google/wiki40b huggingface dataset:
Adam Carolla

Elämä

Adam Carolla syntyi Pennsylvanian osavaltiossa italialais-amerikkaiseen perheeseen. Perhe muutti kuitenkin pian North Hollywoodiin Kaliforniaan, missä hän varttui aikuiseksi. Carollan isä on psykologi ja äiti seksiterapeutti. Vanhemmat ovat sittemmin eronneet.
Carolla puhuu ohjelmassaan paljon perheestään ja siitä, kuinka hänen vanhempansa eivät olleet kiinnostuneita hänen kasvattamisestaan tai hänen elämästään ylipäätään. Hän sanookin saavuttaneensa asemansa ”vanhemmistaan huolimatta” eikä heidän avullaan. Hän muutti pois kotoaan 18-vuotiaana.
Carolla nai vaimonsa Lynette Paradisen 28. syyskuuta 2002 ja 7. kesäkuuta 2006 parille syntyi kaksoset. Vapaa ajallaan Carolla on muun muassa innokas autoharrastaja.

Radio

Carollan radio-ura käynnistyi hänen kuultuaan että tuolloin radiossa urheilutoimittajana toiminut Jimmy Kimmel etsi itselleen nyrkkeilyvalmentajaa. Innokkaana radion puheohjelmien kuuntelijana Carolla päätti käyttää tilaisuutta hyväkseen ja yrittää päästä radioon töihin. Hän meni tapaamaan Kimmeliä henkilökohtaisesti ja miehistä tulikin hyvät ystävät. Kimmeliltä saamiensa ohjeiden mukaisesti Carolla suunnitteli itselleen roolihahmon ja pääsikin lopulta mukaan radiotyöhön.
Vuonna 1995 Carolla sai paikan nuorille suunnatun päihde- ja seksineuvontaohjelman Loveline juontajana Dr. Drew Pinskyn parina. Parivaljakko juonsi ohjelmaa marraskuuhun 2005 saakka, jolloin Carolla jätti ohjelman saatuaan paikan aamuohjelman juontajana. Carollan huumori yhdistettynä Pinskyn asiantuntemukseen keräsi ohjelmalle laajan kuuntelijakunnan. Heistä tuli myös hyviä ystäviä, ja Pinsky onkin vieraillut Carollan aamuohjelmassa useita kertoja.
Carollan juontama aamuohjelma The Adam Carolla Show starttasi 3. tammikuuta 2006. Hyvästä menestyksestä huolimatta ohjelman lähetykset keskeytettiin 20. helmikuuta 2009 aseman formaattimuutoksen vuoksi. Carolla jatkaa kuitenkin oman ohjelman tekemistä podcast-muodossa.

Televisio

Vuodesta 1999 vuoteen 2003 Carolla teki Jimmy Kimmelin kanssa The Man Show -ohjelmaa Comedy Centralilla. Hän on ollut mukana myös ohjelmassa Crank Yankers ja vuonna 2005 hän juonsi lyhytaikaiseksi jäänyttä omaa talk show -ohjelmaansa Too Late with Adam Carolla. Vuonna 2008 Carolla oli mukana Yhdysvaltain Tanssii tähtien kanssa -ohjelmassa, mutta hän karsiutui jo neljännellä kierroksella.
Kesäkuussa 2008 NBC ilmoitti, että se oli valinnut Carollan juontamaan yhdysvaltalaista versiota BBC:n Top Gear -ohjelmasta. NBC ei kuitenkaan lopulta ottanut sarjaa ohjelmistoonsa, ja nyt sitä yritetään markkinoida kaapelikanaville.
Fucking Åmål

Tuotanto

Vaikka elokuvan tapahtumapaikkana toimiva Åmål on oikeasti olemassa, elokuva kuvattiin läheisessä Trollhättanin kaupungissa. Elokuvan tuotantoyhtiönä toimi Memphis Films.

Julkaisu

Elokuvan ensi-ilta oli Ruotsissa 23. lokakuuta 1998, Suomessa 23. huhtikuuta 1999. Elokuva esitettiin ensimmäisen kerran Ruotsin televisiossa vuonna 2001 ja julkaistiin DVD:nä vuonna 2009.
Elokuva julkaistiin Yhdysvalloissa vähemmän provosoivalla nimellä Show Me Love. Robynin samanniminen musiikkikappale kuuluu erään merkittävän kohtauksen taustalla ja kuvaa myös yhtä elokuvan teemoista: rohkeutta rakastaa ja rakkauden näyttämistä.

Vastaanotto

Fucking Åmål oli valtava menestys Ruotsissa. Elokuva tuotti Ruotsissa pääsylipputuloina yli 50 miljoonaa kruunua ja oli suosittu myös monissa muissa maissa, esimerkiksi Suomessa. Elokuvaa kävi Ruotsissa katsomassa yhteensä noin 868 000, Suomessa 130 000 ja koko Euroopassa 2 136 000 ihmistä. Se voitti myös lukuisia palkintoja elokuvafestivaaleilla Ruotsissa ja muualla.
Elokuvaa on kiitelty erityisesti realistisesta lähestymistavastaan teini-ikäisyyteen – erityisesti vastapainona Hollywoodin tyylille. Vaikka homoseksuaalisuus on eräs teemoista, se on vain yksi asia, jonka kanssa elokuvan hahmot joutuvat painiskelemaan.
Kriitikko Harri-Ilmari Moilasen mukaan pikkukaupunkikuvauksena Fucking Åmål on ärhäkkäästi nuorten puolella, vaikka vanhempiakaan ei sen kummemmin syyllistetä. Lähestymistapa on hänestä noteeraava, karheasti elämänmakuinen.
Ruosteselkäorneero

Levinneisyys

Ruosteselkäorneeroa tavataan Perun pohjoisosissa. Sen esiintymiä tunnetaan yli kymmenen, mutta kaikkien populaatiot ovat pieniä, ja lajin elinympäristöt ovat vähenemässä, joten ruskoselkäkanastero on luokiteltu vaarantuneeksi. Sen populaatioksi arvioidaan 1 000–2 499 yksilöä.

Elintavat

Ruosteselkäorneero elää vuoristometsissä, yleensä juuri puurajan alapuolella 3 050–3 400 metrin korkeudella merenpinnasta, paikallisesti alempanakin 2 500 metriin asti. Parien ja pienien parvien nähdään joskus liittyvän sekaparviin muiden lintulajien kanssa. Nuoria yksilöitä on nähty heinä- ja syyskuun välisenä aikana, ja laji pesii todennäköisesti kuivan kauden aikana.
Kalijärvi (Hämeenlinna, Rukkoila)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,0 hehtaaria ja se on 950 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Hauhon alueella (35.77), jonka Iso-Roineen alueeseen (35.773) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 120,5 metriä mpy.
Itäarmeija

Itäarmeija oli valkoisten joukkojen armeija Suomen sisällissodassa. Armeijan komentaja oli kenraalimajuri Ernst Löfström alias Ernst Toll.

Itäarmeijassa palvelleet Saksan jääkärit

Päämajan yhdysupseeri ja tiedotusosaston päällikkö armeijakunnan esikunnassa (toimi Viipurin valtauksen aikana) Erik Malmberg, eläinlääkintähuollon järjestäjänä jääkäriyliluutnantti Georg Öhman.
Burmanniaceae

Tuntomerkit

Heimoon kuuluu melko pieniä sekä lehtivihreättömiä sienijuuren varassa eläviä marraskasveja että yhteyttäviä lehtivihreällisiä ruohoja. Juuret ovat enemmän tai vähemmän meheviä tai niissä on mukuloita. Lehdet sijaitsevat kierteisesti, harvoin kahdessa rivissä ja ovat tavallisesti surkastuneet suomuiksi. Kukat ovat tavallisesti säteittäisiä, harvoin vastakohtaisia, ja väriltään usein sinertäviä. Ulommat kehälehdet ovat tavallisesti selvästi sisempiä kookkaampia, sisemmät voivat joskus puuttuakin. Kehätorvi on hyvin kehittynyt ja laajentunut heteiden kiinnittymiskohdan alapuolelta. Heteitä on kolme, ja niiden lokerositeet ovat leveitä ja ponnenpuoliskot etäällä toisistaan. Ponnet ovat enemmän tai vähemmän yhteydessä vartaloon. Sikiäin on kehänalainen ja usein siipipalteinen. Siemenaiheet sijaitsevat laita- tai harvoin aksiletyyppisissä istukoissa, ja niitä on paljon. Vartalo on pitkä ja luotit pallomaisia. Hedelmä on tavallisesti eri tavoin avautuva ja kehälehtien suojaama. Siemenet ovat vähäpätöisiä.

Levinneisyys

Heimo kasvaa enimmäkseen tropiikissa ja erityisesti Amerikassa.

Luokittelu

Burmanniaceae on jamssikasvien (Dioscoreales) sisaruspari Dioscoreales-lahkon evoluutiopuussa. Kladille on luonteenomaista siivellinen ja sivultaan avautuva hedelmä.
Heimon 95 lajia kuuluu yhdeksään sukuun, joista runsaslajisimmat ovat Burmannia, jossa on 63 lajia, ja Gymnosiphon, jossa on 30 lajia.
Äimäkynsisammal

Levinneisyys

Äimäkynsisammalen levinneisyys on Suomessa pohjoinen. Se on lettoalueilla melko yleinen, mutta jo maan keskiosassa harvinainen. Sitä tavataan Etelä-Hämeen, Pohjois-Hämeen, Pohjois-Savon, Pohjois-Karjalan, Kainuun, Oulun Pohjanmaan, Perä-Pohjanmaan, Koillismaan, Kittilän Lapin, Sompion Lapin, Enontekiön Lapin ja Inarin Lapin eliömaakunnissa.

Elinympäristö

Äimäkynsisammal viihtyy runsas- ja joskus keskiravinteisilla paikoilla. Sitä voi tavata lettojen mätäs- ja välipinnoilla ja korvissa sekä märällä maalla.
Goznak

Goznak (ven. Федеральное государственное унитарное предприятие «Гознак») on Venäjän valtiovarainministeriön omistama yritys, johon sisältyy useita rahapajoja ja setelipaperitehtaita. Setelipaperitehtaat ovat Pietarissa ja Krasnokamskissa, minne setelipaperituotantoa siirrettiin toisen maailmansodan vuoksi. Sanomalehtipaperin lisäksi Pietarin-tehtaassa on myös muuta, esimerkiksi pergamiinipaperin, tuotantoa.
Horst Tappert

Horst Tappert (26. toukokuuta 1923 Elberfeld (nyk. Wuppertal) Saksa – 13. joulukuuta 2008 München Saksa) oli saksalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hänen tunnetuin roolinsa on rikosylitarkastaja Stephan Derrick samannimisessä rikossarjassa. Tappert myös toimi sarjassa yhtenä ohjaajista.
Aikaisemmin pelkästään teatterirooleja tehnyt Tappert siirtyi 1950-luvun lopulla television ja elokuvien pariin. Hänen tunnetuin työnsä noilta ajoilta oli Michael Doneganin rooli kolmiosaisessa TV-elokuvassa Englannin suuri junaryöstö (Die Gentlemen bitten zur Kasse) vuodelta 1966. Laajasti tunnetuksi Horst Tappert kohosi vuonna 1974 alkaneen poliisisarja Derrickin myötä. Hän esitti müncheniläistä ylitarkastajaa sarjan koko 25-vuotisen historian ajan aina vuoteen 1998, jolloin sekä Derrick että tämän esittäjä siirtyivät eläkkeelle. Sarja oli menestys myös saksankielisten maiden ulkopuolella, ja sitä esitettiin yli sadassa maassa. Tappert sai roolistaan useita palkintoja, muun muassa saksalaisen television ja median Bambi-palkinnon kolmesti (1979, 1990, 1998) sekä italialaisen Telegatto-palkinnon neljästi (1986, 1987, 1990, 1999).
Tappert kuului toisen maailmansodan aikana vuodesta 1943 alkaen Waffen-SS:n Totenkopf-rykmenttiin, joka operoi itärintamalla. Hän palveli myös SS:n ilmatorjuntajoukoissa Saksassa. Tappert ei koskaan tarkemmin kertonut sodanaikaisesta toiminnastaan ja mainitsi sodan jälkeen palvelleensa lääkintämiehenä. Horst Tappert kuoli vaikeaan sairauteen.
Paloheinän kirkko

Historiaa

Paloheinän seurakuntatalon suunnittelu käynnistettiin vuonna 1961 ja sen pääpiirustukset hyväksyttiin kirkkovaltuuston kokouksessa 1. kesäkuuta 1962. Samassa kokouksessa kirkkovaltuusto vahvisti seurakuntatalon enimmäiskustannukset ja oikeutti kirkkohallintokunnan rakennuttamaan seurakuntatalon. Paloheinän seurakuntakoti vihittiin käyttöön 3. marraskuuta 1963. Kirkkohallintokunta vahvisti päätöksellään 21. lokakuuta 1971 seurakuntatalon nimeksi Paloheinän kirkko.

Paloheinän kirkon purkaminen

Pakilan seurakuntaneuvosto päätti syksyllä 2008 keskittää toimintansa Hyvän Paimenen kirkkoon ja luopua Paloheinän kirkon käytöstä kesäkuussa 2010. Päätöksen taustalla olivat kirkon käytön supistuminen pelkkään kerhotoimintaan sekä kirkossa ilmenneet rakenteelliset ongelmat esimerkiksi kosteusvauriot, jotka aiheuttivat sisäilmaongelmia. Viemärikorjausten yhteydessä 2005 havaittiin myös että koko kirkon putkisto vaatisi peruskorjausta. Myös monet muut rakenteelliset osat olivat tulleet tai tulossa elinkaarensa päähän.
Paloheinän kirkon tilat olivat olleet Pakilan seurakunnalla vuokrattuina seurakuntayhtymältä. Seurakunnan tehdessä päätöksen luopua tilojen käytöstä virisi seurakuntayhtymän ja Pakilan seurakuntaneuvoston välille keskustelu siitä, mitä kirkon kiinteistölle tulisi tehdä. Vaihtoehtoina olivat mittava peruskorjaus tai kirkon purkaminen ja tontin uudisrakentaminen. Vuoden 2008 syyskuussa järjestetyssä asukasillassa tontille ehdotettiin esimerkiksi senioriasuntoja. 
Paloheinän kirkon purkua asettuivat vastustamaan paikallisyhdistykset Pakila-seura sekä Paloheinä-Torpparinmäki-asukasyhdistys. Yhdistykset anoivat kirkolle suojelua sekä lähettivät joulukuussa 2009 lääninhallitukselle kirjelmän jossa esittivät kirkon purkamisen “heikentävän kaupunkikuvaa ja loukkaavan asukkaiden etuja.”
Helmikuussa 2010 kirkkovaltuusto antoi päätöksen Paloheinän kirkon purkamisesta. Seurakuntayhtymä oli esittänyt loppuvuodesta 2009, että se rakentaisi tontille uuden rakennuksen, jossa on tarvittavat tilat kerhotoiminnalle, ja lisäksi tontille rakennettaisiin perheasuntoja, jotka toteuttaisi ulkopuolinen taho. Tarvittavat kaavamuutokset ovat vireillä Helsingin kaupunginsuunnitteluvirastossa.
Kirkon purkupäätöksen tekemistä helpotti myös se, että Paloheinän kirkko ei nimestään huolimatta ollut kirkkolain määritelmän mukainen kirkko. Kirkon rakentamispäätöstä vuonna 1962 ei ollut vahvistettu kirkkohallituksessa, joten purkupäätöstäkään ei tarvitse alistaa kirkkohallituksen vahvistettavaksi. Purkupäätös voitiin siis tehdä kirkkovaltuustossa.
Kaksi asukasyhdistystä, Paloheinän-Torpparinmäen kaupunginosayhdistys ja Pakila-Seura, on esittänyt kirkon suojelua, mutta asiaa ei ole toistaiseksi käsitelty Uudenmaan ely-keskuksessa. Museovirasto ei pidä kirkkoa arkkitehtonisesti niin merkittävänä, että edellyttäisi sen säilyttämistä. 
Purkamisasia ratkesi lopulta niin, että kirkko myytiin yksityiselle toimijalle, joka peruskorjasi ja laajensi kirkon ja sijoitti siihen hoivakoti Päiväkummun.
Il biglietto da mille

Juoni

Rodolfi hakkailee De Renzin vaimoa ja lupaa antaa tuhatlappusen tämän vaatemenoihin. Hän lainaa rahat De Renziltä, mutta ei tiedä miten maksaa ne takaisin. Rodolfi lähettää De Renzille kirjeen, jossa hän kertoo antaneensa rahat kadulla tapaamalleen vaimolle. Pariskunnan suhde pysyy salassa, mutta De Renzin vaimo ei ole kovin tyytyväinen.

Tuotanto

Ambrosio Filmin tuottama Il biglietto da mille on esimerkki ranskalaistyyppisestä ”porvarillisesta” tai ”bulevardikomediasta”, jonka teemoja ovat uskottomuus ja ilkikuriset rakkausjuonet. Eleuterio Rodolfi oli yksi tyylilajin tähdistä, joka toimi usein myös ohjaajana.

Restaurointi

Elokuvan saksankielisillä väliteksteillä varustettu värjätty nitraattikopio on säilynyt Torinon elokuvamuseon kokoelmissa. Se on restauroitu museon ja Bolognan elokuva-arkiston yhteistyönä vuonna 2009. Alkuperäisestä 392 metrin pituudesta on jäljellä 250 metriä. Restaurointi on nähtävissä elokuvamuseon Vimeo-sivustolla.
Retkikunta 33

SpaceX Dragon CRS-1

Avaruusasemalle telakoitui myös ensimmäinen kaupallinen rahtialus, SpaceX Dragon. Williams ja Hoshide tarttuivat Canadarm2 -robottikäsivarella rahtialukseen 10. lokakuuta 2012 ja telakoivat sen aseman Harmony-moduuliin. Rahtia, polttoainetta ja tarvikkeita tuova ensimmäinen SpaceX Dragon CRS-1 rahtilento on ensimmäinen suunniteltu lento 12 rahtilennosta. Paluumatkalla maahan rahtialus kuljettaa muun muassa koejärjestelyitä ja tarpeettomia varaosia takaisin maahan.
EMD E-sarja

EMD:n E-sarja käsittää kymmenen erityyppistä General Motors Electro-Motive Divisionin (EMD) valmistamaa dieselsähköistä matkustajajunakäyttöön tarkoitettua veturityyppiä. Vetureita valmistettiin vuosina 1937–1963 kaikkiaan 1 349 kappaletta. E-sarjan ideana on, että useampia vetureita kytketään yhteen suuremman tehon saavuttamiseksi. Niinpä rakennettiin erikseen ohjaamollisia (A-unit) ja ohjaamottomia (B-unit) vetureita. Myös ohjaamottomissa B-yksiköissä oli yksinkertaiset hallintalaitteet veturin siirtoa varten; linja-ajossa näitä ei kuitenkaan saanut käyttää. Rautatieyhtöillä oli tapana hankkia veturit joko ABA- (kaksi ohjaamollista yksikköä ja näiden välissä yksi ohjaamoton yksikkö) tai ABB (yksi ohjaamollinen yksikkö ja sen perässä kaksi ohjaamotonta yksikköä)-kokoonpanoina.
Kaikki E-sarjan veturit oli rakennettu niin sanotulla cab unit -rakenteella, eli niiden kori oli itsekantava. Ne olivat yhdessä F-sarjan kanssa EMD:n viimeiset tällä rakenteella tehdyt veturit: 1950-luvulta alkaen "road switcher" -rakenne tuli vallitsevaksi. Ohjaamollisissa A-yksiköissä oli ohjaamo vain toisessa päässä, ja sen edessä oli turvanokka. Ohjaamon takana oli konehuone, joka muodosti suurimman osan veturista. Ohjaamottomissa B-yksiköissä koko veturi oli pelkkää konehuonetta.
Veturit oli varustettu kahdella moottorilla suuremman tehon saavuttamiseksi. Moottoritekniikassa tapahtui suurta kehitystä E-sarjan rakennusvuosina. Ensimmäiset veturityypit EA/EB, E1 ja E2 olivat teknisesti lähes identtisiä keskenään, ja niissä käytettiin alun perin sukellusvenekäyttöön tarkoitettuja 900 hevosvoiman Winton 201-A -dieselmoottoreita. Myöhmissä E3-E9 -vetureissa oli EMD 567 -tyyppiset dieselmoottorit. E3-E7 -vetureissa tehoa oli yhteensä 2 000 hv (1 500 kw), E8-veturissa 2 250 hv (1 680 kW) ja viimeisessä E9-tyypin veturissa 2 400 hv (1 800 kW). E8-veturia teholtaan vastaava suomalaisveturi olisi Dr12. Kuitenkin E8-veturin suuren painon vuoksi se on luultavasti ollut paljon Dr12:ta hitaammin kiihtyvä.
Dmytro Dontsov

Dmytro Dontsov (ukr. Дмитро Донцов; 29. elokuuta 1883 Melitopol, Venäjän keisarikunta – 30. maaliskuuta 1973 Montreal, Kanada) oli ukrainalainen poliittinen ideologi, jolla oli suuri vaikutus varsinkin 1930-luvulla toimineeseen äärinationalistiseen Ukrainalaisten nationalistien järjestöön (OUN).
Dontsov opiskeli lakitiedettä Pietarin yliopistossa. Liityttyään Ukrainan sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen (USRP) hän joutui vaikeuksiin Venäjän viranomaisten kanssa ja pakeni vuonna 1908 Itävalta-Unkarin puoleiseen Galitsiaan. Hän riitautui sosialistien kanssa ryhdyttyään kannattamaan venäläisvastaista ukrainalaista nationalismia. Dontsov oli vuonna 1914 perustetun Ukrainan vapautuksen liiton ensimmäinen johtaja, mutta erkaantui pian tästäkin liikkeestä. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän asui Saksassa ja Sveitsissä, kunnes siirtyi Kiovaan Ukrainan itsenäistymisen jälkeen. Hän liittyi nyt Ukrainan demokraattiseen talonpoikaispuolueeseen ja toimi vuonna 1918 hetmani Pavlo Skoropadskin hallinnon lehdistötiedottajana sekä vuosina 1919–1921 Ukrainan kansantasavallan Bernin-lähetystön lehdistöpäällikkönä. Vuosina 1922–1939 Dontsov asui Puolalle kuuluneessa Lvivissä (Lwów), jossa hän toimitti useita ukrainankielisiä lehtiä.
Ukrainan menetettyä itsenäisyytensä Dontsov hylkäsi aiemman vasemmistolaisuutensa ja siirtyi kannattamaan antidemokraattista integratiivista nationalismia. Hänen mukaansa itsenäisen ja jakamattoman Ukrainan kansallisvaltion luominen oli kaikkein tärkeintä, ja sen saavuttaminen edellytti väkivaltaisia keinoja, tahdonvoimaa ja yksinvaltaista johtajuutta. Dontsovin autoritaarisessa nationalismissa on nähty selkeitä yhtymäkohtia saksalaiseen kansallissosialismiin ja italialaiseen fasismiin. Hän käänsi ukrainaksi Adolf Hitlerin teoksen Taisteluni jo vuonna 1926. Dontsov oli juutalaisvastainen, mutta venäläisvastaisuus oli hänelle tärkeämpää. Vuonna 1929 perustettu Ukrainalaisten nationalistien järjestö (OUN) omaksui Dontsovin aatteet, vaikka hän ei itse liittynyt siihen. OUN:n maanalainen toiminta oli 1930-luvulla aktiivista Puolan Galitsiassa ja se suoritti paljon puolalaisiin ja maltillisiin ukrainalaisiin kohdistuneita salamurhia.
Toisen maailmansodan aikana Dontsov asui muun muassa Berliinissä ja Prahassa ja kirjoitti saksalaisiin lehtiin. Sodan jälkeen hän pakeni Pohjois-Amerikkaan ja asui vuodesta 1947 Montrealissa Kanadassa. Hän tuki Stepan Banderan ympärille ryhmittynyttä ukrainalaisten emigranttinationalistien ryhmää.
Pitäjänmäen junaonnettomuus

Pitäjänmäen junaonnettomuus sattui  13. kesäkuuta 1910 Pitäjänmäellä Helsingistä Karjaalle suuntautuvalla radalla. Onnettomuudessa kuoli neljä matkustajaa.
Juna sai aamulla kello 9 luvan lähteä Pitäjänmäen rautatieasemalta kohti Huopalahtea, mutta heti lähdön jälkeen sitä vastaan tuli täyttä vauhtia ajava tavarajuna, eikä hätäjarrutuksella voitu estää törmäystä. Veturin miehistö säilyi hengissä, mutta kolmannen vaunun matkustajista kuoli neljä ja loukkaantui useita. Junassa oli neljä lääkäriä, ja matkustajat saivat heti hoitoa.
Raimo Issakainen

Raimo Aulis Issakainen (16. kesäkuuta 1933 Kouvola – 27. heinäkuuta 2004) oli suomalainen kenraaliluutnantti.
Issakaisen vanhemmat olivat vääpeli Vilho Issakainen ja Olga Kutvonen, hän oli vuodesta 1962 naimisissa hammaslääkäri Kirsti Taava Sinikka Mikkolan kanssa. Issakainen tuli ylioppilaaksi 1953, suoritti Kadettikoulun 1956, Sotakorkeakoulun teknillisen linjan 1964 ja maasotalinjan 1967. Diplomi-insinööriksi hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1972, kenttätykistöupseerikurssin hän suoritti Neuvostoliitossa 1976 ja maanpuolustuskurssin 1981. Issakainen toimi jääkäripatteriston jaosjohtajana ja patterinpäällikkönä 1956-1962, Keskussääaseman opetusupseerina 1964-1965, Pääesikunnan toimistopäällikkönä 1965-1966 ja 1972-1979, Kadettikoulun opetusupseerina 1967-1972, puolustusvoimien ATK-laitoksen johtajana 1970-1986, puolustusvoimien pääinsinöörinä 1987-1991, sotatalouspäällikkönä 1991-1992 ja puolustusvoimien teollisuuspoliittisena koordinaattorina 1993. Issakainen ylennettiin majuriksi 1968, everstiluutnantiksi 1973, everstiksi 1979, insinöörikenraalimajuriksi 1987 ja kenraaliluutnantiksi 1991.
Issakainen hoiti myös useita luottamustehtäviä, hän oli esimerkiksi puolustusvoimien aloitetoimikunnan puheenjohtaja ja Sotatieteellisen seuran puheenjohtaja 1992–1998. Jäätyään eläkkeelle puolustusvoimien palveluksesta vuonna 1993 Issakainen viljeli perintötilaansa Hattulassa.
Juho Tommila

Seuraura

Tommila on Rauman Lukon kasvatti. Hän oli kaudella 2008–2009 joukkueensa tehokkain puolustaja C-nuorissa I-divisioonan runkosarjassa tehoilla 12+20=32 ja SM-karsinnoissa neljällä syöttöpisteellään. Kaudella 2009–2010 Tommila oli B-nuorten I-divisioonan runkosarjassa Lukon tehokkain puolustaja tehoilla 10+17=27. A-juniorikauden 2010–2011 päätteeksi Rauman Lukko ry palkitsi Tommilan Erik Hämäläinen -palkinnolla ja Penkkiurheilijoiden kerhon palkinnolla.
Toukokuussa 2012 Tommila teki kaksivuotisen SM-liigasopimuksen Lukon kanssa. SM-liigadebyyttinsä hän teki 27. marraskuuta 2012 Tampereen Ilvestä vastaan. Tommila sai ottelussa jääaikaa 13 minuuttia ja 11 sekuntia. Hän pelasi kauden 2012–2013 aikana SM-liigassa yhden runkosarjaottelun lisäksi myös yhden playoff-ottelun. Suurimman osan kaudestaan Tommila pelasi kuitenkin vielä Lukon A-nuorissa, joiden tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 3+23=26. Tommila sijoittui A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssissä seitsemänneksi. Hän voitti kauden päätteeksi A-nuorten SM-pronssia.
Kaudesta 2013–2014 Tommila pelasi noin puolet Lukon SM-liigajoukkueessa ja puolet A-nuorissa. Hän pelasi SM-liigassa 25 runkosarjaottelua tehden kolme syöttöpistettä ja seitsemän playoff-ottelua tehopistein 1+1=2. Tommilan liigauran avausmaali syntyi neljännessä puolivälieräottelussa 26. maaliskuuta 2014 vieraissa Espoo Bluesia vastaan. Hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Tommila pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kaksi ottelua lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa joulukuussa 2013. Huhtikuussa 2014 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Lukon kanssa.
Tommila avasi kaudella 2015–2016 maalitilinsä SM-liigassa. Hän teki kauden aikana kaikkiaan 40 runkosarjaottelussa tehot 1+1=2 ja kolmessa playoff-ottelussa yhden maalin. Tommilan uran ensimmäinen runkosarjamaali syntyi 13. marraskuuta 2015 vieraissa Saimaan Palloa vastaan. Hänen osumansa jäi Lukon 0–1-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Tommilan liigauran toinen playoff-maali syntyi toisessa puolivälieräottelussa 19. maaliskuuta 2016 Tapparaa vastaan, jolloin hän teki Lukon 5–0-voittoon päättyneen ottelun avaus- ja ratkaisumaalin. Tappara vei lopulta kuitenkin ottelusarjan voitoin 4–1. Tommila pelasi kauden aikana myös 12 ottelua lainalla Mestis-joukkue KeuPa HT:ssä.
Kaudeksi 2016–2017 Tommila siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Porin Ässiin. Tammikuussa 2018 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Kaudella 2017–2018 Tommila teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 3+13=16, vaikka hän pelasi loukkaantumisten vuoksi runkosarjassa vain 43 ottelua.
Kesken kauden 2018–2019, tammikuussa 2019 Tommila siirtyi kevääseen 2020 asti ulottuvalla sopimuksella Vaasan Sportiin, kun Ässät oli SM-liigan sarjataulukossa viimeisenä.

Maajoukkueura

Tommila pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011. Hän on pelannut yhteensä 22 ottelua ikäkausimaajoukkueissa.

Muuta

Tommilan isän serkku on yli 500 SM-liigaottelua pelannut hyökkääjä Esa Tommila.
Glenn Close

Yksityiselämä

Close syntyi Greenwichissä Connecticutin osavaltiossa Bettine Moorelle ja lääkäri William T. Closelle. Close kävi Choate Rosemary Hallin yksityiskoulua ja hänestä tuli akateemisen Phi Beta Kappa Societyn jäsen.
Glenn Close on ollut naimisissa kolmesti: vuosina 1969–1971 Cabot Waden kanssa, James Marlasin kanssa vuosina 1984–1987 ja vuodesta 2006 lähtien David Shaw’n kanssa. Closella on yksi tytär, Annie Maude Starke (s. 1987), vuonna 1991 päättyneestä suhteesta John Starken kanssa.