Itiötähkien perät ovat 1–6 cm pitkiä. Itiölehdet ovat kolmiomaisia, suippokärkisiä ja litteäruotisia. Suomessa itiöt kypsyvät kesä–syyskuussa. Maansisäinen ja lehtivihreätön alkeisvarsikko on yksikotinen sekä mukulamainen.
Suomessa tavataan kahta keltalieon alalajia: kangaskeltaliekoa (subsp. complanatum) ja pohjankeltaliekoa (subsp. montellii). Suurempikokoisen kangaskeltalieon haarat ovat vähälukuisia ja niiden haarakulma on tavallisesti yli 40°. Itiötähkät ovat tavallisesti pareittain tai kolmittain, ja tähkän perät ovat 3–6 cm pitkiä. Pohjankeltalieko haaroo kangaskeltaliekoa runsaammin ja tiheämmin, ja haarakulma on noin 35°. Itiötähkät ovat yksittäin ja tähkän perä on 1–4 cm pitkä. Lajien välimuodot ovat yleisiä Pohjois-Suomessa.
Toisinaan myös harjukeltaliekoa (D. tristachyum) pidetään keltalieon alalajina (subsp. chamaecyparissus).

Levinneisyys

Euroopassa keltalieon levinneisyysalue on itäinen. Lajia tavataan Saksasta itään ja Alpeilta, Unkarista ja Romanista pohjoiseen Fennoskandiaan ja Baltiaan. Venäjällä se on levinnyt maan länsiosista Keski-Venäjälle. Sitä tavataan myös Venäjän Kaukoidässä sekä Japanissa, sekä Pohjois-Amerikassa Kanadassa, Alaskassa ja muualla Yhdysvaltojen pohjoisosissa. Suomessa keltaliekoa tavataan koko maassa. Alalajeista kangaskeltaliekoa kasvaa koko Suomessa, mutta on Lapissa harvinaisempi. Pohjankeltaliekoa tavataan Pohjois-Suomessa Oulun korkeudelta pohjoisimpaan Lappiin.

Elinympäristö

Keltalieko viihtyy erityisesti kuivahkoissa mäntymetsissä ja kuivilla tunturikankailla. Joskus lajia tavataan myös tuoreissa kangasmetsissä. Kasvustot ovat tavallisesti pienikokoisia.

Käyttö

Nimensä keltalieko on saanut siitä, että siitä saadaan perinteistä keltaista väriainetta kankaiden värjäykseen.
Vaski

Vaski on ikivanha sana, joka lienee alun perin tarkoittanut kuparia, sittemmin myös pronssia ja messinkiä. Joissain uralilaisissa kielissä sanan vastineet merkitsevät myös rautaa (esimerkiksi vas unkarissa merkitsee rautaa pelkästään).
Vaski on uralilaisten kielten vanhin metallin nimitys, ja luultavasti näissä kielissä omaperäinen. Tosin myös indoeurooppalaisia etymologioita on sanalle ehdotettu. Sana on kiinnostanut tutkijoita. Metallien ja niihin liittyvän sanaston on arveltu tulleen indoeurooppalaisten kielten puhujilta, mutta sana vaski vaikuttaa tämän näkemyksen vastaesimerkiltä. Onkin ehdotettu, että uralilaisten kielten puhujat olisivat kehittäneet itsenäisesti kuparin käsittelyn. Tämä ei olisi ennennäkemätöntä; kuparin käsittely on suhteellisen yksinkertaista, ja sitä on ilmeisesti opittu käsittelemään useaan kertaan aikojen kuluessa, useammassa paikassa. Selvin esimerkki tästä on kuparin käsittelyn itsenäinen kehittäminen väli-Amerikan intiaanien keskuudessa, vailla minkäänlaisia kauppa- tai muita suhteita Euraasian kuparia käyttäviin kulttuureihin. Jotkut kuitenkin huomauttavat, että vaskea muistuttavia sanoja löytyy myös indoeurooppalaisista kielistä, esimerkiksi 600-luvulla kuolleessa keskiaasialaisessa tokaarin kielessä kulta oli was tai yasa. Monet pitävät sanaa kulkusanana, jonka alkuperä tai lainautumissuunta eivät ole selvillä. 
Muita suomen kielessä omaperäisiä metallien nimiä ovat hopea ja teräs, mutta näillä nimityksillä on (metallin nimen merkityksessä) paljon suppeampi levikki suomensukuisissa kielissä ja siten ne ovat paljon uudempia. Sana hopea on ilmeisesti tarkoittanut alun perin haurasta, ja sanan vastineilla on edelleen tämä merkitys saamelaiskielissä. Teräs on saanut nimityksensä siitä, että se soveltuu terien tekoon. Sana on johdettu itämerensuomalaisten kielten piirissä sanasta terä.
Nykyään vaski-sanaa käytetään puhuttaessa metallisista puhallinsoittimista, ns. vaskisoittimista tai vaskista.
Harold Ramis

Harold Allen Ramis (21. marraskuuta 1944 Chicago, Illinois – 24. helmikuuta 2014 Chicago) oli yhdysvaltalainen näyttelijä sekä elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -käsikirjoittaja.

Elämänvaiheet

Ramis syntyi Illinois’n osavaltion  Chicagossa. Hänen vanhempansa olivat Nathan Ramis ja Ruth o.s. Cokee, ja hän sai juutalaisen kasvatuksen. Hän valmistui St. Louisin Washington-yliopistosta.
Ramis oli kahdesti naimisissa: ensimmäisen kerran Anne Jean Plotkinin kanssa vuosina 1967–1984 ja toisen kerran Erica Mannin kanssa vuodesta 1989. Hänellä on lapsia. Hänestä tuli Washington-yliopiston kunniatohtori vuonna 1993.
Ramisille myönnettiin vuonna 1994 parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Bafta-palkinto elokuvasta  Päiväni murmelina (1993), jossa hän toimi ohjaajana, käsikirjoittajana ja tuottajana.

Ura

Ramis esiintyi 1970-luvun lopulla kanadalaisessa sketsikomediasarjassa Second City Television. Varhaisia elokuvarooleja nähtiin elokuvissa Natsat (1981) ja Haamujengi (1984). Hän esiintyi myöhemmin myös Haamujengin jatko-osassa Ghostbusters II (1989).
Ramis ohjasi tai käsikirjoitti muiden muassa elokuvat Delta-jengi (1978), Latvasta laho (1980), Sekopäiden seurakunta (1995), Terapian tarpeessa (1999) ja Jäätävää satoa (2005).
Helsinki Athletics Cheerleaders

Helsinki Athletics Cheerleaders (HAC) on vuonna 2002 perustettu helsinkiläinen kilpa-cheerleadingin erikoisseura, jonka lajeihin kuuluu cheerleading ja  cheerdance. HAC:lla on takanaan pitkät perinteet – se on perustettu entisen Roosters Cheerleaders kilpa-cheerleading seuran pohjalta, joka toimi 14 vuotta alajaostona amerikkalaisen jalkapalloseuran Roostersin alla.

Seura

Seurassa liikkuu yli 650 jäsentä, 28 joukkueessa. Seurassa valmentaa yli 75 valmentajaa. Noin kymmenen prosenttia Suomen kaikista cheerleadereista urheilee HAC:ssä. Yhdistyksen kotipaikka on Helsingin kaupunki ja vuonna 2018 leijonien kotiluolaksi avattiin uusi HAC Training Center Helsingin Konalaan.
Seuran arvoja ovat turvallisuus, yhteisöllisyys ja avoimuus. HAC:n valmentajat vastaavat joukkueiden tavoitetason mukaisesta valmennuksesta sekä kehityksestä suunnittelemalla joukkueen tasolle sopivat harjoitukset ja turvallisen harjoitteluympäristön joukkueilleen.
Seura palkittiin vuonna 2009 Pohjola-palkinnolla. ja vuonna 2013 se palkittiin vuoden helsinkiläisseurana. Seuralle myönnettiin vuonna 2016 Olympiakomitean lasten ja nuorten SInettiseura-merkki, nykyinen Tähtiseura- merkki.

HAC:n joukkueet

Naiset/miehet ovat yli 15-vuotiaita, juniorit 12-15 -vuotiaita, minit 8-12 -vuotiaita ja mikrot alle 8-vuotiaita.