Vittorio Alfieri

Nuoruus

Alfieri syntyi 1749 arkistokraattiseen perheeseen. Hän opiskeli joitakin kursseja Torinoon kuninkaallisessa akatemiassa. Vuonna 1766 Alfieri aloitti niin sanotun grand tour -matkan Italiassa ja muualla Euroopassa. Alfieri matkusteli vuoteen 1775. Se ei ollut kuitenkaan ihan tyypillinen ajan yläluokkalaisten matkustuskiertue, sillä omaelämäkertansa mukaan hän pakeni matkallaan jatkuvaa tyytymättömyyttään.
Matkojensa aikana Alfieri löysi Englannista poliittisen vapauden, josta tuli hänen ihanteensa. Rankassa hän tutki kirjallisuutta, joka vaikutti häneen syvästi. Hän luki Voltairea, Jean-Jacques Rousseauta ja Montesquieutä.

Ura kirjailijana

Alfieri palasi 1775 Torinoon ja kirjoitti tragedian Cleopatra, jota esitettiin Carignano-teatterissa. Teos oli suosittu, ja sen ansiosta Alfieri jatkoi kirjallista uraansa ja suuntautui tragediaan sijasta satiirin, jota hän oli kokeillut jo teoksessaan Esquisse du jugement universal (1773).
Alfierin ensimmäinen kypsä teos on tragedia Filippo. Sen hän sai valmiiksi 1775, mutta muokkasi sitä kolmesti vuosien 1776–1781 välisenä aikana. Se kertoi Alfierin teokselle tyypillisesti voimakkaasta tyrannista, jollaiset hallitsivat hänen tragedioitansa loppuun asti.
Alfieri asui 1781–1783 Roomassa, missä hän näytteli Antigonessa ja missä hänet valittiin 1783 Accademia dell’Arcadiaan nimellä Filacrio Eratrastico. Alfieri julkaisi ensimmäiset kymmenen tragediaansa Sienassa 1783. Filippon lisäksi merkittävimmät teoksista olivat kirjoitettu kreikkalaisten tragedioiden pohjalta. Alfieri ei osannut kreikkaa, joten hän oli tutustunut tragedioihin Pierre Brumoyn Théâtre des Grecs -teoksen kautta.
Alfieri asui 1787–1792 Pariisissa. Hän ei ollut tyytyväinen tragedioidensa Sienan-painoksiin, vaan valvoi Pariisissa henkilökohtaisesti laajempaa toista painosta teoksistaan. Siinä oli kymmenen jo julkaistun näytelmän lisäksi yhdeksän uutta näytelmää. Siinä julkaistiin ensimmäisen kerran myös Alfierin mestariteoksina pidetyt Saul ja Mirra.
Alfieri eli Pariisissa  Englannin kruununtavoittelijan Charles Edward Stuartin vaimon Louise Stolberg-Gedernin kanssa. Ranskassa Alfieri seurasi myös innostuneena Ranskan vallankumousta, kunnes pakeni takaisin Italiaan.
Alfieri asettui Firenzeen, jossa jatkoi uraansa kirjailijana. Siellä hän kirjoitti toisen osan lyhyistä epigrammeistaan, Ranskan väkivaltaa satirisoineen teoksen Il misogallo ja kuusiosaisen teoksen Commedie. Hän kirjoitti myös omaelämäkertaansa Vita scritta da esso, joka julkaistiin postuumisti 1806. Sen lisäksi hän opiskeli kreikkaa ja käänsi kreikkalaisia tragedioita.

Kuolema

Alfieri kuoli vuonna 1803, ja hänen hautamuistomerkkinsä Basilica di Santa Croceen veisti Antonio Canova.

Tyyli ja merkitys

Alfieria pidettiin aikanaan uutena Sofokleena, ja hän on Italian teatteritaiteen merkittävin tragediakirjailija. Alfieri uudisti Euroopan dramaturgista perinnettä kuoleman esittämisen suhteen. Hän irtautui topoksesta, jossa sankarit kokivat ”kauniin kuoleman”. Hänen teoksissaan monet sankareista puukottavat itsensä kuoliaaksi.
Alfieri hajotti teksteissään yksitoistatavuiset vuorosanat, jotta hän sai aikaan jopa viisi muutosta yhteen vuoroon. Hän käytti myös usein vuoropuheessa yksitavuisia sanoja, erityisesti persoonapronomineja ja adverbejä. Näin Alfieri loi ”epätodellisen” ja intensiivisen kielen, jonka tarkoituksena oli osoittaa hahmojen esittämien hyveiden ja paheiden äärimmäisyys. Alfierin tyylin tarkoituksena oli dramatisoida hänen ajatuksensa despotismista ja ancien régimen mahdollisesta lopusta.