google/wiki40b huggingface dataset:
Saukkolammi (Ruovesi, Rontonmaa)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Karjulanjoen valuma-alueella (35.36), jonka Niemijärven valuma-alueeseen (35.366) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 153,5 metriä mpy.
Hermann Broch

Elämänvaiheet

Hermann Broch syntyi juutalaisen tehdasmiehen Josef Brochin (1852–1933) ja Johanna o.s. Schnabelin (1863–1942) perheeseen. Isänsä toiveiden mukaisesti hän opiskeli tekstiilitekniikkaa Wienissä ja Mühlhausenissa ja työskenteli isänsä kutomossa mutta harrasti omin päin kirjallisuutta. Hän kääntyi juutalaisuudesta katolisuuteen vuonna 1909 avioituessaan Franziska von Rothermann kanssa; avioliitto päätyi eroon vuonna 1923.
Broch myi kutomon vuonna 1927 ja alkoi opiskella matematiikkaa, filosofiaa ja psykologiaa Wienin yliopistossa. Hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat muiden muassa Karl Kraus, Robert Musil, Rainer Maria Rilke, Elias Canetti ja Franz Blei. Brochin varsinainen kirjallinen ura alkoi vasta noin 40 vuoden iässä. Hänen romaanitrilogiansa Unissakulkijat (Die Schlafwandler) ilmestyi vuosina 1930–1932. Romaaneissaan hän kuvaa arvojen ja persoonallisuuden hajoamista modernissa yhteiskunnassa.
Kun Itävalta liitettiin natsi-Saksaan (Anschluss), Broch pidätettiin, mutta kansainvälisten vetoomusten jälkeen hänet vapautettiin ja hän sai muuttaa maasta – ensin Isoon-Britanniaan, sitten Yhdysvaltoihin. Kansallissosialistisessa Saksassa hänen tuotantonsa kiellettiin.
Broch viimeisteli romaaninsa Der Tod des Vergil (Vergiliuksen kuolema) maanpaossa, ja se julkaistiin englanninkielisenä käännöksenä sekä saksaksi vuonna 1945. Elias Canettin lailla hän ryhtyi valmistelemaan laajaa tutkielmaa joukkoilmiöistä, mutta käsikirjoitus jäi keskeneräiseksi, kun Broch kuoli Yhdysvalloissa vuonna 1951.
Brochin kootut teokset (10 nidettä) julkaistiin Sveitsissä vuosina 1952–1961 ja kriittinen editio (13 nidettä) Saksassa vuosina 1974–1981.
Indus-kirjoitus

Indus-kirjoitus on kirjoitusjärjestelmä, jota käytettiin Indusjoen varrella Etelä-Aasiassa vuosien 2600–1800 eaa. välillä kukoistaneessa Indus-korkeakulttuurissa. Kirjoitusta ei nykyisin pystytä tulkitsemaan.

Historia

Varhaisimmat tunnetut Indus-kirjoitukset ovat varhaiselta Harappa-kaudelta noin 3500–2700 eaa. Kirjoitus saavutti täysin kehittyneen muodon Urban-kaudella noin 2600–1900 eaa. Sen jälkeen kulttuuri alkoi hiipua ja sen käyttämä kirjoitus unohtui.
Indus-kirjoituksella kirjoitetut tekstit löydettiin uudelleen vuonna 1921. Yksi johtavista kirjoitusten tutkijoista nykyisin on Helsingin yliopiston indologian professori Asko Parpola.

Kirjoitukset

Indus-kirjoitusta on löydetty tuhansista esineistä noin 60 kaivauskohteesta. Kirjoitusta on löydetty eniten sineteistä, jotka ovat noin 2,5 senttimetriä leveitä neliöitä ja tehty yleensä vuolukivestä. Kirjoitus on sinettien yläosassa eläinkuvion yläpuolella. Kirjoitusta tavataan myös ruukuissa ja monenlaisissa muissa esineissä. Sinettien kirjoitukset saattoivat liittyä tunnistamiseen ja hallintoon. Jotkin kirjoitukset liittyivät myytteihin tai tarinoihin.
Kirjoitusten keskimääräinen merkkimäärä on vain viisi merkkiä, eikä yksikään kirjoitus ole enempää kuin 26 merkkiä pitkä. Jos pitempiä kirjoituksia tehtiin paperille, ne ovat hävinneet.
Indus-kirjoitusta kirjoitettiin yleensä oikealta vasemmalle. Joskus rivin lopussa kirjoitussuunta vaihtui seuraavalla rivillä.
Indus-kirjoitus saattoi olla sanakirjoituksen ja tavukirjoituksen sekamuoto. Siinä on ilmeisesti sekä sanamerkkejä että foneettisia symboleja. Tämä käsitys perustuu siihen käsitykseen, että kirjoituksista löydetyt runsaat 400 erinäköistä merkkiä ovat todellakin eri merkkejä eivätkä toistensa variaatioita, jotka vaihtelisivat esimerkiksi kirjurien tyylistä riippuen. Useimmat merkit olivat harvinaisia, ja niistä vain 31 esiintyy yli 100 kertaa.
Joitain numeroarvoja on tunnistettu. ”Yhtä” merkittiin pystyviivalla, ja kymmeniä merkittiin puoliympyröillä.

Tulkinta

Indus-kirjoitusta ei osata tulkita. Sen tulkitsemista vaikeuttaa moni seikka. Kaikki löydetyt kirjoitukset ovat hyvin lyhyitä, mikä vaikeuttaa toistuvien kaavojen löytämistä. Ei ole myöskään löydetty kaksikielistä tekstiä, jonka avulla kirjoitus voitaisiin helposti kääntää. Kirjoituksissa käytetystä kielestä ei myöskään tiedetä mitään varmaa. Mitään ulkopuolisiakaan tietolähteitä, kuten tunnistettavissa olevia paikkojen tai kuninkaiden nimiä, ei tunneta. 
Kirjoitusten kieli saattoi olla isolaattikieli, jolla ei ole sukulaisia. On myös arveltu, että se saattoi kuulua dravidakieliin. Tähän viittaisi kalaa esittävä merkki, jota on käytetty kirjoituksessa myös tarkoittamaan ”tähteä”. Tämä kyseinen homonymia esiintyy juuri dravidakielissä.
Merkkijonojen perusteella on päätelty, että Indus-kielessä on ollut taivutuspäätteitä, ja että määritteet ja lukusanat edelsivät pääsanaa.
Kurk Lee

Pelaajaura

Lee pelasi yliopistokoripalloa Western Kentucky Universityssä vuodet 1985–1987 ja Towson Universityssä vuodet 1988–1990. Leetä ei varattu NBA:han vuoden 1990 varaustilaisuudessa, mutta hän teki pelaajasopimuksen New Jersey Netsin kanssa ja pelasi joukkueessa kauden 1990–1991 1,4 pisteen ottelukeskiarvolla.
NBA-kautensa jälkeen Lee pelasi Yhdysvaltain piensarjoissa ja Euroopassa Suomessa, Virossa ja Islannissa. Suomessa hän edusti pääsarjassa Torpan Poikia 1995–1999 ja Pussihukkia 2001–2002. Lee sijoittui Suomessa usein heittotarkkuus-, korisyöttö- ja pallonriistotilastojen kärkisijoille, ja hänet nimettiin vuonna 1997 historian ensimmäiseksi SM-sarjan vuoden ulkomaalaisvahvistukseksi. Lee pelasi ToPossa sen menestysvuosina voittaen Suomen mestaruuden vuosina 1996, 1997 ja 1998 sekä Suomen cup-mestaruuden vuosina 1996 ja 1997. Hän pelasi ToPossa myös kolme kautta EuroCupia/Saporta Cupia. Lee päätti pelaajauransa vuonna 2002.
Marie-Jean Hérault de Séchelles

Marie-Jean Hérault de Séchelles (20. syyskuuta 1759 Pariisi – 5. huhtikuuta 1794 Pariisi) oli Ranskan vallankumouksen aikainen poliitikko. Hänet syrjäytettiin ja teloitettiin niin sanottuna terrorin aikana.
Hérault de Séchelles kuului vanhaan, merkittävään ja varakkaaseen aatelissukuun. Hänen isänsä oli upseeri. Hérault de Séchelles valmistui vuonna 1777 lakimieheksi ja sai suoraan nimityksen kruunun edustajaksi Grand Châtelet’n oikeuteen, sillä hän oli päässyt kuningatar Marie Antoinetten suosioon. Vuonna 1785 hänet nimitettiin vastaavaan tehtävään (avocat général) Pariisin parlamentissa. Vallankumouksen puhjettua hän kuitenkin osallistui Bastiljin valtaukseen vuonna 1789 ja sai myöhemmin uuden viran kassaatio-oikeuden komissaarina. Hérault de Séchelles valittiin vuonna 1791 edustajana kansalliskokoukseen ja 1792 kansalliskonventtiin. Hän liittyi jakobiiniklubiin ja äänesti vuoripuolueen mukana. Hän oli vuosina 1792–1793 useita lyhyitä kausia kansalliskokouksen ja kansalliskonventin puhemiehenä. Hän johti puhetta myös girondistivastaisen kansannousun aikana ja määräsi kansalliskonventin istunnossa 2. kesäkuuta 1793 girondistien johtajat vangittaviksi.
Hérault de Séchelles valittiin yhteishyvän valiokuntaan 30. toukokuuta 1793. Hän pääosin laati kesäkuussa 1793 hyväksytyn vuoden I perustuslain, joka ei koskaan astunut voimaan. Pian tämän jälkeen hän kuitenkin joutui jakobiinien sisäisen valtataistelun uhriksi. Hérault de Séchellesin ollessa loka–joulukuussa 1793 komennuksella Elsassissa Pariisissa alettiin levittää tekaistuja huhuja, joiden mukaan hän juonittelisi joko äärivasemmistolaisten hébertistien tai maanpaossa elävien rojalistien kanssa hallitusta vastaan. Hänet erotettiin yhteishyvän valiokunnasta ja muista viroistaan 29. joulukuuta. Hänet vangittiin 15. maaliskuuta 1794 sekä tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin 5. huhtikuuta samassa yhteydessä Georges Dantonin ja tämän tukijoiden kanssa.
Hän tuli yöllä

Juoni

Poliittisesti aktiivinen sahatyöläinen Leopold Dilg (Cary Grant) saa syytteen sahan tuhopoltosta ja työnjohtajan kuolemasta palon uhrina. Oikeudenkäynnin aikana Dilg karkaa vankilasta ja etsiytyy turvaan entisen koulukaverinsa, nykyisin opettajana työskentelevän Nora Shelleyn (Jean Arthur) omistamaan taloon. He ovat aikoinaan seurustelleet. Talon on kesäksi vuokrannut oikeustieteen professori Michael Lightcap (Ronald Colman), jolla on suunnitelmissa kirjan kirjoittaminen. Miehet saapuvat taloon melkein yhtä aikaa. 
Shelley esittelee Dilgin puutarhurikseen. Miehet käyvät lakiaiheista keskustelua, jossa professori Lightcap esittää näkemyksiä tieteelliseltä kannalta, Dilg puolestaan käytännöllisempiä. He ystävystyvät mutta samalla heistä tulee kilpakosijoita, kun myös Lightcap rakastuu Shelleyyn. 
Lightcap tulee Dilgin asianajajan ja Shelley puheista epäluuloiseksi ja ryhtyy tutkimaan asiaa. Hän alkaa seurustella oletetun murhan uhrin tyttöystävän kanssa ja saa selville, että sahan työnjohtaja on elossa ja piileskelee Bostonissa. työnjohtaja "taivutellaan" palaamaan kaupunkiin ja myöntämään oma ja sahan omistajan syyllisyys.
Lightcap saa Dilgin uskomaan lain noudattamisen tärkeyden ja ilmoittautumaan viranomaisille, ja niin tämä vapautetaan. Pian Lightcapista tulee korkeimman oikeuden tuomari, ja hän kosii Shelleytä, jonka tunteet kuitenkin suuntautuvat Dilgiin päin.

Tuotanto

Elokuvan nimeksi oli suunniteltu Mr. Twilight, mutta Grantin vaatimuksesta nimi muutettiin, koska hänen näkemyksensä mukaan nimi olisi viitannut siihen, että elokuva kertoo yhdestä miehestä ja Colman vie kaiken huomion. Yhtiö joutui tekemään vaihtokaupan Universalin kanssa saadakseen elokuvalle nimen The Talk of the Town. Elokuva on noussut klassikoksi. Kuvausten alkaminen lykkääntyi, kun Carole Lombardin kuolema tuli julki.
Elokuvan tekoaikaan oli poikkeuksellista, että merkittävissä roolissa oli kaksi miestä, ja kumpikin näyttelijä oli aiemmin ollut yksin pääosanäyttelijöitä. Tilanne näkyy myös juonessa siten, että katsoja pysyy loppuun asti tietämättömänä siitä, kumman miehen Shelley valitsee. Molemmat vaihtoehdot kuvattiin, ja valinta tehtiin vasta koenäytöksen jälkeen.
Elokuva oli Oscar-ehdokkaana useissa sarjoissa, mutta jäi kuitenkin palkinnotta.

Kritiikki

Komediaksi luonnehdittua elokuvaa kiitettiin yhdysvaltalaisessa Varietyn arvioissa eskapistiseksi komediaksi.
Elokuvassa on nähty vaikutteita niin Frank Capran elokuvien ihmisläheisyydestä kuin käsikirjoittaja Sidney Buchmanin maailmankatsomuksesta. Buchman joutui 1950-luvulla kommunistivainojen kohteeksi.
.357 Magnum

.357 Magnum on vuonna 1934 esitelty patruunatyyppi. Patruuna perustuu Smith & Wessonin aikaisempaan .38 Special -patruunaan. Sen suunnittelivat Elmer Keith, Phillip B. Sharpe ja D. B. Wesson.
Idrissa Soumaoro

Idrissa Soumaoro (s. 1949) on malilainen maailmanmusiikin esittäjä. 
Soumaoro syntyi Malin Ouelessebougou-nimisellä alueella. Hän opiskeli taideinstituutissa Bamakossa ennen päätymistään Englantiin. Siellä hän sai diplomin sokeiden opetuksessa Birminghamin yliopistolta. Hän koulutti vuosikymmeniä sokeita Malissa. 
Soumaoro on erikoistunut myös musiikin opettamiseen pistekirjoituksella. Hän oli malilaisen sokeiden instituutin johtaja vuosina 1994–1996. Hän opetti mm. Amadouta & Mariamia. 
Soumaoro säveltää pianolla, kitaralla ja kamelen n'gonilla. Hän oli aiemmin Ambassadeurs-yhtyeen jäsen. Soumaoron tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluu "Ancien combatant". Hänen ensimmäinen albuminsa Koté julkaistiin vasta vuonna 2004.
Angry Again

Sävellys ja tuotanto

Yhtyeen laulajakitaristi Dave Mustaine kirjoitti kappaleen puoliunessa kuunnellessaan The Clash -yhtyeen Should I Stay or Should I Go -kappaletta. Hän oli kappaleen kirjoittamisen aikoihin juuri päässyt pois vieroituksesta, ja se nauhoitettiin Countdown to Extinction -albumin kiertueen aikana, ja sen piti alun perin olla mukana albumilla, mutta se päätettiin lopulta jättää pois. Huumeongelmiensa kanssa tuolloin painiskellut Mustaine kertoi olleensa kappaleen nimen mukaisesti vihainen kirjoittaessaan kappaleen sanoja, ja hänen ongelmansa stressin ja vihan kanssa kulminoituivatkin kappaleen otsikkoon.
Huolimatta siitä, että kappale oli jätetty pois Countdown to Extinctionilta, se määrättiin julkaistavaksi Arnold Schwarzeneggerin tähdittämän ja John McTiernanin ohjaaman Last Action Hero -elokuvan soundtrackilla. 85 miljoonan Yhdysvaltain dollarin tuotantobudjetilla, edellisvuonna Terminator 2 – Tuomion päivä -kassamagneettielokuvalla huippukuuluisuuteen nousseella pääosannäyttelijällä ja muun muassa menestyselokuvilla Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli, Predator ja Punaisen lokakuun metsästys kuuluisuuteen nousseella ohjaajalla oli elokuvalla kovat odotukset. Teatterilevityksessä elokuva osoittautui kuitenkin taloudellisesti pettymykseksi, ja se tuotti maailmanlaajuisesti vain 137 298 498 Yhdysvaltain dollaria. Kriitikoiden keskuudessa kuivan vastaanoton saanut elokuva on myöhemmin kuitenkin noussut lähes kulttiklassikon maineeseen.
Vaikka taloudellinen epäonnistuminen varjosti elokuvaa, oli sen soundtrack-levy erittäin menestyksekäs. AC/DC:n Big Gunin, Alice in Chainsin What The Hell Have In sekä muiden menestyskartiin kuuluvien esiintyjien tekemien menestyksekkäiden kappaleiden johdosta se oli yksi vuoden suosituimpia elokuva-aiheisia levyjulkaisuja.

Vastaanotto

Last Action Heron soundtrack-albumi sai kriitikoiden keskuudessa hyviä arvosteluja, ja Angry Again tienasi yhtyeelle sen historian neljännen Grammy-ehdokkuuden kategoriassa Best Metal Perfomance vuonna 1993. Ehdolla samaiseen palkintoon olivat kuitenkin kovat kilpailijat, nimittäin Iron Maiden kappaleellaan Fear of the Dark, Suicidal Tendencies kappaleella Institutionalized sekä White Zombie kappaleellaan Thunder Kiss '65. Voiton vei kuitenkin Ozzy Osbourne, kappaleella I Don’t Want to Change the World.
Huhtjärvi (Sysmä, Kappleinkylä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,8 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 125,3 metriä mpy.
Jessadabodindra

Jessadabodindra (Rama III) oli Thaimaan kolmas Chakri-dynastian kuningas vuosina 1824–1851. Hänen kaudellaan ryhdyttiin suhteisiin Euroopan maiden kanssa ja solmittiin kauppasopimukset Ison-Britannian ja Yhdysvaltain kanssa. Naapurimaihin nähden Thaimaa harjoitti voimakasta painostusta: vuonna 1829 Laos valloitettiin ja vuonna 1844 Kambodža joutui Thaimaan suojelukseen.

Kuningas rakennuttajana ja taiteiden suosijana

Rama III:n aikaa leimaavat monet suuret rakennushankkeet. Wat Arunin eli Auringonnousun temppelin torni eli prang rakennettiin nykyiseen 67 metrin mittaan vuonna 1827. Se on lajissaan suurin Thaimaassa. Kuningas rakennutti yhdeksän luostaria, palatseja sekä laajensi kuuttakymmentä uskonnollista rakennusta. Hänen viehtymyksensä kiinalaiseen taiteeseen näkyy rakennuksissa ja aikaa on kutsuttu kiina-maniaksi. Paitsi rakennuksissa, kiinalainen vaikutus näkyi myös puutarhojen suunnittelussa. Myös maalaustaiteen kultakausi ajoittuu Rama III:n viimeisiin hallitusvuosiin. Hovimusiikki monipuolistui ja pi phat -orkesterit laajenivat ja kehittyivät virtuoosisemmiksi.
Tukholman maakäräjätalo

Tukholman maakäräjätalo (ruots. Stockholms landstingshus) on Kungsholmenin saarella Tukholman keskustassa sijaitseva rakennus, joka toimii Tukholman läänin maakäräjien istuntopaikkana. Ennen maakäräjäuudistusta rakennus tunnettiin käyttöhistoriansa vuoksi nimellä Varuskuntasairaala. Nykyisin rakennuksessa on maakäräjien luottamushenkilöiden, poliittisen johdon, kirjaston ja kanslian toimitilat. Muilla maakäräjien viranomaistoiminnoilla on toimitiloja läheisissä rakennuksissa.
Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Carl Christoffer Gjörwell. Se edustaa uusklassista tyylisuuntaa näyttävällä temppelimäisellä julkisivulla, joka perustuu toscanalaiseen pylväsjärjestelmään. Se on valmistunut 1800-luvun alussa. Rakennus toimi yli sata vuotta 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa sotilassairaalana.
Vuoden 1971 hallintouudistuksen jälkeen Tukholmaan muodostettiin uusi maakäräjähallinto, joka otti vastuulleen joitakin aiemmin Tukholman kaupungin hoitamia tehtäviä. Kasvanut maakäräjähallinto tarvitsi isompia toimitiloja, ja tuolloin vajaakäytöllä ollut Varuskuntasairaala päätettiin peruskorjata perusteellisesti uutta käyttötarkoitusta varten. Muutostyöt suunnitteli arkkitehti Nils Sterner. Rakennuksen eteläsivustalle rakennettiin lisäkerros ja aurinkoterassi. Terassin alapuolella on maakäräjien istuntosali Maakäräjäsali, aula ja henkilöstöravintola. Sairaalan kirkosta remontoitiin maakäräjähallituksen kokoustila ja hoitotiloista tehtiin toimisto- ja muita kokoustiloja.
Rakennusta ympäröivä Maakäräjätalonpuisto ja suurin osa rakennuksestakin on avoinna yleisölle. Maakäräjätalon ja Pohjoisen Mälarinrannan välisellä alueella on useita pienempiä sairaalaan kuuluneita rakennuksia, joita hyödyntävät esimerkiksi maakäräjäjohtaja, hallinto ja konsernin tukiosastot. Alueelle on rakennettu myös kokonaan uusi, ympäristöönsä sulautuva toimistorakennus. Alueella on myös esikoulu.
Maakäräjätalon eteläisen sisäänkäynnin eteläpuolella on Graverin talo, jonka on rakennuttanut Jacob Graver vuonna 1754. Rakennuksessa on toimistotilojen lisäksi maakäräjien esittelytilat, jotka on entisöity alkuperäiseen, 1700-luvun asuunsa.
4. erillinen autokomppania

4. erillinen autokomppania (4ERAUTOK ja aiemmin 4. ErAutoK), nykyään myös lyhyesti Autokomppania (AUTOK), on Suomen puolustusvoimien Panssariprikaatin Parolan huoltopataljoonaan kuuluva perusyksikkö, joka antaa huollon johtajakoulutusta ja miehistön yhdistelmäajoneuvokoulutusta.

Historia

4. erillinen autokomppania perustettiin Lapin sodan aikana vuonna 1944. Vuodesta 1945 alkaen komppania oli sijoitettuna Poltinahon kasarmialueelle Hämeenlinnassa. Vuonna 2001 komppania siirtyi Parolannummelle Panssariprikaatin alueelle, johon se oli hallinnollisesti kuulunut jo vuoden 1986 alusta.
Naamioruusupeippo

Levinneisyys

Naamioruusupeippoa tavataan Senegalista Keski-Afrikan kautta Etiopiaan ja Ugandaan ulottuvalla alueella. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kristina Haataja

Kristina Haataja (s. 1953) on toiminut kääntäjänä, kielten opettajana sekä toimittajana. Hän on viettänyt suuren osan elämästään Pariisissa. Haataja on julkaissut Suomessa romaanit Passio (1991), Yö (1994) ja Temppeli (1995) sekä Ranskassa teoksen La lézarde et le caillou (2006) yhdessä Sylvie Durbecin kanssa. Hän on kääntänyt muun muassa Marguerite Durasin, Emmanuel Carrèren, Jules Vernen ja Virginie Despentesin romaaneja.
Giedo van der Garde

Ura

Van der Garde on kilpaillut myös Formula 3 eurosarjassa vuosina 2004–2006, Formula Renault -sarjassa 2007–2008 ja Aasian GP2-sarjassa vuodesta 2009 lähtien. Van der Garde voitti vuonna 2008 Formula Renault -sarjan mestaruuden.
Van der Garde debytoi GP2-sarjassa kaudella 2009 ISportin tiimissä. Hän voitti kauden aikana kolme kilpailua ollen seitsemäs MM-sarjassa. Kaudella 2010 van der Garde kilpaili Barwa Addaxin tiimissä saavuttaen neljä palkintosijaa ja 39 pistettä sijoittuen jälleen seitsemänneksi. Van der Garde jatkoi Barwa Addaxilla myös kaudella 2011. Hän saavutti yhden paalupaikan ja keräsi 49 pistettä sijoittuen sarjan viidenneksi. Van der Garde jatkoi myös GP2-sarjassa Caterham-tallissa saavuttaen kaksi voittoa ja neljä muuta palkintosijaa. Hän keräsi 160 pistettä sijoittuen sarjan kuudenneksi.

Formula 1 -ura

Vuonna 2006 Van der Garde liittyi McLarenin nuorten kuljettajien ohjelmaan. Van der Garde on myös toiminut Super Agurin ja Spykerin testi- ja varakuljettajana. Garden oli tarkoitus ajaa Spykerin autoa Australian GP:n harjoituksissa, mutta FIA ei myöntänyt hänelle tarvittavaa superlisenssiä ajoissa. 
Kaudella 2012 Van der Garde toimi F1-talli Caterhamin testi- ja varakuljettajana. Hän oli mukana Kiinan, Japanin, Korean, Intian, Abu Dhabin ja Brasilian perjantain ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa. Vuonna 2013 hänet julkistettiin Caterhamin toiseksi kilpakuljettajaksi tallikaverinaan Charles Pic. Hänestä tuli ensimmäinen hollantilainen F1-kuljettaja sitten Christijan Albersin ja kauden 2007 jälkeen. Belgian GP:n 2013 aika-ajossa van der Garde saavutti parhaan aika-ajosijoituksensa sijoittumalla neljänneksitoista. Kauden parhaaksi sijoitukseksi jäi Unkarin GP:n 14:s sija.
Kauden päätteeksi Van der Garde ei saanut jatkosopimusta Caterhamin kanssa ja hän siirtyi Sauberin testi- ja varakuljettajaksi kaudeksi 2014. Hän ajoi kauden aikana seitsemässä vapaissa harjoituksissa toista Sauberin autoa. 
Maaliskuussa 2015 Van der Garde käynnisti oikeustoimet Sauberia vastaan tallin valittuaan kuljettajikseen Marcus Ericssonin ja Felipe Nasrin. Van der Garden mukaan hänellä oli voimassa oleva sopimus tallin kanssa kaudesta 2015 ja vei käsittelyn Australian oikeustuomioistuimeen, jossa päätös tehtiin 11. maaliskuuta, vain pari päivää ennen kauden avauskilpailua. Oikeuden päätöksen mukaan van der Garden tulisi saada ajaa Sauberilla. Sauber teki valituksen päätöksestä. Valitus kuitenkin hylättiin ja päätös Van der Garden osallistumisesta pysyi voimassa. 14. maaliskuuta, juuri ennen Australian GP:n aika-ajoja, Van der Garde luopui vaatimuksistaan kisata samana viikonloppuna. Neuvottelut Sauberin ja Van der Garden välillä sovun löytämiseksi kuitenkin jatkuivat. Lopulta kiista ratkesi ja Van der Garde pääsi sopuun Sauberin kanssa. Talli maksoi hänelle 15 miljoonan euron tuntuvat korvaukset ja sopimus tallin ja kuskin välillä purettiin.
Gyllene Tider

Gyllene Tider (GT) on ruotsalainen popyhtye, joka perustettiin vuonna 1977. 
Vuonna 1977 Per Gessle tapasi Mats Perssonin, joka oli tuohon aikaan Audiovisuellt Angrepp -yhtyeen jäsen. He päättivät perustaa duon, Grape Rockin. Myöhemmin siihen liittyivät Micke Andersson, Anders Herrlin ja Göran Fritzon, jolloin kvintetti oli syntynyt. Nimeksi he vaihtoivat Gyllene Tider.
Vuonna 1978 yhtyeestä oli jo tullut paikallinen kuuluisuus Halmstadissa, jossa he olivat pitäneet joulukonsertteja. Gyllene Tider julkaisi vinyylilevyn nimeltä Billy, joka myi noin 900 kappaletta. Yhtye saavutti Ruotsissa suuren suosion vuonna 1980, kun pitkäsoitto Gyllene Tider julkaistiin. Suurin hitti levyltä oli "Flickorna på TV2". Toinen albumi, Moderna Tider, julkaistiin vuonna 1981. Sitä täydensi suuri keikkakiertue, jonka yhtye teki Ruotsissa. Seuraavana vuonna julkaistiin kolmas pitkäsoitto, Puls, joka sisälsi yhtyeen suurimman hitin "Sommartider" ja "Flickan i en Cole-Porter-sång".
Yhtye yritti lyödä itsensä läpi Amerikan markkinoilla, missä he julkaisivat Roxetten nimen alla albumin Heartland, mutta yritys epäonnistui ja albumin myyntiluvuksi jäi noin 8 000 kappaletta. Gyllene Tider hajosi virallisesti vuonna 1985. Seuraavina vuosina julkaistiin muutamia kokoelmalevyjä ja yhtye kokosikin rivinsä joidenkin keikkakiertueiden ajaksi, joista suosituin oli comeback-kiertue Återtåget vuonna 1996.
Vuonna 2004 Gyllene Tider julkaisi 25-vuotispäivänsä kunniaksi uuden albumin ensimmäistä kertaa kahteenkymmeneen vuoteen ja lähti kesäkiertueelle.
Urano Teixeira da Matta Bacellar

Urano Teixeira da Matta Bacellar (1947 Bagé – 6. tammikuuta 2006) oli brasilialainen sotilas. Hän palveli Brasilian armeijassa yleten kenraaliluutnantiksi. 1. syyskuuta 2005 hänet valittiin YK:n Haitin rauhanturvaoperaation MINUSTAH:n johtoon, hän seurasi tehtävässä toista brasilialaista Augusto Heleno Ribeiro Pereiraa.
7. tammikuuta 2006 Bacellar löydettiin kuolleena hotellihuoneestaan Port-au-Princessa. Bacellarin päässä oli ampumahaava. Brasilian valtiollinen uutistoimisto sanoi Bacellarin olleen "tuliaseonnettomuuden uhri". Myöhemmin samana päivänä YK ja Brasilian viranomaiset kertoivat hänen luultavasti tehneen itsemurhan.