Picardienspanieli

Historia ja jalostus

Picardienspanielia pidetään yhtenä vanhimmista mannermaisista spanieliroduista yhdessä Ranskanspanielin kanssa. Molempien rotujen on arveltu polveutuvan satoja vuosia vanhoista ranskalaisista lintukoirista, joita muun muassa Gaston Phoebus kuvasi kirjoittaessaan metsästyksestä 1300-luvulla. Tuolloin metsästys oli yksi aateliston suosikkiajanvietteistä Ranskassa ja spanielityyppiset metsästyskoirat kelpuutettiin jopa salonkeihin. Kuvia koirista tallentui seuraavina vuosisatoina myös metsästysaiheista innostuneiden taiteilijoiden maalauksiin, kuten Alexandre-François Desportes ja Jean-Baptiste Oudry.
Spanielityyppisistä metsästyskoirista tuli yhä suositumpia Ranskassa vallankumouksen jälkimainingeissa, kun metsästys ei enää ollut pelkästään aateliston etuoikeus. Tämäntyyppiset koirat saivat suosiota erityisesti Luoteis-Ranskassa, missä niiden säänkestävä turkki teki niistä ihanteellisia metsästykseen alueen haastavissa sääolosuhteissa ja maastoissa. 1900-luvun alussa luoteisen Ranskan rikas linnusto houkutteli englantilaiset metsästäjät vierailemaan alueella. Britit toivat kanavan yli Ranskaan mukanaan omia metsästyskoiriaan, mikä johti alueella englantilaisten rotujen suosioon ja samalla romahdutti picardienspanielin kannan. Samalla englanninsetterin sekoittuminen Picardien paikalliseen spanielikantaan vaikutti sinisenpicardienspanielin kehittymiseen.
Picardienspanielin rotumääritelmä julkaistiin Ranskassa ensimmäisen kerran 1908 ja se on pysynyt kutakuinkin muuttumattomana tähän päivään saakka. FCI:n rotumääritelmiin picardienspanieli tuli vuonna 1954 ja virallinen rotumääritelmä julkaistiin 1964. Suomen Kennelliitto hyväksyi picardienspanielin rotumääritelmän 1998.
Picardienspanielin rotuyhdistys perustettiin Ranskassa vuonna 1921, ja yhdistettiin Sinisenpicardienspanielin rotuyhdistyksen kanssa 28. heinäkuuta 1937. Uusi sulautuminen tapahtui 1980, kun nämä seurat yhdistettiin edelleen Pont-audemerinspanielin rotuyhdistykseen. Tällöin muodostui näitä kolmea rotua nykyään edustava Club des Epagneuls Picards Bleus de Picardie & Pont Audemer. Suomessa näiden rotujen jalostustyö on järjestäytynyt mannermaisten kanakoirien rotujärjestön, Saksanseisojakerhon piiriin.
Kansainvälisesti picardienspanielin ovat tunnustaneet rotuna muun muassa American Rare Breed Association,United Kennel Club, ja Fédération Cynologique Internationale. Kaikki nämä järjestöt käyttävät FCI:n asettamaa rotumääritelmää.

Ulkonäkö

Picardienspanielin rotumääritelmän mukaan ihanteellinen säkäkorkeus koirilla on 55-60 cm, ja rotuyhdistys kertoo keskimääräisen painon olevan välillä 20-25 kg. Rotu on siis hieman pienempi kuin englanninsetteri. Spanielityyppisistä mannermaisista kanakoirista säkäkorkeudeltaan suuremmiksi roduiksi kirjataan vain isomünsterinseisoja ja hollanninpeltopyykoira.
Rotu on vankkarakenteinen, jäntevä ja ryhdikäs. Melko alas kiinnittyneet ja silkkiset, laineikkaat korvat kehystävät kauniisti päätä. Väriltään se on päistärikkö, mikä tarkoittaa, että turkin värityksessä vaihtelevat erilaiset ruskean sävyt paikoin valkoiseen karvaan sekoittuen. Sen karvoitus on tiheää ja hieman laineikasta, minkä ansiosta se voi työskennellä tiheäpeitteisessä maastossa ja jopa vedessä.

Luonne ja käyttötarkoitus

Picardienspanielia kuvataan oppivaiseksi ja sinnikkääksi metsästyskoiraksi, joka on myös lempeä ja miellyttävä perhekoira. Ranskassa rotua käytetään ensisijaisesti metsässä ja suolla fasaanien ja lehtokurpan metsästyksessä. Kotimaassaan sitä voidaan käyttää myös sorsien ja jänisten metsästyksessä. Rotu on etevä liikkumaan lähes kaikenlaisessa maastossa eikä epäröi hypätä veteen. Se voi myös palvella kohtuullisesti noutajana mikäli tarpeen. Rotu voi sopeutua myös kaupunkielämään mutta rakastaa avointa maastoa ja tarvitsee suhteellisen paljon liikuntaa.